BODÓ BÉLA

BRUMI ÚJABB KALANDJAI

MÓRA KÖNYVKlADÓ – BUDAPEST, 1974

NEGYEDIK KIADÁS

SZÁVAY EDIT RAJZAIVAL

©BODÓ BÉLA 1959

ISBN 963 11 0053 7

Öt éven felülieknek

A kiadásért felel a Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó igazgatója

Felelős szerkesztő: Sulyok Magda

Műszaki vezető: Gonda Pál

Képszerkesztő: Zigány Edit

Műszaki szerkesztő: Gut Ferenc

69800 példány, 12.9 (A/5) ív, MSZ 5601-59

74. 34 127 Petőfi Nyomda. Kecskemét

IF 1928 – e – 7476

ELSŐ FEJEZET

AMELYBEN ÉN. BRUMI MACKÓ. LEVELET KAPOK MACKÓVÁROSBÓL AZ ERDŐBE. MERT MI OTT LAKUNK AZ ERDŐSZÉLEN A SZÜLEIMMEL

Anyácskám hangját hallottam messziről:

– Brumi, hol van az a kis Brumi? – Vissza akartam kiabálni, hogy itt kuksolok a fa tetején, de nem kiáltottam vissza, mert fára mászni nem szabad. A nadrág miatt. Ezért lemásztam a fáról, hozzászaladtam, és azt mondtam:

– Itt az a kis Brumi, vagyis a fiad.

– Leveled érkezett – szólt anyácskám.

– Milyen levelem? – csodálkoztam. – Talán falevelem, mert az sok van az erdőben.

– Postai leveled – felelte anyácskám, és mancson fogott.

A kis patakhoz Vezetett, és megmosta a mancsomat.

– Mit eszünk? – kérdeztem.

– Honnan gondolod, hogy eszünk? – csóválta meg fejét a papám.

– Mert enni csak tiszta manccsal szabad, és az enyémet most mostuk meg a pataknál – feleltem.

– Mit szeretnél inkább, epret vagy postai levelet? – kérdezte a papám.

– Kérek szépen epret, és amíg eszem, addig tessék felolvasni a postai levelet – mondtam. – Epret enni ugyanis mindenki tud, de a postai levelet csak azok olvashatják el, akik ismerik a betűket. És a papám ismeri a betűket.

Mind a ketten nagyot nevettek, és a papám felolvasta a levelet. Így kezdődött:

Kedves kis Brumi barátunk! Hogy vagy?

– Köszönöm, jól – szóltam közbe.

– Csönd legyen! – mondta a papám, és tovább olvasta a levelet. Ez következett benne:

Elhatároztuk, hogy levelet írunk neked Mackóvárosból. Mi jól vagyunk. A levelet én írom, Pulykapipi, az unokabátyád. Tulajdonképpen nem vagyok már Pulykapipi, mert nem szoktam már, olyan hirtelen dühbegurulni. De azért mégis így hívnak. És Rosszcsont is itt van mellettem, az a Rosszcsont, aki, mint tudod, nagyon-nagyon rossz medvebocs volt, de már megjavult, és Jócsont lett belőle. Arra kér: írjam meg neked, hogy ő igazán nagyon jó medvebocs, és arra is kér, hogy ezt hidd el neki. Ha akarod.

Ismét közbevágtam: – Én elhiszem!

– Csend legyen – mondta a papám -, ha folyton közbeszólsz, nem olvasom tovább.

– Nem beszélek közbe – ígértem, és a papám folytatta:

Sokszor üdvözöl Kuki, a papagáj. Azonkívül van még egy nagy meglepetés. Egy óriási és igazán nagyon nagy meglepetés, de ezt senkinek sem áruljuk el. Megfogadtuk! Neked sem mondjuk meg. Soha! Azért lesz meglepetés, hogy meglepődj! Vagyis nem áruljuk el, hogy a szünidőben elutazunk hozzátok, én, mármint Pulykapipi s Rosszcsont, vagyis mostani nevén : Jócsont és Kuki, a papagáj. Az ajándékról sem írok most egy szót sem.

Csak annyit, hogy viszünk ajándékba egy sípot, amely sípol.

Ölel sokszor:

Pulykapipi, Jócsont, Kuki

Amikor a papám letette a levelet, félretoltam az epret.

– Miért nem eszel? – kérdezte anyácskám.

– Mert gyűjteni kell a barátaimnak – feleltem. És hozzátettem: – Habár csak kettőnek, mert Kuki nem eszik epret.

– Örülsz, hogy meglátogatnak a barátaid? – kérdezte anyácskám.

– Nagyon – feleltem, mert igazán nagyon örültem. És mégis megettem az epret. Inkább holnap gyűjtök sokat. Vajon mikor érkezik meg Kuki, Jócsont és Pulykapipi? Vagyis a barátaim! Jó lenne tudni, mi?

Nagyon izgatott vagyok. Jönnek. .. Jönnek...

MÁSODIK FEJEZET

AMELY NÁLUNK TÖRTÉNIK. AZ ERDŐBEN. TÜSKÉBE NEM JÓ BELEÜLNI

A levél érkezése után még hatszor aludtunk, s akkor megérkeztek Pulykapipiék. Pulykapipi, tudjátok, az én unokabátyám. Kicsit megnőtt, amióta nem láttam, s a másik barátom, Jócsont is. Elhozták Kukit, a papagájt, de ő nem nőtt meg, mert Kuki már öreg, és aki öreg, az nem nő tovább.

A megérkezés után összeölelkeztünk barátaimmal, Kuki pedig megcsípte az orromat.

– Barrátod vagyok! – mondta.

Érdekes! Én is barátja vagyok Kukinak, mégse csípem meg az orrát.

Anyácskám friss epret hozott.

– Kínáld meg a vendégeidet – biztatott.

– Én nem lehetnék vendég? – kérdeztem.

– Nem – felelte anyácskám -, te házigazda vagy!

– Kár – szomorodtam el -, mert ha én is vendég lennék, magamat is megkínálnám.

Anyácskám nevetett, és végül együtt ettük meg a mackókkal az epret. Utána Pulykapipi kivett a zsebéből egy nagy-nagy fényes sípot. Zsinór is volt rajta. A zsinórt Jócsont tartotta.

– Tudod, mi ez? – kérdezte Pulykapipi. – Ez a meglepetés, amiről a levélben írtunk. Ajándék, neked hoztuk.

– Köszönd meg szépen – nógatott anyácskám. – Az ajándékot meg kell köszönni.

– Köszönöm szépen az ajándékot – mondtam -, mármint a sípot.

Jócsont anyácskámhoz lépett.

– Hol szabad itt sípolni, néni kérem? – kérdezte. – Mert nálunk Mackóvárosban a szobában nem szabad. Sem papírtrombitával trombitálni. Mert a felnőttek nem szeretik. S a folyosón sem lehet, mert ott sem szeretik.

Anyácskám megsimogatta Jócsont buksiját.

– A fák közt lehet, menjetek csak ki az erdőbe.

– A fák ugyanis nem felnőttek – tettem hozzá én.

– Hát akkor gyerünk sípolni a szólt vidáman Pulykapipi, és a mancsomba nyomta a sípot. Elindultunk az erdőbe. Már a fák közt jártunk, mikor Jócsont megkérdezte:

– Az erdőben csak sok fa van, vagy vannak bokrok is?

– Van olyan erdő, ahol nincs is bokor – mondtam én.

– Akkor nálunk Mackóvárosban is van erdő – örvendezett Jócsont. – Sőt! A pincében is. Mert bokor ott sincs, de van sok fa. Az egész pincénk tele van fával.

Gondoltam, kinevetem Jócsontot. De kinevetni nem illik senkit. Ezért megmagyaráztam:

– Az erdőben élő fák vannak, azért erdő. A pincében aprított fa van, azért nem erdő.

Pulykapipi nagyon mérges lett. Kicsit meglökte Jócsontot, aztán felém fordult.

– Azt hiszed, nem tudta? Csak téged akar megtréfálni. Sípolj rá, Brumi!

Rásípoltam Jócsontra. Utána elővettem egy nagyon szép és nagyon fényes gombot.

– Tudjátok mit? – kérdeztem.

– Nem tudjuk – felelte Jócsont.

– Hát azt, hogy mi hárman barátok vagyunk. Ezért hármunk közül mindig az őrzi ezt a fényes gombot, aki rossz lesz. Most te, Jócsont, tedd el te. És viszed egy óráig.

– Én vigyem? Személyesen? Hogyisne! – nevetett Jócsont.

– Igen, te viszed személyesen – vágott közbe Pulykapipi, és Jócsont mancsába nyomta a gombot. Jócsont elszomorodott, de nem törődtünk vele. Nagyon szép erdő volt, ahová a barátaimat vezettem. A nap átsütött a lombok között. Csiripeltek a madarak.

– Hol vannak a madarak? – kérdezte Jócsont.

– Az ágakon. És a fészkükben – feleltem.

– És a kalitkájuk hol van? – kérdezte Jócsont, de Pulykapipi nem engedte meg, hogy válaszoljak.

– Jócsont – szólt -, ha ilyeneket kérdezel, akkor egészen estig viszed a gombot. Büntetésből.

Közben elértünk az erdő szélére.

– Itt valahol málnának kell lennie – szóltam.

Ebben a pillanatban Pulykapipi megbotlott egy kőben, és megütötte a lábát.

– Fáj? – kérdeztem.

– Sajog – válaszolta Pulykapipi, és hozzátette: – Talán üljünk le. Egy-kettő-három – számolt, és a háromra hirtelen leültünk. Vagyis csak mi ketten (Kuki ugyanis a vállamon üldögélt). Azért csak mi ketten, mert Jócsont alighogy leült, felpattant, és nagyot nyiffantott.

– Jaj, nyiff, jaj, nyiff! kiáltozta. – Megharapott az erdő!

Ugyanis tüskébe ült.

Pulykapipi hozzálépett, megsimogatta a buksiját, és így szólt:

– Jócsont! Add vissza a gombot! Most én viszem. Büntetésből! Mert nagyon is jól láttam, hogy oda fogsz ülni, ahol sok a tüske. És nem figyelmeztettelek, hogy ne ülj bele!

Jócsont átadta Pulykapipinek a gombot. Én meg a mancsába tettem a sípot.

– Sípolhatsz is kettőt – mondtam neki. – Sőt! Hármat. Vagy négyet. Tudod mit? Ötöt is sípolhatsz.

Pulykapipi akkor azt mondta:

– Mackók, nagy gondban vagyok. Mi lesz ezzel a büntetésgombbal, ha majd mind a hárman jók leszünk?

Erősen törtem a fejem, hogy mi lesz akkor a gombbal. De nem jutott semmi az eszembe.

– Akkor elássuk -. mondta Jócsont.

– Majd meglátjuk szólt Pulykapipi.

A nap már delelőre ért és a gyomrom hangosan korgott.

Azt indítványoztam, hogy siessünk haza. Barátaim megdicsértek, mert ők is éhesek voltak. Teljesen megfeledkeztünk a gombról, pedig később sok minden történt vele. Majd ezt is elmesélem.

HARMADIK FEJEZET

AMELYBEN ROSSZALKODÁSRÓL VAN SZÓ. TI ROSSZAK VAGYTOK? ÉN NEM. KOMOLYAN!

Másnap reggel azt mondta Jócsont:

– Rosszalkodjunk egy kicsit, kedves bocsok!

– Azt hogyan kell? – kérdeztem.

– Rosszalkodni sokféleképpen lehet – nevetett Jócsont. – Például letörök egy tüskés ágat, és mielőtt leülnél, alád teszem, hogy a tüske megszúrjon, és te nyifizzél.

– Nem akarom, hogy rosszalkodjunk! – ellenkeztem.

– Akkor szedjünk fel egy csigát a fűről, és zavarjuk be a házába – ajánlotta Jócsont.

– Miért zavarjuk a csigát? – kérdezte Pulykapipi.

– Csak! – felelte Jócsont. Majd később ezt mondta: – Vagy kitaláltam mást. Igazi rosszalkodást! Szerezzünk egy nagy papírt. És Pulykapipi írja rá nagy betűkkel:

NAGYON VIGYÁZZ! VESZÉLYES!

EZ A HELY TELE VAN MÉRGES KÍGYÓKKAL.

MINDENKIT MEGMARNAK.

VESZÉLYES KÍGYÓK! IGAZÁN!

Jócsont körülnézett.

– Aztán tudjátok mit? A papírt kitesszük az erdőbe, és meglessük, hogy senki sem mer arra menni.

– Mit lessünk meg, ha úgysem megy arra senki? – kérdeztem. – És a mi erdőnkben nincs is kígyó. Ezért nem mar meg senkit.

– Akkor rosszalkodjunk úgy – folytatta Jócsont -, mintha engem megmart volna egy kígyó. Majd sántikálok és nyalizok, és a felnőttek jól megijednek.

– De én nem akarom, hogy anyácskám megijedjen! – tiltakoztam.

– Veletek nem lehet rosszalkodni – legyintett Jócsont.

– Nem bizony – mérgeskedett Pulykapipi, és hozzátette: – Szavazzatok, jó mackók leszünk vagy rosszak?

– Szívesen szavazok – mondtam -, de nem tudom, mi az a szavazás.

Pulykapipi kinyújtotta a mancsát.

– Figyelj ide! Aki rossz akar lenni, álljon a bal oldali fához, aki jó, az álljon velem a jobb oldali fához.

– És melyik a jobb oldali fa? – kérdeztem, mert olyan buti voltam, hogy ezt sem tudtam.

– A jobb oldali fa az, ahová én megyek – magyarázta Pulykapipi, és hozzátette: – Velem jössz! Megfogtam Pulykapipi mancsát, és indultunk a fához. Még oda sem értünk, mikor Jócsont is utánunk szaladt.

– Én is veletek maradok. Nem kell kiírni a kígyókat. És a csigát is hagyjuk békén. Vagyis jó mackó leszek én is.

– Rendben van – bólogatott Pulykapipi -, de ezzel még nem kész. Mert nekünk kapitányt kell választanunk, akinek mindenki szót fogad.

– Én a szüleimnek fogadok szót – mondtam -, nálunk ők a kapitány.

– Rendben van szólt Pulykapipi -, de a játékhoz is kell kapitány.

– Akkor az én leszek! – vágott közbe Jócsont.

Pulykapipi ismét nagyon mérges lett.

– Az lesz a bocskapitány, akit megválasztunk. Akire ráesik a Bumm!

– Nem akarom, hogy rám essen a Bumm – szepegtem. – Egyszer ráesett a lábamra egy fadarab, fájt, és én nagyon nyafiztam.

– Az más, és ez is más – legyintett Pulykapipi. – Én elkezdem, hogy An-Tar-Té-Musz-Szárika-Vémusz-Szérika-Tika-Taka-Ele-Bele-Bim-Bam-Bumm! És akire ráesik a Bumm, az lesz végül a kapitány. – És ismét rákezdte: – An-Tar-Té-Musz – és amikor odáig jutott, hogy Bumm, vagyis a végére, akkor éppen hozzám ért a Bumm.

– Brumi lett a kapitány? – jelentette ki Pulykapipi.

– Vagyis őt választottuk meg – tette hozzá Jócsont.

Nagyon örültem, hogy én lettem a kapitány. Aztán eszembe jutott, hogy én vagyok a legkisebb, mert Pulykapipi is, Jócsont is nagyobb nálam.

– A kapitánynak mindenki szót fogad? – kérdeztem.

Persze mondták a barátaim.

– A kapitány parancsol nektek? – kérdeztem aztán.

– Mindenkinek, meg Kukinak is – felelte Pulykapipi.

– És mit parancsol most a kapitány? – kíváncsiskodott Jócsont.

– Hát azt parancsolom – mondtam -, hogy Pulykapipi legyen a kapitány. Fogadjatok szót.

– Azt nem lehet – kiáltotta mérgesen Pulykapipi -, mert rád esett a Bumm.

– Szót fogadni! – mondtam szigorúan. – Értitek?

– Értjük – szólt Jócsont. – Vagyis én értem.

Pulykapipinek pedig odaszóltam:

– Bumm! Érted?

Pulykapipi morgott valamit. Ellenkezett, tiltakozott, de végül is ő lett a kapitány. Később azonban majdnem főkapitány is lett. De erről most nem beszélek, mert ennek a fejezetnek éppen vége van.

NEGYEDIK FEJEZET

AMELYBEN SZÓ LESZ A NAGYSZERŰ LOCSPOCSRÓL. ÉS MÁR ELŐRE MEGMONDOM: NEM KELL ENGEM RUHÁSTUL MEGMOSNI. ÉS HORGÁSZTUNK IS

Másnap elvezettem barátaimat a patakhoz. Nagyon szép a mi kis patakunk, és nem mély: a felnőtteknek térdig ér, a bocsoknak a hasukig. És a víz szép tiszta, vagyis a kis patak jó és szelíd.

– Nagyszerű locspocs lesz itt mindjárt – mondta Jócsont vidáman, amikor meglátta a patakot. Vannak benne halak?

– Hal? Erről majd később beszélünk – szólt Pulykapipi, a kapitány. – Most fontosabb dolgunk van. – És kibontott egy csomagot, amelyet anyácskám adott nekünk a kirándulásra.

Tudjátok. mi volt a csomagban? Foszlós kalács. És édes eper.

Nekiláttunk az uzsonnának.

– Én vagyok a kapitány – szólt Pulykapipi és ezért megparancsolom nektek, hogy vigyázzatok a ruhátokra. Le ne csurgassátok magatokat eperlével!

De sajnos későn szólt, mert akkor én már tele voltam eperfolttal. Még a fülem is epres lett. Sőt a fejem búbja is.

– Mossuk meg Brumit! – kiáltott erre Jócsont. De alaposan! Vagyis egyszerre mossuk meg a ruháját is meg a buksiját is.

– Egyszerre nem lehet Brumit megmosni – mondta Pulykapipi.

– Dehogynem! – kiáltott Jócsont, és zsupsz, belelökött a patakba. Nem szeretem, ha egyszerre mosnak meg. Nagyon prüszköltem, mert a víz belement az orromba.

– Megállj, te haszontalan Jócsont! – kiáltott Pulykapipi, és neki akart menni, de Jócsont elugrott, ugrás közben azonban megcsúszott, és zsupsz, ő is beleesett a patakba. Személyesen.

– Jó kis locspocs, ugye? – kérdeztem Jócsonttól, aki mellettem evickélt.

– Nem is olyan jó – fintorgatta az orrát, mert a víz csiklandozta.

– Gyertek már ki! – hívott bennünket Pulykapipi. – A büntetést most elengedem, mivel Jócsont maga is beleesett a patakba.

Kimásztunk a vízből, és a napon megszárítkoztunk. Ekkor Pulykapipinek eszébe jutott, hogy tulajdonképpen horgászni jöttünk a patakhoz. A papám tegnap csinált nekünk horgot, szögből. Zsinegünk is volt, csak egyenes ágat kellett törni horgászbotnak, meg gilisztát keresni a horogra, hogy a hal bekapja. Törtünk botot, ráreszeltük a zsineget meg a horgot.

És csendben ültünk egymás mellett, mert csak úgy lehet horgászni, nagy-nagy csendben.

– Tudjátok mit? – suttogta egyszer csak Jócsont.

– Mit? – kérdeztem halkan.

– Azt – felelte Jócsont a. hogy keríteni kellene valahonnan egy jó nagy halat. És ráakasztani a horogra. És aztán kihorgászni. Akkor lenne hal a horgon. Mert így nem lesz.

– Pszt – mondta Pulykapipi -, és jó messzire kidobta a zsineggel a horgot. Hát alighogy kidobta, már izgatottan fel is kiáltott: – Hal!

– Hol? – kérdeztem, mert én is izgatott lettem.

– Feszül a zsineg! – ujjongott Pulykapipi.

– Húzd! – kiáltotta Jócsont. – Húzd! – Ő is nagyon izgatott volt.

– Azt hiszem, óriási hal – mondta Pulykapipi a, mert nem tudom egymagam kihúzni.

– Talán bálna – nevetett Jócsont csúfondárosan – vagy talán egy hatalmas víziló?

– A patakban nincsen bálna, és nincs víziló – intettem le Jócsontot.

– Ne vitatkozzatok, hanem segítsetek! – kiáltotta Pulykapipi.

Átfogtam Pulykapipi derekát, és húztam. Jócsont átfogta az én derekamat, s ő engem húzott, hogy hárman együtt kihúztuk az óriás halat. Erőlködtünk. Nagyon erőlködtünk. S ahogy erőlködtünk – puff, elszakadt a zsinór. Mind a hárman hanyatt estünk.

– Nem kell nekünk a nagy hal – mondtam én.

Jócsont pedig belábalt a patakba, ide-oda járkált, aztán felkiáltott:

– Megtaláltam a zsinór végét! És a horgot is!

Mi is gyorsan bementünk Pulykapipivel a vízbe.

– Ide nézz, törökméz! – mondta Jócsont. És megmutatta a horgot, amely egy nagy lapos kőbe akadt meg. Erre hittük, hogy nagy hal, pedig csak kő volt.

– Kővé vált bálna – csúfolódott Jócsont. – A kapitány követ horgászott.

– Ne nevezzük most vissza Jócsontot Rosszcsontnak? – kérdeztem Pulykapipit, mert nem szeretem a csúfolódást.

– Még ne – mondta szelíden a kapitány -, inkább tegyük próbára. Vagyis legyünk még türelmesek vele.

Elhatároztam, hogy türelmes leszek Jócsonttal, de aznap már nem volt idő türelmesnek lenni, estére járt, és gyorsan hazamentünk.

– Egyetek rendesen! Én meg holnap igyekszem türelmesnek lenni.

ÖTÖDIK FEJEZET

AMELYBEN JÓCSONT TALÁLKOZIK AZ ERDŐ BOSZORKÁNYÁVAL. DE CSAK FÉLIG

Másnap reggel nagyon halkan, Vagyis csendesen, hogy fel ne ébresszem a barátaimat, azt mondtam:

– Pszt.

– Pszt – mondta Jócsont is.

– Még alszol? – kérdeztem.

– Igen A felelte -, még alszom. És te?

– Nem tudom – mondtam én, és hozzátettem: – Kuki csípi az orromat a csőrével.

– Nem lehet – válaszolta Jócsont -, mert ő is alszik. Pulykapipi is. És csak álmodod az egészet.

– Nem szeretek orrcsípésről álmodni – mondtam Jócsontnak.

– Hát akkor álmodjál talán mézről – tanácsolta Jócsont. – Én éppen most egy nagy tányér mézről álmodok.

– És adsz belőle? – kérdeztem.

– Erről most nem álmodok – felelte Jócsont. – Ha kell méz. álmodj magadnak.

– De irigyen álmodsz, Jócsont! – sóhajtottam. – Ha barátok vagyunk, és az egyik mézről álmodik, az adjon a többinek is belőle.

Ekkor Kuki rárepült Pulykapipi buksijára, és jól megcsípte az orrát.

– Jaj, nyiff, nyaff! – ült fel álmosan Pulykapipi.

– Ne félj semmit – akartam mondani Pulykapipinek -, mert csak álmodod az egészet. – De akkor tudtam már, hogy nem alszunk. Megtréfáljam Pulykapipit? Nem lehet! Mert ő a kapitány. Ezért ezt mondtam: – A Kuki volt. De talán ő is csak álmodta, hogy megcsípett. .. És itt a reggeli.

Reggeli után azt mondta Pulykapipi:

– Ma ismét kimegyünk az erdőbe, de jó messzire. Oda, ahol sűrű az erdő, és nagy fák vannak.

El is indultunk. Lali is velünk jött, a szelíd mókusom.

Ő mutatta az utat. Mikor már jó mélyen bent jártunk az erdőben, egy szép kis sündisznóval találkoztunk. A sündisznó nagyon kedves, de ha felveszem a két mancsomba, mérges lesz és fúj. Ezért nem is vettem fel.

– Látjátok – mondtam barátaimnak -, összegömbölyödik, mert fél. És a tüskék kiállnak belőle.

– Megsimogatom – szólt Jócsont.

– Ne simogasd meg, mert szúr! – óvtam barátomat.

Nem is simogatta meg, hanem nagyot ütött mancsával a sünre.

– Nyiff, nyiff! – jajdult fel rögtön keservesen, mert alaposan megszúrta a sündisznó. Nagyon fájt szegénynek a mancsa.

Csendesen mentünk tovább az erdőben. Pulykapipi makkot szedett, én szamóca után szimatoltam. Egyszer csak Jócsont felkiáltott:

– Tudjátok, hogy nem is a sün szúrt meg engem, hanem egy erdei boszorkány? Személyesen.

– Az erdőben nincsen boszorkány! – jelentette ki Pulykapipi.

– Másutt sincs. – tettem hozzá én. – A szobában sincs. De még a padláson sem.

Jócsont körülnézett, aztán a füléhez tette a mancsát, mintha hallgatóznék, és azt mondta:

– Pedig a sün igazi erdei boszorkány volt. Csak elvarázsolta magát. Még mondta is, hogy: hu-hu! Most is mondja. Nem halljátok? Így csinál: hu-hu! És boszorkány.

– Butaság – mondta Pulykapipi. Én meg titokban meglöktem Pulykapipit. És megkérdeztem Jócsontot:

– Hogyan is csinál a boszorkány?

– Hát így, hogy: hu-hu! – felelte. – És aztán ismét: hu-hu! És nagyon ijesztő.

Pulykapipi mondani akart valamit. De titokban ismét meglöktem.

– Keressünk málnát – javasoltam. – Hárman keressünk. Te arra menj, Jócsont, én meg erre megyek, Pulykapipi menjen amarra. Jó lesz?

– Jó lesz – mondta Pulykapipi, mert újból meglöktem. Titokban.

Elindultunk hát, de csak kétfelé, mert mi együtt maradtunk Pulykapipivel.

– Miért löktél meg? – kérdezte súgva Pulykapipi.

– Menjünk utána – súgtam vissza. – De óvatosan.

Nagyon halkan lépdelve Jócsont után eredtünk. Egyik fától a másikig osontunk. Nehogy észrevegyen bennünket. Jócsont meg ment, mendegélt nagy vidáman, egyik bokortól a másikig. Málna után kutatott. Amikor egy málnától pirosló tőhöz ért, ügyesen megkerültük a bokrot, Jócsont nem láthatott minket. Vártunk egy kis ideig, aztán vészjósló hangon megszólaltam:

– Hu-hu! – És hozzátettem: – Hu-hu!

Jócsont ijedten kapta fel a buksiját.

– Ki az? – nyögte ijedten.

– Hu-hu! – mondtam. – Én vagyok! Az erdei boszorkány. – És újból süvítettem: – Hu-hu!

– Nagyon félek, erdei boszorkány, kérem – panaszkodott Jócsont.

– Nem leszel többé rossz? – kérdezte Pulykapipi. És ő is rákezdte: – Hu-hu! Hu-hu!

– Soha többé! kiáltotta gyorsan Jócsont. Megígérem kedves, aranyos erdei boszorkány.

Ekkor előléptünk a bokor mögül.

– Szervusz és hu-hu – mondta Jócsontnak Pulykapipi. – Mi vagyunk az erdei boszorkányok.

Jócsont nevetett.

– Ti mackók vagytok, és kész. – Aztán hencegve hozzátette: – Úgyis tudtam. hogy nincsenek boszorkányok.

– Csak jó barátok, ugye? – mondta Pulykapipi. Erre mancsoltunk. aztán gyorsan leültünk a málnabokorhoz.

Ne haragudjatok. de a fejezetnek most vége. Ugyanis málnázunk.

HATODIK FEJEZET

AMELY KICSIT SZOMORÚ. DE AZTÁN NEM LESZ SZOMORÚ. MERT JÓCSONT SÍPOL

Pár nap múlva hármasban felmásztunk egy dombra. A domb ugyan fent van, de azért lent kell kezdeni a mászást.

– Ki ér fel előbb a tetejére?! – kiáltotta Jócsont, és nekiiramodott. Megint eszembe jutott valami. Ha a dombon fölfelé szaladunk, hamar kifáradunk. De én nem akarok hamar kifáradni. Pulykapipi sem akart. Mi ketten lassan mentünk felfelé, Jócsont azonban már messzire járt. A fák, a bokrok eltakarták a szemünk elől.

– Hahó! – kiáltottunk utána. És még egyszer: – Hahó! – de nem kaptunk választ. Ellenben Pulykapipi nagyon szép virágot talált.

– Ebből kéne nekem jó sok – mondta.

– Minek? – kérdeztem.

– Hazaküldeném anyukámnak – felelte és hozzátette: – Oda, ahol lakunk, Mackóvárosba.

Később még több virágot találtunk. Én is szedtem egy szép csokorravalót.

– Ezt én viszem haza az anyukámnak – mondtam.

Pulykapipi rám nézett.

– Figyelj ide! – mondta. – Tudod, hogy Jócsontnak csak papája van?

-Tudom – feleltem -, nincs neki anyukája. Vagyis nem küldhet neki virágot. – Aztán valami az eszembe jutott: De ha már letéptük a virágot, nem lehet őket visszadugni a földbe.

– Nem is kell visszadugni a földbe a virágot – szólt Pulykapipi -, inkább hahózzunk!

– Hahó! – kiáltottuk egyszerre. És jól kiléptünk.

Nem is tartott sokáig, és egyszerre csak fent voltunk a domb tetején. Jócsontot ott találtuk. Ült a fűben. És keservesen nyafizott.

– Nyif-nyaf, nyif-nyaf!

– Mi a baja. a lábadnak? – kérdezte Pulykapipi.

– Melyik lábamnak? – csodálkozott Jócsont.

– Mind a kettőnek – válaszolta Pulykapipi.

– Egyik lábamnak sincs semmi baja – mondta nagy nyafogás közben Jócsont. – Sőt. A mancsomnak sem. – És hozzátette: – De történt valami, ami nagyon szomorú! – Nagyot sóhajtott, aztán ismét csak sóhajtott.

– Mi történt? – kérdezte Pulykapipi.

– Hát az történt – felelte Jócsont -, hogy amikor felértem ide a dombra, éppen erre repült egy nagyon gyors madár. Előbb csak keringett, keringett felettem, de aztán hirtelen lecsapott.

– És megcsípte a buksidat, ugye? – kérdezte Pulykapipi.

– Bár megcsípte volna – bólogatott Jócsont. – De nem csípett meg. Sőt! Oda nézzetek! – egy fára mutatott, amely a domb oldalán nőtt, és a koronája épp a dombtetőig ért.

Mindketten odanéztünk, és csipogást hallottunk.

– Ott csapott le a gyors madár – mutatta Jócsont. – És elvitt a fészekből egy másik madarat.

– Héja lehetett – mondtam én.

– Vagy sas, az szokott lecsapni – tette hozzá Pulykapipi.

– Az teljesen mindegy – mondta Jócsont. – De elvitte a fészekből a fiókák mamáját. Gyertek csak velem.

Odamentünk a fészekhez. Öt kis fióka volt benne. És szegénykék nagyon szomorúan csipogtak.

– Nincs nekik anyukájuk – sírdogált Jócsont.

– Tudod mit? – kezdte Pulykapipi csendesen.

– Nem tudom – szipogott Jócsont.

– Hát azt – mondta Pulykapipi -, küldj a papádnak virágot. Sok-sok virágot. Adok az enyémből.

– Én is adok az enyémből – szóltam. Aztán mást is gondoltam: kölcsönadom a papagájt a madárfiókáknak, hogy legyen egy kölcsönanyukájuk. De Kuki mindig azt mondja: "Kelj fel, Brumi!" Meg ezt: "Jó kis mackók!" És az jutott eszembe, hogy a kismadarak ezt nem értik meg. Sőt! A nagyok se. Mert madarak, nem Brumik.

– Kuki különben sem maradna meg a fészken – magyarázta nekem Pulykapipi, mikor kettesben hazafelé indultunk.

Azért voltunk csak ketten, mert Jócsont előreküldött bennünket. Mielőtt elindultunk volna, így szólt:

– Brumikám, add ide a sípot. De nem örökbe, csak kölcsön. Később visszaadom. Most nekem kell. Nagyon fontos.

Én a mancsába tettem a sípot. Akkor küldött bennünket előre, hogy majd a domb alján találkozunk. Mi pedig el is indultunk Pulykapipivel, de nem mentünk le rögtön a dombról, hanem megálltunk. Várakoztunk, nagyon sokáig várakoztunk.

– Nem akarom, hogy anyukám megszidjon – mondtam én.

– Miért szidna? – kérdezte Pulykapipi.

– Mert már késő van, és elkésünk – feleltem.

– Menjünk vissza előbb Jócsontért – szólt Pulykapipi.

Visszamentünk. A bokrok közül már messziről megláttuk.

Jócsont ott állt a dombtetőn, ahol a fa koronája volt. A fészek fölé hajolt, és sípolt, sípolt a madárfiókáknak. Vagyis vigasztalta őket.

Pulykapipi odalépett hozzá, és megszorította a mancsát.

– Jócsont, én most kinevezlek téged alkapitánynak.

Jócsont örült a kinevezésnek.

"Éljen!" – akartam mondani Jócsontnak, de nem mondtam, inkább megöleltem. Ezzel vége a fejezetnek, mert hazamentünk vacsorázni. A kapitány, az alkapitány és én. A közlegény. Mert akkor még az voltam.

HETEDIK FEJEZET

AMELYBEN MAJDNEM BRUMI BÁCSI LETTEM. DE CSAK EGY KICSIT! MINDJÁRT ELMESÉLEM

Most, hogy Jócsont alkapitány lett, neki is szót kellett fogadnom. Bár ne kellett volna. Mert másnap, amikor Pulykapipi az udvaron levelet írt anyukájának és papájának Mackóvárosba, Jócsont rám parancsolt:

– Brumi, vagyis közlegény! Ide hozzám! – Aztán azt parancsolta: – Szerezz lisztet!

Hoztam neki a kamrából lisztet.

– Figyelj ide! – mondta. – Ez a Kuki, a papagáj, már nagyon öreg. Aki pedig öreg, annak ősznek kell lennie. Vagyis a Kuki őszüljön meg.

Azt akartam mondani, hogy a papagáj nem őszülhet meg, mert nincs neki haja, csak tolla. És a toll nem őszül meg. De Jócsont tovább parancsolt:

– Én, az alkapitány, még egyszer megparancsolom neked, hogy a Kuki legyen ősz. Egészen ősz! Fogd meg a Kukit.

Megfogtam a papagájt. Vagyis levettem a vállamról, és a mancsomra ültettem.

– Légy ősz, Kuki – mondtam neki -, egészen ősz, mert az alkapitány így parancsolta. – De hiába mondtam: mert a Kuki nem lett ősz. Sőt. Ezt kiáltozta:

– Butta Brummi. butta Brummi!

– Ez igaz – mondta Jócsont. – Jól beszél a papagáj.

Gondoltam, megmondom, hogy Kukinak nincs igaza, de aztán csak ennyit mondtam:

– A tolla nem akar megőszülni.

– Dehogynem! – nevetett Jócsont. Belemarkolt a lisztbe, és meghintette vele Kukit. Kuki rögtön felborzolta a tollait, és repdesni kezdett. hogy kirázhassa a lisztet. Minden fehér lett, csak Kuki nem. Jócsont erre megcsóválta a buksiját. és rám mutatott.

– Téged is kinevezlek öregnek. És te is megőszülsz.

– Köszönöm szépen a kinevezést – feleltem – de nem akarok megőszülni.

Jócsont azonban rám szórta a lisztet, úgyhogy még az orrocskám is fehér lett. Nagyon megijedtem. Hiszen én még bocs vagyok. Miért legyek ősz? Megnéztem magamat a tükörben: bizony ősz lettem. Vagyis csupa liszt. Jócsont pedig ugrált örömében.

– Brumi bácsi, Brumi bácsi! – kiáltozta.

Pulykapipi befejezte a levélírást. és bejött hozzánk.

– Bemutatom neked Brumi bácsit – mondta Jócsont nevetve. – Már teljesen ősz, láthatod. És hozzátette: Én varázsoltam el. Azt mondtam neki háromszor: csiribú, csiribá, és ettől megőszült.

– Légy szíves. Jócsont – kértem – csiribálj engem vissza, hogy megint bocs legyek. Nem akarok Brumi bácsi lenni.

Pulykapipi először nagyot nevetett. aztán mérges lett:

– Azonnal csiribáld vissza!

Jócsont ekkor elém állt, és háromszor ezt mondta:

– Csiribú, csiribá, Csiribú. csiribá, csiribú, csiribá!

De én továbbra is ősz maradtam.

– Menj ki a patakhoz – intézkedett Pulykapipi – és mosd le magad!

Jócsont elém állt.

– Azt nem lehet mondta -, mert ha a lisztet víz éri, csiriz lesz belőle, és akkor Brumi bundája összeragad. Ha pedig utána leül, odaragad. Vagyis nem tud többé felkelni.

Eszembe jutott valami: ha kiporolnának, mint egy szőnyeget, talán kimenne belőlem a liszt. De nem akartam, hogy kiporoljanak. Nyif. nyif, nyif, igazán nem tudtam, mit tegyek.

Mert ragadni sem akartam.

– A mézet is le lehet mosni – mondtam később. – Sőt. A lekvárt is.

– Próbáljuk meg – indítványozta Pulykapipi. És gyorsan leszaladtunk a patakhoz. Bementem a vízbe. lubickoltam. És képzeljétek, minél többet lubickoltam, annál kevesebb lett rajtam a liszt. A végén már nem is ragadtam, csak csöpögtem.

Pulykapipi és Jócsont a parton ült, és engem nézett. Kijöttem a vízből és ezt mondtam:

– Már nem vagyok Brumi bácsi, hanem csak Brumi.

– Nagyon jó – szólt Pulykapipi. – De most haditanács lesz. Jócsont, állj elő!

Jócsont felállt a helyéről.

– Kihirdetem a haditanács ítéletét – mondta Pulykapipi. – Te, Jócsont, már nem vagy alkapitány, hanem közlegény, mert liszteztél. Ellenben Brumi lesz az alkapitány, mert ő jó.

Jócsont nagyon elszomorodott.

– Figyeljetek ide – mondta. – Én csak játékból liszteztem össze Brumit, de nem akartam, hogy öreg legyen. És azt sem, hogy összeragadjon a patakban. Vagyis bocsánatot kérek tőle.

– Rendben van – szólt Pulykapipi -, de alkapitány nem lehetsz, mert az igazi alkapitány csak jó játékokat talál ki. Azért alkapitány.

Jócsont még szomorúbb lett. Aztán odajött hozzám.

– Figyelj ide, Brumikám. Megfogadom, jó leszek. Sőt nagyon jó, de megkérlek, hogy nevezz ki engem most segédkapitánynak.

Ránéztem Pulykapipire. aztán gyorsan ezt mondtam:

– Én, Brumi, az alkapitány, kinevezlek téged, Jócsont, segédkapitánynak. Légy mindig jó.

Erre Jócsont olyan jókedvű lett, hogy bukfencet vetett.

– Aki pedig lisztezik – mondta vidáman -, az gonosz, és az viszi két napig a gombot.

Az ám, a büntetésgomb, Erről megfeledkeztünk. Pulykapipi felkiáltott:

– Jócsont segédkapitány! Fogd a gombot, és... – Jócsont ismét elszomorodott. De Pulykapipi így folytatta: ... és vidd a fa alá...

– Elássuk? – ugrált örömében Jócsont.

– Ez még titok – felelte Pulykapipi. – Erről majd később lesz szó. – És Jócsont elindult a fához. Letette a gombot, s utána gyorsan visszaszaladt hozzánk.

Nagyon örülök, hogy alkapitány lettem. Ezért a fejezetnek vége.

NYOLCADIK FEJEZET

AMELYBEN A SÁRKÁNYRÓL MONDOK EL VALAMIT. MILYEN SÁRKÁNYRÓL? OLVASSÁTOK EL ÉS MEGTUDJÁTOK

Másnap anyácskám megkérdezte tőlem:

– Jól érzik magukat a vendégeid?

– Köszönöm a szíves kérdezősködést – feleltem -, azt hiszem, jól érzik magukat.

– Szórakoztatod őket? – kérdezte anyácskám.

Papám meg hozzátette:

– Légy nagyon kedves hozzájuk, és szórakoztasd őket.

Elhatároztam, hogy még kedvesebb leszek vendégeimhez, és szórakoztatom őket. Csak még nem tudtam, hogy kell ezt csinálni. Később eszembe jutott valami. De bár ne jutott volna eszembe. Szépen sütött a nap. Jócsont, Pulykapipi és én kavicsokkal játszottunk az udvaron. Amikor elfáradtunk, leültünk egy fa alá.

– Tisztelt vendégeim – szóltam -, akarjátok, hogy szórakoztassalak benneteket a barlanggal?

– Miféle barlanggal? – kérdezte Jócsont.

– Egy jó nagy barlanggal! – feleltem.

– Akarjuk! – mondta Pulykapipi.

– Hát akkor figyeljetek ide! Az erdőn át egy keskeny út vezet a barlanghoz. De ez nem akármilyen barlang, hanem igen vészes és mély barlang. És sötét. Olyan sötét, hogy nem lehet látni benne. csak lámpával. De a barlangban nincs lámpa. És tekervényes. Úgyhogy el lehet benne tévedni.

Elhallgattam, és csak később kérdeztem:

– Jól szórakoztok, kedves vendégeim?

– Még nem – mondta Jócsont unottan.

Azt akartam, hogy jól szórakozzanak, ezért folytattam:

– Hát ez a nagy barlang mindig sötét, és mindig veszélyes, mintha egy hétfejű sárkány lakna benne, amelynek olyan nagy karmai vannak, mint egy-egy eperfa. A nyelve pedig tüzes, és a sok szeme olyan, mintha szikrázna. Mind a hét fejét egyszerre mozgatja, és közben iszonyú hangon azt mondja: brum, bram, brum, azaz sárkány-nyelven: hamm, hamm! Ezenkívül mindig tátog és nyel, és lobogtatja a tüzes nyelveit.

Itt elhallgattam. Később megkérdeztem:

– Jól szórakoztok, kedves vendégeim?

– Nézzük meg azt a sárkányt! – mondta Jócsont.

– Miféle sárkányt? – kérdeztem én.

– Hát amelyikről most beszéltél – mondta Pulykapipi.

Nagyon elszomorodtam. Hiszen barátaim is tudhatnák, hogy sárkány nincs sem a barlangban, sem máshol. Hát akkor hogyan nézzük meg?

– Nem nézhetjük meg – mondtam nagy hallgatás után.

– Mert sárkány nem létezik.

– Hát akkor, alkapitány – szólt mérgesen Pulykapipi -, te bizony hazudtál nekünk!

Jócsont azonban mellém állt.

– A kis Brumi nem hazudott nekünk – szólt. – Mert nem azt mondta, hogy van ilyen sárkány, hanem csak azt, hogy a barlang olyan sötét és vészes, mintha sárkány feküdne benne. Olyan sárkány, aminek hét feje volna, mármint ha egyáltalán léteznék sárkány. De mivel sárkány nincs, tehát hét feje sem lehet. Sőt. Egy feje sem. Fej nélkül pedig nincsen sárkány. Igaz-e, Brumi?

– Igaz! – mondtam boldogan, mert Jócsont jól megmagyarázta. – De barlang van. És az sötét és tekervényes. És ezért vészes.

– Hát – mondta Pulykapipi – menjünk el abba a nagy barlangba, amely sötét és tekervényes. és ezért vészes. De mi, nem félünk ott sem, mert bátor mackók vagyunk. És különben sem kell félni a sötétben. Az butaság lenne.

Elindultunk. Mentünk, mentünk, mendegéltünk, végre elérkeztünk a barlang bejáratához. Jócsont nagyot sóhajtott.

– Haj, haj! – És halkan hozzátette: Nem szeretek barlangba menni.

– Félsz? – nézett rá Pulykapipi.

Jócsont nem felelt mindjárt, csak később mondta:

– Teljesen elegendő, ha csak két mackó megy be a barlangba. A harmadik kinn marad. Személyesen. És ha mégis lenne valamiféle sárkány a barlangban, akkor a harmadik elszalad, és megmondja a felnőtteknek, hogy egy nagy-nagy hétfejű sárkány jóízűen eszi a két mackót mind a hét fejével. Akkor a felnőttek gyorsan jönnek, és ráparancsolnak a Sárkányra, hogy inkább egyen füvet vagy mogyorót, de ne rágja a mackókat. És akkor ti ketten mindjárt megszabadultok.

– Talán el akarsz szaladni? – kérdezte Pulykapipi. Engem pedig titokban meglökött, hogy ne szóljak közbe. Aztán ezt mondta: – Tudod mit, Jócsont? Gyere be velünk a barlangba, és tégy úgy, mintha felnőtt lennél. És ha mégis van ott valamiféle sárkány, akkor mély hangon parancsolj rá, és mondd meg neki ezt: "Te csúnya sárkány, egyél inkább mind a hét száddal mogyorót, vagy ha jobban szereted, dinnyét, de ne edd meg Jócsontot." Hidd el, a sárkány akkor megijed, és egyáltalán nem esz meg téged. Sőt. Minket sem.

Jócsont elgondolkozott.

– Így már jó lesz – mondta később – de akkor miért menjünk be a barlangba? Kívülről is bekiabálhatnám, hogy ne egyen meg a sárkány, és ezzel kész.

– Alkapitány és segédkapitány, vagyis Brumi és Jócsont, indulás, egy-kettő – parancsolta Pulykapipi -, irány a barlang belseje!

Ekkor eszembe jutott valami. Ez:

– Aki a sötétben nyifog és jajgat, az gyáva, mert fél. Nyifogjunk tehát előre, itt a világoson, és jajgassunk. Akkor a barlangban már nem kell nyifogni, mert már előre alaposan kinyifogtuk magunkat.

Pulykapipi azonban nem engedte meg az előre nyifogást.

Elsőnek lépett be a barlang nyílásán. Én utána, Jócsont pedig mögöttem. Eleinte nem is volt sötét, mert a barlang nyílásán besütött a nap. De később, amikor továbbmentünk, nagyon sötét lett. Sőt. Egészen sötét.

– Itt vagytok? – kérdezte Pulykapipi.

– Én itt vagyok – feleltem – és itt van Jócsont is, csak nagyon reszket.

– Megállapítom – mondta Pulykapipi -, hogy mind a hárman bátor mackók vagyunk. Mert itt nagyon sötét van. és nem félünk. Még Jócsont sem fél, ugye?

– Ne-e-em – felelte Jócsont – nem félek, csak egy kicsit remeg a térdem. Valószínű, hogy a térdem fél egy kicsit.

Ekkor hirtelen nagy susogás támadt, és valami meglegyintette a buksimat. Nem is egyszer, hanem többször. Jócsont rémülten felkiáltott:

– Fussunk, meneküljünk, mackók! Érzem a sárkány leheletét, hallom a susogását! – Ezzel nyifogni kezdett, és már nem csak a térde remegett. A susogás pedig még erősebb lett, s ismét megérintette valami a buksimat. – Jaj, jaj, nyif, nyif! – Jócsont szorosan mellém állt. – Nagyon rossz helyre jöttünk. – Aztán eszébe jutott valami: – Én, Jócsont – mondta jó hangosan – felnőtt vagyok! Tudd meg, te sárkány. És egyél akármit, akár dinnyét is a hét fejeddel. Csak ne minket.

Én pedig odasúgtam Pulykapipinek:

– A susogás azért hallatszik, mert ebben a barlangban denevérek laknak. Nappal alszanak, és éjjel vadásznak a rovarokra. Most felébresztettük őket, és ijedtükben összevissza repkednek. Mert félnek tőlünk.

– Tudom – súgta vissza Pulykapipi.

Közben Jócsont keservesen kiáltozott:

– Nyif, nyif, nyif, én komoly felnőtt vagyok! Sőt. Igen öreg felnőtt. És segédkapitány. Ne egyél meg, te sárkány, egyik fejeddel sem! És ezek a kismackók is mind felnőttek. A Pulykapipi is, a kis Brumi is. Csak a sötétben látszanak bocsoknak. Nyif, nyif...

Megfogtam Jócsont mancsát és Pulykapipiét is.

– Jól szórakoztok. kedves vendégeim? – kérdeztem.

– Én jól – felelte Pulykapipi – csak az bánt, hogy felriasztottuk ezeket a szegény denevéreket.

– Miféle denevéreket? – kérdezte Jócsont.

– Azokat, amelyek itt suhognak a szárnyukkal – magyaráztam én.

– Igazán? Denevérek? Nem sárkány? – kérdezte Jócsont, és máris abbahagyta a nyifizést. És már nem remegett. A térde sem. – Akkor hát miért féltünk? Hiszen mondtam nektek, hogy sárkány nem is létezik.

– Menjünk tovább? – kérdezte Pulykapipi.

Arra gondoltam, hogy beljebb éppolyan sötét van, mint itt.

De nem mondtam meg, mert máris továbbmentünk. Tapogattuk a barlang falát, úgy lépdeltünk. Hát egyszerre csak világosságot láttunk: barlangnyílást.

– Itt a barlang másik vége – örvendezett Pulykupipi.

Kiléptünk a nyíláson. És képzeljétek! Ugyanott voltunk, ahonnan elindultunk. Vagyis nem a másik végén jöttünk ki, mert a barlangnak nincs is másik kijárata. Hanem körbejártunk a sötétben.

– Alkapitány, lépj ide! – mondta Pulykapipi, és letépett egy nagy falevelet. A falevelet a mellemre tűzte. Aztán azt mondta: – Kitüntetést kapsz. mert nem féltél a sötétben.

Jócsont persze nem kapott kitüntetést. Pedig sok-sok levél van a fán. Találjátok ki, miért nem kapott. Mi közben hazamegyünk. Ezért ennek a fejezetnek is vége.

KILENCEDIK FEJEZET

AMELY A REPÜLŐ SÜNDISZNÓRÓL SZÓL. PERSZE TI AZT MONDJÁTOK, HOGY A SÜNDISZNÓ NEM IS REPÜL. ÉN IS AZT MONDOM

Persze, hogy a sündisznó nem tud repülni. Mert tüskéi vannak ugyan, de szárnyai nincsenek. És talán nem is szeret repülni. De ezt nem tudom. Különben is másról szeretnék beszélni. Arról, hogy másnap reggeli után, alighogy elindultunk az erdőbe, Jócsont kitűzött magára négy falevelet. Nagyon kíváncsi voltam, miért tűzte ki a faleveleket. de azt gondoltam, ha akarja, úgyis megmondja. Ezért azt mondtam neki:

– Akarod, hogy megkérdezzem. miért tűzted ki magadra a faleveleket?

– Ne kérdezd meg – felelte Jócsont – mert úgyis elmondom. Ezek nem falevelek, hanem kitüntetések. A legnagyobbat azért kaptam, mert tegnap este illedelmesen és rendesen ettem meg a vacsorámat. Ezt a következő kisebbet azért kaptam, mert mikor a te anyukád azt mondta: "Mackók lefeküdni", akkor azonnal vetkőzni kezdtem. A harmadik kitüntetést azért kaptam, mert átaludtam az éjszakát. A negyediket pedig azért, mert ma reggel rendesen mosakodtam.

– Nagyszerű! – mondta Pulykapipi mérgesen. – És kitől kaptad a kitüntetéseket?

– Én tüntettem ki magamat – felelte Jócsont büszkén, és ránk nézett.

– Márpedig ezek a kitüntetések nem érvényesek – jelentette ki Pulykapipi.

Én aztán megmagyaráztam Jócsontnak, hogy azért senkinek sem jár kitüntetés, mert rendesen viselkedik.

– Én pedig hármat számolok – fortyant fel Pulykapipi -, és vagy leszeded magadról a kitüntetéseket, vagy estig viszed büntetésből a gombot. Egy, kettő...

Jócsont meg se mozdult.

– Kettő és fél... – mondtam én.

Jócsont meg se mozdult.

– Kettő és fél s még egy kicsi – tettem hozzá. – Sőt. Már majdnem három, de még nem egészen, úgyhogy még leveheted a kitüntetéseket. Még mindig nincs három kedves Jócsont. Még egy icike-picike hiányzik belőle. És vigyázz, nehogy vinned kelljen a gombot.

De Jócsont meg sem mozdult.

Pulykapipi nagyon-nagyon mérges lett.

– Hát akkor mondd meg, hogy há-á-áá-r... De nem fejezhette be.

– Állj! mondta Jócsont, és ledobta magáról a faleveleket. Mind a négyet. – Gonoszok vagytok – mondta szomorúan. – Mind a ketten. – És elrohant az erdőbe.

– Valamit ki kéne találni. Azért, hogy Jócsont ne legyen olyan szomorú – mondtam Pulykapipinek.

Pulykapipi sokáig gondolkozott. Azután azt mondta: – Valamit máris kitaláltam. Mi ketten most megfogadjuk, hogy valamit ki fogunk találni, és megrázzuk egymás mancsát.

Ekkor messziről Jócsont hangját hallottuk: – Mackók, mackók, gyorsan ide! Méz... méz... a fán van a méz.

Nagyon megijedtem. Ha Jócsont mézet talált a fán, az csak a vadméheké lehetett. A vadméhek pedig nem szeretik, ha elveszik tőlük a mézet. Sőt. Összevissza szurkálják azt, aki el akarja venni. Vagyis Jócsontot. Ezért kiabálni kezdtem:

– Gyere vissza, szaladj vissza, édes Jócsont! Hagyd ott azt a mézet! Gyorsan gyere! És fussunk!

Pulykapipi is tudta, milyen veszedelemben van Jócsont, s ő is kiáltozni kezdett:

– Jócsont, Jócsont! Segédkapitány! Azonnal gyere vissza!

De hiába kiáltoztunk. Abba is hagytuk, és a bokrok között abba az irányba csúsztunk, ahonnan Jócsont hangját hallottuk. Arrafelé egy nagy magányos fa állt. Vagyis több fa nem volt ott, mert már véget ért az erdő. Hát ahogy csúszunk a bokrok közt, keserves nyifizést hallunk. Jócsont éppen akkor huppant le a fáról. Nagyot puffant a földön, de aztán felugrott, és rohant a tisztás felé. Buksija körül száz meg száz méh. És szúrták, csípték. Jócsont rohant, ahogy csak tudott. A méhek meg utána. Mint valami kis fekete felhő, gomolyogtak körülötte a mérges méhek. Szegény Jócsont egyre ijedtebben futott, közben a mancsával takargatta a buksiját. És úgy nyifizett, hogy rossz volt hallani. Végigszaladt a tisztáson, végre elért a patakhoz, és zsupsz, belevetette magát. Úgy belefeküdt, hogy még a pofija is a vízben volt. Csak egy-egy pillanatra kapta fel a buksiját, hogy lélegzetet vegyen.

Pulykapipi azonnal oda akart rohanni, de én nem engedtem. Mert akkor nekem is vele kellett volna mennem. És nem szeretem, ha a vadméhek összecsípnek. És azt sem, ha Pulykapipit csípik össze. Ezért megvártuk, míg a méhecskék elszállnak, s csak azután mentünk oda Jócsonthoz. Szegénynek csupa daganat volt a buksija a csípésektől. És nagyon nyifizett.

– Látjátok – sírdogált -, megszúrt a repülő sündisznó.

– Méhek voltak – szóltam én.

– Én csak jobban tudom – rázta a fejét Jócsont. Téged szurkáltak összevissza, vagy engem? Repülő sündisznó volt.

– Bizony téged szurkáltak összevissza a vadméhek – bólogattam. Pedig kiáltoztunk neked.

– És miért nem szaladtál el azonnal? – kérdezte Pulykapipi. – És miért nem futottál hozzánk? A sűrű bokrokhoz, amelyek megvédtek volna?

– Azért – felelte Jócsont, mert nem akartam, hogy titeket is összevissza szurkáljon a repülő sün.

– Méhek voltak szóltam közbe. – És majd kapsz borogatást. Aztán leszakítottam egy nagy falevelet. – Segédkapitány – mondtam Jócsontnak – ezt a kitüntetést azért kapod, mert nem futottál felénk, hanem ellenkező irányba, hogy minket ne csíphessenek meg a méhek.

– A repülő sün – helyesbített Jócsont.

Ezzel a fejezetnek vége. mert sürgősen hazamentünk borogatni Jócsont buksiját. És neki is van már falevele. Azaz kitüntetése. Ne legyetek torkosak. Én is megígérem. Bár egyszer az voltam. Majd később elmesélem.

TIZEDIK FEJEZET

AMELY SZINTE HIHETETLEN, DE AZÉRT HALLGASSÁTOK MEG

Azon a napon zuhogott az eső, és nem mehettünk játszani az erdőbe. Kitaláltam hát egy játékot, hogy ne unatkozzunk.

Bár ne találtam volna ki. De kitaláltam.

– Figyeljetek ide, barátaim – mondtam. – Kitaláltam egy játékot. Nagyon érdekes. Sőt! Szórakoztató. Ha akarjátok, elmondom, hogyan kell játszani. Akarjátok, barátaim?

– Akarjuk – felelték mindketten.

– Ezt a játékot úgy kell játszani, hogy előveszünk egy vastag ceruzát, és kinevezzük varázspálcának. Persze ez nem igazi varázspálca, csak mi mondjuk rá. Aztán valamelyikünk a mancsába fogja ezt a varázspálcát, és így szól: csissz-csossz. Ez lesz a varázsige. Aki kimondja, hogy csissz-csossz, az háromszor végigmutat magán a varázspálcával, és ezzel teljesen láthatatlanná válik. Persze nem igazán, hanem csak mi mondjuk rá, hogy láthatatlan. Hiszen mindenki látja, de úgy tesz, mintha nem látná.

– Nagyon jó lesz – mondta Pulykapipi. És hozzátette: – Vegyünk elő egy ceruzát. És az legyen a varázspálca.

– Itt van is egy – szólt Jócsont, és elvette az asztalról a papám egyik ceruzáját.

– Tudod mit, Brumi? – szólt Pulykapipi. – Szorítsd a mancsodba ezt a varázspálcát, és mondd jó hangosan, hogy csissz-csossz, azután mutass vele háromszor végig magadon, de a buksidtól egészen a talpadig. Vagyis varázsold el magadat, hogy teljesen láthatatlanná váljál. Mi meg majd keresni fogunk, és nem találunk. Jó lesz?

Azzal a kezembe adta a varázsceruzát. Bár ne adta volna.

Mert azt nem vettem észre, hogy ugyanakkor titokban meglökte Jócsontot, és valamit súgott neki. De erről majd később beszélek. Én pedig, ahogy mondta, megszorítottam a ceruzát.

Ekkor Jócsont felkiáltott:

– Ejnye, már nem látom a Brumi jobb mancsát!

– Én is csak nagyon haloványan látom – szólt Pulykapipi.

Áttettem a varázsceruzát a másik mancsomba.

– És most? – kérdeztem.

– Most már a másik mancsodat is alig látom – szólt Pulykapipi.

Kicsit megijedtem. Mert hátha egy igazi varázspálcát vettem a mancsomba, csak éppen ceruza alakja van.

– Folytasd! – szólt ekkor rám Pulykapipi.

– Talán játsszunk valami mást – javasoltam, de Jócsont is rám szólt:

– Gyorsabban, Brumi, mert ez nagyon érdekes!

– Ha érdekes, csináld akkor te, Jócsont – mondtam, mert megint arra gondoltam, talán mégiscsak igazi ez a varázspálca.

– A játék sorba megy – mondta Pulykapipi. Először te, aztán Jócsont, aztán én következem. Mind a hárman láthatatlanok leszünk.

De nem lettünk mind a hárman láthatatlanok. Csak én. De erről is majd később beszélek. Mert most folytattam a varázspálcával. Vagyis leírtam három kört, és ezt suttogtam: csissz-csossz!

– Nahát – csodálkozott Jócsont – már alig látszik a kis Brumi!

– Azt mondjátok meg, barátaim – kérdeztem ijedten -, hogy velem együtt láthatatlan lesz-e a varázspálca is?

– Bizony – felelte Jócsont – a varázspálcát sem fogjuk látni.

– Akkor hogyan adom át nektek ezt a varázsceruzát? – kérdeztem még ijedtebben.

– Majd azt is megmondom – oktatott ki Pulykapipi. – Kiáltsd jó hangosan: – Itt vagyok, ragyogok, mint a fekete szurok! – Akkor mi a hang irányába megyünk, és bár nem látunk, átvesszük tőled a pálcát.

Ebben megnyugodtam. És még egyszer kimondtam: csissz-csossz – és a pálcával háromszor végigmutattam magamon.

-Jé! – kiáltotta Jócsont. – Nem látszik a Brumi. Sőt! Teljesen eltűnt.

– Vajon hol lehet? – kérdezte Pulykapipi. – Mert akárhogy is meresztem a szememet, sehol sem látom. Jaj de érdekes! Volt Brumi, nincs Brumi. Nincs meg a barátunk.

– Itt vagyok, ragyogok, mint a fekete szurok! – kiáltottam erre vidáman, mert tudtam, hogy mindjárt elindulnak felém, a hangom irányában. És majd átveszik a pálcát, hogy mind a hárman láthatatlanok legyünk.

De hiába kiabáltam.

– Itt vagyok, ragyogok, mint a fekete szurok! – kiáltottam ismét.

Ekkor lépett be anyukám a szobába. Pulykapipi és Jócsont hozzá szaladt, hogy elmondja a nagy újságot: – A kis Brumival azt játsszuk, hogy láthatatlan lett. Elvarázsolta magát, és ezért nem látszik. Bárhova lép, nem látjuk. Ugye, kedves néni, szintén nem tetszik látni a kis Brumit? Vagyis a fiát.

Anyácskám nagyon nevetett. Akkor még nem tudtam, miért, mert nagyon buti voltam. Most már tudom.

– Ni csak, ni csak! – szólt anyácskám. Én sem látom az én kis Brumimat. Hol lehet ez a haszontalan?

Azt akartam mondani, hogy nem vagyok haszontalan. De csak ezt mondtam:

– Itt vagyok, anyácskám!

De mintha nem hallotta volna.

– Hol lehet? – kérdezte még egyszer anyácskám, és körülnézett. Pulykapipi is mindenütt keresett. Még a szekrény alatt is, bár ott nem is férnék el. Jócsont még az ágy alatt is kutatott utánam. Anyácskám pedig háromszor is körülnézett.

– Itt vagyok, ragyogok – szóltam. De hiába – senki sem talált rám. Pulykapipihez szaladtam, megfogtam a mancsát, de ezt sem érezhette, mert így szólt:

– Nem érzek a mancsomon semmit. Lehetséges. hogy a kis Brumi elvarázsolta a hangját is? Mert nem is hallom.

– Most már bizonyos – szólt Jócsont – hogy a hangjára is kimondta a csissz-csosszt, mert azt igazán meg lehet hallani, ha valaki azt mondja, hogy: itt vagyok, ragyogok, mint a fekete szurok! Úgy látszik, Brumi elfelejtette, hogy pontosan a szoba közepére kell állnia, és onnan kell kiáltania, hogy: itt vagyok, ragyogok!

Erre gyorsan a szoba közepére szaladtam, tölcsért csináltam a két mancsomból, és így kiáltottam:

– Anyukám, Jócsont és Pulykapipi! Ha esetleg nem tudnátok. hol a kis Brumi, vagyis én, hát tudjátok meg, hogy: itt vagyok, ragyogok, mint a fekete szurok! Gyertek tehát a hangom irányába, vagyis a szoba közepébe, hogy átadjam nektek a varázspálcámat! – És vártam, hogy a szoba közepébe jönnek. De nem jöttek. Sőt! Jócsont kinézett az ablakon, és ezt mondta:

– Azt nagyon jól látom, hogy az udvaron sincs. Hol lehet a kis Brumi? Személyesen.

Megint megszólaltam:

– Itt vagyok, ahogy mondtam. a szoba közepén.

De hiába mondtam. Pulykapipi még a szekrényt is kinyitotta, majd felsóhajtott:

– Én is nagyon jól látom, hogy a szekrényben sincs. Most már nagyon kíváncsi vagyok, hová tűnhetett. Szegény Brumi.

– Ide tűntem – feleltem, majd kiáltva folytattam: – Ragyogok, mint a szurok! Nem halljátok a hangomat?

– Nem – felelte Jócsont – nem halljuk a hangodat.

– Egyáltalán nem halljuk – tette hozzá Pulykapipi. – Nagyon érdekes játék ez.

– Valószínűleg úgy van, ahogy mondtátok – nevetett anyukám -, a kis Brumi elvarázsolta a hangját is.

Ekkor nekem eszembe jutott valami. Bár ne jutott volna eszembe. Tudtam, hogy a kamrában van egy nagy csupor méz, és nagyon jó lenne megkóstolni. Ha láthatatlan vagyok, senki sem veszi észre, hogy kimentem a mézért. Sőt. A méz sem veszi észre, hogy megkóstolom. Elindultam hát a kamrába. Amikor kinyitottam a kamraajtót, csikorgott, de nem törődtem vele. Aztán felemeltem a csuprot, és belekóstoltam a mézbe. Nagyon ízlett. Gondoltam, megkóstolom még egyszer. Meg is kóstoltam. Sőt! Megkóstoltam harmadszor is.

Éppen negyedszer akartam megkóstolni, mikor nyikorogva kinyílt az ajtó. Anyácskám lépett a kamrába, mögötte a két mackó.

– Brumi! – szólt anyácskám szigorúan.

– Itt vagyok – mondtam és hozzátettem: – De anyácskám nem láthat engem, mert -láthatatlan vagyok. És a cuppogásomat sem hallhatta, amikor a mézet kóstolgattam, mert a hangom is láthatatlan.

– De a jó kis mackó akkor sem torkoskodik, ha a mamája nem látja – mondta anyácskám.

– Különben is – folytatta Pulykapipi -, csak játékból nem láttunk téged, és játékból nem hallottuk a hangodat. Mert így beszéltünk össze. És a néni is azért nevetett az előbb. Azt azonban láttuk, hogy igaziból torkoskodol!

Nagyon szégyelltem magam, és megkérdeztem:

– Akarjátok, hogy szégyelljem magamat?

– Azt akarom, hogy titokban se kövess el rosszat A szólt anyácskám.

Elhatároztam, hogy soha, még titokban sem leszek rossz.

Anyácskámhoz szaladtam.

– Most az egyszer ne haragudj rám, és szeretnék kérdezni tőled valamit.

– Kérdezz! – szólt anyácskám.

– Nem lehetne a három kismackónak mézet adni? De nem játékból, hanem igaziból. Sőt: sokat!

Kaptunk is három kis tál mézet – ezért a fejezetnek vége.

Mert csak a mézzel törődünk. A méz nagyon ízlik. Ha jók lesztek, ti is kaptok belőle. Megfogadtam, hogy többé nem leszek torkos.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

AMELYBEN MEGÉRKEZIK JÓCSONT PAPÁJA. MIT GONDOLTOK MIT HOZOTT? UGYE NEM TUDJÁTOK?

Vasárnap reggel megérkezett hozzánk Jócsont papája, hogy meglátogassa a kismackóját. Jócsont papája nagyon szeret tréfálni. Például megkérdezi, ki szereti a barackot, és ha azt felelem, hogy én, akkor barackot nyom a buksimra. Pedig nem szeretem, ha barackot nyomnak a buksimra, mert az ilyen barack kicsit fáj.

A cukrot például jobban szeretem.

Jócsont papája megölelte a fiát, s így szólt hozzánk:

– Na, bocsok, hoztam nektek valamit, Nem mondom meg, hogy mit, de ha kitaláljátok, hány zacskó savanyú cukor van a táskámban, kaptok belőle.

– Azt már kitaláltuk – mondta Pulykapipi -, hogy savanyú cukrot tetszett hozni, és mert hárman vagyunk bocsok, én azt hiszem, hogy éppen három zacskóval van a táskában.

– De ha csak egyet tetszett hozni – vágtam közbe – mi akkor is szétosztjuk egymás között.

– Én meg azt hiszem – szólt Jócsont hogy pontosan három zacskó cukor van a bőröndben. És azt sokkal könnyebb szétosztani, mintha csak egy zacskóval lenne. Sőt! Mert három az több, mint egy.

Jócsont papája nagyon nevetett.

– Tudjátok meg, kismackók, hogy nem három, de négy zacskó cukrot hoztam. Vagyis nem találtátok el, mert a négyből csak három zacskóra gondoltatok. Ezért mindegyiktek csak egy-egy zacskóval kap.

– És a negyedik zacskó? – kérdezte Jócsont. – Nem kellene a negyedik zacskó cukrot is szétosztani? Hiszen a negyedik zacskó cukrot is meglehet enni. Sőt! Ha lenne egy ötödik, azt is. Még egy hatodikat is.

Jócsont papája ismét nagyot nevetett.

– Márpedig egy zacskóval kap Brumi, egy zacskó cukrot Pulykapipi, egyet az én Jócsont bocsom. De tudjátok, ki kapja meg rétadásul a negyedik zacskót?

Nem tudtuk, mert ezt már igazán nem lehetett kitalálni.

– Hát akkor megmondom – folytatta Jócsont papája. – A negyedik zacskó cukrot, vagyis a ráadást az kapja, aki a legrosszabb volt köztetek!

Ezen nagyon elcsodálkoztam, hiszen rossz kismackók egyáltalán nem szoktak cukrot kapni. Csak a jók. Aztán azon gondolkodtam, melyikünk is a legrosszabb. Vagyis kinek jár hármunk közül a ráadás?

– Na, halljuk! – szólt megint Jócsont papája. – Ki volt köztetek a legrosszabb?

Azt gondoltam: legjobb lenne, ha Pulykapipi meg Jócsont kapnák meg a ráadást. Mert ők a vendégek. Aztán az jutott eszembe, hogy néhány nappal ezelőtt, mikor játékból láthatatlan voltam, beletorkoskodtam a mézbe. Vagyis rossz voltam. Aztán az is eszembe jutott, hogy Jócsont ugyan sokszor rosszalkodott. de ezt igazán nem szabad megmondani az apukájának. Mert ez árulkodás lenne.

– Nem lehetne a ráadást mégis annak adni – kérdeztem aki a legeslegjobb volt? Vagyis mind a hármunknak, hogy elosszuk. Mert mind a hárman nagyon jók voltunk.

– Tessék annak adni – szólt most Pulykapipi -, aki a legjobban szereti a cukrot. Vagyis mindhármunknak, mert mi mind a hárman nagyon szeretjük a cukrot.

– Vagy tessék azt gondolni – vágott közbe Jócsont – hogy itt négy kismackó van. És tessék letenni a székre a ráadást. Mi akkor majd eláruljuk, hogy negyedik mackó nincs is, csak tréfáltunk. És megesszük hárman a ráadást, mintha mi lennénk a négy mackó.

Valami eszembe jutott:

– A Kukinak kell adni a negyedik zacskót. Kuki ugyanis papagáj, de nem eszi a cukrot. Mi meg majd elkérjük tőle.

– Nem lehet, nem lehet – mondta Jócsont papája. – Mert a negyedik zacskó cukrot csak annak adhatom, aki hármótok közt a legrosszabb volt. Tehát mondjátok meg gyorsan, ki volt hármotok közt a legrosszabb.

Nagyon jó ötletem támadt:

– Mind a hárman nagyon rosszak voltunk. Ezért tessék a negyedik zacskó cukrot egyformán szétosztani köztünk.

– Ezt nem hiszem el – felelte Jócsont papája. Kivett a táskájából három kis zacskó cukrot, és mindegyikünknek adott egyet-egyet. Aztán megint belenyúlt á táskájába, és kihúzta a ráadást: egy nagyon nagy zacskót, tele a legfinomabb cukrokkal. Sóhajtottam. Mert nagyon szeretem a kis zacskó cukrot, de még jobban szeretem a nagyot.

Jócsont szólalt meg:

– Apukám, én tudom, hogy nem szabad hazudni. De most hazudnom kell, tehát nem érdemlem meg a ráadást. Azt hazudom, apukám, hogy köztünk Brumi a legrosszabb. Vagyis add neki a nagy ráadást, mert én őt nagyon szeretem.

– Legyen a ráadás Jócsonté – szóltam közbe – mert én is nagyon szeretem őt. Sőt! Pulykapipi is kapjon ráadást. Vagyis tessék elővenni még egy nagy zacskó cukrot.

– Ragaszkodom hozzá – nevetett Jócsont papája – hogy megtudjam, ki volt a legrosszabb. Ha nem mondjátok meg, visszateszem a bőröndbe a ráadást.

– Brumi volt a legrosszabb! – kiáltott ekkor Jócsont. – A kis Brumi. Személyesen. Mert belelökött a vízbe. meg lisztezett. Faleveleket tűzött ki magára, és azt mondta, hogy azok nagy-nagy kitüntetések. Tessék neki adni gyorsan-gyorsan a nagy-nagy zacskó cukrot.

– Hazudni nem szabad – szóltam halkan Jócsontnak.

– Tudom, hogy nem szabad – súgta vissza Jócsont, de ha nem hazudok, akkor nem kapod meg a ráadást!

Jócsont papája magasra emelte a nagy zacskót.

– Na, kis Brumi, itt van... – mondta. és felém nyújtotta a csodálatosan nagy zacskó cukrot.

– Alkapitány – kiáltott ekkor Pulykapipi – ne nyúlj hozza a ráadáshoz! Vagyis ne fogadd el, hanem köszönd meg szépen, de nem kell. Mert nem te voltál a legrosszabb. És senki sem volt a legrosszabb. Ugye, Jócsont? És az előbb nem mondtál igazat Brumiról. Csak szeretetből mondtad, hogy megkapja a ráadást. De hazudni még a legnagyobb zacskó cukorért sem szabad!

Jócsont lehajtotta a fejét.

– Visszavonom, hogy Brumi volt közöttünk a legrosszabb.

Másvalaki rosszalkodott, de nem mondom meg, hogy ki.

Mert aki rossz, az nem érdemli meg azt a nagy zacskó cukrot. Tessék csak visszatenni a táskába.

– Attól félek – mondtam – hogy a cukor megromlik a táskában. Legjobb az ilyesmit kiosztani.

Jócsont papája magasra emelte a zacskót. Zörögtek benne a finom cukrok.

– Dehogy romlik meg. Mert én mégiscsak odaadom a legrosszabbnak. Majd az én drága bocsom, a kis Jócsont megmondja, hogy ki volt az.

– Nem mondhatom meg, apukám – felelte szomorúan Jócsont, és hozzátette: – Egyáltalán nem mondhatom meg, ki volt közöttünk a legrosszabb. Mert én voltam. Személyesen.

De éppen ezért nem jár nekem ráadás.

– Nem is kapod meg nevetett Jócsont papája -, hiszen csak próbára akartalak tenni benneteket. Ezért ezt a nagy zacskó cukrot, amit most a mancsomban láttok, nem is osztom szét – és elővett a táskájából még két nagy zacskó ráadást – hanem mindegyiktek külön-külön kap még egy nagy zacskó cukrot, mert látom, hogy igazi jó barátok vagytok. De barackot is kaptok.

Gyorsan közbevágtam:

– Köszönjük szépen, de barackot nem kérünk. Csak valódi barackot, mert az nem fáj. És köszönjük a kis zacskót meg a nagy zacskót is.

Jócsont papája kiosztotta a ráadást. Jócsont kinyitotta a maga zacskóját. s kivett belőle öt szem cukrot. Nagyok voltak és majdnem mind lilák.

– Ötöt kap a kis Brumi – szólt Jócsont, és azután kivett másik öt nagy cukrot. Ezek meg pirosak voltak.

– Ezt az ötöt meg Pulykapipinek adom – folytatta Jócsont -, mert ők mind a ketten jobbak, mint én. Jó lesz így, apukám?

– Jócsont – mondta Pulykapipi ellágyulva -, nem fogadjuk el tőled az öt cukrot. Sem a lilákat, sem a pirosakat. Vagyis edd meg őket te. Egészségedre. Mert te is rendes mackó vagy.

Jócsont papája mind a hármunkat megölelt.

– Jól van, bocsok – szólt. Ezt már szeretem. Legyetek mindig ilyen jó barátok. – És hozzátette: – Ezért megkapjátok a főajándékot: egy futball-labdát. Ez a tiétek, hármotoké. Jó mulatást!

Ezzel kivett a táskájából egy futball-labdát, amely éppen olyan volt, mint egy igazi nagy futball-labda, de azért valamivel kisebb.

A labda miatt gyorsan be kell fejeznem ezt a fejezetet, mert most kimegyünk az udvarra futballozni. Jaj de jó! Ha rúgunk most, az sem baj! Sőt!

TIZENKETTEDIK FEJEZET

MELY A NAGY MÉRKŐZÉSRŐL SZÓL. KI LEGYEN A KAPUS? MÉG MÁS IS TÖRTÉNT. TÍZ GÓL. ELMONDOM ELEJÉTŐL KEZDVE

Az udvarunkon két diófa áll, de nem akármilyen fa, hanem igen magas, sok-sok lombos ággal. A diófák előtt szép kis füves térség van, azt gondoltam, hogy onnan rúgjuk majd a labdát. De Pulykapipi kijelentette, hogy a futballt nem lehet csak úgy rúgni.

Először fel kell állítani a csapatokat, aztán ki kell jelölni, hol legyen a kapu, ahová a labdát berúgjuk.

– Brumi lesz a kapus! – lelkendezett Jócsont. – A csapat pedig én leszek, vagyis én fogom folyton rúgni a labdát, és te leszel, Pulykapipi, a bíró.

– Egymagadban nem lehetsz csapat – mondta Pulykapipi mert a csapathoz tizenegy játékos kell, és te nem vagy tizenegy. Még ha mi ketten lennénk is a csapat, akkor is hiányzik sok-sok játékos. Hanem játsszunk úgy, hogy három kaput állítunk fel, és mindegyikünk kapus is lesz, meg rúghatja is a labdát. Vagyis én rúgom a labdát Brumi kapujába, ő pedig védi, vagy ha nem tudja kivédeni, akkor gól.

– Kivédem – szóltam közbe.

– Várj! – folytatta Pulykapipi. – Te a Jócsont kapujába rúgod a labdát. Jócsont pedig az én kapumba rúgja.

Azt gondoltam, jó lenne, ha három futball-labdával játszhatnánk, mert akkor egyszerre rúgatnánk a labdát egymás kapujába. És akkor lenne aztán sok gól! De csak így szóltam:

– Minden kapuban kell egy kapus, aki véd. Lehívom Lalit, a mókusomat a diófáról, és az egyik kapuba Lalit nevezzük ki kapusnak.

Jócsont azonban leintett:

– Lali nem tudja kivédeni a lövést, mert megijed, és akkor berepül a labda a kapuba, vagyis gól.

Arra gondoltam, hogy tulajdonképpen mindegy, hogy Lali van-e a kapuban vagy pedig én, mert én sem tudom kivédeni a labdát.

– Úgy játszunk – döntötte el a vitát Pulykapipi – hogy felváltva leszünk rúgók és kapusok. Tíz gólig Brumi lesz a kapus. Mi pedig egymással küzdünk, hogy ki rúgja be neki a legtöbb gólt, aztán tíz gól után én leszek a kapus.

– Nagyon jó – örvendezett Jócsont. – És most keressünk kaput.

Pulykapipi a két diófa alá ment, és kimért tíz lépést, egy-egy kővel megjelölte a távolságot, és kimondta, hogy az a kapu. Nekem a kapu közepébe kellett állnom, ők elmentek az udvar szélére, és letették a labdát a földre.

– Kezdjük! – kiáltotta Pulykapipi, nagyot rúgott a labdába, és utána szaladt. Jócsont azonban meg sem mozdult.

– Nem játszol? – kérdezte Pulykapipi.

– Nem szabályos! – felelte Jócsont. – Az igazi mérkőzéshez sípolni kell.

Az ám, a síp! Erre nem is gondoltunk, pedig akkor a mérkőzés nem érvényes. Pulykapipi is igazat adott Jócsontnak: – Helyes, sípszóval kezdjük. A síp legyen Bruminál. Ő fúj bele. És durván játszani nem szabad, vagyis senki se lökje fel a másikat, mert akkor Brumi sípol, és a játék megáll. Csak akkor lehet újra kezdeni. ha senki sem löki meg a másikat.

Kihoztam a sípot. Ők ketten, vagyis a csapat, megálltak a labdától két lépésre. Sípoltam. Jócsont rögtön belerúgott a labdába. A labda a pálya közepéig gurult. Mind a ketten utána szaladtak. Pulykapipi szerezte meg a labdát. kicsit visszafelé rúgta, majd a labda Jócsonthoz került. Elszaladt vele, de Pulykapipi utána eredt. Most cselezett, oldalra rúgta a labdát. A labda hátrább került. Nagyon izgatott lettem. Kedvem lett volna kiáltozni: "huj-huj-hajrá" mint a felnőttek. De nem tudtam, kit bíztassak. Hiszen akármelyiket biztatom, nekem rúgja be a labdát a kapuba. És ha nem tudom kivédeni, akkor gól.

A labdával már Pulykapipi szaladt, de Jócsont sem maradt le mellőle. Elkaparintotta tőle, és apró rúgásokkal felém gurította. Hiába próbálta elvenni tőle Pulykapipi. Még izgatottabb lettem, hiszen Jócsont rögtön felém rúgja, és akkor védeni kell a kaput. Ebben a pillanatban Jócsont elesett. Nagyot sípoltam.

– A labdát vissza kell vinni a kaputól jó messzire – szóltam -, és kezdjetek újra. Mint a felnőttek.

– De hiszen Jócsontot nem én löktem meg – mérgeskedett Pulykapipi. – Ha meglöktem volna, akkor ő most egyedül rúghatná a labdát, vagyis szabadrúgás lenne a javára.

– Vagy visszaviszitek – szóltam – vagy kiállok a kapuból, és akkor egyáltalán nincs gól. Mivelhogy akkor nincs kapus.

Kicsit morogtak. De hiába, mert nemcsak kapus voltam, hanem bíró is. Kettőt sípoltam. Visszavitték a kaputól jó messzire a labdát. Ismét sípoltam. Jaj, jaj, most kezdődött csak az igazi mérkőzés! A labda hol itt volt, hol ott. Pattant és repült, folyton elvették egymástól. Egyszerre csak Jócsont hatalmasat rúgott a labdába, amely egyenesen felém repült. Széttártam mancsaimat, hogy elfogjam a labdát. a szememet pedig becsuktam, hogy ne is lássam a gólt. Ekkor hirtelen ütést éreztem a hasamon. Sípolni kezdtem, és kinyitottam a szememet. Előbb az egyiket, aztán mind a kettőt.

– Éljen Brumi! – kiáltotta ebben a pillanatban Jócsont, és felém rohant.

– Éljen! – kiáltott Pulykapipi is. – Felfogtad a lövést a hasaddal, vagyis igazi kapus vagy!

Valóban, a labda ott hevert előttem. Ilyen nagyszerűen kivédtem. El is határoztam: ha még egyszer a kapura rúgják, csak behunyom a szememet, és kidüllesztem a hasamat. De bárcsak ne határoztam volna el. Amikor ismét messzire kigurítottam a labdát, nagyon erős küzdelem kezdődött, a futball hol az udvar egyik szélén volt, hol a másikon. A két bocs meg szélvészként szaladt utána. Most Pulykapipi célozta meg.

Behunytam a szemeimet, és egyszerre csak éreztem, hogy valami a vállamra esik. De nem zuhan, inkább huppan. A vállamhoz kaptam, kinyitottam a szememet, és akkor kiderült, hogy nem a labda volt, hanem... találjátok ki! Nem tudjátok? A Lali ugrott a vállamra az ágról. A következő pillanatban azonban bevágódott a kapuba a labda.

– Goól! – kiáltotta Pulykapipi.

Elszomorodtam.

"A mókus miatt nem tudtam kivédeni a gólt" – akartam mondani, de nem mondtam. Mert nem volt igaz. Aztán azt akartam mondani, hogy jobb lenne, ha mindig a hasamra céloznák a labdát, mert akkor a hasam ki tudja a gólt védeni. De nem lehetett sokat beszélni, mert a játék tovább folyt. Tudtok tízig számolni? Persze. Hát rövid idő alatt ennyi gólt rúgtak be a kapuba. De csak azért, mert mindig mellém rúgták a labdát. És nem a hasamra. Pedig kidüllesztettem. Így aztán a labda mindig berepült a kapuba.

Később én is rúgó lettem. Már az ötödik gólt rúgtam be, amikor Jócsont akkorát rúgott a labdába, hogy felrepült a diófára, éppen a kapu közelében. Sípoltam. Mert labda a fán, ez szabálytalan. De hiába sípoltam, csak nem akart leesni. Ekkor Jócsont egy rúddal megrázta az ágakat. A labda nyomban leesett, és pontosan az én buksimra pottyant. Onnan pedig berepült a kapuba.

– Gól! – kiáltotta Jócsont, – Brumi befejelte a labdát!

– Nem érvényes – jelentette ki Pulykapipi. Nagyon mérges volt, mert éppen ő volt a kapus. – Ez a hatodik gól nem érvényes.

– Jó mondtam én. – Az előbb volt, ugye, öt gól, akkor legyen most öt és fél. És ha még egy ilyen fél gól akad, az lesz a hatodik.

De Pulykapipi kinevetett, azt mondta, csacsi vagyok, és nem mackó. Aztán estig egyfolytában játszottunk. Nagyon elfáradtunk. Mind a két lábam nehéz, mintha ólomból lenne.

Ezért vége a fejezetnek, és jó pihenést kívánok nektek is!

TIZENHARMADIK FEJEZET

AMELYBEN MEGÍGÉREM. HOGY VIGYÁZOK JÓCSONTRA. HOVÁ TŰNT EL A BÜNTETÉSGOMB?

Megtudtuk, hogy Jócsont papája másnap elutazik. De mielőtt elutazott volna, négyszemközt akart velem beszélni. Nagyon szívesen beleegyeztem, csak akkor még nem tudtam, hogy mi az a négyszemközt.

– Négyszemközt – magyarázta Jócsont papája – annyi, mint titokban. Hogy más ne hallja, csak te meg én.

– Hát akkor tessék velem négyszemközt beszélni a málnabokornál feleltem.

Odamentünk. Itt Jócsont papája megkérdezte:

– Brumi, kérsz egy barackot?

– Köszönöm szépen – feleltem de igazán nem kérek. Mert úgyis tudom, hogy a buksimra tetszik adni, pedig nem szeretem a buksimon a barackot.

– Igazad van – szólt Jócsont papája. – Mert komolyan kell beszélnünk.

– Négyszemközt – tettem hozzá bólogatva.

– Hat ide hallgass, Brumi! Nekem csak egy kis bocsom van, a fiam. És jól tudom, hogy csintalan és szeleburdi.

– Mi az, hogy szeleburdi? – kérdeztem.

– Szeleburdi az – magyarázta Jócsont papája -, aki előbb cselekszik, aztán gondolkozik. Ha valami csintalanságot követ el, később mindig megbánja, de előbb azért elköveti. Ilyen az én mackóm, ugye? Mondd csak meg kereken.

– Jócsont a barátom – feleltem.

– Helyes. Nagyon örülök, hogy jó barátok vagytok. Éppen azért megkérlek, vigyázz rá, hogy ne legyen csintalan és szeleburdi. De rossz se legyen. Megígéred, hogy vigyázol rá?

– Megígérem. – Aztán eszembe jutott valami: – Nemcsak én vigyázok rá, hanem a gomb is.

– Gomb? Miféle gomb? – kérdezte Jócsont papája.

Nagyon csodálkoztam a kérdésén. Hiszen mindenki tudja, hogy a gombot az viszi, aki rossz. És aki nagyon rossz, az sokáig viszi.

– A mi gombunk – magyaráztam Jócsont papájának – egyszerűen büntetésgomb. Mindig annál van, aki csintalan vagy szeleburdi, vagyis rossz. És addig van nála, amíg Pulykapipi azt nem mondja: "Már leteheted!" Mert Pulykapipi a kapitány.

– És az én bocsom vitte már a gombot? – kérdezte Jócsont papája.

– Erre nem felelhetek – ráztam meg a buksimat -, mert ez hadititok, és én nem árulkodok. Mert ha elmondanám, hogy Jócsont egyszer már vitte a gombot, akkor elárulnám a bácsinak, hogy Jócsont egyszer már rossz volt. De nem mondom el. Sőt. Ne is tessék kérdezni, még négyszemközt sem.

– Ne is mondd el nekem – szólt ekkor Jócsont papája -, hogy az én bocsom már egyszer vitte a gombot, mivel egyszer rossz volt. Igazán nem alkarom, hogy eláruld a hadititkot. Csak arra felelj, melyik mancsában vitte a gombot?

Törtem a buksimat, megmondjam-e, hogy a jobb mancsában vitte, hiszen akkor könnyen kitalálja, hogy Jócsont egyszer rossz volt, és a jobb mancsában őrizte a gombot. De hazudni nem szabad. Ezért ezt mondtam:

– A bal mancsában igazán nem volt soha a gomb. Sőt. A bal mancsában semmiféle büntetésgomb nem volt.

– És a jobb mancsában? – kérdezte Jócsont papája.

Nemhiába törtem a fejemet, most valami okos dolog jutott az eszembe. Közelebb léptem, odatartottam a kobakomat, és így szóltam:

– Bácsi kérem, a kérdezősködés helyett tessék nekem inkább egy barackot nyomni a buksimra. De ne nagyot, csak egy kicsit. Egy egészen icipici barackot, mert nem szeretem, ha fáj a buksim.

És Jócsont papája nem nyomott barackot a fejemre, hanem szeretettel megölelt.

– Jól van, Brumi, látom, hogy igazi barát vagy. Hát csak arra kérlek, hogy vigyázz a mackómra, te is és Pulykapipi is.

– És Kuki, a papagáj – tettem hozzá – és Lali, a mókus. Mert mi öten vagyunk barátok. Sőt bizonyos értelemben már a gombot is közénk sorolhatom.

Visszamentünk az udvarra.

– Légy mindig nagyon jó, fiacskám – szorította magához Jócsontot a papája. Aztán Pulykapipihez fordult. – Tisztelt bocskapitány, nagyon örülök, hogy te vezényled a bocsokat.

– Én is nagyon örülök – kottyantottam közbe.

– Sőt én is, személyesen – tette hozzá Jócsont.

– Most pedig – folytatta Jócsont papája – arra kérlek benneteket, mutassátok meg nekem azt a híres gombot, mert én még ilyet sosem láttam.

Jócsont már ugrott is a fához, ahova letettük a büntetésgombot. Hiába kereste! A gomb eltűnt! Mi is segítettünk keresni Pulykapipivel, de a gomb nem volt sehol. Nagyon megrémültem: ha Valaki megtalálja, és magával viszi, akaratlanul is rossz lesz vagy szeleburdi. Jaj, nyif-nyaf, az én anyukám igazán drága jó anyuka, és talán ő találta meg a gombot! És most anyukám viszi. Jaj, nyif, nyif!

– Kérdezzük meg anyukádat – ajánlotta Jócsont papája.

Megkérdeztük. De anyukámnál nem volt a büntetésgomb. Sőt a papámnál sem. Hová lett akkor a fényes gomb?

– Most nagyszerűen lehetne rosszalkodni – ugrándozott Jócsont -, mert nincs meg a gomb.

– Nem lehet – intette le Pulykapipi -, mert ha nincs is meg, kinevezhetünk egy másik pótgombot.

– És akkor a pótgomb lesz a büntetésgomb – szögeztem le határozottan.

– Keressük csak meg a gombot mondta Pulykapipi, és elindultunk háromfelé. Pulykapipi a málnabokrokhoz, Jócsont az udvar túlsó sarkához, én pedig ott kutattam a két diófa közt, nagyon izgatottan. Hol is lehet az a nagy fényes gomb? Sokáig kerestük. Aztán egyszerre csak Pulykapipi sípolt.

– Sorakozó! – adta ki a kapitány a parancsot.

Rohantam hozzá. Jócsont is.

– Alkapitány és segédkapitány! Figyeljetek ide! – kezdte Pulykapipi. – A sorakozón az egész csapatnak jelen kell lennie. Vagyis Kukinak, a papagájnak és Lalinak, a mókusnak is. Mert ők szintén benne vannak a csapatban. Ha mindenki itt lesz, az egész csapatnak bejelentem, hogy elveszett a gomb. És azt is megmondom majd: nagyon-nagyon sajnálom. hogy elveszett, és ez nagy baj. De azért valahogy segítünk a bajon: kérünk Brumi anyukájától egy másik gombot. És azt is bejelentem. hogy a másik gombot kinevezzük pótbüntetésgombnak. Ezt aztán letesszük egy bizonyos helyre, hogy többé el ne vesszen. Aki tehát rossz lesz, ezt a pótgombot fogja magával vinni, mintha a pótgomb is igazi büntetésgomb lenne. De mindezt csak később mondom el, ha együtt lesz az egész csapat.

Pulykapipi ismét sípolt. Majd folytatta:

– Jócsont hozza ki Kukit.

Jócsont elszaladt, a mancsára ültette a papagájt, és kihozta.

– Jó reggelt, mackók! Jó reggelt! – kiáltotta Kuki.

– Nincs is reggel – szóltam én – hiszen mindjárt este lesz.

– Csend! – parancsolta a kapitány. És hozzátette: – Brumi kerítse elő a mókust. Akkor mindent elmondok az elveszett gombról.

Tudtam, hogy Lali a diófán pihen. Odaszaladtam a fához, szólítgattam, – Lali azon nyomban a vállamon termett. Mert ilyen szelíd az én mókusom.

– Tisztelettel jelentem – tértem vissza a csapathoz – már itt van Lali is. Itt sorakozik a vállamon. És te, Pulykapipi, mint kapitány, most mondj el mindent, de mindent a gombról, amely sajnos elveszett.

– Csapat, ide figyelj! – kezdte beszédét Pulykapipi, de Jócsont ekkor hirtelen felkiáltott:

-Nézzetek gyorsan a Brumi vállára! Lalinál van a fényes gomb! Rágja!

Hát valóban a mókus két első lábacskájában volt az elveszett büntetésgomb. Talán azt gondolta, hogy mogyoró. és ezért rágta olyan szorgalmasan.

– És most mi lesz? – kérdezte tőlünk Jócsont papája.

– Én azt hiszem – feleltem – hogy Pulykapipi ezek után nem tart beszédet a csapatnak az elveszett gombról, és pótgombot sem nevez ki. Sőt! Nincs szükségünk pótgombra, mert megvan a régi.

Ezután biztos helyet kerestünk a fényes gombnak, vagyis nem tettük a jobb oldali diófa alá, ahonnan elveszett, hanem a bal oldali diófa alá, mert az biztos hely. Nagyon fáradt vagyok a gombkereséstől. Ezért be is fejezem a fejezetet. Szervusztok!

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

AMELYBEN JÓCSONT PAPÁJA VAGYOK. ÉS A HADITANÁCS NEM IGAZSÁGOS

Másnap reggel Jócsont nagyon búsult, mert a papája hazautazott. Hívtuk labdázni, nem jött. Hívtuk málnát szedni, nem jött. Nagyon megsajnáltam, hogy olyan szomorú. Aztán eszembe jutott valami. Rátettem a mancsomat a vállára.

– Akarod – kérdeztem tőle – hogy most egy kicsit én legyek a papád? Nem örökre, csak míg nálunk vagy, az erdőben. Amíg haza nem utazol. Az igazi papádhoz.

Jócsont először rám bámult. Aztán nevetni kezdett.

– Hát azt hogy csinálod majd, Brumi? Nem lehetsz te az én papám. Hiszen kicsi vagy még.

Ha nevetett is, láttam rajta, hogy tetszik neki, amit kitaláltam. Ezért folytattam:

– Majd azt mondom neked, Jócsont, hogy "kismackóm". Meg ezt: "kedves fiacskám" – mint a papád.

– És cukrot is adsz? – kérdezte Jócsont.

Erre nem tudtam mindjárt felelni, mert nem volt cukrom, De Jócsont olyan kíváncsian nézett rám. hogy azt feleltem: Adok.

– Akkor most rögtön tedd ide a mancsomba a cukrot – nevetett Jócsont.

– Jócsont – mondtam -, ha egy picit a papád is leszek, azért még nem leszek az igazi papád. Ezért ha most adok is neked cukrot, az sem lesz igazi cukor. Csak esetleg valami, amire rámondjuk. Például kavics vagy gomb. Vagyis ha azt mondom neked: "itt van a jó kis cukor, drága bocsom", és beteszem a mancsodba a kavicsot, úgy teszünk, mintha igazi cukor lenne.

– Nagyszerű – örvendezett Jócsont. – Tehát amíg haza nem utazom a valódi papámhoz, te leszel a papám, és amikor anyácskád kihozza nekünk a fa alá az epret, nekem adod a te részedet is. Vagyis úgy, mintha az igazi papám lennél.

Pulykapipi idáig nem szólt bele a beszélgetésünkbe. Most azonban felugrott a fűről.

– Ha a mackók hárman vannak – kiáltotta mérgesen -, akkor az epret hárman eszik meg! Márpedig mi hárman vagyunk, számoljátok csak meg magatokat.

Meg is számoltam magunkat. Pulykapipi egy, Jócsont kettő, három én, vagyis Brumi. Pontosan hárman vagyunk. Tehát nem kell Jócsontnak adni az én epremet.

Éppen ekkor hozta ki anyácskám három tálacskában az epret. Igazán nagyon szép, piros eprek voltak, sok porcukorral. Mialatt eszegettük, eszembe jutott valami. Kiválasztottam tányéromról a legnagyobb és legszebb epret, és észrevétlenül át akartam tenni Jócsont tányérjára.

– Nézzétek, ott repül egy szép madár! – kiáltottam harsányan, mert azt gondoltam, hogy a kiáltásomra majd mindenki felnéz, és sem Pulykapipi, sem Jócsont nem veszi észre, hogy átteszem a legszebb epret Jócsont tányérjára. De bár ne gondoltam volna! Mert felnéztek ugyan mind a ketten, de sajnos, én is felnéztem. Közben ugyanis azt gondoltam, hogy talán valóban arra repül valami szép madár, és az eper a mancsomban maradt.

– Hol az a madár? – fordult hozzám Pulykapipi.

– Ott ni! – mutattam újból felfelé. És mialatt ismét felnéztek, igyekeztem áttenni az epret Jócsont tányérjába. Pulykapipi azonban észrevette. Vagyis azt látta, hogy a mancsom Jócsont tányérja felett van. Pedig akkor már nem is volt benne az eper, hanem Jócsont tányérján.

– Brumi! – szólt szigorúan Pulykapipi.

– Tessék – feleltem én.

– Nagyon sajnálom – szólt Pulykapipi – hogy csalatkoztam benned. Ezért azonnal haditanácsot hívok össze. Valószínűleg nem leszel többé alkapitány. Sőt! A gombot is te viszed majd vacsoráig.

Nagyon megrémültem.

– Mit tettem, kedves kapitány? – kérdeztem ijedten, holott sejtettem, mivel gyanúsítanak.

– Tisztelt haditanács – folytatta Pulykapipi emelt hangon -, Brumi az előbb egy nem létező madárra hívta fel a figyelmünket, mert arra számított, hogy valamennyien felnézünk az égre. Így is történt, – ő ezalatt elvett egy epret Jócsonttól.

Összeszorult a torkom az izgalomtól. Hiszen tudjátok, hogy egyáltalán nem vettem el, sőt odacsentem Jócsont tányérjára az én legszebb epremet, Mit csináljak most? Jaj, jaj! Hiszen teljesen ártatlan vagyok.

– Ilyesmit senki sem hisz el a Brumi papáról – mondta Jócsont kedvesen.

– Én sem hiszem el magamról – jelentettem ki gyorsan – és szépen kérlek. Pulykapipi, te se hidd el.

– Láttam – vágott közbe Pulykapipi.

Jócsont szólásra jelentkezett. De a haditanács, vagyis Pulykapipi nem adta meg neki a szót. Azt mondta, hogy tegyek vallomást. Kétségbeesésemben eszembe jutott valami.

– Hátha – mondtam – csak azért ravaszkodtam, hogy észrevétlenül Jócsont tányérjára tegyek egy epret. Egy nagyon szépet, amelyen sok porcukor van. Talán ezt láttad, Pulykapipi.

De Pulykapipi komolyan folytatta:

– Tisztelt haditanács! Először is ravaszkodni sem szabad. Másodszor is láttam, hogy Brumi, volt alkapitány, aki estig viszi majd a büntetésgombot, kotorászott Jócsont tányérja felett.

Most már igazán kétségbeestem. Elcsapnak az alkapitányságból! Estig kell vinnem a büntetésgombot! A barátaim; nem hisznek nekem! már igazán több a soknál!

– Csend, egy szót sem, majd később folytatjuk – szólt ekkor Pulykapipi. Ugyanis anyácskám lépett ki hozzánk,

– Ízlik az eper, mackók? – kérdezte vidáman.

Felelet helyett én ezt kérdeztem: – Kaphatnék még egy nagy, de igazán nagy tányérral?

– Nem ettél eleget, te kis telhetetlen? – mosolygott rám anyácskám.

– Nem nekem kell válaszoltam -, hanem a fiaimnak.

– Neked fiad van, Brumi? – nézett rám anyácskám, és nagyon nevetett.

– Vagyis csak volt egy bocsom – mondtam szomorúan. – Kérek szépen egy nagy tányér epret Jócsontnak. Mert ő volt a fiam. De már nem az... – és elsírtam magam.

Anyácskám magához ölelt.

– Mi bajod van, Brumikám?

Pulykapipi felelt gyorsan helyettem: – Bruminak semmi baja sincs. – És hozzátette: -De egy alkapitány még akkor sem nyafizik, ha már nem alkapitány.

– Miért nem alkapitány már az én bocsom? – kíváncsiskodott anyácskám.

– Ez hadititok, néni kérem – mondta büszkén Pulykapipi.

Én akkor már nem nyafiztam. Mert tudjátok meg, egy alkapitány akkor sem nyafizik, ha már nem alkapitány.

Anyácskám ismét nevetett.

– Hát jó – mondta -, ha hadititok, legyen hadititok. Én meg hozok nektek még egy kis epret – és elment.

Amikor már messze volt tőlünk, Pulykapipi kijelentette:

– A haditanács tovább tart, engedély nélkül senki se beszélhet. Összehívjuk az egész csapatot, Lalit, a mókust és Kukit, a papagájt is. Azután kihirdetem a haditanács ítéletét.

Jaj, jaj, milyen szomorú lettem! Nagyon sajnáltam magamat. Szegény kis Brumi, jaj, jaj, gyanúba estél! Azt hiszik rólad a barátaid, hogy elcsentél egy szem epret. Legszívesebben elbújtam volna valahová, hogy alaposan kisírhassam magam.

De aztán az jutott eszembe, hogy mégsem bújok el, mert itt is igen jól tudom sajnálni magamat.

– A haditanácsnak egyelőre vége – szólt Pulykapipi.

Ekkor Jócsont felugrott.

– De hiszen én még nem is beszéltem. Mert nem engedted meg. Beszélni akarok!

Remegni kezdtem. Most majd még Jócsont is elítél engem.

Minden mackóbarátom barátságát elvesztem. Jaj, jaj, szegény, szegény kis Brumi, jaj, szegény fejem!

– Beszélj hát – szólt Pulykapipi, a hadikapitány.

– Tudjátok meg – kiáltott Jócsont – hogy a haditanács nem érvényes! Sőt. Mert azt én is hallottam, amikor Brumi felkiáltott, hogy ott repül egy madár, holott nem volt sehol. De én is felnéztem, és éppen azért tudom, hogy csak ravaszkodott.

Pulykapipi közbevágott:

– Így mondtam el én is a haditanácsban.

– Csakhogy én – folytatta Jócsont – mielőtt felnéztem a nem létező madárra, megszámoltam, hány eprem is van még.

– És mennyi volt? – kérdezte Pulykapipi szigorúan.

– Éppen öt – felelte Jócsont. – De amikor ismét lenéztem a tányéromra, már hat eper volt ott. Vagyis eggyel több, mint felnézés előtt.

– Én tettem oda – mondtam csendesen szepegve.

– Persze – bólogatott Jócsont -, Brumi tette oda.

Pulykapipi rám nézett.

– Miért akartál titokban egy epret adni Jócsontnak? – kérdezte.

Azért – felelte gyorsan Jócsont – mert ő az én papám, bár nem az igazi.

Jócsont ugyanakkor átölelt, Pulykapipi pedig megcsóválta a buksiját, – aztán ezt mondta:

– Kijelentem, hogy a haditanács nem érvényes. Sőt. Brumi ismét alkapitány. Éljen!

Megrázták a mancsomat, de azért én meg mindig szomorú voltam. Ezért a hintához mentünk. Két fa köze kis ülőhintát szerelt a papám, – ezen felváltva hintáztunk. Nagyon szépen lengett a hinta. Mikor rám került a sor, felültem rá, – nagyot lendítettem magamon. Az jutott eszembe, milyen jó lenne kihintázni a buksimból az egész eperügyet. De akármilyen magasra lendültem, csak nem ment ki a fejemből. Aztán leugrottam a hintáról. De bár csak ne ugrottam volna le róla, mert leestem, és megütöttem a lábamat. Jócsont felemelt, Pulykapipi pedig izgatottan kérdezte:

– Nagyon fáj?

– A lábam csak kicsit – válaszoltam szomorúan.

– Hát mid fáj nagyon? – kérdezte még ijedtebben Pulykapipi. Talán a hátad?

– A hátam egyáltalán nem fáj.

– Hát mégis, mi fáj? – kérdezte Pulykapipi, és meg sokkal jobban meg volt rémülve.

– Az fáj – válaszoltam csendesen -, hogy nem hittél nekem az eperrel. Pulykapipi erre hátba vágott. Aztán ezt mondta:

– Haditanács. És sürgős. – Sorakoztunk. Ekkor Pulykapipi kijelentette: – Én, a kapitány, igazságtalan voltam Brumihoz, az alkapitányhoz. Ezért bocsánatot kérek tőle. De ezzel még ne kész. Hanem egy ideig én viszem a büntetésgombot. Azzal szaladt is már a diófához, ahová a büntetésgombot letettük. Kicsit furcsán mosolygott, de mégis felvette a szégyengombot. És egy kis ideig nála is volt, de nem sokáig. Aztán összeölelkeztünk. Ártatlan vagyok. És ismét alkapitány. Ezzel a fejezetnek vége.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

AMELYBEN EGÉSZ NAP ESIK AZ ESŐ, DE REGGEL MÉG NEM ESETT. CSAK KÉSŐBB. AMIKOR A KALAND KEZDŐDÖTT

Reggel, amikor elindultunk az erdőbe, szépen sütött a nap.

Lepkehálókat is vittünk magunkkal, hogy majd szivárványos szárnyú pillangókat fogunk. De előzőleg Pulykapipi megkérdezte, minek nekünk a szép lepke. Jócsont meg azt felelte: azért fogjuk a szép lepkéket, hogy azután eleresszük őket.

Mert annak a lepke nagyon örül. Aztán azt is mondta, hogy még sohasem látott nagy leckét. Csak kicsit. A kicsit molynak hívják.

– Moly? – kérdeztem én.

– Igen – magyarázta Pulykapipi – és a szekrényben él, ott rakja a petéit. A petékből pedig molybáb lesz.

– Minden petéből báb lesz – bólogattam -, csak azután pillangó. – És megkérdeztem: – De miért lakik a moly a szekrényben?

– Mert a bábja, vagyis a fia – magyarázta tovább Pulykapipi – ruhát eszik.

Ezt nem akartam elhinni. Az erdőben meg a mezőn mindenféle lepke él, de még sohasem láttam, hogy ruhát ettek volna. Rászállnak a virágokra, kiszívják belőlük a virágport, és ebből lesz a méz. De nem esznek sem kabátot, sem nadrágot.

Pulykapipi azonban elmagyarázta, hogy a molyok igenis kártékonyak, mert lyukakat esznek a ruhákba. Pulykapipitől mindig lehet tanulni valamit, mert ő a kapitány.

– Miért nem vagy te főkapitány, amikor olyan jól tudod a molyokat meg sok minden mást? Kinevezhetnéd magadat főkapitánynak.

Jócsontnak ez nagyon tetszett.

– Igazad van. Sőt nagyon is igazad van! Mert ha Pulykapipi lenne a főkapitány, akkor Brumi lenne a kapitány, én pedig az alkapitány.

De Pulykapipinek nem tetszett Jócsont javaslata.

– Bocsok, én nem lehetek főkapitány. Mert annak, aki főkapitány, nagyon jónak kell lennie. És én nem vagyok nagyon jó. Sőt.

– Akkor legyen a főkapitány az én anyácskám – szóltam -, mert ő nagyon jó.

– És a papád? – kérdezte Jócsont.

– Ő is főkapitány – válaszoltam. – Mert valószínűleg ő is tudja a molyokat meg minden egyebet.

– A rendes felnőttek mind főkapitányok – szögezte le Pulykapipi.

Lassan mendegéltünk az erdei ösvényen. Ragyogott a nap, jó meleget éreztem a hátamon. Aztán beértünk az erdő mélyébe, ahol csak a lombok között tűzött át a nap. A tisztáson egy nagy, barna lepkét fogtam a hálóval. Két szárnyánál óvatosan megfogtam, hogy kárt ne tegyek benne, kivettem a hálóból, és a fejét a kabátkámhoz érintettem. Gondoltam, most, hogy nincs a közelében virág, hátha egy kis szövetet is enne.

Persze nem sokat, nehogy lyukat rágjon. De a lepke nem evett, csapkodott a szárnyaival.

– Ereszd el! – szólt rám Jócsont. – Nem szeretem, ha kínozzák a lepkét.

El is eresztettem. A lepke boldogan repült tovább, leszállt egy virágra, és a virágmézet szürcsölte. Az jutott eszembe, hogy a mi pillangónk okosabb, mint a moly, mert a méz jobb étel a ruhánál. Aztán az jutott eszembe, honnan tudom ezt, hiszen még sohasem kóstoltam ruhát. Ne nevessetek, ez járt a buksimban, mert akkor még ilyen buti voltam. Kicsit hátramaradtam. Jócsont és Pulykapipi elöl ment. Gondoltam, nem veszik észre, és beleharaptam a kabátujjamba, hogy megtudjam, milyen íze is van a ruhának. Alaposan megharaptam a karomat, de a ruhának nem volt semmilyen íze. Kicsit elszégyelltem magam, és ezt mondtam a barátaimnak:

– Jobb mackónak lenni, mint molynak. Vagyis mi nem eszünk ruhákat.

Aztán továbbmentünk, nagyokat szippantottunk a jó gyantaillatú levegőből. Lepkehálóink addigra tele lettek fenyőtobozokkal, mert azt gyűjtöttük pillangók helyett. A fenyőtoboznak nem fáj, ha gyűjtik.

Ahogy mentünk. mendegéltünk, elértünk egy tisztásra. Leheveredtünk a fűbe, és néztük a szép kék eget, amelyen kis fehér felhők úszkáltak. Csendben heverésztünk. Egyszer csak kopogást hallottunk:

– Kipp-kopp. kipp-kopp.

– Valaki kopogtat – mondta Jócsont. Mi azonban nem válaszoltunk, ezért Jócsont megismételte:

– Igazán kopogtat valaki.

Most már közelebbről hallatszott: kipp-kopp, kipp-kopp.

– Ha valaki kopogtat – folytatta Jócsont – akkor azt szokás felelni, hogy szabad vagy tessék, hogy aki kopogtat, bejöhessen. De erre a tisztásra mindenki bejöhet, mert ez nem szoba. És csak a szobaajtón szoktak kopogni.

– Hát a harkály kopog – mondtam én.

– Miféle harkály? – kérdezte Jócsont.

– A harkálymadár – válaszoltam.

– És be akar jönni? – kérdezte Jócsont.

– Már megint kezded, te Jócsont?! – lökte oldalba Pulykapipi. – Hiszen nagyon jól tudod, hogy a harkály a csőrével végigkopogtatja a fákat, hogy hol odvas, vagyis hol bújt be féreg a kérge alá. Mert azt eszik, férget. Mért bolondítod mindig ezt a kis Brumit?

Jócsont először Pulykapipire nézett, aztán rám. Nagyot nyelt, és ezt mondta:

– De először az hittem, hogy valaki kopogtat. Akkor még nem tudtam, hogy harkály.

– Dehogynem tudtad! – kiabált Pulykapipi. Nagyon mérges volt.

Jócsont mintha elszomorodott volna. Megsimogattam a buksiját, ő meg felállt, és csendesen beszélni kezdett:

– Azt gondoltam, hogy amikor a kopogtatásra figyelmeztetlek benneteket, majd azt mondjátok: nini, valaki kopogtat. És akkor mind a hárman azt mondtuk volna, hogy szabad. A falról lelépett volna egy tündér, talán egy gyönyörű harkálytündér. A tündér ragyogott volna, mint a mesében, és hosszú selyemhaja lett volna. És akkor a tündér azt mondta volna vékony hangocskáján, hogy: "Szervusztok, mackók, nagyon örülök nektek! Mondjátok meg, mit kívántok", úgy, mint a mesében. És akkor én azt mondtam volna a tündérnek, hogy először is három csomag cukrot kívánunk és még két labdát, hogy mindegyikünknek legyen egy-egy labdája. "És még mit kívántok, mackók?" kérdezte volna a tündér, és akkor ti is kívántatok volna mindenfélét.

– Én sok mézet kívántam volna – vágtam közbe.

– Igen, az is jó lett volna – mondta Jócsont. Meg roller. Három roller.

Ekkor megszólalt Pulykapipi:

– Látjátok, ezért nem lehetek én főkapitány, mert mindjárt mérges leszek és türelmetlen. Pedig Jócsont nagyon szépen mesélt a harkálytündérről. – Megfogta Jócsont mancsát.

– Mesélj még – kérte – tündérekről is meg törpékről is.

– Igazán meséljek nektek? – kérdezte Jócsont nagyon boldogan, és bukfencet vetett jókedvében.

Mi meg biztattuk.

– Hát akkor figyeljetek ide! – mondta Jócsont. Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy nagyon öreg medve bácsi. Ennek a medve bácsinak volt három csintalan mackója. Mindjárt el is mondom, mi történt ezekkel a mackókkal ...

Jócsont nagy lélegzetet vett, hogy folytassa. Mi meg összetettük a hasunk felett a mancsunkat, hogy jól odafigyelhessünk. De a mesét mégsem mondhatta el, mert ebben a pillanatban megdördült az ég, és Jócsont ijedten felkiáltott:

– Hűha!

Kék villámok cikáztak fölöttünk, és mennydörgött.

– Nem szeretem, ha mennydörög és villámlik – szepegett Jócsont.

– Gyerünk, mackók, mielőtt zuhogni kezd – adta ki a parancsot Pulykapipi.

A fák alá ne menjünk – tanácsoltam – , mert apukám azt mondta egyszer. hogy a fákba könnyen belecsap a villám. És a villám nem tudja, hogy mi is ott vagyunk a fa alatt.

– Hát akkor merre szaladjunk? – kérdezte Jócsont. – Hiszen az erdőben mindenütt fák vannak.

Arra gondoltam. hogy otthon biztosan nem ázunk meg. Csak azt nem tudtam, hogyan érünk haza, mert az erdőn át vezet az út a lakásunkhoz. Az erdőben pedig fák vannak.

Közben megeredt az eső. Nekiiramodtunk. Annyira zuhogott, hogy már a fák sem adtak elég védelmet az eső ellen.

Folyton áztunk. És közben ijesztően mennydörgött.

– Tudod, mi kellene most? – mondta lihegve Jócsont. – Egy jó nagy törülköző, hogy ne legyünk csuromvizesek!

– De jókedved van – szólt rá Pulykapipi, és szigorítani hozzátette: – Inkább nézz a lábad alá, nehogy elessél.

Bárcsak előbb mondta volna! Mert alighogy rászólt, Jócsont megbotlott egy kiálló gyökérben, elesett, és csupa sár lett. Megpróbált lábra állni, de nem tudott, alaposan megütötte magát szegényke.

– Fáj? – kérdezte Pulykapipi.

– Nem – válaszolta Jócsont – vagyis kicsit sajog.

Föléje hajoltam. és észrevettem, hogy Jócsont vacog.

– Fázol? – kérdeztem tőle.

Ne-em – mondta Jócsont, és még jobban vacogott.

Ekkor eszembejutott, milyen jó, hogy én nem vagyok moly, és nem ettem meg a kabátomat, mert most ráadhatom a vacogó Jócsontra.

De mire ezt végiggondoltam, Pulykapipi már le is vetette a kabátját, és ráborította Jócsontra.

– Nem kell a kabátod – tiltakozott Jócsont – mert akkor te fázol meg.

De Pulykapipi nem törődött Jócsont tiltakozásával, hanem átkarolta Jócsontot, és kérte, hogy nehezedjék rá.

– Te csak menj egy lábon – mondta – a többi részedet viszem én.

Az eső most még jobban zuhogott.

– Már mind a két lábam sajog – nyöszörgött Jócsont.

Pulykapipi nem felelt, a hátára vette Jócsontot, és elindult. Én utána. Eszembe jutott, hogy Jócsont nagyon nehéz lehet, vagyis én nem tudnám egyedül a hátamon vinni. Aztán meg arra gondoltam, hogy Pulykapipi kifáradhatott már a cipekedésben.

– Segíthetek? – kérdeztem.

– Te csak rohanj előre, ahogy tudsz – mondta Pulykapipi – hogy minél előbb hazaérj, és száraz ruhát vehess.

De én ott maradtam mellette. Azt kérdezitek, miért? Hát csak. Barátságból.

Végül mégsem kellett hazáig cipelni Jócsontot. Már alig fájt a lába, csak egy kicsit bicegett. Sőt! Később már futni is tudott.

Ahogy az erdőből kiértünk, még jobban vert az eső. De olyan hirtelen, ahogy jött, el is állt a zápor. Kisütött a nap, jó erősen, melegen. Levetettük a ruhánkat, hogy megszáradjon a napon. És már egyikünk se fázott.

Később Jócsont odament Pulykapipihez.

– Ide hallgass, Pulykapipi – mondta. – Te igazi kapitány vagy. És ha felnőtt leszel, biztosan főkapitány lesz belőled. Igazat mondtam, Brumi papa? – fordult hozzám.

– Igazat mondtál – feleltem. – Sőt.

– Most az a legfontosabb, mackók – mondta Pulykapipi -, hogy megszáradjon a ruhánk, és ne fázzunk meg.

Ezzel vége a fejezetnek, mert a lepkehálóknak is vége van. Elhagytuk valahol mind a hármat. Pedig tele voltak fenyőtobozzal. De erről majd később beszélek. Ne sétáljatok az erdőben zivatar alatt!

TIZENHATODIK FEJEZET

AMELYBEN LEMEGYÜNK A PATAKHOZ. MEGJELENIK REZEDA, A KECSKE. NEM LEHET TUDNI, HOGY SZERETI-E A VIZET. REZEDÁNAK SZAKÁLLA VAN

Úgy-ahogy megszáradtak a ruháink. Felöltöztünk és hazaindultunk. Pulykapipi ment elöl, vezette a csapatot. Egyszerre csak Jócsont azt súgja nekem:

– Pszt... Nézd meg majd a kapitányt. Csupa sár! De még ne szólj neki! Majd otthon észreveszi a tükörben...

– Pszt – súgtam Vissza Jócsontnak -, te is egészen sáros vagy. A buksid is, a füled is. De én sem szólok neked. Majd te is otthon veszed észre.

– Mit súgtok-búgtok a hátam mögött? – fordult vissza Pulykapipi.

– Neked is megmondom – felelte Jócsont, és nevetve hozzátette: – Bruminak mondtam, hogy milyen sáros a buksija!

– Mind a hárman sárosak vagyunk – szólt Pulykapipi – ezért azt ajánlom, menjünk le először a patakhoz.

Hamarosan el is értünk a patakpartra. Tudjátok, ugye, hogy itt nem mély a víz, legfeljebb ha hasamig ér, de szép tiszta, és gyorsan folyik. Ismét levetettük a ruháinkat, és belegázoltunk a friss patakvízbe. Először jól lemosakodtunk, csapdostuk a vizet, és úszkáltunk.

Váratlanul egy nagy barna kecske jelent meg a parton, a szomszédunk kecskéje, Rezedának hívják. Nem szoktam barátkozni vele, mert néha nagyon mérges, leszegi a fejét, és bökdös a szarvaival. Én pedig nem szeretem, ha bökdösnek.

– Miféle kecske ez? – kérdezte a vízben Jócsont.

– Rezeda! – feleltem. – Ismerős. A szomszédban lakik. És itt legel.

– Rezeda kecske bácsi – kezdte Jócsont -, mondja már, hogy me-e-e!... – És vizet merített a mancsába, hogy lefröcskölje.

– Ne bántsd – szóltam Jócsontnak -, Rezeda nem szereti a tréfát, és ha kimegyünk, megbök.

– Milyen alkapitány vagy te – nevetett Jócsont -, ha még a kecskétől is félsz! Egyébként kutya meleg van, és bizonyosan Rezeda is nagyon örülne, ha lespriccelném ebben a hőségben.

– Kérlek, Jócsont – ismételtem szelíden -, ne spricceld le a Rezedát. Ő sem fröcsköl le téged, akármilyen meleged is van.

Közben eszembe jutott: Rezeda talán csak azért idegenkedik a pataktól, mert nem tudja, hogy milyen kellemes a friss víz. Mindenesetre megkérdeztem Pulykapipit:

– Kapitány! Árt a Rezedának, ha vizes lesz?

Pulykapipi elgondolkozott.

– Azt hiszem – mondta – ilyen melegben senkinek sem árt egy kis víz.

– A tejének sem? – kérdeztem.

– A víz csak a lábasban árt a tejnek – nyugtatott meg Pulykapipi.

– Tudod mit! – mondtam ekkor Jócsontnak. – Fröcsköljük le alaposan szegény Rezedát, mert nagyon szenved a melegtől!

– Na látod, Brumi papa – nevetett Jócsont, s mindkét mancsát telemerte vízzel. Én is. Aztán, zsupsz, rázúdítottuk a vizet Rezedára. A kecske felkapta a fejét, megrázta a szakállát, és szaporán mekegett. Nagy ijedt szemével ránk nézett, de aztán tovább tépte a füvet. Mégiscsak örülhetett Rezeda a víznek. Ezért hát intettem Jócsontnak, és ismét jól lefröcsköltük a kecskét. Rezeda nagyot ugrott, és hosszan mekegett.

– Menjünk közelebb hozzá, és fröcsköljük le újra – szólt Jócsont. A part szélére mentünk, és a mancsunkkal vizet lapátoltunk Rezedára. De bár ne tettük volna! Mert a Pulykapipi és az én ruhám ott feküdt, ahol Rezeda legelészett, vagyis a víz, amit kifröcsköltünk, a ruhánkra csorgott. Mintha nem is szárítottuk volna meg. Csak Jócsont nadrágja és kabátja nem lett vizes, mert az ő ruhái távolabb feküdtek.

Pulykapipi megvakarta a buksiját.

– Látjátok – mondta -, mégsem kellett volna Rezedát locsolgatni. Most aztán hogyan menjünk haza?

– Én felveszem az egyik vizes ruhát – mondta Jócsont -, te meg az én száraz nadrágomat, Brumi meg az én száraz kabátomat, s akkor csak egy mackó lesz teljesen vizes. Vagyis ketten nem kapnak ki, csak egy!

Mit volt mit tenni, beleegyeztünk. Pulykapipi bebújt Jócsont nadrágjába, de azonnal le is vetette.

– Csak vedd fel te a nadrágodat és a kabátodat – mondta -, amelyek szárazak. Te már akkor is fáztál, amikor az erdőben utolért minket az eső. Nem akarom, hogy megfázz az én vizes ruhámban. És Brumi sem akarja.

– Én sem akarom, hogy megfázz – mondtam. És hozzátettem: – És én se akarok megfázni, sőt Pulykapipi sem. Ezért fussunk egy kicsit a vizes ruhában, hogy gyorsan megszáradjon.

Akármennyit szaladgáltunk, a ruhánk mégis nedves maradt.

Nagyon rossz volt felvenni a nyirkos nadrágot. Jócsont meg belebújt a száraz ruhába. Éppen indulni akartunk, amikor Jócsont Rezedához lépett.

– Meee! – mondta csúfolódva. De abban a pillanatban megcsúszott, és ijedtében Rezeda szakállához kapott. Rezeda nem szereti, ha a szakállába kapaszkodnak, és elöntötte a méreg. Leszegte a fejét, és nagyot lökött Jócsonton, aki egyenesen a patakba gurult. Személyesen. Persze csuromvizes lett, vagyis most már mind a hárman vizes ruhában voltunk.

– Rezedának nagyon gyenge szakálla van – mondta Jócsont, mialatt kimászott a patakból. – Sehogy sem tudtam megkapaszkodni benne.

Pulykapipi hátba vágta.

– Javíthatatlan vagy. És csintalan. Nem is tudom, ne nevezzünk-e vissza Rosszcsontnak. Mit gondolsz, Brumi?

– Ne nevezzük vissza – mondtam én -, mert a papája mint Jócsontot hagyta itt, és ha Rosszcsontként utazna haza, a papája nem ismerne rá.

Jócsont megfogta Pulykapipi mancsát.

– Úgy! – kiáltotta éles hangon. – Csak én locsoltam Rezedát? Brumi is fröcskölte! És ő nem csintalan, csak én?

– Az, hogy más is csintalankodott, nem mentség a számodra! – szólt szigorúan Pulykapipi. – Ezt tanuld meg! És különben is, Rezeda nem a locsolás miatt lökött a patakba, hanem azért, mert belekapaszkodtál a szakállába.

Láttam Pulykapipin, hogy ismét nagyon mérges.

– Figyeljetek ide – szóltam ekkor -, először is fussunk tovább, mert így igazán megfázunk. Másodszor pedig álljunk meg, mert mondani akarok valamit. És futva nem tudom elmondani.

– Halljuk – mondta Pulykapipi. – De fussunk.

Futás közben azonban nem tudok beszélni. pedig azt akartam mondani, hogy én is locsoltam Rezedát, de a kapitány engedélyével, a szakállfogás csak ráadás volt, mert Rezeda különben is szeret bökdösni. De Jócsonttól sem volt szép, hogy belekapaszkodott Rezeda szakállába. Vagyis mind a hárman hibásak vagyunk. De ezt már nem mondhattam el, mert közben hazaértünk.

Anyácskám már várt bennünket, és mind a hármunkat magához ölelt.

– Jaj de vizesek vagytok, bocsok szólt -, hol voltatok a nagy esőben?

– Az erdőben – vallottam be. És szelíden hozzátettem: – Jól megáztunk.

Anyácskám azonnal intézkedett:

– Levetni a vizes ruhát, megtörülközni, szárazat felvenni, azonnal hozom!

– De hiszen mi megszárítottuk a ruhánkat, néni kérem – mondta ekkor Jócsont. Anyácskám elcsodálkozott:

– Megszáradt a ruhátok? Hát akkor miért vagytok olyan vizesek, kismackók? Pulykapipivel bölcsen hallgattunk, Jócsont azonban megmagyarázta:

– Ugyanis, néni kérem. a patak partján legelt a Rezeda! Vagyis a vadkecske... Tetszik ismerni?

– Nem értem – mondta anyácskám – Rezeda?... Kecske? ... De miért vagytok ilyen vizesek?

– Azért – válaszolt komolyan Jócsont -, mert nem szabad megfogni a kecske szakállát! Melegben sem. Vagyis Rezeda nem szereti...

– Na, majd később elmesélitek – szólt közbe anyácskám -, most törülközzetek meg és öltözzetek át!

Ekkor Pulykapipi felkiáltott:

– Jaj, mackók, valahol az erdőben hagytuk a lepkehálókat!

A lepkehálók, tele fenyőtobozzal!

Hirtelen pityeregni kezdtem. mert fájt a szívem a hálókért.

Ezért ezt a fejezetet gyorsan befejezem. Különben is meg kell törülköznöm. A lepkehálóról majd később beszélek.

TIZENHETEDIK FEJEZET

AMELYBEN JÓCSONT ELTŰNIK. ELINDULUNK, HOGY FELKUTASSUK, AZTÁN MI IS MAJDNEM ELVESZÜNK

Másnap virradóra eszünkbe sem jutottak a lepkehálók, mert reggelinél a papát bejelentette, hogy egész délelőtt fényképezni fog minket. Először a hintánál, aztán labdázás közben és végül a pataknál. Arra gondoltam, jó lenne, ha a mókust és a papagájt is lefényképezné, de nem szóltam, mert Kuki nem labdázik, és Lali nem fürdik a patakban. De talán mégis lefényképezheti őket a papám velünk együtt, mielőtt labdázunk vagy úszkálunk. Ezért Kukit a mancsomra ültettem, Lalit pedig lehívtam a diófáról.

– Brumi, állj középre – intézkedett a papám -, mert te vagy a legkisebb.

– Miért vagyok én mindig a legkisebb? – keseregtem. Majd megnövök, és akkor nagy leszek. Igaz, hogy ha olyan nagy leszek, mint a papám, akkor nem Bruminak fognak hívni, hanem Brumnak, pedig én azt szeretem, ha Bruminak hívnak.

Ezen nagyon elszomorodtam.

– Fiam, te – mondta a papám -, olyan szomorú az ábrázatod, hogy megesik rajtad a szívem. Mi bajod?

– Nem akarok Brum lenni – válaszoltam – Maradjak én csak Brumi.

– Ki akarja, hogy te Brum legyél és nem Brumi? – kérdezte a papám.

– Ha nagy leszek – válaszoltam -, biztosan Brumnak szólítanak majd. Tessék ezt megtiltani! – kértem a papámat.

De ő csak nevetett.

– Te még nagyon sokára leszel nagy. Most mosolyogj egy kicsit, hogy jó legyen a fénykép! És ne izegjetek-mozogjatok, mert így sohasem készül el a felvétel.

Elhatároztam, hogy nem izgek-mozgok, hogy elkészüljön a felvétel. Kidüllesztettük a mellünket, és mosolyogtunk.

– Egy-kettő-három – mondta a papám – most!... Felvétel!...

Igen ám, de ekkor Lali kezdett izegni-mozogni. Egyik vállamról a másikra ugrált. És amikor azt mondta a papám, hogy most és felvétel! ... akkor éppen az orrom felé nyúlkált.

– Lali menjen fel a diófára! – parancsolta a papám.

Feltettem Lalit a diófára. Megkapaszkodott az egyik ágon, és nézte, hogy állunk fel megint mi hárman. Vagyis négyen, mert a papagáj akkor még a mancsomon ült.

– Mire hármat számolok, ismét mosolyogjatok – mondta a papám.

Mi mosolyogtunk, de amikor a papám megnyomta a fényképezőgép gombját, Kuki megcsípte az orromat. Persze a felvétel nem sikerült. Végül is Kukit visszaküldtük anyácskámhoz, és harmadik mosolygásra végre sikerült a kép. Aztán a hintánál is fényképeztünk, majd lesétáltunk a patakhoz, és bementünk a vízbe. A papám arról is csinált felvételeket, hogyan lubickolunk, sőt hogyan úszkálunk. Bár ne csinált volna. Mert nagyon jó a fényképezés, csak vízben nem. Vagyis amikor javában úsztam, azt mondta a papám, hogy most engem fényképez. Arra gondoltam, hogy a felvétel akkor jó, ha mosolygunk, és annyira igyekeztem mosolyogni. hogy a nyitott számon át sok-sok víz ment a gyomromba.

De még más baj is történt. A délelőtt ugyan jól telt el, délután azonban eltűnt Jócsont. Jaj, jaj, még most is szomorú leszek, ha erre a délutánra gondolok! És nemcsak én voltam szomorú, hanem Pulykapipi is. Sőt talán még Kuki és Lali is.

De rajtuk nem látszott.

Ebéd után aludtunk egy kicsit a fűben. Azt álmodtam, hogy megkerült a lepkeháló, és olyan nagy lepkét fogtam el vele, mint valami sas. Aztán azt álmodtam, hogy Jócsonttal együtt kivettük a lepkehálóból a nagy-nagy lepkét, és Jócsont a vállára vette. Ekkor a lepke megragadta Jócsont vállát, hirtelen felrepült, és persze magával vitte Jócsontot is. Hiába álmodtam, hogy eressze már el, mert még leesik Jócsont, és nagyon megüti magát – a lepke továbbra is vitte magával. Olyan magasra emelkedett, hogy már alig látszottak, végül teljesen eltűntek a szemem elől. Nyafizni kezdtem álmomban, és talán sírtam is volna, ha Pulykapipi fel nem ébreszt.

– Mi baj? – kérdezte.

– A lepke elvitte Jócsontot! – És nagyot sóhajtva hozzátettem: – Még szerencse, hogy mindezt csak álmodtam...

– Nem kell ilyen lehetetlen dolgokról álmodni! – mondta Pulykapipi. Aztán hirtelen felült. – Hol van Jócsont? – kérdezte.

Jócsont ugyanis nem volt sehol. Azt feleltem Pulykapipinek:

– Hogy hol van, azt nem tudom. De az bizonyos, hogy nem a nagy lepke vitte el, mert azt csak álmodtam.

Pulykapipi elvette tőlem a sípot, háromszor belefújt. Jócsont azonban nem jelentkezett. Nem is jelentkezhetett, mert akkor már eltűnt.

A sípolásra kijött a papám, és ezt mondta:

– Délután vagy bármikor, amikor a felnőttek pihennek, nem szabad sípolni. Sőt! Lármázni sem.

Nem is sípoltunk többet, hogy a felnőttek pihenhessenek.

Igen ám, de akkor hogyan találjuk meg Jócsontot? Sípolni és lármázni nem szabad, de kiabálni talán igen.

– Kiáltsuk hangosan Jócsont nevét! – mondtam Pulykapipinek.

Pulykapipi szerint azonban a kiabálás is lármázás. Gyors haditanácsot tartottunk.

– Alkapitány – szólt Pulykapipi -, te jobbra mégy az erdőben, én balra. Magadban kétezerig számolsz, s aztán kiabálni kezdesz, hogy: hol vagy, Jócsont? Az erdőben már nem hallják a felnőttek a hangodat, csak Jócsont, aki eltűnt.

Elindultunk. De én rögtön meg is álltam: hogy számoljak kétezerig, amikor csak húszig tudok számolni? Nagyon elkeseredtem. Aztán eszembe jutott, hogy előbb húszig fogok számolni, aztán megint húszig, és addig-addig fogok húszig számolni, amíg egyszer talán kétezer lesz. És majd akkor kiabálok Jócsont után.

Szaladtam, és közben húszig számoltam. Aztán egy kicsit megint szaladtam, és megint húszig számoltam. Végül már jó mélyen bent jártam az erdőben, és kiabálni kezdtem:

– Jócsont! Jócsont!

De senki sem felelt. Jócsont bizonyára másfelé tűnt el. Még beljebb futottam az erdőbe, és újból rákezdtem:

– Jócsont! Kerülj már elő, Jócsont! Nem hallod? Sok mézet kapsz estére!

De nem kaptam választ. Még beljebb mentem és kiáltoztam:

– Drága Jócsont, hol vagy? – És hozzátettem: – Én kereslek, vagyis a kis Brumi. És ha nem hallod, mert nem vagy errefelé, akkor ügyelj jól az erdő másik részén, mert ott meg Pulykapipi kiáltja a nevedet. Egyébként mindegy, hogy hol hallod meg a hangunkat, csak valahol halld meg, kérlek, hogy hazavezethessünk.

De most sem jött válasz.

Még jobban megrémültem. Hol lehet ez a szegény Jócsont? Aztán eszembe jutott Jócsont papájának tett ígéretem, hogy vigyázni fogok a mackójára. Vagyis én leszek a papája, amíg Jócsont haza nem utazik. Ezért ezt kiáltoztam:

– Hol vagy, fiam, Jócsont? Azaz nem is igazi fiam, csak úgy mondjuk. Hol vagy?

Erre sem kaptam választ. Hát most mit csináljak? Merre keressem? Menjek talán beljebb az erdőbe, vagy keressem meg Pulykapipit, hogy újabb haditanácsot tartsunk?

– Hahó! – kiáltottam.

Semmi válasz.

Szomorúan indultam visszafelé. Meg kell keresnem Pulykapipit. Ő a kapitány. Egyszerre csak megdobbant a szívem, mert egy bokor mellett, az ágaktól eltakarva, egy mackóhátat pillantottam meg. Megkerült Jócsont! Úgy megörültem neki, hogy gyorsan a mackó mögé lopóztam, – befogtam a szemét a mancsommal.

– Te vagy az, Jócsont? – kiáltotta ekkor a bocs. Mondanom sem kell, hogy Pulykapipi szemét fogtam be.

– Sajnos, csak én vagyok – mondtam és elengedtem.

Pulykapipi nagyon mérges lett.

– Most nincs idő a bolondozásra – szólt. – Jócsont tényleg eltűnt. Nézd csak, mit találtam. a És felmutatott egy zsebkendőt, amelyre két őz volt festve. – Jócsont zsebkendőjét.

Nagyon elszomorodtam Úgy látszik, Jócsont annyira eltűnt, hogy csak a zsebkendője maradt meg.

– Csak azt szeretném tudni, hogy Jócsont eltévedt-e az erdőben – mondta Pulykapipi -, vagy csak csintalanságból bújt el valahol, hogy mi elszomorodjunk, és sokáig keressük.

– Remélem – folytatta -, hogy ilyen rosszaságot mégsem követ el. Ha pedig nem bújt el sehová, akkor meg fogjuk találni, és hazavisszük.

– És kap mézet – mondtam én. – Sőt! Sokat.

– Menjünk most együtt a javasolta Pulykapipi -, és nézzük a nyomokat. Mert itt ejtette le a zsebkendőjét, tehát erre ment. Itt van ez a kis ösvény, ezt kövessük.

– Helyes – feleltem -, ezen az ösvényen menjünk tovább, egészen addig, amíg meg nem találjuk Jócsontot. És amikor megtaláljuk, egy kicsit hátba vágjuk. És mosolygunk, ahogy a fényképezésnél kell.

– Minek vágjuk hátba? – kérdezte Pulykapipi.

– Azért – válaszoltam -, hogy lássa, milyen jókedvűek vagyunk, és ne vegye észre, hogy ő eltűnt. Mert akkor nagyon megijedne.

– Nem bánom – szólt Pulykapipi. – De csak akkor vágjuk hátba, ha már megtaláltuk.

– De csak én vágom hátba – mondtam gyorsan. Arra gondoltam, hogy Pulykapipi, amilyen mérges, nagyon is hátba találja vágni Jócsontot. Elég baj szegénynek, hogy eltűnt, és nem találjuk; minek akkor még erősen hátba is vágni?

– Erről majd később beszélünk – szólt rám Pulykapipi. – Most induljunk! Merre vannak a málnabokrok?

– Nem akarok addig málnát enni – szóltam -, amíg meg nem találjuk Jócsontot.

Pulykapipi megsimogatta a buksimat.

– Én sem akarok addig málnát enni... De arrafelé kell mennünk, ahol ezek a bokrok vannak, hátha Jócsont éppen ott málnázik. Annyira málnázik, hogy nem is tudja, mennyire keressük, és aggódunk érte. De kijelentem neked, Brumi, ha málnaevésen kapjuk, akkor nagyon mérges leszek.

– Nem hiszem, hogy Jócsont egyedül málnázna – ráztam meg a fejemet. – De ha megtaláljuk, és akad még málna a bokrokon, akkor mi is málnázunk. Hiszen akkor Jócsont már megkerült, és én egy nagyon kicsit hátba vágom.

Pulykapipi megállt, tölcsért csinált a két mancsából, és bekiáltott az erdőbe:

– Hol vagy, Jócsont? Mi itt vagyunk és keresünk. Ha elbújtál, gyere elő!

Én is nagyot kiáltottam:

– És ha nem bújtál el, hanem elvesztél, akkor is jöjj elő!

Nem kaptunk választ.

– Térjünk le az ösvényről – mondta Pulykapipi -, mert az az érzésem, hogy a sűrűben inkább rábukkanunk.

– Talán elfáradt és elaludt – mondtam. – És talán azt álmodja, hogy otthon van, és nem veszett el, hát nyugodtan tovább alszik. Vagy azt álmodja, hogy mi nem is keressük, hanem otthon vagyunk vele együtt, és mézet eszünk.

Pulykapipi nem felelt. Minden bokor alá bekukkantott, és időnként nagyot kiáltott:

– Jócsont! Jócsont!

De Jócsont nem volt sehol.

Most már nagyon megijedtünk. Mi lesz, ha estig sem találjuk meg Jócsontot? Mi lesz vele a sötétben? Jaj, jaj, gyerekek! Olyan nagyon szomorú vagyok, hogy nem is tudom folytatni ezt a fejezetet. Hol lehet szegény Jócsont?

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

AMELYBEN FOLYTATOM A NAGY KUTATÁST. MERT MÉG NEM TALÁLTUK MEG JÓCSONTOT. SŐT! DE AZTÁN... OLVASSÁTOK CSAK, MI TÖRTÉNT!

Pulykapipi hirtelen megállt.

– Ennek fele sem tréfa! Rohanjunk haza, és mondjuk meg a papádnak, hogy Jócsont eltűnt. És akkor a felnőttek is segítenek keresni Jócsontot. Ha pedig mégis elbújt, és nem veszett el, a felnőttek könnyebben megtalálják. Mert a felnőtteket nem meri megijeszteni, és előjön. Vagyis megkerül. Gyere, gyorsan...

Szaladtunk hazafelé. Már az erdő szélén jártunk, amikor eszembe jutott, hogy újra kiáltok. És kiáltottam is:

– Kedves Jócsont, az sem baj, ha elbújtál! És ha vinned kell ezért a büntetésgombot, én szívesen viszem helyetted, csak gyere elő, mert nagyon szomorúak vagyunk miattad.

– Gyerünk gyorsan a szüleidhez – mondta Pulykapipi. – Aztán ha besötétedik, lámpákkal ismét kimegyünk az erdőbe, és úgy keressük Jócsontot. Most már én is azt hiszem, hogy eltévedt a legsűrűbb erdőben, és most nyafizik valahol. És várja, hogy keressék, mert fél egyedül maradni éjszakára az erdőben. Attól meg különösen fél, hogy még reggelre sem találjuk meg. Azt ajánlom, hogy négy lámpával menjünk ki az erdőbe. Egy lámpa legyen a papádnál, egy anyácskádnál, és nálam és nálad is egy-egy lámpa.

– És bevilágítunk minden bokorba – mondtam én.

– Kötelet is viszünk magunkkal, mert hátha egy szakadékba esett – folytatta aggódva Pulykapipi. És hozzátette: – Talán megütötte vagy felsebezte a lábát, és ezért nem tud hazajönni. Legjobb lesz, ha kötelet és kötszert is viszünk magunkkal, hogy felhúzhassuk a szakadékból, és bekötözhessük a lábát.

– Jaj, csak nem tört el a lába! – ijedeztem. – Talán csak megrándította az egyik lábát, de úgy, hogy azért nem fáj neki.

– Azt nem tudhatjuk – válaszolta Pulykapipi -, mert aki a szakadékba esik, annak könnyen eltörhet a lába. És ennivalót is kell vinni neki, mert már régen tűnt el, és bizonyára éhes.

– De ha szegény Jócsont a mély szakadékba esett, akkor egyáltalán nem vágjuk hátba. Sőt! Megöleljük.

– Persze hogy megöleljük – mondta Pulykapipi -, de csak nagyon óvatosan, mert hátha megütötte magát, amikor leesett a szakadékba, és nagyon fáj neki még az ölelés is. Ki tudja, milyen mély lehetett az a szakadék!

– Ettől nem kell félni mondtam én -, mert errefelé nincs is mély szakadék. Sőt! Semmilyen szakadék nincs.

Pulykapipi nagyon mérges lett.

– Nem elég, hogy Jócsont eltűnt. Még tréfálsz is!

Pedig nem is volt kedvem tréfálni, hiszen nagyon sajnáltam szegény Jócsontot. Annak azonban örültem, hogy nem eshetett a szakadékba.

Lassacskán hazaértünk. Már messziről megpillantottam anyácskámat és a papámat. Viharlámpa volt náluk.

– Nézd csak – mondtam Pulykapipinek -, a szüleimnél máris van lámpa. Te most maradj itt, én meg odaszaladok hozzájuk, hogy menjünk együtt az erdőbe, megkeresni Jócsontot.

– Siess csak – egyezett bele Pulykapipi -, legalább azonnal indulhatunk. Nem is baj, hogy csak két lámpa van, mert így is megtalálhatjuk Jócsontot. Most már én is nagyon-nagyon aggódom miatta. Akár reggelig is keressük. Vagyis míg meg nem találjuk.

– Igen – mondtam -, és én egész éjjel kiáltozni fogok: "Ne félj, Jócsont! Megmentünk!"

Azzal anyácskámhoz rohantam.

– Nagyon jó – kiabáltam már messziről -, hogy van lámpa! Mert minden bokorba be kell világítani...

Anyácskám felkapott a levegőbe.

– Hol voltál mostanáig, te kis haszontalan? – kérdezte.

Gondoltam, megmondom, hogy nem vagyok haszontalan. Sőt! Hiszen egész délután az elveszett Jócsontot kerestem Pulykapipivel. De nem mondtam, hiszen erre most nincs idő.

– Ott vár már Pulykapipi!... Hamar, induljunk vissza az erdőbe hadartam. – Siessünk!... És vigyünk ennivalót is... És kötszert is!... A vadméhek miatt... – Mert arra is gondoltam, hogy talán mézet keresett Jócsont, és ismét összeszurkálták a méhek.

– Mit beszélsz itt összevissza? – szólt rám a papám. Miért menjünk az erdőbe? És miért vigyünk magunkkal ennivalót? És kinek kell a kötszer?

Anyácskám pedig megtapintotta a buksimat.

– Nem lázas ez a bocs? Olyan furcsán beszél, nem értem egy szavát sem...

Papám pedig Pulykapipinek kiáltott:

– Te miért állsz ott, kis öcsém? Fuss csak ide, de szaporán! – Pulykapipi hozzánk szaladt.

– Bácsi kérem – szólt a futástól lihegve -, mi a kis Brumival igazán mindent megtettünk. Igazán semmiről sem tehetünk. Jó mélyen bementünk az erdőbe, és amint látni tetszik, mégse sikerült... Pedig benéztünk minden bokorba is... Kiáltoztunk... Ezért kérem, most már induljunk együtt... Hiszen hamarosan este lesz. Igaz, hogy két lámpa van, és majd meggyújtjuk... De menjünk már...

– Állj! – vágott közbe a papám. – Miről beszéltek? Te is, Brumi is... Miért néztetek be minden bokorba? – minek a lámpa?

Eszembe jutott, hogy a szüleim nagyon megijednek, ha megtudják, hogy szegény Jócsont eltűnt az erdőben. Ezért ezt mondtam:

– Nem akarom, hogy a papám és az anyácskám megijedjen. Ezért nem akartam megmondani, hogy miért kell felkutatni az erdőt. Túl az ösvényen is. Úgyis megtudták volna, amikor megtaláljuk.

– Mit találtunk volna meg? – kérdezte anyácskám.

– Nem mit, hanem kit – szólt közbe Pulykapipi.

– De kicsodát? – kérdezte a papám türelmetlenül.

– Azt, aki elveszett – válaszoltam és hozzátettem: – De siessünk már, hogy végre megtaláljuk...

– Mondtam már, hogy felnőtteknek rendesen válaszolj! – szólt rám szigorúan a papám. – Ki veszett el, és kit kell felkutatni?

Tudom, hogy felnőtteknek rendes válaszokat kell adni, ezért ezt mondtam:

– Szegény Jócsont eltűnt. Személyesen. És őt kell felkutatni, hogy megtaláljuk, mert nagyon aggódunk érte.

Akkor Pulykapipi meglökött és előremutatott. Hát kit pillantottam meg? Találjátok ki! Kit? Jócsontot, egy lámpával a mancsában. A másik mancsában csomag volt. Ő is észrevett minket. Nagyokat ugorva rohant hozzánk.

– Végre megvagytok, édes barátaim! – kiáltotta. – Éppen most akartunk Brumi szüleivel kimenni az erdőbe, hogy felkutassunk benneteket, mert eltévedtetek a sűrűben.

Én csak ámultam és bámultam. Pulykapipi pedig nagyon mérges lett.

– Azt mondd meg inkább, hogy te hol voltál!

– Nem tudtam aludni, amikor délután ti elaludtatok – mondta Jócsont, és örömében jó erősen hátba vágta Pulykapipit. – Gondoltam, megkeresem a lepkehálókat. Beszaladtam az erdőbe, és meg is találtam mind a hármat. Mire hazaértem, ti már nem voltatok itthon. És mostanáig vártuk, hogy végre előkerüljetek. Brumi, anyácskád már nagyon aggódott érted. Azt mondta: bizonyosan eltévedtek a kismackók. És most akartunk lámpával elindulni...

– Mi meg őt kerestük! – mondtam anyácskámnak. – De mi sem találtuk meg őt!...

Papám megveregette a vállamat.

– Mindenesetre lekéstétek a délutáni mézet – mondta.

Ennek bizony nem örültem. De eszembe jutott, hogy mézet este is lehet enni. Ezért ezt mondtam:

– Az esti mézet azonban még nem késtük le. Mert még nincs egészen este.

Pulykapipi nem szólt egy szót sem. Láttam rajta, hogy nagyon mérges. Aztán eszembe jutott valami, amivel felvidítom.

– Figyelj ide, Pulykapipi – mondtam neki. – Még mindig jobb így, hogy mi megkerültünk, és Jócsont sem veszett el. És az is jó, hogy nem esett a szakadékba. Bár szakadék errefelé nincs is. És az is jó, hogy nem rándította meg a lábát, és a lepkehálók is megvannak. Vagyis Jócsont nem bújt el csintalanságból. Mert az nem csintalanság, hogy hazahozta a lepkehálókat. Sőt! Mosolyogj már úgy, mintha fényképeznének.

Pulykapipi erre nevetni kezdett.

– Igazad van – szólt, Jócsonthoz ment, és gyengéden hátba vágta.

– Mi voltunk buták Brumival – mondta neki. – Azért máskor szólj, ha elmégy.

– Akkor is, ha éppen alusztok? – kérdezte Jócsont.

– Akkor nem – szóltam közbe én -, mert nem szeretem, ha felébresztenek.

Mind a hárman összeölelkeztünk.

Az öleléssel zárom a fejezetet. mert nagyon fáradt vagyok.

Jócsont is. Pulykapipi is.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

AMELY AZ UTOLSÓ. EL IS MONDOM. MIÉRT

Telt-múlt az idő. Sokat lubickoltunk a patak friss vizében.

És játszottunk, hintáztunk, labdáztunk. Nem mentünk sohasem messze, nehogy eltévedjünk.

Egyszer csak azt mondja anyácskám:

– Ne légy szomorú, Brumi, de a barátaid holnap visszautaznak Mackóvárosba. Jön Jócsont papája, és hazaviszi őket.

Bizony, én nagyon szomorú lettem, mert nagyon megszerettem a barátaimat. De aztán arra gondoltam, hogy majd csak látom őket ismét, és arra is gondoltam, hogy én meg itthon maradok a szüleimmel, akiket nagyon szeretek. Pulykapipi is nagyon szereti a szüleit, Jócsont meg a papáját. Otthon van tehát a helyük.

Amikor Jócsont papája megérkezett, nagyot dobbant a szívem.

– Hát mackók – mosolygott ránk -, most már elváltok. Reggel elbúcsúztok a kis Brumitól, és hazamegyünk. Előbb azonban kiosztok köztetek három igen-igen nagy zacskó mézcukrot. De csak akkor, ha megmondjátok, hogy hármatok közt... és itt elhallgatott Jócsont papája.

– Azt kell megmondani megint – kérdezte Pulykapipi – hogy ki volt hármunk közt a legrosszabb? Nehéz kérdés ez, bácsi, és nem is tudunk rá felelni. Mert kis hibákat elkövettünk ugyan, de igazán rossz egyikünk sem volt... És köszönjük szépen, hogy tetszett hozni cukrot, de most már ne tessék azt kérdezni, ki volt rossz...

– Ne hadarj annyit, Pulykapipi! – nevetett Jócsont papája. – Hiszen még nem is kérdeztem semmit. A cukrot ugyanis akkor kapjátok meg, ha megmondjátok: hármatok közül ki érezte magát a legjobban?

– Erre nem nehéz felelni – szólt most Jócsont -, mert én éreztem magam a barátaim közül a legjobban. Éppen ezért nekik jár a cukor.

– Tévedés – mondta Pulykapipi -, mert én éreztem magam a legeslegjobban. De nem a cukorért mondom.

– Tessék engem is megkérdezni! – jelentkeztem.

– Halljuk Brumit! – mondta Jócsont papája.

– Hát akkor azt mondom – feleltem de szintén nem a cukorért, – hogy én is nagyon jól éreztem magam Pulykapipivel és Jócsonttal. Mert igazi barátok. De meg kell még kérdezni Lalit és Kukit is. Bár ők nem esznek se savanyú cukrot, se mézcukrot.

Ebben a pillanatban Kuki rászállt a buksimra, megcsípte az orromat, és közben ezt kiáltotta:

– Butta Brrummi, butta Brummi...

– Vagyis – mondtam gyorsan – Kukit nem kell megkérdezni! Mert nem mond soha igazat. És most sem mondott igazat...

– Hát jó – szólt Jócsont bácsi -, itt van a cukrotok, bocsok, azért kapjátok. mert jó barátok vagytok. Még mondjátok meg nekem, hogy ha valamennyien jók voltatok, szót fogadtatok, nem rosszalkodtatok, mi lesz a büntetésgombbal?

– Ez még hadititok, bácsi – felelt Pulykapipi, mert ő a kapitány. – Majd estefelé kiderül.

Estefelé azután összeültünk a jobb oldali diófa alá.

– Barátaim – mondta Pulykapipi -, ez igazi titkos haditanács. Mindenki itt van? Jelentkezzen, aki nincs itt.

Mind ott voltunk. Lali a vállamon, Kuki a mancsomon.

– Kedves barátaim – emelte fel hangját Pulykapipi -, most szavazzunk. Jók voltunk-e vagy rosszak? De nagyon őszintén és becsületesen kell szavazni! Ez igen fontos! Brumi, először te mondd meg, hogy jók voltunk-e. És ha most azt mondod, hogy rosszak voltunk, az nem árulkodás, mert ez haditanácskozás.

Nagyon törtem a buksimat, mert igaz, hogy Jócsont csintalankodott, én torkoskodtam, és Pulykapipi mérges volt nem is egyszer. De az is igaz, hogy igazán rosszak sohasem voltunk. Anyácskám egyszer sem szidott össze bennünket és A a papám sem. És ez nagyon fontos.

– Én arra szavazok, hogy nem voltunk rosszak – mondtam.

– Én is – bólogatott Jócsont.

– Én meg azt mondom, hogy annyira azért nem voltunk jók, hogy főkapitányok lehetnénk – mondotta Pulykapipi.

Ekkor Jócsont megölelt engem is és Pulykapipit is.

– Ide figyeljetek – szólt -, tudom, hogy hiába nevezném ki Pulykapipit, nem lenne érvényes, mert én csak segédkapitány vagyok. De legszívesebben kinevezném főkapitánynak. Őt. személyesen.

Pulykapipi nevetett.

– Persze hogy az nem érvényes... De most más dolgunk van! – Azzal a diófához ment, és felvette a fényes büntetésgombot. A büntetésgombot pedig – mondta – elássuk! Mert nem voltunk rosszak, és megfogadjuk, hogy nem is leszünk rosszak soha! Akkor pedig nincs szükség büntetésgombra.

Kuki a fejemre szállt, és onnan rikácsolta:

– Rossz kiss mackókkk, rossssz kiss mackókkk!

De ez nem volt igaz. A büntetésgombot ezután hárman elástuk, mégpedig jó mélyre.

Reggel elbúcsúztam a barátaimtól. Az erdő szélen még egyszer megöleltük egymást. Elindultak, de vissza-visszafordulva még sokáig integettek. Én is integettem nekik: Viszontlátásra, drága Pulykupipi és kedves Jócsont! Viszontlátásra! Mackószívem veletek! Utazzatok jól!

Addig integettem. míg csuk el nem takarta őket az erdő.

Tőletek is búcsúzom, kedves gyerekek! Remélem, még találkozunk!

Table of Contents

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET