Bókay János

Bohémek és Pillangók

Giacomo Puccini életregénye

Zenemű Kiadó, 1973.

Giacomo Puccini

1858. december 22. – 1924. november 29.

BOKAY JÁNOS

BOHÉMEK ÉS PILLANGÓK

PUCCINI ÉLETREGÉNYE

ZENEMŰKIADÓ BUDAPEST 1973

Első rész

LUCCA

I.

A sárga ablakon beszökő koraőszi napsugár megvilágította a komor tanácstermet és felragyogtatta a falon függő hatalmas naptárt, melynek alján cirádás, ódon számok hirdették:

1864

A zöld posztóval bevont hosszú asztal körül huszonötharminc sötét ruhába öltözött, magasgalléros férfi ült, közöttük egy reverendás, vékonyarcú öreg pap. Középen, a fő helyen a polgármester, a sindaco; értelmes, fürge szeme körüljárt a társaságon, megvárta, amíg elnémul az utolsó szó is, aztán felemelte az előtte álló kis aranycsengőt és erélyesen megrázta. Hangja öntudatos, nyugodt, erős volt:

– Az ülést megnyitom. Üdvözlöm a consiglio comunale tagjait… Mielőtt megkezdenők a tárgysorozatunkba felvett ügyek tárgyalását, álljunk fel egy percre és adózzunk néma hallgatással felejthetetlen barátunk, Michele Puccini emlékezetének, akit oly korán és váratlanul ragadott el közülünk a halál, s aki annyi dicsőséget szerzett szeretett városunknak.

Egy percig némán álltak, lehajtott fejjel, ünnepélyes, megilletődött arccal.

A polgármester folytatta:

– Tárgysorozatunk első pontja: Michele Puccini özvegye nyugdíjának megállapítása. Szabályzataink értelmében Albina asszony csupán ötven líra nyugdíjban részesülhetne. De tekintettel férje rendkívüli érdemeire, azt javaslom, hogy hatvanöt lírában állapítsuk meg nyugdíját.

– Helyes!

– Sok! – dörmögte egy mély, borízű hang.

– Kevés! – vágott vissza egy izgága kis hegyesorrú ember. – Albina asszonynak hét kicsi gyermeke van. Én tudom, mi az…

A polgármester megrázta a csengőt:

– Megismétlem a javaslatomat…

De megint közbeszólt valaki:

– És az egyház vajon mit ad neki?

– Mi a várossal együtt fizetjük egyházi karnagyunkat, orgonistáinkat és kántorainkat – felelte csendesen a pap. – Albina Puccini asszony nyugdíjából is vállaljuk tehát a ránk eső részt. Mégis a rendkívüli körülményekre való tekintettel egyházi főhatóságunk havi húsz líra életfogytiglani kegydíjat szavazott meg felejthetetlen karnagyunk derék hitvesének.

– Nem erőltették meg túlságosan magukat – mondta gúnyosan egy kövér ember, akinek a hájas, vörös arca olyan volt, mintha tüstént meg akarná ütni a guta.

A pap felelni akart, de a polgármester megelőzte. Emelt hangon mondta:

– Tehát elfogadja a tanács a javaslatomat, mely szerint…

– Elfogadjuk!… Elfogadjuk!…

– Egyhangúlag elfogadva. Tessék jegyzőkönyvbe venni – fordult a nyurga, fiatal jegyzőhöz, aki az asztal végén szinte áhítatos tekintettel leste a polgármester minden egyes szavát és most szorgalmasan jegyezni kezdett.

A polgármester egy pohár víz után nyúlt, ivott belőle egy kortyot, aztán változatlanul nyugodt, szigorú arccal újra megszólalt, miután megint körülhordozta tekintetét a figyelő tanácstagokon.

– Következzék a második pont: a megüresedett zenei főigazgatói és főkarnagyi állás betöltése.

– Ez nehezebb kérdés lesz – súgta az egyik tanácstag szomszédja fülébe.

– Megoldhatatlan! – súgta vissza a másik.

– Itt kötelez bennünket a múlt és nagy halottunk emléke. Mindnyájan tudjuk… tudjuk és büszkén valljuk kis városunk iránti forró szeretettel, hogy Lucca zenei kultúra tekintetében úgyszólván versenyre kelhet olyan hatalmas városokkal, az olasz zene világhírű fellegváraival, mint amilyen Milánó, Róma, Velence, Torino…

– Úgy van!… Úgy van!… – kiáltották lelkesen; voltak, akik tapsoltak is.

A polgármester szigorú hangja megenyhült, meghatottság rezgett benne:

– És ezt egyetlen családnak köszönhetjük: a Puccini családnak.

– Igaz!

– Apáról fiúra szállt a nagy feladat töretlenül, másfél század óta, s még nem akadt egyetlenegy tagja sem ennek a családnak, aki ne tette volna még fényesebbé városunk hírnevét, amit az ősei szereztek. Négy Puccinink volt már, országos hírű valamennyi. Hívtak, csábították őket mindenfelé, pénzzel, dicsőséggel, de ők hívek maradtak városunkhoz, bennünket szolgáltak mindenekelőtt, lemondva vagyonról és hírről.

– Az öreg Giacomo Puccini fizetése pontosan annyi, volt, mint a város hóhérjáé – szólt közbe egy pápaszemes, tudósarcú férfi, élénk derültséget keltve szavaival.

– Ez régen volt: 1740-ben – mondta a polgármester. – De térjünk a tárgyra. Be kell töltenünk, mégpedig azonnal és a nagy hagyományokhoz méltón, a Michele Puccini halálával megüresedett állást. Van valakinek valamilyen javaslata?

Fészkelődés, mocorgás, egy bizonytalanul, habozva felnyúló kéz, amely tüstént megint visszahúzódott, mihelyt a polgármester arrafelé nézett.

– Akkor magam teszek indítványt, ha megengedik. Sokat töprengtem, bevallom. De végül is világossá lett előttem, hogy itt csak egyetlen megoldás van… egyetlen természetes, mintegy önként adódó megoldás…

– Mégpedig?

A polgármester hallgatott. Minden szem feléje fordult, feszült csend támadt.

– Michele Puccini méltó örököse egyedül a fia lehet: Giacomo Puccini.

– Hány éves a gyerek? – kérdezte egy éles hang.

– Hatéves.

Nevetés, kiáltozás, a rend teljesen felborult. Hiába rázta a polgármester csengőjét, a lárma tovább tartott: „Rossz tréfa!… Nevetséges!… Szégyen!… Nem szavazzuk meg!…” – Szerencsére egy erélyes kéz emelkedett követelőn a levegőbe.

– Halljuk!… Halljuk az igazgató urat!

– Benvenuto Colli igazgató úré a szó.

A csend azonnal helyreállt. Egy keményarcú, keskeny-ajkú ember állt fel; miközben beszélt, egy kis ceruza hegyével kopogtatta az asztalt:

– Valóban azt kell mondanom, a polgármester úr iránti illő tisztelettel, hogy a javaslata komolytalan, szégyent hoz a városunkra…

– Úgy van…

– Én mint pedagógus mondhatom, hogy egy hatéves gyerek még ígéretnek sem tekinthető. Rejtély a jövője…

– Hát Mozart? – kérdezte a pápaszemes, tudósarcú.

– Mozart csak egy volt. A kivétel erősíti a szabályt. De egyébként sem értem a polgármester úr különös javaslatát, amikor van egy kézenfekvő, mindenkit megnyugtató, kitűnő megoldás, amely ráadásul a Puccini család érzékenységét sem sértené, sőt örömet szerezne annak: nevezzük ki zenei főigazgatóvá és egyházi karnaggyá Puccini sógorát, Albina asszony bátyját, Fortunato Magit, aki betegsége alatt nemegyszer helyettesítette szegény barátunkat, mégpedig valamennyiünk teljes megelégedésére. Ez az ésszerű megoldás.

– Igaza van!… Helyes!… Magit kell megválasztani!

– Én Cario Angelonit javaslom! – mondta valaki. De a keményarcú iskolaigazgató kopogtatott ceruzája hegyével, tovább akart beszélni. Látszott rajta, élvezi sikerét.

– Ellenjavaslatom tehát a következő: válasszuk meg a megüresedett zenei állásokra Fortunato Magit, aki kitűnően képzett, megbízható, jó muzsikus.

– Nem Puccini!… Nem zseni!… – szólt közbe a tudósarcú savanyú mosollyal.

– Egy szép remény többet ér, mint az olcsó bizonyosság! – mondta egész halkan egy ábrándos arcú fiatalember, a legfiatalabb az összes tanácstagok közül.

– Befejezte az igazgató úr? – kérdezte nyugodt, érces hangon a polgármester.

– Befejeztem.

– Akkor hadd mondom el én, amit el akartam mondani, de nem hallgattak végig, félbeszakítottak. Ebből támadt a félreértés. Eszembe sem jutott olyat javasolni, hogy a hatéves Giacomo Puccini legyen városunk főzeneigazgatója. Mindössze azt mondtam: Michele Puccini örököse csak a fia lehet. Ezzel csupán azt akartam elérni, hogy tekintsük a családban átöröklött állások várományosának a kis Giacomót, s ne töltsük be véglegesen az apja elhunytával megüresedett állásokat, nehogy megszakadjon az a csodálatos lánc, amelynél csodálatosabbat én nem ismerek a zenetörténelemben. Nevezzünk ki helyettest addig, amíg Giacomo Puccini tehetsége kifejlődik… én magam is Fortunato Magira gondoltam. Ő látná el mindaddig a szóban forgó állások összes teendőit, és oktatná, tanítaná unokaöccsét, hogy az egykor méltó legyen kitűnő apjához. A fizetése ugyanannyi volna, mint amennyi Michele Puccinié volt… csak éppen köteleznők arra, hogy juttasson belőle húsz százalékot Albina asszonynak. Ez a javaslatom.

Csend követte a polgármester szavait. Aztán néhány felkiáltás: – Így már más!… így is különös!…

– Tiltakozom! – kiáltott a borízű.

– Fenntartom a javaslatomat! – mondta határozottan az iskolaigazgató.

A finom arcú, pápaszemes öregúr jelentkezett szólásra. Tisztelettel néztek rá mindenfelől. Halkan, dallamosan beszélt, mintha simogató bársonya lett volna a hangjának.

– Mi toscanaiak vagyunk és Lucca a városunk, az ősrégi Lucca, Julius Caesar kedves városa. Caesar azt mondta a városunkról: ott mindent másképpen csinálnak az emberek, mint a birodalom többi városában. Ott merészek az emberek, mert képzeletük van! Legyünk hát méltóak Caesar ítéletére ma is …

– Hiába beszél!… Úgyse szavazzuk meg!… – ordított egy nagyot a vörösképű.

– Csak néhány rövid percre veszem igénybe a consiglio türelmét – folytatta nyugodtan a tudósarcú. – Tudom ugyan, hogy mindnyájan jól ismerik szép városunk történelmét, mégis arra kérem önöket, engedjék meg, hogy felvázoljam azt a láncot, amiről a polgármester beszélt.

– Fölösleges!

– Valóban páratlanul csodálatos lánc ez. Az első szem a sorban Giacomo Puccini. 1740-ben lett városunk főzeneigazgatója és egyházi karnagya. Ő szervezte meg az első zenekarunkat, mely országszerte híres volt. Egy Boccherini ült a zenekarában!

– És Mozart és Haydn voltak a barátai – szólt közbe a polgármester.

– Igen, különösen Mozart… Egyformán írt egyházi és világi zenét. Megrendítő miséit, elragadó kantátáit még ma is gyakran játsszák és éneklik minden nagyobb városban. S operáival is sok dicsőséget szerzett…

– Úgy van!… Tizennégy operát írt!

Most már csendesen, feszült figyelemmel hallgatták.

– Fia, Antonio Puccini semmivel sem maradt mögötte, sőt, sok tekintetben túlszárnyalta apját. Ő írta azt a nagyszerű operát, amely örök büszkesége városunknak: „Lucca felszabadulása"-t! Az a ritka megtiszteltetés érte, hogy a bolognai Accademia Filharmonica megválasztotta tiszteletbeli tagjának…

– Kiváló egyházi műveket is írt, sok operája mellett – szólt közbe a pap.

– És következett a harmadik, Antonio fia, Domenico Puccini. Az ember joggal azt hihetné, hogy két ilyen nagy ős után a harmadiknak már szükségszerűen gyöngülnie kell, hogy bizonyos mértékig törnie kell a vonalnak. De nem! A fiatalon elhunyt Domenico méltó volt őseihez. Oratóriumai felejthetetlenek… operái nagyszerűek. A nagy Giovanni Pacini írta nekrológjában: „Egy rendkívüli gyermek lesz Domenico Puccini tehetségének utódja és örököse, aki fényessé fogja tenni az olasz zene hírnevét és gyönyörűséget fog szerezni az egész világnak…" Csodálatos jóslat ez…

– Csodálatos! – mondta önkéntelenül az ábrándos arcú fiatalember.

– És a jóslat majdnem bevált. A mi felejthetetlen Michele barátunk, Domenico fia, aki mint tudjuk Donizetti legkedvesebb tanítványa volt, már fiatal korában elkápráztatta tehetségével a kortársait. Csak úgy szórta magából a remekműveket: két nagysikerű opera, csodálatos szépségű egyházi művek egész serege… Ki szólaltatta meg szebben ami San Paolino bazilikánk orgonáját, ki gyönyörködtetett bennünket jobban zongorajátékával, mint ő… ki tette országos hírűvé konzervatóriumunkat?… – S egy pillanatnyi csend után: – Íme, a lánc… Úgy érzem, tartozunk a négy Puccininak… tartozunk Michele emlékének… hálátlanok volnánk iránta…

Az ábrándos arcú elvörösödött és dadogva mondta:

– Bocsánat, hogy hozzászólok… Én filozófus vagyok, nem értek a zenéhez… de valahogyan úgy érzem, hogy az a bűvös kör, amely egy Giacomo Puccinival kezdődött, közel kétszáz év előtt, éppen ezzel a kis Giacomo Puccinival zárulna be… akiből talán az lesz…

– Ne jósoljon, fiatalember – intette le keményen az iskolaigazgató –, ön nem Pacini.

A polgármester csengetett.

– Ne személyeskedjünk, kérem. Mindenkinek joga van hozzászólni. Egyenrangúak vagyunk. Inkább köszönjük meg Paladini professzor tájékoztató előadását. Felteszem a kérdést…

Az iskolaigazgató hevesen kopogtatott a ceruzájával.

– Szólni kívánok!

– Tessék!

– Mindaz nagyon szép, amit a professzor úr mondott. Szép és megható. De az semmiben sem változtat azon, hogy példátlan és nevetséges, hogy egy hatéves kisfiút nevezzünk ki városunk leendő főzeneigazgatójává.

A polgármester elmosolyodott.

– Nem példátlan. Az igazgató úr téved. Nem is olyan régen, vagy ötven évvel ezelőtt, ugyanezt cselekedte ugyanez a városi tanács: a hároméves Michele Puccinit választotta meg hivatalosan elhunyt apja örökébe.

– De a nagyapja még élt.

– Most pedig él a kisfiú nagybátyja, aki igen jó muzsikus.

– Fenntartom a javaslatomat! – kiáltott ingerülten az igazgató; dühében még kopogni is elfelejtett.

– Két javaslat fekszik tehát a tanács előtt – mondta a polgármester a legteljesebb nyugalommal – : az én javaslatom és az igazgató úr javaslata. Aki az én javaslatomra szavaz, tartsa fel a kezét. – Körülnézett a fellendülő karokon. – Jegyző úr, olvassa meg.

– Huszonhét.

– Tegyünk ellenpróbát. Ki szavaz az igazgató úr javaslatára?

– Kilenc.

– Így hát határozatilag kimondom… tessék jegyzőkönyvbe venni… – És pontosan, részletesen megismételte mindazt, amit a javaslatában már elmondott. – Az ülést bezárom.

Mint minden hosszú, kényszerű hallgatás után, egyszerre kitört a zsivaj: „Röhögni fog az egész város!…" „Az igazgató jól leégett. Láttad az arcát?…” „Kocsit, lovat egy pohár borért!…” „A professzor szépen beszélt…” „Ez a kis Giacomo gyerek burokban született!…” És itt-ott kis fénylángok gyúltak a homályosodó teremben, szivarhoz, pipához, cigarettához.

Az igazgató fel és alá járkált hátrakulcsolt kezekkel, egyetlen szót ismételve folyton: „Botrány!… Botrány! … Botrány!…"

– Én csak egynek örülök – mondta a borízű hangú –, hogy Fortunato Magit menten meg fogja ütni a guta!

– Gyertek a kocsmába… Igyunk egyet erre az örömre… Filippo, Edoardo, Emerico, gyertek… – unszolta őket a bíborvörösképű.

– Van még abból a jó vörös borodból, Stefano?

– Persze, hogy van. Indulás!

Kiözönlöttek a lépcsőházba, elköszönve a polgármestertől, aki mindnyájukkal kezet fogott. A lépcsőnél egy hosszú, fekete, fakóarcú férfi állt. Eléjük sietett.

– Nos? – kérdezte izgatottan.

– A kis Giacomo öcséd lett a főigazgató. És te lehetsz a dajkája. Moshatod a pelenkáit.

– Ne tréfáljatok velem! – mondta Fortunato Magi bosszúsan.

– Esküszöm a Szűz Máriára!… Ha nem hiszed, kérdezd meg a polgármestert.

– Az a taknyos, hülye kölyök! – sziszegte a fogai között. És megfogódzott a lépcső korlátjába, hogy el ne vágódjék.

II.

Egy csillogó szemű, fekete hajú kisfiú ballagott a hosszú, sötét férfi mellett. Csupa elevenség, mozgás volt. Járás közben élvezettel rugdalta cipője orrával az utcát elborító sárga faleveleket.

– Mit rugdosod a földet? – mordult rá a nagybátyja. – Azt hiszed, ingyen adják a cipőt? És ne ficánkolj folyton. Járj tisztességesen.

– Nem tudok! – mondta nevetve a gyerek. – Olyan jó ugrálni, ha ilyen szép az idő.

A fekete férfi dörmögött magában valamit. A fiú ide-oda integetett.

– Hé, Alfio!… Szervusz, Tao! Van cserélnivaló golyód?

Giacomo odarohant egy kerekarcú parasztfiúcskához. Kergetődzött, birkózott, verekedett kicsit vele, aztán visszafutott a nagybátyjához és rajongással mondta:

– Imádom ezt a Taót! Senkivel se tudok olyan jól játszani. Ő az én legjobb barátom!

– Ronda parasztkölyök – dörmögte Magi.

– Ne mondd ezt! – tiltakozott a fiú. – Tao egy angyal! És szeret engem, tudom!

Most mind a két kezével a zsebeiben turkált. Nagy, színes golyót húzott ki az egyikből. Feltartotta a nagybátyja vékony orrához.

– Nézd, Fortunato bácsi, milyen gyönyörű! Mamától kaptam tegnap, Látod ezeket a sárga csíkokat? Olyan, mint egy tigris.

– Érdekelnek is a te buta golyóid – mordult rá a férfi.

A hentesüzlet elé értek; félbevágott disznók lógtak nagy kampókon a kirakatban. Mosolygó kislány állt a küszöbön.

– Giacomo!…

Úgy repült hozzá, mint a nyíl, elkapta a nyakát és összevissza csókolta. Aztán visszaszaladt a nagybátyjához, miközben hátranézegetett és nevetve intett neki.

– Te csókolódzol a hentes lányával, az utcán?

– Persze! Hát nem tudod? Giulia a menyasszonyom.

Alig mentek pár lépést, Giacomo megint nekiiramodott, átölelte egy nála fejjel magasabb lány derekát, nyakon csókolta és gyorsan visszafutott.

– Ez is a menyasszonyod?

– Ez is.

– Hát hány menyasszonyod van neked?

– Sok – mondta elgondolkozva, komolyan – Még nem döntöttem véglegesen, hogy melyik lesz a feleségem. Olyan édesek mind.

Pillanatig hallgatott, megint rugdalta a leveleket és zsebredugta mind a két kezét.

– Tudod, mit szeretek én a világon a legjobban? A muzsikát, a lányokat, a madarakat és a hangyákat.

– A hangyákat? Mi van azokon szeretnivaló?

– Ó, csodálatosak, Fortunato bácsi. Órák hosszat el tudom nézni őket. Mindig sietnek, egyik erre, a másik arra, de mindig csak ugyanazon a szűk kis ösvényen… pihenés nélkül dolgoznak folyton, mintha valamilyen nagyon nagy dolgot akarnának építeni…

– Szamár beszéd – dünnyögte Fortunato.

Az ódon San Giovanni-templomhoz értek, egy napsugaras térre, ahol peckes galambok csipegettek a macskakövek között. Giacomo megint kotorászni kezdett a zsebeiben és egy papírzacskót húzott elő boldog ábrázattal.

– Ezek az én barátaim, Fortunato bácsi. Ismernek engem… Ide figyelj!

Kezébe vette a felnyitott zacskót, maga elé tartotta és utánozta a galambbúgást, csodálatos ügyességgel. A galambok felröppentek, kezére, karjára telepedtek, izgatottan döfködtek a zacskó felé, úgy csipdesték ki belőle a földön is szétszóródó kukoricaszemeket. Volt olyan galamb, amelyik a vállára, a fejebúbjára telepedett.

A gyerek kacagott. Hirtelen felkiáltott:

– Beppo, te is itt vagy?!… Beppo… Beppino, gyere ide!

Egy sánta rigó szökdécselt feléje féllábon, bizalmatlanul sandítva a nagy fekete emberre. Giacomo kis pléhdobozt kotort elő kifogyhatatlan zsebéből. Levette a fedelet: esőgiliszták tekeregtek benne. Két ügyes ujjával kihalászott közülük egyet, odadobta a rigónak, amely villámgyors csőrével tüstént felcsípte.

Fortunato dühöngött:

– Micsoda undok rondaság ez! Dobd el azokat a gilisztákat, de azonnal, mert megpofozlak. Hallottad, mit mondtam?!

Giacomo odaszórta az összes gilisztákat a vidáman szökdécselő sánta rigó elé, aztán visszasüllyesztette zsebébe az üres pléhdobozt és félénken felpislantott nagybátyjára.

– Akarsz egy cukrot? Már csak egy maradt a zacskóban, de neked adom. Nagyon jó, ha ragad is egy kicsit…

– Tartsd meg magadnak – mordult rá Fortunato és ellökte magától a kínáló kis kezet.

Giacomo gyorsan bekapta a cukrot és integetett az elrepülő rigó után:

– Szervusz, Beppino!… Holnap visszajövök!…

Mentek egymás mellett a templom oldalfalán nyíló kis ajtó felé. A gyerek hévvel magyarázott:

– Ezt a rigót én fogtam, a nyár elején. Még egészen kicsi volt, lepottyant a fészekből. Eltörte a lábát. Ott feküdt a fa alatt. Vergődött, sírt, csipogott, rikoltott, hívta az anyját. Egy macska leselkedett a közelben… Én utálom a macskát. Te is?… Felkaptam a rigót, az ingem alá dugtam és ráfújtam, hogy meg ne fázzon. Mama kötötte be a lábát vászonnal, én pedig etettem és az ágyamba vettem. Egy szép napon elrepült… de barátok maradtunk. Még most is kopogtat a csőrével az ablakomon néha. Sánta lett szegény Beppo, de az nem árt neki: a rigó is tud féllábon állni, akárcsak a gólya. Megfigyelted te is?

– Úgy fecsegsz, mint egy rigó.

– Igen – nevetett Giacomo, nekiiramodott és nagyot rúgott egy vadgesztenyébe.

Fortunato dühösen rángatta a kis csengettyű fogantyúját, de a nagy csilingelésre sem jelentkezett senki. A kilincset is próbálta, de az ajtó zárva volt. Végre megjelent az ajtó feletti apró ablak nyílásában egy vén szerzetes feje; sárga tonzúrája világított a ráhulló napfényben.

– Hol tekeregsz, Giannino?! Egy órája csengetek!

– Rögtön jövök, kántor úr. Nyitom már azonnal. Csak a kulcsaimat nem találom. A kulcsok mindig elbújnak…

– Jó pofa!… – kacagott Giacomo.

– Tessék leülni a padra és pipára gyújtani.

– Vén naplopó – dörmögte magában Fortunato.

– Akarod, hogy énekeljek neked valamit? Valami gyönyörűt?

– Hadd hallom.

Giacomo eléje állt villogó szemmel, szétterpesztette lábát, nagy lélegzetet vett, aztán tele tüdővel, csengő, tiszta hangon, hévvel, kipirulva elénekelte a Trubadúr egyik áriáját. Szárnyalt az éneke, egyetlen hangja sem volt hamis. Lihegett, ahogy befejezte, alig tudott szólni.

Fortunato meglepetten, csodálattal nézett a gyerekre.

– Hát ezt hol tanultad?

– Sehol. Az utcán. Az utcai énekesektől. Mindenki énekli… – aztán nagykomolyan hozzátette: – A nagy Verdi komponálta… Én is olyan leszek, mint ő…

– Ezt a marhaságot ki mondta?

– Mama.

Fortunato rosszallóan rázta a fejét.

– De a hangod az igazán szép. És hallásod is van.

– Tudok én ám mindenféle hangon énekelni – hencegett a gyerek: – úgy, mint a lányok, úgy, mint az asszonyok, úgy, mint a férfiak, úgy, mint a vének. Ide hallgass…

Egy pár taktust magas hangon énekelt, aztán néhány taktust mélyen. Kacagott örömében.

– Hol marad az a vén betyár? – mérgelődött Fortunato.

Az egyik szűk utcából talpig fehérbe öltözött cukrász fordult be a térre: nagy tálca volt a nyakába akasztva, a tálcán csupa cukrozott fánk, fején magas kürtőkalap.

– Bumbolone!… Bumbolone!… Dolci bumboloni!…

Giacomo hízelgő hangon mondta:

– Vegyünk egy szép fánkot annak az öreg szerzetes bácsinak. Biztosan örülne neki szegény.

Fortunato még csak nem is válaszolt; felállt és öklével döngetni kezdte a kis ajtót.

– Hé, Giannino!… Elaludtál?

– Megyek már!… Megyek már! – hangzott belülről és jajdulva megcsikordult a zár. Háromszor fordult a kulcs, az ajtó kitárult.

Mintha kriptába léptek volna, olyan hűvös volt a templom. Az elmúlt századokból ittrekedt dohos penészszag, álmos, tűnődő félhomály; a szentek aranytól csillogó szobrai időtlen tekintettel bámultak maguk elé.

A kis Giacomo megtorpant. De a nagybátyja sürgetőn meglökte:

– Erre, felfelé.

A tekergős, meredek falépcső csikorgott, jajgatott a lábuk alatt. Felértek az erkélyre. A vén szerzetes szippantott egyet burnótszelencéjéből, aztán tüsszentett egy nagyot.

– Ki ez a szép kisfiú? – kérdezte, miközben megsimogatta a gyerek fejét.

– A húgom egyik fia.

– Ó, egy Puccini! – kiáltotta az öreg. – Michele mester fia? Persze, persze, ugyanaz a hatalmas, világító homlok, ugyanazok a fénylő szemek!… Tudod-e, kisöcsém, én még a dédapádnak fújtattam ugyanezt az orgonát…

– Olyan öreg vagy, mint a templom? – kérdezte Giacomo a legártatlanabb arccal.

– Majdnem olyan öreg – nevetett a szerzetes. – Az én csontjaim is recsegnek már.

– Ülj mellém, ide a padra – szólt rá Fortunato a gyerekre, aki tátott szájjal bámulta az orgona sípjait.

– Olyanok, mint az ágyúcsövek – mondta Giacomo.

– De a békét hirdetik szakadatlanul – felelte az öreg és megint szippantott egyet.

– No, gyere már, elég volt a fecsegésből! Ide ülj mellém…

– Én félek!

– Mitől félsz?

Vastag kis ujjával felmutatott az oltár fölé:

– Attól a szemtől ott…

– Az nem igazi szem.

– De engem néz folyton.

– Ülj le már!

Megfogta a karját és lerántotta maga mellé. A kisfiú hátranézett és súgva mondta a szerzetesnek, aki fújtatta az orgonát:

– Maradj itt…

Fortunato megkezdte az oktatást:

– Ide figyelj, Giacomo: olyan ez, mint egy zongora, egészen olyan, csak a hangja más, de úgy kell rajta játszani, nincs benne semmi boszorkányosság. És zongorázni már tudsz valamelyest. – Kihúzott három dugattyút. – Tehát figyelj: most leütök egy hangot…

– Jaj, olyan, mintha egy embert zártak volna be ide…

– Vox humana – dörmögte a szerzetes bólogatva.

– Most te is üss le egyet.

– Nem.

– Várj csak – mondta Fortunato Magi kedveskedve. A zsebébe nyúlt és egy csomó apró pénzdarabot húzott ki belőle. Sorra rárakta a garasokat a billentyűkre. – Úgy csinálom én is, ahogy az apád csinálta, amikor zongorázni tanított…

– Papáról ne beszélj! – mondta majdnem erélyesen a kisfiú. – Ha papára gondolok, sírnom kell mindig.

– A tied lesz ez a sok pénz.

– Nem kell.

– Vehetsz rajta fánkot magadnak.

– Nem kell.

Fortunato Magi dühösen söpörte le a billentyűkről a centesimókat.

– Makacs gyerek ez – szólt hátra a sekrestyésnek –, nem lesz vele könnyű dolgom. – De erőt vett magán és mesterkélt nyájassággal fordult a gyerekhez: – Hát játszom neked valamit, hogy kedvet csináljak. Jó?

– Jó.

Fortunato játszani kezdett. Mintha a felcsendülő hangok az egész kis templomot betöltöttek volna; már a szentek se néztek olyan mereven maguk elé.

– Bach – mormogta a kis Giacomo.

– Honnan tudod? – kérdezte csodálkozva a nagybátyja, aki abbahagyta a játékot.

– Papától. Ő is játszotta ezt, és megtanított engem is, persze csak zongorán. Bach olyan hatalmas, mint a mennybolt… ugye, Fortunato bácsi?

– Eretnek volt szegény – mormogta hátuk mögött a szerzetes és keresztet vetett magára.

– Ha játszottad már zongorán, akkor játszd el most az orgonán is – biztatta Fortunato a gyereket.

Giacomo felbámult az oltárkép fölé.

– Csak az a szem ne nézne folyton…

– No, gyerünk már… Mi lesz?! – mordult rá a nagybátyja. – Játszol vagy nem játszol?!

A kisfiú lehajtotta fejét, arca még komolyabb lett, ráfújt mind a tíz ujjára, félig behunyta szemét, két kezét az elsárgult billentyűkre tette és játszani kezdett. Az első hangokra egész teste megrázkódott. Egyre bátrabban és bátrabban játszott, szomorú kis arcára halvány mosoly surrant; kövér kis ujjai alig érték át a billentyűket. Befejezte: felnézett az oltárkép fölé.

– Tehetséges… tagadhatatlanul tehetséges – dörmögte magában Fortunato –, de a hangja nekem még jobban tetszik.

A vén szerzetesnek végigfolytak ráncos arcán a könnyei. Átkarolta hátulról a gyereket és megcsókolta kócos fekete haját.

– Megint egy Puccini… egy igazi Puccini!… az ötödik már!… az ükapja is itt ült ugyanezen a padon és talán ugyanezt játszotta… Csoda ez, kántor úr, valóságos csoda!… Én is már a negyediket hallom… és egyforma mind, egyformán nagyszerű.

– Ne óbégass, Giannino és ne rontsd a gyereket – intette le keményen Fortunato Magi. – Otthon is csak rontják, az anyja, meg a nővérei. Már úgyse lehet vele bírni, olyan öntelt kis csibész. Ami pedig a zenei tehetségét illeti – mondta sértett önérzettel –, azt nemcsak az apai családjától örökölte, hanem tőlünk, a Magi családtól is. Anyai nagyapja volt olyan híres, mint a Pucciniak Az anyja is remekül zongorázik és énekel, s itt vagyok én, Fortunato Magi!

– Persze, persze – dünnyögte a szerzetes.

– Mára elég volt. Éhes vagyok. Az egész délelőttöm ráment erre a kölyökre.

Indultak lefelé.

– Jaj, hol vannak a kulcsaim? – rémüldözött a szerzetes.

– Itt lógnak az oldaladon – kacagott Giacomo. Botorkáltak le a lépcsőn. Elöl Fortunato, középen a gyerek, hátul Giannino.

– Az ember kitöri a nyakát ebben a sötétben! – panaszkodott Magi.

Giacomo kicsit elmaradt nagybátyjától, gyorsan hátrafordult a szerzeteshez és odasúgta neki:

– Szeretlek!

Egy öreg kéz megsimogatta a fejét, s ő megint súgva mondta:

– Hozzád visszajövök… de egyedül!

Alig tudtak kilépni a kis ajtón a térre, olyan vakítóan fényes volt; mintha mellbe taszította volna őket a fény.

III.

Lucca városának egyik szűk utcája sarkán, a via del Poggio-n egy apró kerttel szemben állt egy dísztelen, kopott, majdnem csupasz ház. Szomorú épület volt, semmi kedvessége, vidámsága; csak az első emeleti ablakokban állt néhány szerény virágcserép, meghúzódva az ablakpárkány sarkában, hogy helyet adjon a frissen mosott, kiteregetett fehérneműnek: itt lakott a Puccini család. Négy nyavalyás kis szoba, inkább ketrecek, mint szobák; az egyik négy lány szobája, a másik a legnagyobb lányé és a kisebbik fiúé, a harmadik az asszony hálószobája, de az ő nagy ágya mellett kisebb ágy is állt Giacomo ágya. Pedig nem ő volt a legkisebb a hét gyerek közül, ketten is voltak fiatalabbak nála: Ramelde és Michele. De Albina asszony csak akkor volt igazán boldog, ha Giacomót érezte maga mellett. Pedig imádta a gyermekeit mind, kedves, tehetséges, jó gyerek volt valamennyi, és szépek is voltak, és a zenéért is egyformán rajongtak, mégis néha az volt a különös érzése, hogy csak egyetlen igazi gyermeke van, egyetlen „szerelmetes gyermeke”: Giacomo. Emlékezett, hogy soha életében nem volt olyan boldog, olyan megrendülten boldog, mint amikor ezt a gyermekét hordta a szíve alatt. A negyedik szoba, nagyobb a többinél, volt az úgynevezett díszszoba. Csupa régi bútor, ősöktől származók, vénségükben és kopottságukban is méltóságosak, szépek. Nagy fekete zongora, a fal mellett kis harmónium, az ablak előtt csavartlábú íróasztal, egy csoportba összebújva foszladozó selymű, hajlottkarú aprócska karosszékek, a szoba közepén nagy kerek asztal, amely egyetlen szétnyúló tenyérként elterpeszkedő hatalmas lábon állt, s a legnagyobb falon aranytól csillogó barokk képkeretben egy hosszúarcú, szakállas öreg férfit ábrázoló festmény. A többi szobában csak ágyak, puhafából készült szekrények és egyszerű faszékek, gyerekeknek való írópolcok és néhány idétlen pléhmosdó.

A délutáni órákban, amikor a gyerekek otthon voltak, ez volt talán Luccában a legzajosabb lakás, a leghangosabb ház. Kacagás, ének, zongorajáték, harmóniumhangok, vagy mind a négy egyszerre, szálltak ki az ablakon a két fán ülő verebek legnagyobb örömére, – szerencse, hogy fölöttük az izgatott kis szabót is hét vidám gyerekkel áldotta meg a felesége, s alattuk is lármás volt az utca és a csenevész kis kert: utcai énekesek, verklik, fagyaltosok és gyümölcsös kofák „gelati" és „bella uva" kiáltásai tették teljessé a szüntelenül zsongó zsivajt, amely elnyelte magába az ablakokból kiáradó lármát, mint a tenger moraja a parti kövek locsogását.

Giacomo a hátán feküdt az ágyban, fekete szeme ábrándosan nézte a mennyezetet. Nyitott hálóingéből büszkén emelkedett ki az izmos, barna nyak és a domború, nagy mellkas. Az ember azt hihette volna, hogy kamaszfiú már, pedig csak tizenegy éves volt.

Anyja nyitott be az ajtón, feltűrt ruhaujjakkal. Önkéntelen gyönyörködéssel nézte a gyereket, de aztán szigort erőltetett arcára.

– Már megint itthon maradtál?

– Gyűlölöm az iskolát! – felelte durcásan a gyerek.

– Meglásd, baj lesz belőle. Végül még kicsapnak.

– Bárcsak kicsapnának! Legalább dolgozhatnék itthon, azon a munkán, amire születtem.

– Nem látom, hogy dolgozol, csak hemperegsz az ágyon.

– Ó, mama, ne hidd ezt: a képzeletem dolgozik!… Csodálatos álmom volt, a fülemben melódiák zsongottak folyton, egész éjszakán át, s most meg kell őket keresnem, hogy el ne fussanak…

– Giacomino, kisfiam, előbb tanulnod kell, sokat…

– Én az életből akarok tanulni: szépséget, szenvedést, jóságot, szerelmet… – Hirtelen észrevette anyja karján a feltűrt ruhaujjakat: – Te már megint mosol, mama?

– Ki mosson helyettem? – kérdezte Albina szelíd mosollyal.

– Én! – kiáltotta a fiú, felszökött ágyából és a mosdótálhoz szaladt. – Menj, mamácskám, tüstént megyek én is, csak előbb megmosakszom.

Az asszony meleg tekintete megsimogatta a fiú hátát.

– Inkább zongorázzál, gyakorolj.

– Nem, ma neked segítek. Együtt mossuk ki a ruhát. És közben beszélgetünk. Jó?… Senkivel a világon nem tudok úgy beszélgetni, mint veled. Egyedül csak te értesz meg engem.

Albina hátranézett a küszöbről, mosolygott.

– Haszontalan hízelgő!

Giacomo mosakodás közben is énekelt, ahogy magára csapkodta a vizet és két tenyerével dörzsölte az arcát. Szélesvállú, tömzsi fiú volt, valóságos kis bika. Nadrágot és ujjatlan inget húzott csak magára.

– Már itt vagyok! Ugye, gyors voltam? Odaállt a teknő mellé, szemben az anyjával.

– Adj szappant és mosnivalót.

Nekivetette magát a munkának: két keze keményen, fürgén, ügyesen dolgozott. Nevetve nézett anyjára:

– Jó mosólegény vagyok, ugye?

– Nem erre valók a te kezeid, Giacomo – mondta meghatottan Albina.

– A te kezeid sem erre valók! – vágott vissza szenvedélyesen a gyerek. Lábujjhegyre állt, úgy nyújtotta anyjának csókra a száját.

Most, ahogy így szemben álltak, most látszott csak igazán, mennyire hasonlítanak ketten egymásra. A fényes, sötét szem, amelyre kicsit ráborult a szemhéj, a finoman ívelt száj, a magas, tiszta homlok, a sűrű, hullámos fekete haj. Giacomo haja olyan volt, mint egy sötét bozót, amelyet összekuszált a szél. Szépek voltak mind a ketten, – Albina is szép volt, noha közeljárt a negyvenhez. Hasonlóságuk ellenére is milyen különböző a szépségük: Giacomóé a duzzadó erő, a fiatalság, a vidámság, az önbizalom villogó szépsége, Albináé a szelídség, a gyöngeség, a csüggedtség lankadó szépsége.

Giacomo kihúzott a teknőből egy férfiinget.

– Hát ez meg miféle ruha itt? Ez nem a miénk!

– A Zabelli szűcsé …

– Te másoknak is mosol?… Mama, ezt nem szabad! Ezt nem engedem!

– Kell a pénz, fiacskám…

– Hát olyan szegények vagyunk? – Fényes szeme elborult, ahogy anyjára nézett riadt, kérdő tekintettel.

Albina lehajtotta fejét, sokáig nem felelt. Csendesen mondta:

– Vannak szegényebbek is nálunk.

Giacomo átszaladt hozzá, hevesen átkarolta, megcsókolta a száját, majd egymásután mind a két szemét.

Megint dolgozni kezdtek, tovább dörzsölték a fehérneműt, gépiesen, hallgatagon.

Aztán felnézett a fiú az anyjára. Majdnem kemény volt az arca: szenvedéllyel beszélt:

– Mindig csak azt hallom, hogy milyen híres volt az ükapám, a dédapám, a nagyapám és az édesapám is… hogy mennyi dicsőséget szereztek, hogy mennyi remekművet írtak… hogy a mi családunk a város leghíresebb családja… Hát mindez nem igaz?

– De igaz, fiacskám…

– Akkor nem értem: miért vagyunk mi szegények? Megint nagyon halk volt Albina hangja:

– Művész sors.

– Verdi is szegény?

– Ő is az volt sokáig… most már gazdag, azt hiszem.

– No látod! – Giacomo arca felderült, villogott a szeme: – Én is gazdag leszek, nagyon gazdag! Megfürdetlek aranyban, tetőtől talpig! Lesz hintód és palotád, és szép ruháid, ékszereid… amit szemed-szád megkíván… És nem fogsz mosni soha többé!… És a testvéreimet is elhalmozom mindennel, amit akarnak, Iginiát és Nittetit és valamennyit!… Hidd el, hogy így lesz!… Csak egy kicsikét várj még, egy egészen kicsikét, amíg kitör belőlem mindaz, amit magamban hordok… – Két nedves tenyerével verdeste a mellét: – Itt van a szívemben, a fejemben… érzem, hallom, tudom!

Egészen kipirult, szinte lángolt az arca. Albina asszony szeme tele volt könnyel, de könnyes tekintete mosolygó gyönyörűséggel nézett a fiára.

– Nagy gyerek vagy te, Giacomo, édes nagy gyerek!

– Nem hiszel bennem?

– De hiszek!… Csakhogy sokmillió közül csak egynek sikerül…

– Én leszek az az egy!

Csöngettek. Úgy néztek egymásra, olyan riadt tekintettel, mint a rajtakapott szerelmesek.

– Bújj be gyorsan az ágyba. Talán az iskolából keresnek.

Giacomo rohant. Az asszony megtörülte kötényébe kezét, a hajához is felnyúlt, hogy megigazítsa, és úgy ment ajtót nyitni.

– Ó, doktor úr!… Ceru bácsi!… Ilyen megtiszteltetést!

Egy éktelenül magas ember állt az ajtóban; lehetett vagy két méter, még annál is magasabb. Egyenesre vágott ritka fehér szakáll lógott le nyájasan mosolygó arcáról. Hosszú hegyes orrán aranycsíptető, kezében táska.

– Szervusz, Albina… Hogy vagy?

– Bocsánat, hogy ilyen rendetlen vagyok, de…

– Tudom, tudom… nem tesz semmit. Régen nem láttalak.

– Bizony nagyon régen, Ceru bácsi. Amióta szegény Michele meghalt…

– Kutyának való élet az ilyen orvosé – panaszkodott Nicolao Ceru doktor, akiről lehetetlen volt megállapítani, hány éves. – Lótás-futás reggeltől estig, az embert idehívják, odahívják, és még csak meg se fizetik rendesen.

Albina előresietett, hogy felnyissa a díszszoba ajtaját.

– Hol az a gyerek? Őt akarom látni. Itt találkoztam az iskolaigazgatóval, a kaputok előtt. Mondta, hogy beteg, hát gondoltam, felnézek…

– Erre tessék… erre… – kalauzolta az asszony, de a tekintete nyugtalan volt.

Giacomo ott feküdt az ágyban, majdnem a hasán, arcát a párnába fúrva és nagyokat nyögött.

– Köszönj, Ceru bácsinak – nógatta az anyja.

– Jó napot, Ceru bácsi… Jaj, jaj, nagyon fáj!…

– Mid fáj? Mi bajod?

– A gyomrom. Úgy csikar… Egész éjjel rókáztam…

– Mit csináltál?

– Hánytam. Majd kihánytam a belemet.

– Mutasd a nyelvedet!

Giacomo hirtelen felült és boldog fintorral ráöltötte a nyelvét egész hosszában a hórihorgas emberre, miközben az anyjára sandított.

– Kicsit fehér… lepedékes. Gyomorrontás, evidens – bólogatott nagyképűen az orvos. – Láza volt a gyereknek?

– Nem tudom… nincs hőmérőnk. De felszaladok a szabóhoz…

– Fölösleges. Tapintásra is megmondom. Az én kezem finomabb minden hőmérőnél – mondta öntelten Ceru doktor. Hunyorogva nézett körül gombostű szemével és két ujjal megfogta a gyerek csuklóját; mellényzsebéből kihúzta nagy aranyóráját és szemével követte a másodpercmutatót. – Kicsit lázas, igen, rögtön gondoltam. Adj neki ricinust. – Aztán a gyerekhez fordult: – Mit ettél tegnap?

– Öt tányér babfőzeléket és egy marék szilvát.

– Nem kell annyit zabálni – mondta Nicolao Ceru. – Inkább keveset, de jót: halat, húst…

– A húst mi nem ismerjük – vágott közbe Giacomo elsötétülő arccal.

Ceru doktor zavarában megvakarta a feje búbját:

– Szóval te vagy az a híres ember? – kérdezte aztán gúnyosan.

– Igenis, én vagyok az! – felelte a gyerek, a szemébe nézve a pislogó orvosnak.

A szakállas óriás elfordult tőle, nem bírta a tekintetét.

– Azt hallom, nagy csibész vagy. Az igazgatód mondta.

Albina tüstént a fia védelmére kelt:

– Nem csibész Giacomino, inkább nagyon jó kisfiú. Csak heves és szertelen.

Ceru doktor már majdnem kint volt az ajtón, amikor Giacomo gyorsan utána kiáltott:

– Ceru bácsi, meddig kell itthon maradnom?… Jaj, megint úgy fáj!…

– Három, négy napig – dörmögte az orvos. Giacomo tüstént vidám lett.

– Mondd, Nicolao bácsi – kérdezte huncut mosollyal –, igaz, hogy te az utcalámpákon gyújtod meg a szivarodat?

– Igaz hát. Miért pazaroljam gyufára a pénzt? Giacomo úgy nevetett, hogy a könnye is kicsordult.

– És hogy tréfásan Cédrus doktornak hívnak, amiért olyan magas vagy?

– Nagy betyár vagy te, Giacomino! De úgy látom, már nem is fáj a gyomrod.

Giacomo arca rögtön eltorzult.

– Dehogynem! Úgy csikar, mintha késekkel döfködnének!

És nyögött is hozzá egy párat a hitelesség kedvéért.

Az orvos intett neki búcsúzóul és kiment az ajtón, de az anyja még visszanézett rá a küszöbről. Suttogva mondta:

– Remek színész vagy, te szemtelen kis gazember!

Ahogy becsukódott az ajtó, Giacomo kiszökött az ágyból, nagyot kacagott és úgy ugrált, mint a bakkecske. Torkaszakadtából énekelni kezdett, Ceru doktornak adresszálva a „Szevillai borbély" gúnyos köszöntését: „Áldást, békét adjon Isten…"

De Ceru még nem ment el. Az előszobában visszafordult és így szólt Albinának fontoskodó arccal:

– Beszélgetni szeretnék veled egy kicsit…

Albina fürkészve nézett az orvosra, aztán kinyitotta a nagy szoba ajtaját:

– Tessék, Ceru bácsi…

– Ki énekel itt?

– Bizonyára Michele jött haza az iskolából – felelte gyorsan. – Igen, az ő hangja.

Leültek egymással szemben a foszladozó selymű karosszékbe. Ceru doktor a festményt nézte a falon.

– Ez ugye az öreg Antonio?

– Igen.

– Az egyetlen Puccini, aki nem halt meg fiatalon. Albina egy pillanatra behunyta szemét: a fájdalom még szebbé tette. Ceru doktor fészkelődött, aztán megvakarta fejét és beszélni kezdett. Látszott rajta, mérlegeli minden egyes szavát. Nyájas, rossz pátosszal beszélt:

– Albina, kedves, nekem kötelességem, hogy törődjem veletek… elvégre közeli rokonotok vagyok, elhunyt férjed nagybátyja… Mindig érdeklődöm utánatok, hogy segítségetekre lehessek, ha kell…

– Köszönöm.

– Látod, most is feljöttem hozzátok, pedig ezer dolgom volt. Hát hogy van a többi gyerek? Egészséges mind? Hány gyereked is van: hat?

– Hét.

– Persze, persze hét. Az ember öregszik és felejt. A legidősebb lányod… hogy is hívják csak?

– Ottilia.

– Nagy lány lehet már.

– Tizenhét éves. Most végzi az iskolát.

– Okosabb lenne, ha dolgozni járna és pénzt hozna a házhoz. – Köhécselt egy kicsit, aztán folytatta. – No, dehát nekem mindegy. A fiúk jobban érdekelnek. Hallom, két fiadban is van zenei tehetség.

– Igen, Micheleben is. Szépen zongorázik.

– Fortunato őt szereti jobban.

– Nem, nem, Giacomo a tehetségesebb. Százszor tehetségesebb! – mondta szenvedélyesen Albina. – Képzeld, már komponál is! Egy dalt írt nekem a születésnapomra. Elragadó!

– És nagyszerűen énekel is.

– Ó, az nem fontos – legyintett az asszony. – Hiszen ilyen korban még változik a hang. De különben sem érdekes.

– Már hogyne volna érdekes. Nagyon is érdekes! Egy kiváló énekes ma többet keres minden muzsikusnál.

– Azt akarom, hogy Giacomo nagy muzsikus legyen, olyan mint az ősei, vagy még azoknál is nagyobb.

Ceru doktor gúnyosan vizsgálgatta Albinát tüskeszemeivel.

– Kicsit egzaltált vagy, húgocskám… te is, meg a gyermeked is.

– Lehet, hogy azok vagyunk – felelte Albina hevesen.

– Jó, jó, nem akartalak bántani, szívem. Csakhogy egy orvos, amilyen én vagyok, a vesékbe lát. – Mekegve nevetett a szellemeskedésén. – Hát szó, ami szó, erről a Giacomo gyerekről valóban azt mondják, hogy tehetséges kölyök… Nem adok ugyan túlságosan sokat a muzsikusok véleményére, mert mind bolond egy kicsit, de a minap találkoztam konzervatóriumunk igazgatójával, azzal a Nericivel…

– Nerici remek ember!

– … és ő is azt mondta, motoszkál valami ebben a gyerekben, lesz belőle valami.

– Igen, fent volt nálunk, hogy meghallgassa Giacomót. El volt tőle ragadtatva! Azt mondta, alig várja, hogy felvegye a konzervatóriumba.

Ceru doktor mosolyt erőszakolt savanyú arcára.

– De hát nem is erről akartam veled beszélni, kedvesem. Csupán azt akartam neked mondani, ha szűkében vagy valaminek, egyszerűen üzenj a jó öreg Ceru bácsinak és én rendelkezésedre állok…

– Nagyon köszönöm…

– Persze csak bizonyos mértékig. Mert én se szórhatom két kézzel a pénzt. Tudom, a rossz nyelvek azt suttogják rólam, hogy rengeteg a pénzem… Fájdalom, ez nem igaz, távolról sem igaz. Van valamim, nem mondom, kis megtakarított vagyonocskám, nem vagyok éppen szegény, de gazdag se vagyok… Ugye, a ti neveteken áll ez a ház?

– Igen, a ház a mienk.

– Teher van rajta?

– Kénytelen voltam felvenni rá valamit… hiszen tudod, a hét gyerek, ruha, cipő, tandíj…

– De hiszen szép nyugdíjad van, az egyház is támogat és Fortunato is…

– Ezt elszámoljuk a két fiú zenei oktatása fejében.

– Úgy. De a szabó is fizet lakbért…

– Ó, szegény Tabbo! Hét gyereke van neki is, és egy beteges felesége, ő foltozza a gyerekek ruháit, ez az ő lakbére.

– Ez nem helyes, Albina. Ha az ember szegény, ne legyen nagylelkű. Még a szenteknek is maguk felé hajlik a kezük. – Kis szünetet tartott, köhécselt, gondolkozott, viaskodott, aztán a zsebéhez nyúlt, kihúzta a tárcáját és egy újabb fancsali mosollyal: – Hát akkor itt van ötven líra… nem kell róla nyugta, majd én feljegyzem magamnak, megbízhatsz bennem…

– Ceru bácsi!…

Albina hangja valóban meghatott volt.

A szakállas óriás megnyálazta ujjait és kétszer is átszámolta a tízlírás bankjegyeket, mielőtt átadta volna a pénzt.

– Tessék… Nagy pénz, nagyon nagy pénz manapság, takarékoskodj, kedves, oszd be jól magadnak, hogy sokáig tartson… De ha elfogyott, csak szólj… Nem számítok érte úgyszólván semmit, kis családias kamatot csupán… Egyetlen célom, hogy segítsek rajtatok. – Hirtelen szigorú lett az arca: – Remélem, nincs adósságod?

– Van kicsi. Valami a cipésznél, valami a péknél, valami a zöldséges kofánál…

Ceru felemelte ujját:

– Ez könnyelműség, Albina! Nem szabad adósságot csinálni, nem szabad. Inkább éhezik az ember. No, szervusz, húgom. Sietnem kell. Máris sok időt fecséreltem el.

– Ő ment elöl, Albina hátul. Az ajtótól még visszafordult: – Igaz, Carlo Angeloni is azt mondta nekem, hogy még nagy zongorista vagy orgonista lehet a fiadból, ha komolyan dolgozik. Gyakoroltasd sokat, és ne engedd, hogy komponáljon, ez gyerekes marhaság, nem vezet semmire. És fogd a gyereket keményebb kézzel, ne hagyd, hogy elkuvaszosodjék. A viszontlátásra!

Albina eltűnődve ült egy ideig, aztán Giacomo szobája felé indult, de gondolt egyet és visszament a nagy szobába. Ott feküdt az öt bankó kiteregetve az asztalon. Fogta a pénzt, betette a szekrénybe. Megint indulni akart, megint visszafordult. Elmosolyodott. Gyorsan kivett a szekrényből egy tízlírást. Futva ment Giacomóhoz.

– Mit akart tőled ez az ember? Utálom, a szőrös fülével és az arany csíptetőjével együtt!

– Giacomo!

– Tudod, mama, én olyan vagyok, mint a kutya: megérzem az emberekről, hogy jók-e vagy rosszak.

– Most rossz volt a szaglásod – mondta nevetve Albina. – Ceru bácsi pénzt adott nekem…

– Lehetetlen!

– Nézd! – kihúzta zsebéből a tízlírást, meglobogtatta.

– És én ezt most neked adom, Giacomino, azért a gyönyörű dalért, amit a születésnapomra írtál. Végy rajta, amit akarsz. Úgyse adok soha semmit.

Giacomo hévvel karolta át anyja nyakát, mind a két karjával, csókolgatta, ahol érte. Ahogy elengedte, könnyes volt a szeme. Nevetett, aztán elkomolyodott, összeráncolta homlokát, úgy gondolkozott.

– Mit is vegyek rajta… Várj csak… Az öreg Gianninónak kis tubákot… régen akartam… Giuliának virágot…

– Te haszontalan! – nevetett Albina.

– Aztán… Mama! Mama! Mama!… – kiáltotta hirtelen, a szeme ragyogott a boldogságtól: – Két jegyet a „Tannhäuser"-ba. Szombaton adják először, elmegyünk együtt! Nagyszerű lesz!… – De megint elkomolyodott, majdnem szomorú lett az arca: – Iginiának is veszek egyet… és persze Michelenek is… és… és minden testvéremnek … Mibe kerül egy jegy?

– Drága… nagyon drága… Két, három líra legalább.

Lecsüggesztette fejét.

– Akkor nem megyek el én sem.

– Menjetek el ketten: Michele és te.

– Nem, nélküled nem megyek. A nagy öröm az, ha te ülsz mellettem.

Albina magához ölelte a gyereket. Sötét szemébe nézett elragadtatott mosollyal. Suttogva mondta:

– Nekem is az volna a legnagyobb öröm, ha veled mehetnék… Majd később veszünk jegyet a testvéreidnek is. Megígérem, jó?

Szerelmesen nézett fel az anyjára:

– Jó.

Albina már menni akart, amikor felkiáltott Giacomo, szenvedéllyel, dühösen.

– Gyűlölöm a pénzt! Gyűlölöm! Ostoba és gonosz. Csupa gátat emel az ember elé!…

Ahogy Albina a konyhában feltette a levest, szívéhez kellett szorítania a kezét, olyan hevesen dobogott.

Most valósággal özönlöttek a szobába a gyerekek, zajosan, kacagva, az ágyakra dobálva iskolatáskájukat. A bogárszemű, piszeorrú Nitteti volt az első, odarohant Giacomóhoz, két hatalmas csókot cuppantott az arcára, aztán a nyakába csimpaszkodott, és forogni kezdtek ketten, nagyokat nevetve, egyre vadabbul és vadabbul, amíg el nem vágódtak a földön, ahol aztán hancúrozó vidámsággal gyúrni, gyömöszölni kezdték egymást, még nagyobbakat rikoltva. Még ott hemperegtek a földön, amikor egy szép, magas, sápadt lány lépett a szobába.

– Nitteti!… Giacomo!… Megbolondultatok?… Tönkreteszitek a ruhátokat.

– Ez a Giacomo olyan bolond! – nevetett Nitteti.

– Mert a legédesebb pofácskád van az egész világon. Még az orrod is nevet. Az ember megbolondul tőled! – védekezett Giacomo.

Ottilia lehajolt Giacomóhoz, megcsókolta, hátrasimította a homlokába belógó fekete sörényét, aztán gondos kézzel leveregette Nitteti szoknyájáról a port.

Tomaide, Iginia és Ramelde egyszerre rontottak a szobába, de mind Giacomóhoz futottak először, hogy megcsókolják, és Giacomónak mindegyikükhöz volt egy-egy kedves, tréfás szava. Mintha ő lett volna ennek a gyerekszobának vitathatatlan és boldogan elismert uralkodója, noha ő volt testvérei között sorban az ötödik, csak Ramelde és Michele volt fiatalabb nála.

– Már megint elbliccelted az iskolát – mondta neki Tomaide szemrehányó hangon.

Giacomo nevetett.

– Ne vágj ilyen szigorú arcot, Dide! (Ez Tomaide beceneve volt, Giacomo adta neki.) És különben sincs igazad. Maga a nagy Ceru doktor állapította meg rólam, hogy súlyos beteg vagyok, még napokig nem mehetek iskolába.

– Ceru bácsi itt volt? – csodálkozott Ottilia.

– Itt bizony! És most fogódzatok meg: pénzt is adott mamának!

– Nem igaz! – mondta Nitteti.

Giacomo, mint valami kis színész, arcjátékkal és megelevenítő mozdulatokkal eljátszotta, elmesélte, hogyan csapta be Cerut.

Mindnyájan kacagtak.

Hirtelen elszomorodott Giacomo, eszébe jutott valami. Nagy fekete szeme körbejárt rajtuk, bocsánatot kérő tekintettel; előbb megfogta Iginia kezét, csak azután mondta:

– Ne haragudjatok rám… Mama elvisz engem a „Tannhäuser"-ba … Nem akartam elfogadni, mert tudom, hogy ti is…

– Hallgass! – intette le erélyesen Tomaide. – Te vagy közöttünk a muzsikus. Ez egyedül csak téged illet.

– És te vagy a mi büszkeségünk! – mondta hízelgő, édes mosolyával Nitteti, aki ugyanakkora volt, mint Giacomo.

– De mindig csak én!… – mondta Giacomo majdnem fájdalmas arccal; kicsit hallgatott, aztán hozzátette:

– Egyszer majd visszafizetem nektek mindezt a jóságot…

– Lányok! Menjetek a konyhába segíteni mamának! – sürgette őket Ottilia.

A lányok kiszaladtak, de Iginia még ott maradt: az ablakhoz ment és eltűnődve kinézett a kertbe. Csodálatosan hasonlított anyjára és Giacomóra, de különösen Giacomóra, akinél két évvel volt idősebb: ugyanaz az eltűnődő, sötét szem, amelynek a mélyén időnként valamilyen szomorúság borongott, ugyanaz a szépen ívelt, érzéki száj, ugyanaz a bátor, magas homlok, ugyanaz a fényes, fekete haj – szépek voltak mind a ketten, sugárzóan szépek. Ha egymásra néztek, gyöngédség volt a tekintetükben. Hiszen mind a hat testvérét szerette Giacomo, de Iginia az más volt, őt másképpen szerette, úgy, mint az anyját, rajongással, imádással, a lelki közösség valamilyen csodálatos érzésével. Megmagyarázhatatlan fájdalom élt mind a kettőjükben, amit csak a zene tudott feloldani és boldogsággá változtam. Igen, a zene, az volt a nagy közös titkuk, a zene, amely nemcsak zenét jelentett számukra, hanem áhítatot, szenvedést, boldogságot, szerelmei, szenvedélyt, mindent, az egész életet, az egész világot. Milyen különös volt ez, mind az öt testvérük kitűnően zongorázott, a kis Michele például százszor szorgalmasabb volt náluk, reggeltől estig döngette a zongorát kifogyhatatlan türelemmel, de milyen másképpen szólt a zongora, milyen rejtelmes, fájó értelemmel, amikor Giacomo vagy Iginia ütötte le a billentyűket. Könny volt a szemükben majdnem valahányszor, amikor abbahagyták a játékot – ami minden volt a számukra, csak éppen játék nem. Hányszor gondolta magában Giacomo: „Így soha többé nem fogok senkit sem szeretni, soha, soha senkit, mint ahogy mamát és Iginiát szeretem!"

Most is gyönyörködve nézte oldalról Iginiát, ahogy kibámult az ablakon. Odaosont hozzá és megfogta a kezét:

– Miért vagy olyan szomorú?

– Nem vagyok én szomorú – felelte Iginia és gyorsan megcsókolta Giacomót: – Csak elgondolkoztam kicsit.

Egy sápadt, vézna kisfiú sántikált be a szobába. Dühösen vágta le táskáját az ágyra. Iginia ránézett.

– Hát te hol voltál? Bezártak?

– És mitől sántítasz? – kérdezte Giacomo.

– Ide nézzetek! – mondta Michele, leült egy székre és felhúzta az egyik lábát: csupa vér volt a lábszára, csupa kék és zöld folt.

– Elestél?

– Dehogy estem én el. Zongoraleckém volt. És Fortunato bácsi megint agyonrugdalt. Ha félreütök egy hangot, egyszerűen belém rúg. Már járni se tudok!

– Hát lehetséges ez? – kérdezte elhűlve Iginia.

– Ezt csinálja velem is! – mondta villámló szemmel Giacomo. – De nem sokáig, esküszöm!

– Hallatlan!

Iginia kiszaladt, hogy meleg vizet hozzon. Giacomo utána kiáltott:

– Ne szólj mamának. Ne ijeszd meg!

Ahogy Iginia visszajött a kancsó meleg vízzel, a két fiú ott ült egymás mellett és javában sugdolódzott. Michele arca ragyogott. Átkarolta Giacomo nyakát és megcsókolta.

– No, úgy látom, már nincs baj – mondta Iginia kedvesen, ahogy odatérdelt kisöccse elé. Tiszta fehér kendőt mártott a kancsóba és úgy mosta le a legféltőbb gonddal az alvadt vért a lábról.

– Fáj?

– Nem.

Iginia lehajolt és megcsókolta öccse térdét.

– Most már igazán nem fáj – mondta Michele egy hálás mosollyal.

– Angyal vagy! – súgta oda neki Giacomo, Iginia szelíd szemébe nézve.

– Az szeretnék lenni, de nem vagyok az – felelte halkan Iginia, miközben felállt; elfordult, hogy a fiúk ne lássák a könnyeit.

Délután albina kint vasalt a konyhában, a gyerekek a két szűk szobában tanultak, csak Giacomo volt a nagy szobában, a zongoránál ült, valamilyen dallamot keresett és bal kezével szokatlanul hangzó harmóniákat próbálgatott hozzá, újra meg újra elölről kezdve az egészet, nyugodtan, türelemmel. Átszellemült, komoly kis arca olyan volt, mint egy munkájában elmerülő férfié. És a dallam egyre jobban kibontakozott, értelmet nyert, szárnyalt, – a két kéz már simán ütötte le a hangokat, már alig kellett meg-megállni, javítgatni itt-ott, s aztán újra kezdeni az egészet.

Giacomo nem vette észre, hogy Iginia besurran az ajtón. Óvatosan, lábujjhegyen mögéje lopódzott és lekuporodott egy székre. Ámulva, nyitott szájjal hallgatta öccsét. Végül is reccsent a szék, Giacomo hátranézett:

– Hát te itt vagy, Iginia?

– Ó, Giacomo, oly szép!... – mondta meghatottan a kislány. – Ugye megengeded, hogy itt maradjak. Mondd, mi az, amit játszol?

– Ma éjjel álmodtam…

– És mindez a fejedben van? Csak úgy?

– Nem. A szívemben van, Iginia. Csöngettek. Iginia szaladt ajtót nyitni.

– Jó estét, Fortunato bácsi.

– Merre van az anyád?

– Itt a konyhában. Szóljak neki?

– Gyere be, Fortunato – hangzott a konyhából. – Ne haragudj, de vasalok és kihűl a vasam.

A nagy fekete ember bement Albinéhoz; arca sötétebb volt, mint valaha.

– Pedig komolyan akarok veled beszélni

– Itt is beszélhetünk – mondta Albina, miközben fürkészve ránézett. – Tessék: foglalj helyet. Nem hagyhatom abba a munkát.

Fortunato Magi szivarra gyújtott és tüstént belefogott mondókájába, minden zavar nélkül.

– A két fiadról akarok beszélni veled. Fel kell nyitnom a szemedet, hogy ne ringasd magad hiú illúziókban. Elvégre a bátyád vagyok és a két fiú gyámja is. Ismerem az anyák elfogultságát, különösen a tiédet.

Albina egy szót se szólt, lehajtott fejjel tovább vasalt.

– Szóval… Tagadhatatlan, hogy mind a kettő tehetséges… bizonyos fokig. De azt várni Giacomótól, hogy valamikor ő legyen az apja utódja, a város főzeneigazgatója, egyházi karnagya, bocsáss meg, ez nevetséges.

Várt. Albina felnézett rá, de nem szólt.

– Meg kell neked mondanom, hogy ez a Giacomo gyerek újabban alig jár el hozzám zongoraórákra, s úgy látom, itthon sem gyakorol valami sokat. Azt hiszi magáról az a kis taknyos, hogy zseni, hogy nincs szüksége tanulásra, a kisujjából szophat ki mindent. Ezt mondják az iskola tanárai is: hanyag, rossztermészetű gyerek és gyöngefejű… Albina elnevette magát, pedig könnyes volt a szeme.

– Mit nevetsz?

– Semmit. Csak folytasd.

– Hiába nevetsz, ez így van: indulatos, makacs gyerek. Nincs benne semmi kötelességtudás, és tisztelet sincs benne. Egészen jól orgonázott már és egyszerre csak abbahagyta.

– Nem hagyta abba.

Fortunato szeme szinte szúrt, ahogy a nővérére nézett.

– Igen, hallottam valamit harangozni arról, hogy Carlo Angelonihoz jár titokban, a vetélytársamhoz, a San Michele-templomba. Ez is jellemző a fiúra.

Albina tovább tűrt.

– Ahelyett, hogy komolyan, rendesen dolgoznék, hogy képezné magát úgy, ahogy azt kell, az én szakavatott vezetésem alatt, buta dalokat komponál…

– Gyönyörű dalokat!

– Egy anyának minden gyönyörű, amit a fia csinál. Ezt tudjuk. Tudod, mi a véleményem erről a fiúról? Nem lesz belőle semmi, ha így folytatja. Vagyis… valami még lehet belőle: énekes. Mert nagyszerű hangja van, ez tagadhatatlan. Erre kell fektetni a súlyt, ez a tanácsom. Én szívesen tanítom a gyereket – ingyen. Te pedig, Albina, menj el a polgármesterhez, és jelentsd be neki, hogy a Giacomónak fenntartott állásokról lemondasz, mivel a tehetsége más irányba ível… ez a becsületes és okos eljárás.

Albina nem szólt semmit; mosolygott és vasalt, ami zavarta Fortuna tót. Köhécselt, aztán:

– Ami pedig a másikat, Michelet illeti, ő jó zongoratanár lehetne, ha a fizikuma bírná. Sajnos, nem bírja, gyönge, nyápic gyerek…

Giacomo rontott a konyhába. Arca sugárzott az örömtől.

– Csakhogy itt van, Fortunato bácsi! – mondta túláradó kedvességgel. – Kaptam ajándékba egy Beethoven-kottát. Tessék belőle játszani valamit, nagyon szépen kérem. Senki a világon nem játszik úgy Beethovent, mint Fortunato bácsi…

– Nono!…

Fortunato kemény arca megenyhült. Albina csodálkozva nézett Giacomóra, de az elkerülte a tekintetét.

Giacomo ugrálva előresietett, kitárta a nagy szoba széles ajtaját, Fortunato lassan, méltósággal követte, megdicsőült ábrázattal. Az ajtó bezárult mögöttük.

Megszólalt a zongora, két-három percig zengett, aztán egy bántó hamis hang után éktelen jajgatás, üvöltés, ordítás.

Az egyik ajtón Albina rohant be, a másikon a hat gyerek.

– Jaj a lábam … a lábam! Megrúgta ez a nyomorult kölyök!

Féllábon állt, mint a gólya, s két tenyerével tapogatta felhúzott lábát. Szemben vele Giacomo, mint egy dühödt kis vadkan, támadásra készen.

– Giacomo!… Mit csináltál?! – kiáltott rá Albina rémülten.

– Azt, amit ő velünk… tönkrerugdal bennünket, ha hibázni találunk. Most ő játszott hamisan, hát visszaadtam neki a kölcsönt! – Aztán kipirult arccal Fortunato felé: – Ezt Micheléért kapta. Majd adok én magának kisfiúkat bántani!

– Ezt megkeserülöd, te csibész! Elmondom Collinak és ki csapatlak az iskolából!

De Giacomo volt az erősebb; csípőre tette két kezét és farkasszemet nézett vele:

– Vigyázzon, mit csinál! Mert én elmegyek a polgármesterhez és elmondom neki, hogy nem ad semmit anyámnak és nem is tanít engem féltékenységből, gonoszságból, és hogy kínoz bennünket… és elmegyek Nerici maestróhoz, aki a barátom, és neki is elmondom!… Vigyázzon!

A gyerekek tapsoltak, Nitteti a legjobban.

Fortunato Magi dörmögött valamit, kisántított az ajtón és becsapta azt maga mögött, minden dühét beleadva.

Albina odament a fiához, magához ölelte és nagyon komolyan mondta:

– Giacomo, kisfiam, ebből nagy baj lehet…

– Dehogyis! – nevetett Giacomo. – Gyáva ez. Gyávák ezek mind. Aki tehetségtelen, gyáva is!

– Türtőztesd kicsit magad. Ezt így nem lehet az életben… Sokat fogsz szenvedni.

– Akkor se bánom… – mondta a gyerek és szinte szikrázott a szeme: – Ha valaki orvul belém rúg, én mindig vissza fogom rúgni! – Michelére nézett egy simogató mosollyal: – És mindig meg fogom védeni a gyöngéket. Mindig!

IV.

Már korán délelőtt erőt vett rajtuk az izgalom. Ide-oda futkostak minden ok és cél nélkül, mintha megkergültek volna, százszor megkérdezték édesanyjuktól: „Mama, nincs szükséged valamire?", s valahányszor Giacomo elé kerültek, rámosolyogtak, hátba vágták vagy megcsókolták, mintha csak azt akarták volna mondani neki: mi úgy örülünk mind, hogy mama téged visz az Operába és nem minket. És valóban valamennyien boldogok voltak, nemcsak Giacomo miatt, hanem anyjuk miatt is, aki évek óta nem engedett meg magának semmiféle szórakozást, s aztán meg azért is, mert ez a rendkívüli nap végre megszakította a szürke mindennapok végtelen sorát és mintha kiűzte volna lakásukból – hacsak egyetlen délutánra is – az oda már-már véglegesen betelepedett szegénység fanyar illatát. Ma megfordult a családi rend: máskor Giacomo rendezgetett, igazgatott mindent és mindenkit, jóformán csak az ő hangját lehetett hallani, ma mindenki izgult, rohant, fecsegett, énekelt, csupán ő ült szótlanul egy alacsony kis széken és bámult maga elé elmerengő szemmel. Cipő se volt a lábán; a cipőjét ugyanis a kis Ramelde pucolta elkeseredett buzgalommal, hogy kicsit fényesebbé tegye, ami nem volt könnyű feladat. Michele ott ült szorosan Giacomo mellett és csak annyit kérdezett: „Ugye, mindent elmesélsz majd nekünk?" Giacomo bólintott. Nitteti táncolt, forgott maga körül és boldogságában egy vidám népdalt énekelt

– Kis bogaram, drágám, ma ne énekelj – kérlelte Giacomo bocsánatkérő mosollyal. – Üres füllel akarok a nézőtérre ülni… igen, üres füllel és szélesre tárt szívvel, hogy mindent befogadjak magamba, amit attól a Wagnertől kapok…

– Azt mondják, különös, újszerű a zenéje – mondta Tomaide, aki tanítónőnek készült: – meg akarja ölni a mi „bel canto"-nkat…

– Hallgass, Dide! Hallgass!… Én magam akarok véleményt alkotni róla! Az én fülem és az én szívem nem csal meg engem soha, hidd el ezt nekem!

De rögtön odacsoszogott mezítláb hozzá és megcsókolta, bocsánatkérőn.

Nem először ment Giacomo operába: volt már négyszer-ötször, két titkos tanára, Nerici és Angeloni adott neki jegyet, egyszer pedig belógott jegy nélkül két felvonás között. Hallotta Bellinit, Rossinit, Donizettit, Verdit, elbűvölve hallgatta őket, de a nagy élmény most az, hogy anyjával lesz kettesben, először életében, és új zenét fog hallani, amelyről annyit hallott vitatkozni – dühösen és rajongással.

Egy vidám kis ember lépett a szobába fehér kabátban, kistáskával a kezében: Filippo Fresco, a borbély. Kis kecskeszakálla volt és hullámosan göndör haja. Az ablakhoz húzott egy széket, odaültette Giacomót háttal a fénynek és egy másik odahúzott székre sorra kirakosgatta ollóit, fésűt, keféit és üvegjeit. Nagy lepedőt kanyarított Giacomo nyaka köré, s aztán fogta az egyik sűrű fésűt és át akarta húzni áldozata haján.

– Hű, a teremtésit, ez aztán az őserdő! Ilyet még nem is láttam!

A gyerekek nevettek, Nitteti kacagott.

– De ne tessék ám sokat levenni belőle. Én így szeretem, ezzel az oroszlánsörénnyel!

Végül elkészült a nagy mű. Filippo mester még kölnivízzel is belocsolta Giacomót, akinek az arca mintha megnyúlt volna közben.

– Hű, de illatos vagy.

– Hadd szagollak meg én is!

– És milyen szép lettél!

– Milyen előkelő!

– Hagyjatok már békén! – förmedt rájuk Giacomo. – Bolondot csináltok belőlem?! – De tüstént elmosolyodott és szelíden mondta nekik: – Ne vegyétek rossz néven tőlem, hogy ilyen morcos vagyok, de tudjátok, tele vagyok izgalommal, várakozással… Nem is tudom, mit beszélek!

Újabb látogató érkezett: Alfonso Tabbo, az izgága, köhécselő kis szabó, a második emelet boldogtalan lakója, karjára vetett kék fiúruhával.

– Tessék nézni, mit hoztam, Giacomo úrfi! – mondta büszkén, boldogan. – A legidősebb fiam ünneplő ruháját, majdnem vadonatúj. Persze alaposan átpucoltam és kivasaltam szépen. Kicsit bő lesz, de nem baj. Még senki sem esett ki a nadrágjából, igaz-e?

A gyerekek nevettek, kacagtak, csak Giacomo maradt komoly.

– Köszönöm szépen, Tabbo bácsi, de jó lesz nekem az én saját ruhám is. Nem is érezném jól magamat ilyen előkelő ruhában. Nem illik az hozzám.

De addig-addig biztatták a lányok, amíg végül is megadta magát.

– Mama mellett neked is szépnek kell lenned – mondta neki Nitteti, s talán ez volt a döntő érv.

Iginia frissen mosott hófehér inget vett ki a szekrényből, Ottilia habkönnyű, széles nyakkendőt kerített, úgy öltöztették és forogtak körülötte, mint a mesebeli tündérek a királyfi körül. Kiderült, hogy a szabó tizenhárom éves fiának a ruhája vállban kicsit szűk Giacomónak, úgy feszült rajta, hogy majd kipattant. Végül Ottilia megkötötte a nyakkendőt, a legféltőbb, legtürelmesebb anyai gonddal, – s ott állt Giacomo, kicsit zavartan, kényszeredetten, mintha egy új Giacomo volna, akit kiforgattak valódi lényéből.

Anyjuk lépett a szobába. Csipkés fekete ruha volt rajta, vállán hímzett hosszú kendő, magasra fésült fekete hajában csillogó fésű, – minden olyan szép volt rajta, de a legszebb mégis a mosolya volt, amely sápadt arcát majdnem leányossá tette. Gyerekei elbűvölve nézték, ilyennek még sohasem látták az anyjukat.

– Gyönyörű vagy, mama! – mondta rajongással Giacomo, aki nem tudta levenni róla a szemét. – Szebb és édesebb vagy minden asszonynál!

Aztán ugrott egyet és kirohant az ajtón. – Tüstént visszajövök! – kiáltotta az előszobából. Pár perc múlva lihegve megjelent: kezében egy szál rózsa, bársonyos szirmú, sötétvörös.

– Tűzd fel a kebledre, az én kedvemért!… Nem, hagyd, inkább én!…

Vastag gyerekujjai még a tűvel is ügyesen bántak. Miközben dolgozott, Albina föléje hajolt és megcsókolta a fejét. Minden gyereke kapott egy csókot és egy tündérien kedves mosolyt búcsúzóul.

– Ottilia, vigyázz a gyerekekre, vacsoráztasd meg őket és fektesd le őket korán.

– Hát nem várhatunk meg titeket? – kérdezte panaszos hangon Michele, – Olyan jó volna…

– Nem, csak feküdjetek le szépen, Nagyon későn jövünk haza.

– Hát mikor fogtok mesélni? – nyafogott Nitteti.

– Majd holnap. Úgyis vasárnap van. Itthon maradunk mind. Ez egyszer nem megyünk templomba, Isten is megbocsát. És elmesélünk mindent nektek.

– Mindent, de mindent – tette hozzá Giacomo.

Jól kihúzta magát, gavalléros mozdulattal karját nyújtotta anyjának, – és elindultak ketten, valóban mint a szerelmesek.

Nitteti még utánuk futott egy utolsó csókra. A kis Michele bámult, tágrameredt szemmel.

– Dide, világíts nekik a gyertyával – nógatta a húgát Ottilia. – A lépcsőház oly sötét!…

Még néhány kiáltás, szinte kapkodták egymás szájából a szavakat.

– Megvannak a jegyek?

– Kulcsotok van?

– Vittetek látcsövet?

– Nem kell esernyő?

– Hülye! Hiszen ragyog a hold!

Aztán rohantak az ablakokhoz, tülekedtek helyért, ráhasaltak a párkányra, hogy még az utcán is láthassák őket.

– Milyen szépek így együtt – suttogta ábrándosan Iginia.

Giacomo nem tudta, mire figyeljen, merre nézzen: az elkerített zenekarra, ahol a muzsikusok egymásnak magyarázva próbálgatták hangszerüket, miközben egy nekibátorodott kürtös elfújt egy egész dallamsort, vagy a páholyokban ülő szép lányokra és asszonyokra-e, akik úgy hordták arcukon a változatlan mosolyt, mint valamilyen ragyogó ünnepi ékszert. Elöl ültek a nyolcadik sorban – a könnyelmű Giacomo váltotta a jegyeket. Lám, ott a szelíd Carlo Angeloni, előbb tisztelettel meghajlik anyja felé, aztán kedves mosollyal köszönti őt is, s amott ül Abate Neríci, elgondolkozott arccal, mellette Paladini professzor, s az első páholyból a polgármester is barátságosan integet feléjük, majdnem mindenki köszön az anyjának, – milyen különös ez, otthon senkik és semmik, a mindenki előtt hajlongó kis szatócsok sem állnak szóba velük, itt pedig, ebben a fényes teremben ők az elsők az elsők között. Az a kékszemű fiatalember ott például már éppen harmadszor hajlik meg feléjük, de nincs szerencséje, anyja mindig éppen akkor fordítja el a fejét. Giacomo boldog és büszke. Ünnepen vesz részt, ő, mint legkisebb a társaságban, de nem mint legutolsó, az ünnepi hangulat átforrósítja, pirosabb az arca, nehezebb a lélegzete, mert még a levegő is más itt, valahogyan más a szaga, keveréke a pornak és az enyvnek és a női ruhák illatának, s mégis olyan jó, hogy az orrlika is kitágul, amikor beszívja magába; és büszke az anyjára is, véghetetlenül büszke rá, hogy nyomorúságos és napestig tartó munkája ellenére ilyen szép tudott maradni – látja, mennyi tisztelettel tekintenek rá mindenfelől. Mert nézték őket innen is, onnan is, még a páholyokból is feléjük fordultak a kíváncsi látcsövek, aztán mosolyogtak, összesúgtak, még őt is nézték, a gyereket – mit néznek vajon rajta? Egyszerre csak boldog bizsergés futott át a testén, különös gondolat támadt benne: ez kicsit az ő színháza, itt játszották az ükapja, a dédapja, a nagyapja, az apja operáit, ugyanebben a színházban, s itt fogják játszani az ő operáit is, igen, bizonyosan…

A folyton zsongó zsivaj, mintha kettévágták volna, hirtelen elnémult. A lámpák is kialudtak a nézőtéren, csak a zenekarban égtek apró kis fények a kiterített fehér kottalapok fölött és a színpadot elzáró vörös bársonyfüggöny világított rejtelmesen. Egy sápadt arcú, nagyhomlokú fiatalember lépett fel a karmesteri emelvényre, lehajolva súgott valamit a prímhegedűsnek, végignézett a zenekaron, jobbra és balra, aztán felemelte és kitárta két karját, még mindig várt egy kicsit, hogy a szeme mindenkit elérjen és a legkisebb nesz is elcsituljon, végül magasba lendült a karja és megszólalt a zene.

– Achille Panizza – súgta Giacomo fülébe az anyja. Már az első taktusoknál ráfonódott Albina kezére a keze, olyan görcsösen szorította, mint a csónakban egy rémült kisfiú az édesanyja kezét. Ahogy szétnyílt a függöny és feltárult a Vénusz-barlang a maga bűvös szépségében, Giacomo fészkelődött, a keze is elhúzódott, de amikor aztán felhangzott a zarándokok kórusa, keze újra megkereste anyja kezét, s még lélegzeni is alig bírt.

Verejtékben ázott az arca és a szeme sötétebb volt, mint valaha, amikor az utolsó hang elcsendülése után összecsapódott a függöny, kigyúltak a lámpák és felhangzott a taps.

– Szép volt?… Tetszett? – kérdezte tőle Albina.

– Ó, mama!… ez egészen új… Új és hatalmas!... Nézte a karmestert, aki zsebkendőjével törülgette az arcát: magas, kemény gallérja összezsugorodott a verejtéktől és haja belehullott a homlokába.

Egész este nem szólt többet; a holdfényes utcán is elgondolkozva hallgatott, ahogy hazaballagtak ketten.

Sötét volt a szobában.

– Alszol már?

– Nem.

– Mesélj nekem Wagnerről… erről a félelmetes emberről… Sziklákat hemperget, világokat borít fel… De… de valami mégis hiányzik belőle: a mi olasz napfényünk… a mi olasz vérünk ritmusa…

Albina átnyúlt az ágyába, megsimogatta fejét.

– Aludj, fiacskám.

– Nem tudok aludni. Olyan nagyszerű volt… olyan döbbenetes… Mikor írta ezt Wagner? Ugye, tomboló sikere volt az egész világon?

– Nem, éppenséggel nem. Párizsban kifütyülték.

– Hát nincs fülük ott az embereknek?! – kérdezte szenvedélyesen Giacomo. – Hogyan lehetséges ez?

– Ó, kisfiam – felelte csendesen Albina –, annyi nagy ember bukott már meg. Még Beethovent is kigúnyolták, és a Traviatát is kifütyülték.

Súgva kérdezte a gyerek:

– Papa is megbukott?

– Nem… nem bukott meg, sikere volt… de nem olyan, amilyet várt, amilyet remélt: nem hódította meg a világot!…

– Pedig csak úgy érdemes…

– Aztán elcsüggedt, elfáradt… nem volt ereje újból nekivágni, újra megpróbálni… Visszamenekült a templomába, az orgonájához, hozzánk.

– Gyönge volt.

– Nem, Giacomo, nem volt gyönge, csak túlságosan szeretett minket… titeket és engem. Kellett az a biztos falat kenyér… Én is hibás voltam…

– Nem bátorítottad?

– Nem eléggé. Nem tudtam elképzelni az életünket nélküle… Tudod, fiacskám, egy színpadi szerzőnek, egy világhírű operaírónak harcolnia és tündökölnie kell a világ minden sarkán… nem üldögélhet mindig egy helyben otthon, Luccában, csendes családi körben.

– Ezt tette minden Puccini?

– Azt hiszem, ezt. De most aludj, Giacomo, késő van már nagyon.

Érezte, nem alszik. Hánykolódott, forgolódott, sóhajtozott, nyögött, közben-közben pedig halkan, alig hallhatóan, de csodálatos tisztán énekelt pár taktust: a zarándokok kórusát, az esthajnal csillag dalát. Aztán megint forgolódott, sóhajtozott.

– Mama?

– Tessék.

– Én is operákat fogok írni. De én meghódítom a világot, nekem sikerülni fog! Engem nem lehet letörni!

Már megmozdult az utca, megzörrent az első szekér, valami kis fehérség lopódzott a sötétbe, mire mind a ketten elaludtak."

V.

Pünkösd vasárnapja volt, a nap már magasan járt a sötétkéken ragyogó, felhőtlen toscanai égen, a verebek mámoros boldogsággal csiripeltek a két csenevész nyárfa sötétzöld lombjai között, fényt és örömöt sugárzott minden, mintha ez lett volna az év leggyönyörűbb napja.

Fürgén, vidáman szaladtak a gyerekek egyik szekrénytől a másikhoz, egymás kezéből kapkodták a szalagokat, a kendőket, a fésűt, kefét – a tükör előtt valóságos tolongás támadt, lábujjhegyre álltak, hogy átlássanak egymás vállán.

– Gyerekek, sietni! Rövidesen indulunk! – biztatta őket Albina.

Egyedül Giacomo feküdt még az ágyban; szokása szerint a mennyezetet bámulta elmerengő szemmel, öt nem sürgette az anyja, tudta róla, hogy egy-kettőre felöltözik és nem sokat törődik a külsejével.

Csöngettek, de egy pillanat múlva már dörömböltek is. Egy rémült arcú szerzetes topogott a küszöbön.

– Itthon van Giacomo?

– Igen, még ágyban fekszik.

Ó, szentséges Szűzanyám!

– Mi a baj, Raffaelo?

– Tüstént velem kell jönnie a fiúnak, a főtisztelendő püspök úr üzeni!… Fortunato Magi megbetegedett, epegörcsöt kapott, haza kellett szállítani és most nincs orgonistánk. Pedig zenés misét hirdettünk, és tele lesz a templom, már özönlik a nép.

Albina elsápadt.

– A püspök úr azt kívánja, hogy Giacomo játsszon a misén?

– Igen. Tessék már kicibálni azt a kölyköt az ágyból. Istentelen dolog az, ha valaki ilyenkor még ágyban fekszik pünkösd vasárnapján.

– Mi történt, mama? – kérdezték az ajtón kikandikáló gyerekek.

De Albina nem felelt, szaladt Giacomóhoz.

– Giacomo, drágám, öltözz fel és rohanj!… Neked kell játszanod ma a zenés misén. Fortunato bácsi megbetegedett és…

– A San Paolino bazilikában? – kérdezte csillogó szemmel Giacomo, aki tüstént kiszökött az ágyból és már kapkodni kezdte a ruháit magára.

– Nem lesz ebből baj, fiacskám? Tudod, mit kell tenned?

A fiú nevetett.

– Muzsikálnom kell, anyám. Szebben, mint Fortunato. Ez nem lesz nehéz.

Már kiugrott a szobából.

– Giacomo, a hajadat!...

De ezt már nem hallotta Giacomo. Még a szerzetest is faképnél hagyta, levágtatott a lépcsőn és boldogan rohant a bazilika felé.

Valóban zsúfolásig megtelt a kis város hatalmas temploma. Az első padban a város egész vezetősége, élén a polgármesterrel. És az utolsó padok egyikében ők heten egymás mellett, akiknek a szíve hevesebben dobogott mindenki más szívénél. Albina az imakönyvébe rejtett zsebkendője csücskét tépegette. Arca fehérebb volt minden carrarai márványnál.

– Én majd kibújok a bőrömből! – súgta Nitteti.

– Én nyugodt vagyok! – súgta Dide.

– Én félek! – súgta Ramelde.

– Vajon mit fog játszani? – tűnődött Michele.

– Maradjatok csendben! Imádkozzatok! – intette őket a sápadt Iginia szigorú arccal.

Ének nélküli zenés mise volt, mint a San Paolino bazilika régi hagyományai szerint pünkösd vasárnapján mindig.

Albina lehunyta a szemét, ahogy elhangzott a püspök ajkáról az első latin fohász, s utána felzúgott az orgona mély, meleg hangja, mintha a mennyekből küldene azonnali választ a földi könyörgésre. Bátran és nyugodtan szárnyaltak a hangok minden alkalommal, – öt boldog gyerekkéz lökdöste egymást a pad alatt, már Albina is fel mert tekinteni, s az ő arca is kipirult, csak Iginia maradt sápadt és mozdulatlan. A „Credo"-hoz érkeztek. De most nem válaszolt az orgona olyan egyszerűen és röviden, nem elégedett meg a megszokott hangokkal, hanem egy bátor átmenettel új dallamba csapott át, még sohasem hallott szenvedélyes dallamba, – a mélységben viharos erővel hullámzott az egyre szélesebben kibontakozó alapmelódia és felette egymást kergető kis futamok, mint a vihar felett röpködő játékos szelek, míg végül diadalmasan, megtisztulva, ujjongó erővel egyedül a főtéma.

– Ó, Istenem!… – suttogta Albina és a szívére szorította kezét.

Hat fényes gyerekszemben csillogott a könny. Iginia sírt. Michele csodálattal rázta a fejét.

– Ilyen veszekedett bátorságot! – dörmögte magában.

Az egész templomban kis fészkelődés támadt. Mindenki önkéntelenül hátrafordult, hogy felnézzen az orgonára. Még a tanácsbeliek is sugdolóztak és tekergették a nyakukat. A polgármester a mellette ülő Paladini professzor füléhez hajolt.

– Mit játszott Magi? Kinek a miséje ez?

– Szégyellem, de nem tudom – felelte a professzor. – Még sohasem hallottam. Valamelyik modern muzsikusunk alkotása lehet. Kicsit világias és merész, teljesen újszerű, de érdekes és szép: döbbenetes a szenvedélye.

A mise után a tanács tagjai közrefogták a polgármestert.

– Ugye, gyönyörű volt? – kérdezték majdnem egyszerre mind. Megelégedetten bólogattak: – Mégis tud a mi öreg Fortunatónk!

– Ma kivágta a rezet! Az már bizonyos! – mondta Stefano, a vörösképű kocsmáros.

– No, kinek volt igaza, polgármester úr? – kérdezte diadalmas, gúnyos arccal Benvenuto Colli. – Kár volt elhamarkodva intézkedni, én megmondtam előre! De nem hallgattak rám.

– Lehet, hogy tévedtem – mondta a polgármester. Az ábrándos szemű filozófus, Alberto Marsili elmosolyodott. Szerényen mondta:

– Menjünk fel gratulálni Fortunato Magihoz.

– Helyes! Gratuláljunk neki! Megérdemli! – kapott rajta boldogan az iskolaigazgató.

A polgármester nem ellenkezett:

– Kérem, ha úgy tetszik…

És elindultak mind a meredek, szűk lépcsőn, lehettek vagy tízen. A karzaton, az orgona mellett csak ketten voltak mindössze: Raffaelo, a barnacsuhás szerzetes és egy kipirult, izzadtarcú, borzashajú kamaszfiú.

– Hol van Fortunato Magi?

– Otthon fekszik az ágyában, polgármester úr – felelte hajlongva Raffaelo. – Epegörcsöt kapott, szegény.

Szólni se tudtak a meglepetéstől.

– Hát ki orgonázott? Giacomo előrelépett.

– Én: Giacomo Puccini.

– Te?

– Én.

Megint nem tudtak szólni.

– És mit játszottál, fiam? – kérdezte Paladini professzor.

– A magam muzsikáját… a magam Credo ját. Nagyon rossz volt?

Nem kapott választ. De Alberto Marsili megsimogatta.

– Hány éves vagy?

– Tizennégy.

A polgármester Benvenuto Colli felé fordult

– Nos, igazgató úr, kinek volt igaza? – kérdezte finom mosollyal. Nézte az igazgatót, kicsit várt, aztán keményebb hangon: – És ezt a fiút akarta ön kicsapni az iskolából!

VI.

Hosszú percekig tartott már a csókjuk, mintha elfeledkeztek volna időről és mindenről a világon.

– Szeretlek! – mondta Giacomo. Giulia szeme tele volt könnyel.

– Ó, ne mondd ezt, Giacomo, tudom, hogy nem igaz. Ma nekem mondod, holnap másnak. Te mindenkibe szerelmes vagy, asszonyba, lányba, az egész világba!

Giacomo a lány szemébe nézett, hátrasimította könnyű, barna haját s elgondolkodva mondta:

– Igen, az egész világba… ebben igazad van, Giulia. – Tovább gondolkozott: – Akit nem bűvöl el a világ valamennyi szépsége, az nem igazi férfi, az nem igazi művész. Néha azt gondolom magamban… most megint haragudni fogsz rám… a világ minden városát meg kellene ismernem és a világ minden asszonyát át kellene ölelnem.

– Bár le tudnék rólad mondani!

– Tudod, mi a szép a szerelemben? Hogy vidám, hogy mosolya van! Nem szabad szomorúan szeretni, Giulia. És nem szabad eltékozolni a leggyönyörűbb napokat. Meg kell ragadni a pillanatot, meg kell állítani az időt, le kell rögzíteni a boldogságot: „megfogtalak, itt vagy"… mert a szerelem is ihlet, ritka percek csodája… Nézd, itt ülünk egy padon ketten, Toscana tündöklő virágoskertjében, szeretjük egymást, fiatalok vagyunk, tele vagyunk álommal, reménnyel.

– Mit remélhetek én?

– Hát az én szerelmem az semmi? Mindenkinél jobban szeretlek, Giulia.

– És el foglak veszíteni – mondta a lány tompán. Giacomo átkarolta, szájára tapasztotta száját, hogy ne tudjon beszélni. Giulia nem védekezett. De a csók után végigsimította Giacomo fekete haját és újra beszélni kezdett, csak a kezét hagyta a fiú kezében. Olyan szép volt, ahogy beszélt, olyan dallamos volt a hangja!

– Giacomo, drágám, én tudom a sorsomat. Én nem tudok veled lépést tartani, kicsi vagyok hozzád… én, a luccai hentes leánya… csak távolról nézhetlek, a te diadalmas életedet…

– Olyan bizonyos vagy te ebben?… Ebben a diadalmas életben?

– Bizonyos vagyok benne.

Szépen mondta, rajongással, ragyogott a szeme.

– Köszönöm – mondta Giacomo, lehajolt a kezére, hogy aztán az ölében felejtse a fejét. – Ketten bíztok bennem ilyen megható vaksággal: anyám és te. Nem, hárman: Iginia is.

Giulia Giacomo arca fölé hajolt, úgy gyönyörködött a szépségében. Mert Giacomo valóban gyönyörű férfi lett: szeme szinte világított, nagy homloka ragyogott a fénylő fekete haj alatt, szája, orra kifinomult, barna arca kicsit megnyúlt, életöröm és szenvedés keveredett ezen a sugárzó arcon.

Giulia alig tudott beszélni:

– Én csak egyet kérek tőled, Giacomo – mondta suttogva –, hogy ne felejts el engem… gondolj arra néha, van itt Luccában valaki, aki rád gondol mindig…

Hirtelen ráborult, szinte rázuhant Giacomóra, átkarolta a nyakát és szenvedélyesen csókolta.

Sok gondja, viaskodása volt Giacomónak, noha pontosan látta az útját, de ez az út elérhetetlennek látszott A gyűlölt iskolától megszabadult, s teljesen lerázta magáról Fortunato Magit is, szabad volt végre, teljesen szabad, egyetlen sorompó állt csak előtte mindig, áthághatatlan, áttörhetetlen, vasból való sorompó: a pénz. És ez az aljas, igézetes szajha állandóan csábította, felkínálkozott neki: „itt fekszem előtted, csak utánam kell nyúlnod és máris a tied vagyok" – igen, de micsoda áron, a gyerekkora óta szőtt álmai árán, a magának kijelölt út feladása árán! Hiszen csak le kellett volna ülnie az orgona padjára, a polgármester már többször is felkérte erre, s ezt várta tőle az egész város is, – ez lett volna a legnagyobb veszedelem, szakítania kellett az egyházi zenével, az orgonával, nehogy ugyanabba a kátyúba jusson a tehetsége, az élete, mint az őseié. Nem akart egyházi karnagy lenni, nem, igazán nem, sem „zenei főigazgató" Luccában, nyugodalmas élettel, irigyelt szép fizetéssel, nem akart köztiszteletben élni a lokálpatriotizmus megtévesztő melegében, s aztán meghalni örökre, eltűnni a világból, nyomtalanul, annak rendje s módja szerint, nem, egészen mást akart, a szeme messzebb tekintett, távoli nagy városok, aranytól csillogó színházak, hatalmas néptömegek felé; tudta, érezte, hogy nem szabad engednie semmiféle kísértésnek és aprópénzre váltania a pénztelenséget. Hiába adott neki a szelíd, kedves Angeloni kottákat másolni, hiába szerzett neki minduntalan gazdag emberektől remekül fizetett zongoraleckéket, ő csak rázta a fejét: nem, nem, vagy semmi, vagy minden, vagy a nyomor vagy a világ összes pénze. Erősnek kellett lennie és bíznia kellett magában határtalanul. Erős volt és bízott magában. Hiszen mindez könnyű lett volna még, de ott volt az anyja, a legédesebb édesanya, az ő öregedő, gyöngülő, megrokkanó anyja, és ott voltak a testvérei, nyomorgók mind az ő nyomora folytán, az ő esztelen, királyi gőgje miatt, – néha határtalanul önzőnek és gonosznak érezte magát, és mégsem volt szabad meginognia. Még ők akartak neki áldozatot hozni: „Nézd, Giacomo, itt ez a ház – mondta neki az anyja –, úgysem jövedelmez semmit, csak teher nekünk a kezelése, eladjuk, és nincsen többé gondunk. És te mehetsz Bolognába, hogy tovább képezd magad." „Igen, ezt kell tenni!" helyeseltek a nővérei. „Ez a ház a mienk marad, ameddig csak élek!", felelte hevesen. Ez volt a nehéz, a küzdelem a jóságukkal. És az is nehéz volt, hogy elszomorította, megbántotta mindazokat, akik hittek benne gyerekkora óta: a polgármestert, a nagyszerű Paladini professzort, Carlo Angelonit, öreg orgonamesterét, konzervatóriumi tanárát, atyai barátját, Abate Nericit; azt kellett nekik mondania, nem kérek abból, amit adni akartok, nem kérek a jóságotokból, a jóságotok megölne, bilincseket verne rám örökre! Illedelmesen lemondott a számára fenntartott állásokról mind, elutasított minden felkínált kis jövedelmet. Mert szabadnak kellett maradnia, álmodnia kellett, készülnie kellett a jövőre, képezni kellett magát, nemcsak a muzsikust, hanem az embert is, aki figyeli az életet, vizsgálja a maga érzéseit, hogy azokon keresztül ismerje meg a mások szenvedését, boldogságát.

Nevetnie kellett, hogy ilyen szegény; nagy állásokra hívják, zsebében zongoramesteri diploma, elismert orgonista, és cigarettára sincs pénze, pedig a cigaretta kell, anélkül nem tud komponálni. Ez volt a legnagyobb luxusa Giacomónak, de más luxusai is voltak: a kávé és persze a szerelem – nem minden lány volt olyan szerény, mint Giulia –, és a csók mellé más is kell, egy szál rózsa néha, vagy egy-egy vacsora kettesben, zöld lugasok mélyén, néhány pohár borral, akkor lehet aztán dolgozni és írni, akkor jön a dal, anélkül, hogy hívnák, akkor tör fel a szívből önkéntelenül. És mindehhez pénz kell, az ördög vigye el. Cigarettához, nőhöz, borhoz, feketéhez, mindenhez a világon!

Léha vagyok, lusta vagyok, haszontalan és önző, szidta magát gyakran, nincs bennem elég önfeláldozás, túlságosan szeretem az életet ahhoz, hogy nagy művész lehessek, – de ha aztán ott ült a zongoránál és elfogta az alkotás láza, és sikerült valami újat alkotnia, aminek a szokatlansága, furcsasága őt magát is meglepte, akkor megbocsátott magának: igen, igen, így kell ezt, kötetlenül, szabadon! Ilyenkor tüstént, mihelyt elkészült a munkájával, egy gyerek izgalmával – „Gyertek, gyertek, írtam valami újat!" – maga köré gyűjtötte egész családját és hévvel, szenvedéllyel, néha könnyekkel a szemében eljátszotta, elénekelte új kompozícióját – azonnal meg kellett kapnia a hatást, amit a műve hallgatóiból kiváltott. És a testvérei tapsoltak, az anyja is tapsolt, önfeledten, boldogan – a nők szeretete, bizalma, szépsége, szerelme tette olyan forróvá ezeket az első férfiéveket –, Michele is tapsolt, de lagymatagabban, kicsit kényszeredetten. Furcsa fiú volt ez a Michele, magába zárkózott, csendes, mogorva, majdnem keserű. Muzsikus volt ő is, az volt a baj. Nem volt tehetséges, és szép se volt. Giacomón ragyogott minden, a szeme, a haja, a mosolya, a homloka, a fényes barna bőre, Michele nem tudott ragyogni, rajta megtört a fény. Giacomo szerette őt, – önváddal szerette: az ő ragyogása miatt ilyen fakó az öccse, ő borít rá árnyékot. Megpróbált mindent, hogy segítsen rajta, a kottamásolásokat neki adta mind, de hiába ajánlotta őt maga helyett zongoratanárnak, Michele nem kellett senkinek, az emberek a fejüket rázták, csak Giacomo kellett nekik. Mit tegyen? Hogyan segítsen rajta? Érezte, valamilyen kisebbségi érzés hatalmasodik el Michele fölött – néha azt kérdezte magától, vajon szereti-e az öccse őt?

Más baj is volt a családjában. Egyszer sírva találta otthon édesanyját, aki sohasem sírt, sohasem panaszkodott.

– Mi történt, anyám?

Könnyein keresztül nézett rá Albina, úgy mondta kínlódó arccal:

– Iginia apáca lesz, kolostorba vonul.*[1]

– Iginia?!… De miért?

– Nem tudom. Beszélj vele, Giacomo. Rád talán hallgat. Hiszen imád téged.

A nagy szobába zárkóztak ketten.

Iginia mosolygott. Giacomo fel és alá járt, zsebredugott kézzel. Megállt előtte, megcsókolta a leggyöngédebb csókjával.

– Iginia… te zárdába akarsz vonulni?

– Igen, Giacomo.

– Itt akarsz hagyni bennünket, az anyádat, a testvéreidet, engem, mindenkit, akiket szeretsz, mindazokat, akik szeretnek?

– Te nem ezt akarod tenni?

Giacomót váratlanul érte a kérdés. Kicsit megzavarodott:

– Igen … de az más. És én visszajövök… és én értük fogok harcolni, hogy boldoggá tegyem őket. Te pedig eltemetkezel…

– Giacomo, drágám, ne beszéljünk erről.

– Ne félj, nem kérdezek semmit… De hidd el nekem, Iginia, a költők közelebb állnak Istenhez, mint a papok. Ők az ő igazi követei, ők a hírnökei. Rám hallgass és ne rájuk. Akkor szolgálod őt igazán, ha gyönyörködsz az ő gyönyörűséges világában elragadtatott szemmel, mert arra teremtett, hogy dolgozz, hogy remélj, hogy örülj, hogy szenvedj, hogy szeress, hogy teljességgel éld azt az életet, amit ő adott neked, hogy boldoggá tégy másokat, hogy gyereket szülj…

Iginia felzokogott. Giacomo ijedten nézett rá, hallgatott egy ideig, aztán óvatosan, halkabban folytatta, de ugyanazzal a szenvedélyes erővel:

– Nem szabad eldobni azt, amit ő adott, nem szabad elutasítani az ajándékait, nem szabad elzárkózni az élet elől, még a szenvedéseit is vállalni kell. Mert azok is szépek, emberiek… Nézd anyánkat…

– Anyának ott vagy te.

– Ne mondd ezt. Fáj, ha ilyet mondasz. Hallgattak, aztán összefonódott a tekintetük. Iginia már mosolygott, szelíd, boldog mosolyával. Giacomo érezte, hogy vereséget szenvedett.

De Nitteti sok mindenért kárpótolta Giacomót. Vidámabb és szebb volt, mint valaha, most virult ki igazán. Húszéves volt éppen. Nevetni kellett, ha ránézett az ember, olyan gyönyörű lett.

Egyszer váratlanul nyitott be a nagy szobába Giacomo.

– Ó, bocsánat!… – mondta és vissza akart lépni. Nitteti Alberto Marsili ölében ült.

– Csak gyere be nyugodtan! – kiáltott utána Nitteti, anélkül, hogy elmozdult volna helyéről. – Előtted nem szégyelljük magunkat. – És amikor visszajött Giacomo: – Engedd meg, hogy bemutassam a vőlegényemet, Alberto Marsili filozófus urat!

Egyetlen karolással ölelte át Giacomo mind a kettőjüket.

– Ó, te gazember! – mondta Albertónak. – Hát ezért tanítottál engem éveken át ingyen, hogy el ne bukjam az érettségin?! Nitteti kellett neked, nem én!

– Ne bántsd Albertót: ő olyan szelíd, mint egy kislány – kelt vőlegénye védelmére Nitteti. – Ha én nem csókolom meg őt először, ő sose mert volna megcsókolni engem. És különben is eleinte csak beléd volt szerelmes, csak utánad következtem én.

– Ez nem igaz! – tiltakozott Alberto. Ábrándos, rajongó tekintete rajongóbb volt, mint valaha.

– Mama tudja?

– Tudja hát.

– És boldog?

– Félek, hogy gazdagabb és különb vőlegényt kívánt volna Nittetinek, mint amilyen én vagyok – felelte szomorúan Alberto.

– Szamárság – mondta Giacomo. – Mama nem ilyen: az embert nézi, nem a pénztárcáját.

Felugrott, a zongorához ült és viharosan, ujjongó lendülettel egy nászindulót improvizált.

Giacomo egyetlen pénzforrása Ceru doktor volt. Különös, de ez a szakállas fukar óriás újabban bizonyos megértést mutatott unokaöccsével szemben, sőt a pénztárcáját is megnyitotta előtte néha, bármilyen hihetetlen is. Persze minden garast előbb a fogához vert, mielőtt átadta volna Giacomónak, hosszú prédikációkat tartott a takarékosságról, óvta őt a nőktől, akik valóságos mágnesként húzzák ki a férfiak zsebéből a pénzt és ráadásul dolgozni se hagyják őket, de végül mégiscsak átadott neki egy soványka bankót – „puszta szeretetből”, ahogy vigyorogva mondta.

Ceru doktor nem volt ostoba ember, nem bizony. Ő is ott volt a San Paolino bazilikában azon a bizonyos pünkösdvasárnapon s azóta szorgalmasan meghallgatta mindazt, amit Giacomo írt, a konzervatórium záróhangversenyein és alkalmi házi hangversenyeken. Még arra is megkérte öccsét, hogy jöjjön el néha hozzá és játssza el legújabb szerzeményeit; ilyenkor bort és feketét is adott neki és finom cigarettákkal kínálta. Mintha egyik napról a másikra megváltozott volna – Giacomo már-már szeretni kezdte őt.

Egyszer váratlanul azt mondta neki Ceru doktor:

– Hallom, lemondtál úgynevezett állásaidról.

– Igen.

– Ezt okosan tetted.

Giacomo meglepetten nézett az orvosra: nem várta a helyeslését, inkább szidást várt.

– Idén befejezed az itteni Pacini-konzervatóriumot. Hallom a tanáraidtól, ragyogó eredménnyel. Hol akarod folytatni tanulmányaidat? Bolognában?

– Milánóban.

– Helyes, nagyon helyes.

– Ponchiellitől, Bazzinitől, Boitótól szeretnék tanulni… de ez csak afféle álom… honnan vegyem hozzá a pénzt.

– Persze, persze…

Nicolao Ceru doktor megvakarta tüskés fejét. Aztán Giacomóra nézett hunyorgó szemével és meggyőző erővel mondta:

– Ha egy férfi, egy igazi férfi… egy zseniális férfi feltesz magában valamit, azt véghez is viszi… még ha koplalnia kell is.

– Nem születtem koplalásra.

– Ki született koplalásra? – vihogott Ceru. – Jobb egy kicsit koplalni, aztán aranyban fürödni egy életen át, mint könnyelműsködni és aztán éhezni halálig. Én mondom ezt neked. És a te fizikumod kibírja: olyan vagy, mint egy bika.

– Egyetlen centesimóm sincs, Ceru bácsi.

– Persze többet kell dolgozni, sokkal többet, mint eddig… Kicsit hanyag vagy, hallom… szereted a könnyű, jó életet, a bort, a cigarettát, a szerelmes kislányokat… Hát minderről le kell mondani egy időre…

– Erről nem mondok le soha!

– Ha vinni akarod valamire, áldozatot is kell hoznod. Giacomo vállat vont.

– Nagy művész csak az lehet, aki szereti az életet… aki minden idegszálával benne él.

– Én inkább azt hiszem, hogy csak az lehet nagy művész, aki egyedül a munkájának él és lemond minden egyébről. A művésznek hivatása van.

– Ez igaz.

– És nem érdekli semmi egyéb, csak a művészete.

– Ez nem igaz. A művészt minden érdekli. Ceru doktor nevetett.

– Ravasz fiú vagy te, Giacomo. Kívánod a pénzt, a bort, a nőt, de a dicsőséget is kívánod, hogy az öledbe pottyanjon. Nem is volna rossz.

– Nem, én nem annyira a dicsőséget kívánom, mint inkább az alkotást… hogy létrehozzak valami nagyot… valami újat, ami megrendíti az embereket.

Ceru úgy nézegette Giacomót pápaszemén keresztül, mintha valamelyik páciensét vizsgálná.

– Hány éves vagy?

– Tizenkilenc.

Az orvos gondolkozott, várt.

– És mondd… te operára még sohasem gondoltál?

Giacomo tekintete szinte lángot vetett.

– Másra se gondolok! – mondta hevesen. – Csakhogy én más operára gondolok, mint amilyeneket eddig írtak.

– Ez helyes! Nagyon helyes! – bólogatott Ceru. – Minden egyéb csak marhaság, nem hoz a konyhára semmit. Csak a színház a pénz. Szóval Milánóba akarsz menni? Majd gondolkozom a dolgon… Beszélek anyáddal. Már van is egy ötletem… No, szervusz, Giacomo. Várnak a betegek. És hagyd azokat a kislányokat, nem futnak el, majd ha híres leszel, ők szaladnak utánad.

– Ide nézz! Ide nézz! – kiáltotta boldogan a berohanó Giacomo Michelenek, két színházjegyet lobogtatva magasra tartott kezében: – Találd ki, mi ez?

– Színházjegyek, látom.

– De micsoda színházjegyek?

– Operajegyek, nyilván.

– De milyen operajegyek? Hová szólnak?

– Ne hülyéskedj, mondd meg!

– Az „Aidá"-ba. Verdi Aidájába!… Michele elcsodálkozott:

– Csak Kairóban és Milánóban adták eddig… És talán Livornóban.

– De holnap Pizában is bemutatják. És mi is ott leszünk!

– Engem is elviszel?

Giacomo válasz helyett megcsókolta öccsét.

– Hol kerítetted a jegyeket?

– Carlo Angeloni adta. Valóságos angyal az öreg!

Giacomónak minden örömét tüstént meg kellett osztania azokkal, akiket szeretett. Nagy kiáltozással maga köré csődítette a családot és sugárzó arccal újságolta:

– Az „Aidá"-t fogjuk hallani!… Az öreg mester remekművét!… Mindenki azt mondja, felülmúlhatatlan!

És átölelt, megcsókolt mindenkit sorban, lendületével, hevével, kölyökös jókedvével felkorbácsolta a vért, megdobogtatta a szíveket – kipirult arccal néztek rá valamennyien, még a sápadt Iginia is.

Albina szeme elsötétült:

– De hogyan fogtok ti eljutni Pizába? Éppen kifogytam a pénzből, még a vasúti jegyekre sincs pénzem – mondta csüggedten.

Giacomo nevetett:

– Hogy mi hogyan jutunk el Pizába? Gyalog anyám, gyalog! A két kemény lábunkon. Mi az nekünk! Ugye, Michele?

Ezúttal Michele is nevetett.

– Bolondok vagytok – mondta Tomaide. – Huszonnégy kilométer oda és huszonnégy kilométer vissza.

– És ha száz kilométer volna, akkor is elmennénk! – kiáltotta szenvedélyesen Giacomo.

– Éjjel akartok hazajönni, a sötét erdőkön át? – kérdezte rémülten Albina.

– Persze. Nem esz meg bennünket senki, nyugodt lehetsz. Holnap reggel indulunk és holnapután reggel itthon leszünk, sértetlenül. Csak egy kis elemózsiát adjatok, a többit bízzátok ránk.

– És a ruha?

– Nem fontos. A karzaton gubbasztunk, az utolsó sorban. A kutya se törődik velünk.

– És ha megáztok?… Április van, ne felejtsd el.

– Szörnyűek vagytok ti, asszonyok – mondta mosolyogva Giacomo. – Irtóztok a kalandtól, a véletlentől, a veszélytől, mindattól, ami széppé és izgalmassá teszi az életet. Minden ellen védekezni akartok, ki akartok számítani jó előre mindent, ami kiszámíthatatlan, mintha titokban ti kormányoznátok a világot.

De a tréfának vége volt. Egyik percről a másikra Giacomo komoly lett és csendes, szinte egyetlen szót se szólt estig. Fel és alá járkált zsebredugott kézzel, néha meg-megállt az ablak előtt és kibámult a fákra, aztán megfordult, hirtelen mozdulattal leült a kerek kis zongoraszékre, rágyújtott egy ,,Macedóniá"-ra és játszani kezdett félig csukott szemmel, egy-egy rövid kis részletet „Az álarcosbál"-ból, a „Don Carlos"-ból, „A végzet hatalmá"-ból.

– Hány éves most Verdi? – kérdezte hátrafordulva, zongorázás közben.

– Hatvannégy – felelte Tomaide, aki mindent tudott. – ötvennyolc volt, amikor befejezte az „Aidá"-t.

– Lehet még ebben a korban remekművet alkotni? – kérdezte dörmögve, mintegy önmagától Giacomo. – Vagy csak ebben a korban lehet?

…És reggel elindultak frissen, tréfálkozva, kamaszos jókedvvel. Tele voltak izgalommal, várakozással. A sugárzó mennyboltról vidám fényt vetett le a felkelő nap a patakokat csurgató, tavaszt leső, illatozó földre. Négyen indultak, mert Nitteti és a vőlegénye, Alberto is elkísérte őket egy darabon.

– Merre mentek? Egyenesen a hegyen át, az országúton? Bagni di Giuliano-n keresztül?

– Persze, ez a legrövidebb – felelte Michele.

– Dehogy – mondta Giacomo. – Előbb elkószálunk kicsit a Serchio partján… ráérünk estig és az idő is olyan gyönyörű. Tudod, ott van egy tó, közel a tengerhez… egyetlenegyszer láttam mindössze, de nem tudom elfelejteni.

– A Massaciuccoli tó?…

– Az.

– Szörnyű kerülő.

– És aztán? Szépet fogunk látni, és a szépség minden fáradságot megér.

Nitteti nevetett:

– Azért szeretlek, mert bolond vagy.

– Miért? – mondta Giacomo majdnem haragosan. – Aki imádja a szépet, az bolond? Akinek képzelete van, az bolond? Akinek szíve van, az bolond? Csak az érzéketlen ember józaneszű szerintetek?

– Giacomónak igaza van – mondta csendesen Alberto.

– Ó, a te szemedben Giacomónak mindig igaza van – duzzogott Nitteti.

– Nem veszekedni, hanem hátramaradni és csókolódzni! – vezényelt Giacomo. – Nem nézünk hátra, ígérjük!

– Szörnyű ember vagy! – De azért szót fogadtak neki. Hatalmas fenyőerdőn vezetett át az útjuk. Olyan sűrűk és tömöttek voltak a magasba szökő, sudártörzsű pineák, hogy alig bírt áttörni rajtuk a napfény, s olyan haragosan zöldek voltak a fenyőtűk, hogy szinte zöld lett tőlük a levegő – mintha egy elvarázsolt zöld országban lettek volna, amerre ember még sohasem járt. Itt-ott megreccsent, megrebbent a fák között valami, hébe-hóba egy-egy rikoltás, aztán megint néma csend. Giacomo megállt.

– Gyönyörű! – mondta önkéntelenül. A csend muzsikája… Halljátok?… Egyszer majd megírom az erdőt, ezeket a nagy fákat, ezt a csodálatos rejtelmet… Érzitek ezt a levegőt? Minden lélegzetem olyan, mintha egy gyönyörűséges kortyintás volna…

Vagy egy óráig mentek még, amikor ritkulni kezdtek a fák, fényesedni kezdett a levegő, s egyszerre csak kint álltak egy napsütötte réten: alattuk a tó csillogó vizével, mint valami földre hajított óriási tükör. Néhány apró kis piros fedelű ház állt szétszórva a tó partján. Rengeteg vízimadár repdesett, úszott, bukdácsolt a vízen, játszva vagy halat keresve.

Giacomo szólni sem tudott. Gyönyörködve, áhítattal, ámulattal nézte, mint aki még sohasem látott ehhez hasonlót, önkéntelenül megkereste Nitteti kezét, megszorította, aztán magához vonta nővérét és átkarolta vállát.

– Látod, itt kellene élnem – mondta megilletődve – egy ilyen pirosfedelű kis házban. Nem kellene más, mint egy zongora… egy csónak, egy horgászbot… és persze egy asszony, aki rettenetesen szeret. És ömlenek belőlem a muzsika… a boldogság, a fájdalom, a szerelem… azzá tudnék válni, akinek születtem. Nem őrültek az emberek, hogy városokban élnek, ketrecekbe zárva, port és piszkot nyelve, loholva, fecsegve, elszakadva a természettől? Meglássátok, mihelyt híres leszek, visszajövök ide és nem mozdulok többé innen halálomig.

– Előbb legyél híres – szólt közbe Michele gúnyosan.

– Miért hűtöd le Giacomót? – mondta Nitteti. – Olyan gyönyörű, ha álmodik…

– Mert bírhatatlan az önteltsége.

– Az önbizalma – javította ki Alberto. – És ehhez teljes joga van. Önbizalom nélkül még soha senki nem alkotott semmit.

Michele vállat vont; de Giacomo megcsókolta.

– Ne haragudj rám, Michele. Én nem magam miatt akarok híres lenni, hanem miattatok. Mama miatt és miattatok mind, hogy boldoggá tegyelek benneteket. Én azért akarok zenét írni, mert az egész világot boldoggá akarom tenni vele, értsd meg: az egész világot.

– Megint egy ilyen nagyhangú kijelentés! – bosszankodott Michele. – Ha szegény mamát és a családodat csakugyan boldoggá akarod tenni, fogadd el az állásokat, amiket felajánlottak neked, orgonálj a templomokban, taníts zongorázni, másolj kottákat, vagy járj a táncmulatságokra zongorázni, annyi pénzt kereshetnél vele, amennyit csak akarsz… de nem, te azon a jogcímen, hogy lángésznek születtél, lopod a napot, itt-ott alibiképpen írsz egy rövid zeneművet telve disszonanciákkal, s amíg a testvéreid dolgoznak, tanulnak, küszködnek, te hülye fantáziálásokban éled ki magadat…

– Hallgass! Elég volt! – kiáltotta erélyesen a máskor oly szelíd Alberto. – Nem tudod, mit beszélsz!

Pár pillanatig csend támadt, zavartan nézték a földet mind a négyen, hogy elkerüljék egymás tekintetét. De aztán Giacomo Micheléhez lépett és szeretettel mondta:

– Igazad van, Michelino, mindenben igazad van. Csak éppen egyben tévedsz.

– Bocsáss meg, Giacomo – dadogta Michele. – Magam se tudom, mi lelt.

– Telepedjünk le a fűbe és együnk valamit – mondta gyorsan Nitteti erőltetett vidámsággal. – Farkaséhes vagyok. Ennél gyönyörűbb helyet úgyse találunk. Aztán mi ketten Albertóval elbúcsúzunk tőletek és visszafordulunk.

Letelepedtek a forró rétre, az illatozó fűtől megrészegülten keringő bogarak és dongók közé, s hatalmas étvággyal falatozni kezdtek.

– Mi a neve annak a kis falunak ott a tóparton, azokkal a pirosfedelű házacskákkal? – kérdezte Nitteti.

– Torre del Lago – felelte Giacomo. – Carlo Angelonitól tudom. Az öreg szenvedélyes vadász, s idejár vadászni vízivadra, vadkacsára. Egy kis csónakja is van, szörnyen büszke rá, ez a boldogsága. Engem is folyton csábít, mindenáron híres vadászt akar nevelni belőlem. Sehogy sem értettem, hogyan lehet egy muzsikus vadász. Most már kezdem érteni… igen, most már megértem.

Felcihelődtek, elbúcsúztak Nittetitől és Albertótól, aztán nekivágtak toronyirányban „ferde toronyirányban", ahogyan Giacomo tréfásan mondta. Még vagy húsz kilométer lehetett előttük.

– Ki kell lépnünk alaposan – biztatta öccsét Giacomo –, mert Pizára is kíváncsi vagyok. Azt mondják, gyönyörű, Itália egyik legszebb városa. Galilei imádta.

Minden elbűvölte Giacomót: a hegyoldalban rózsaszínű fényben tündöklő márványsziklák, a távolban rejtőző végtelen tenger sósízű szellője, a sugárzóan kék ég, az Arno sötétzölden hömpölygő vize, majd a carrarai márványból épült hatalmas dóm, amelynek hófehér falain fekete és piros csíkok futottak lefelé, és mellette a ferdeségéről híres gömbölyű torony, ugyanolyan vakítóan fehér, mint amilyen a templom.

– Ki építette ezt a csodálatos dómot? – kérdezte Michele megilletődve.

– Ehhez Tomina mindentudó műveltsége kellene – felelte mosolyogva Giacomo. – De várj csak, ha jól emlékszem, a dómot a XI. században kezdték építeni, a ferde tornyot pedig a XIV. században fejezte be Tommaso Pisano.

Javában nézelődtek, amikor egyszerre csak felkiáltott Giacomo:

– Ide nézz, mit találtam! Lehajolt és egy tízlírás bankjegyet emelt fel a földről. Michele nevetve csóválta a fejét:

– Ilyen disznód is csak neked lehet!… Most legalább vasúton mehetünk haza.

– Szó sincs róla! – tiltakozott hevesen Giacomo. – Ezt a pénzt nem azért hajították le nekünk az égből. Tudod, mit csinálunk vele? Fogunk magunknak egy kislányt, beülünk egy trattoriába és megiszunk együtt egy üveg chiantit. Legalább meglesz az operához a kellő hangulatunk. – De aztán hirtelen elkomorodott. – Látod, milyen komisz a sors. Ha pár nappal ezelőtt találom ezt a nyavalyás bankót, mamát és Iginiát is magunkkal hozhattuk volna.

Már esteledni kezdett, amikor elindultak a belváros felé. Piza is kisváros volt, alig nagyobb Luccánál, de mennyivel mozgalmasabb, élénkebb, vidámabb. Zsúfolt kicsi utcák, hangos, nevető, hadonászó emberek, egyik kávéház a másik mellett, gömbölyű kis asztalaik kint álltak az utcán, és lány is akadt végül, Giacomónak nem okozott nehézséget az efféle ismerkedés: egy mosoly, egy tekintet, egy tréfás, kedves szó, s már ott ültek hármasban egyik kávéház előtt, bizalmasan, meghitten, mintha régóta ismerték volna egymást. Michele nem győzte bámulni bátyját, neki ez sohasem sikerült volna.

Már menniük kellett. Búcsúzóul persze egy csók Giacomo számára, s most már megvolt minden, ami a teljes hangulathoz kellett, leány, vörös bor, kávé, cigaretta – nem volt boldogabb ember az egész teremben, mint az a sötétszemű, barnabőrű fiatalember, ott a karzat utolsó sorában. De most ezek a sötét szemek tele voltak komolysággal, várakozással, már nem létezett számára más, mint az előtte álló élmény: színház és zene együtt. Torkában érezte dobogni a szívét, amikor elsötétült a terem és meglendült a karmester jeltadó karja. Most úgy ült ott, mint aki megdermedt; összekulcsolt két kezére támasztotta állát, minden mozdulatra és hangra figyelt, elbűvölten, elvarázsoltan. Szörnyű lett volna, ha ma este csalódik. Valamilyen különös érzése volt, hogy ma rendkívülit fog kapni, még különbet és szebbet, mint amit Verditől már eddig is kapott, hogy ez a nap sorsdöntő lesz az életében. Amikor elhangzott a „Celeste Aida", szinte önkívületben felugrott, tapsolt és elkiáltotta magát: „Evviva Verdi!" És mindenki követte példáját, karzaton, földszinten, páholyokban egyformán, az egész terem tapsolt és kiáltozott – és lent, a proszcénium-páholyban egy szelídarcú, őszszakállas öregúr alig láthatóan meghajtotta fejét.

Giacomo mind az öt ujjával belemarkolt Michele karjába:

– Nézd, Verdi!… ott a proszcénium-páholyban… Istenem, hogy láthatom!…

És ezután nem tudta, hova nézzen inkább, a színpadra-e vagy Verdire. De a szemében folyton könnyek csillogtak, akárhová nézett.

A szünetben egyetlen szót se szólt. Egymás után nyelte a cigarettákat a dohányzóban, s ide-oda járkált, mint valami őrült. Michele nem merte megzavarni.

Még az előadás után se szólt Giacomo semmit. Némán mentek végig a városon, csak amikor egy óra múlva a fenyőerdőbe értek, akkor szólalt meg Giacomo először:

– Óriási!… Utolérhetetlen!… Tudod, hogy ez egy új Verdi, egy egészen új Verdi, nagyobb a réginél, még sokkal nagyobb!… Hallottad? Érezted?

– Wagnernél is nagyobb?

– Két lángészt nem szabad összehasonlítani. Csak a középszerűnek vannak fokozatai.

Többet nem is beszéltek. Még csak egyetlen mondatot mondott Giacomo:

– Operát írni!… Ez lehet a legnagyobb élmény a világon!

A vaksötét erdő borzadálya kezdett úrrá lenni fölöttük. Michele belekarolt Giacomóba.

– Félek, Giacomo, ebben a sötétben, ebben a nagy némaságban. Beszélj inkább, úgy jobb.

Giacomo énekelni kezdett. Forró, mély hangján egymásután csendültek fel az Aida áriái, hibátlanul, tisztán, mintha már vagy százszor énekelte volna őket. Egy órahosszat énekelt, szinte egyfolytában.

– Már nem félsz? – kérdezte mosolyogva öccsétől.

– Csodálatos vagy! – mondta Michele, aki még sohase mondott neki ilyet.

Pirkadni kezdett. Már látni lehetett a tejfehér utat, már fészkelődött és csipogott a fészkében egy-egy madár, már átugrott egy-egy mókus egyik fáról a másikra, már a patakocskák csörgését is hallani lehetett, míg végül a két sötétzöld fenyőfal között felviláglott a halványkék ég.

Michele odahaza tüstént lefeküdt, alig állt a lábán. De Giacomo nem is gondolt lefekvésre, sohasem volt kevésbé álmos, mint most, teste, idegei tele voltak izgalommal, fülében ott csengett Verdi zenéje. Végül nem bírta már tovább – pedig hat óra sem volt még –, leült a zongora mellé és halkan, egész halkan játszani kezdett, nehogy felriasszon valakit.

Még alig ütötte le az első akkordokat, már nyíltak az ajtók, innen is, onnan is, elsőnek persze az anyja nyitott be nagy kendőbe burkolódzva, aztán mind a lányok, úgy, ahogy kiugráltak az ágyból, könnyű kis hálóingben, borzas fejjel, de ugyanazzal a boldog mosollyal az ajkukon: tündérek voltak valamennyien, akiket ugyanaz a varázs tett ilyen elragadóvá.

– Giacomino!...

– Rohanok és készítek neked reggelit – ajánlkozott Ottilia.

– Semmit, csak feketét. Játszani akarok. El akarom nektek játszani az Aidát.

– Milyen volt?

Egyetlen szóval felelt, de sugárzó arca átszellemült egészen:

– Felejthetetlen! Anyja megkérdezte:

– Michele hol van? Tomaide felelt:

– Fekszik az ágyában. Alszik, mint a medve.

Ottilia is visszajött a bögre feketével, Giacomo egyetlen hajtásra kiitta, némán elszívott egy cigarettát, mélyen leszívta a füstöt (ilyen szép még sohasem volt a tekintete, gondolta magában Iginia), aztán felemelte két kezét, akárcsak a karmester, és felcsendült az Aida.

Varázsló volt csakugyan: meg tudott eleveníteni mindent. Nemcsak a zenekart szólaltatta meg bámulatos memóriával, nemcsak az áriákra emlékezett vissza hibátlanul, majdnem szó szerint, az énekesek hangját is tökéletesen utánozva, hanem a színpadi játékot is érzékeltette, beszélt, magyarázott közben, arcjátékkal kísérte a zenét, úgyhogy oda tudta varázsolni a kis luccai szobába a pizai színpadot minden illúziójával, minden izgalmával együtt.

Egy-egy felvonás után megkérdezték halkan:

– Nem vagy fáradt?

Nem is felelt. Pihenésül elszívott egy újabb cigarettát és folytatta.

Órák hosszat játszott így, egyre nagyobb hévvel, egyre lelkesebben. S amikor leütötte az utolsó hangot is, hat átszellemült női arcon peregtek le a könnyek.

Hosszú percekig nem szóltak egy szót sem. Giacomo lehajtott fejjel, csukott szemmel ült az elnémult zongora előtt. Aztán felállt, anyjához ment, átfonta a karjával a nyakát, szemébe nézett, s úgy mondta, Radamest utánozva:

– „Ó bárcsak én lehetnék…" Kérdően néztek rá valamennyien.

– … Verdi utódja.

– Ülj le, gyújts rá, és mesélj – mondta Carlo Angeloni szelíd mosolyával. – Már reggel óta várlak. Aludtál?

– Dehogy aludtam én – nevetett Giacomo. – Eljátszottam az Aidát nővéreimnek és anyámnak… persze csak úgy kocamódra, emlékezetből.

– Emlékezetből?

– Ki kellett vetnem magamból az izgalmat, mert már nem bírtam tovább. Professzor úr…

– Nos?

– Én azt hiszem, hogy van olyan szépség, olyan boldogság a világon, amit nem bír el az ember, amibe belehal.

Angeloni nevetett.

– Igazi Puccini-mondat. Szóval… az Aida?

– Majdnem megölt.

A legegyszerűbben mondta, minden póz nélkül. Aztán a legforróbb lelkesedéssel:

– Hogy valaki hatvan éves korában így meg tudjon újulni, így meg tudjon fiatalodni, hogy új utat tudjon törni, hogy felül tudja múlni minden eddigi remekművét, ez majdnem hihetetlen!… Itt már nem az ének minden, az ének együtt él a zenekarral a zárt zeneszámok helyett, itt hömpölyög a muzsika, mint egyetlen áradat, amely egy pillanatra sem ejti el az embert, de a „bel canto" azért megmaradt, az énekes hangján szárnyaló tökéletes melódia, amely még fényesebb, nemesebb, mint eddig volt. Mi jöhet még ezután?

– Semmi – felelte Angeloni. – Verdi nem ír több operát. Hazamegy Roncole-ba földet túrni, rózsát nyesni. Ő maga mondta ezt a múlt héten egyik nyilatkozatában.

– Ó, nem hiszem én azt! – nevetett Puccini! – Hiszen ömlik belőle a muzsika, az ujjai hegyén buggyan ki, szinte látom. Megtámadja majd a zene, torkon ragadja és írnia kell, akár akarja, akár nem. Nem ő parancsol a zenének, a zene parancsol neki. Tudom, professzor úr, én nem vagyok senki és semmi, de a múltkor… ne haragudjon, hogy elmondom… egy édes kislánnyal volt találkám… megígérte, hogy az enyém lesz, s alig vártam már a percet, amikor a karomba zárhatom… és öltözködés közben egyszerre csak a fülembe cseng a „Preludio sinfonico" utolsó tételének régen keresett dallama… odamegyek a zongorához és csak úgy állva leütök pár hangot, de a következő pillanatban már ott ülök a zongoránál, s ott ragadtam estig és… a kislánynak vége volt. Hát így jár majd Verdi is a rózsáival. A művészet olyan betegség, amibe bele kell pusztulni, nem lehet kigyógyulni belőle.

– Lehet, hogy igazad van – mondta mosolyogva Angeloni. –Bárcsak igazad volna, s írna még Verdi.

– Röstellem bevallani, de nem tudom, ki írta az Aida szövegkönyvét. Végre egy jó szövegkönyv!

– Egy bolondos, kedves ember: Ghislanzoni. Előbb énekes volt, aztán hirtelen felcsapott írónak, most pedig kocsmát nyit Milánó mellett. Ő sem ír többet, és neki el is hiszem, ahogy én őt ismerem. Van egy remek mondata, megnevettette vele az egész országot: „Csak a részegek írnak, a józanok isznak."

– Pedig írhatna nekem egy jó szövegkönyvet.

– Neked?… Miért? Operát akarsz írni? – kérdezte tréfálkozva Carlo Angeloni.

– Nevessen ki, professzor úr – mondta szenvedélyesen Giacomo –, de igenis, én operát akarok írni, és fogok is, meglássa… semmi mást, csak operát. Tegnap volt egy pillanat, amikor világosan éreztem, hogy ez az én utam …

– Nehéz út. Sikamlós. Könnyen elcsúszik rajta az ember.

– De izgalmasabb mindegyiknél. És én az izgalmat keresem.

– Igen, azt tudom.

Carlo Angeloni felállt, Giacomóhoz ment, tenyerével kisimította homlokából a belógó hajfürtöt, úgy nézte némán, szeretettel.

– Eltépek mindent, amit eddig írtam! – kiáltott a fiú.

– A misédet is?

– Azt nem.

– A vonósnégyesedet?

– Azt sem – dünnyögte, fejét lehajtva.

– A „Preludio sinfonico"-t?… A mottetáidat?… A himnuszodat, az „I figli d'Italia bella"-t?

Giacomo már nem is felelt, csak a fejét rázta.

– No látod, kár volna.

De Giacomo hirtelen felkapta a fejét, elnevette magát és meggyőződéssel mondta:

– Azért mégis operákat fogok írni végül. De előbb persze megtanulom mindazt, ami kell hozzá.

– Ebben már nem tudunk neked segíteni, sem Abate Nerici, sem én – mondta Angeloni kis szomorúsággal a hangjában. – Ide Amilcare Ponchielli kellene.

– Ismeri őt a professzor úr?

– Hogy ismerem-e Ponchiellit? Apád növendékei voltunk mind a ketten. Együtt álmodoztunk, lelkesedtünk.

– Nagyszerű ember lehet. Gyönyörű a „Gioconda"!

– És kedves, derék ember… a legjobb kolléga: nincs benne semmi féltékenység. És rajongott apádért.

Giacomo felállt, az ablakhoz ment, sokáig nem szólt semmit. Aztán hátrafordult és keserűen mondta:

– Az egészhez nem kellene egyéb, mint pénz. Honnan vegyem, honnan? – Aztán felragyogó szemmel, erővel:

– De ősszel ott leszek Milánóban, az akadémián, Ponchielli mellett, akárhogyan is. Erre megesküszöm!

Angelonit mindig elragadta ez a fiú: egyik növendékében sem látott még ennyi önbizalmat, szenvedélyt, erőt és ennyi tehetséget. Pedig Giacomo éppenséggel nem volt szorgalmas, még zenei tanulmányaiban sem. Unta az ellenpontozást, a gyakorlatozást, a sablonos feladatokat, minden ellen védekezett, ami kitaposott utakra akarta őt terelni, ami el akarta vonni az eleven élettől, ami feszélyezte a szabadságát, az önállóságát. És mégis ő volt messze a legelső a luccai konzervatórium összes növendékei között, nemcsak a szelíd Angelonit kápráztatta el kompozícióival, hanem minden tanárát, még a szigorú Abate Nericit is, olyan merészen új volt minden, amit csinált, annyi szenvedély fűtötte minden melódiáját, olyan bátran egyéni és olyan fölényesen biztos volt a hangszerelése, olyan szokatlanul érdekes volt a dallamvezetése, s mégis olyan természetes és egyszerű volt az egész. Honnan tanulta ezt ez a gyerek, ez a hanyag növendék, kérdezték maguktól titokban a tanárai, és szégyenkeztek kicsit. Minden tanára szerette őt, de a legjobban mind közül Carlo Angeloni, ez a magányos, már őszülő férfi szerette ezt a makrancos és önfejű, szeszélyes és szenvedélyes, lágylelkű és néha mégis olyan kemény, különös fiút, akiben volt valami ellenállhatatlanul vonzó, akinek a zenéje visszatükrözte mindazt, amit magában hordozott. Úgy szerette Giacomót, mint apa az olyan fiát, akiről tudja, hogy gyorsan elveszíti, mert hamarosan föléje nő.

– Tudja, professzor úr, milyen operát fogok én írni? …

– Figyelmeztetlek, hogy már a tizedik cigarettát szívod egyfolytában, amióta itt vagy.

– És aztán? …

– Akarsz egy csésze feketét?

– Kérek.

Angeloni meggyújtotta a lángot a kávégép lábasa alatt.

– Nos, milyen operát fogsz írni?

– Leráncigálom az operát a mennyországból, az Olympusról, a Walhalláról ide a Földre, kihajigálom belőle a félisteneket, a hősöket, a hősnőket mind és apró, kicsi embereket ültetek a helyükbe, apró, kicsi gondokkal… Az én témám a koplalás lesz, a didergés, a nyomor, a betegség, a szerelem, a féltékenység… a mi nyomorult kis siralmas életünk minden nyavalyáját és örömét fogom odavetíteni a zenés színpadra, éppen úgy, mint ahogy azt az írók teszik a prózai színpadon (miért ne lehetne?)… csak az emberi érzéseknek fogok hangot adni, semmi egyébnek… a szívemből fogok írni és szíveknek fogok írni, hogy megrendítsem a hallgatóimat, hogy megéreztessem velük azt a megfoghatatlanul szörnyű és mégis gyönyörűséges emberi tragédiát, ami az élet, odaállítom őket a szegények, a szenvedők, az üldözöttek mellé… én nem tapsokat akarok aratni, hanem könnyeket… emberséget akarok a zenés színpadra hozni hősiesség helyett, valóságos életet a kiagyalt legendák helyébe… tetszik engem érteni?

Angeloni megfordult, kifújta az orrát, de a szemét is megtörölte gyorsan. Aztán krákogott egy-kettőt.

– Érdekes, amit mondasz – motyogta.

– Miért ne lehetne például édesanyámról operát írni? Nem meghatóbb, megrendítőbb minden más témánál? Én azt hiszem, a látszatra legapróbb dolgokban vannak a legnagyobb színpadi hatások, csak igazak legyenek.

Pár pillanatig némán száguldozott a szobában.

– Teljes harmóniába kell hozni az elénekelt szót és a benne rejlő érzést a zenével, szinte egybe kell fonni a kettőt… és meggyőződésem, hogy így a zenés színpad nagyobb feszültséget tud teremteni a prózai színpadnál, hiszen a zene még fokozza a szavak hatását.

Angeloni hallgatott; ijedten és gyönyörködve nézte ezt a kigyúlt fiatal férfiarcot.

– Gyere, ülj le, idd ki a kávédat, kihűl.

Giacomo elmosolyodott. Most szelíd lett az arca, akárcsak az anyjáé, és a hangja is csendes lett, majdnem bocsánatkérő.

– Kicsit bolond vagyok, ugye, azt tetszik rólam gondolni? Néha magam is azt hiszem, ha a többi ember nyugodt, kiegyensúlyozott életét nézem, ők szeretik az életet, én szerelmes vagyok az életbe, a szerelem minden kínjával és gyönyörével, ez köztünk a különbség. Szabad még egy csésze kávét?

– Tessék.

– És itt az én nagy problémám, az én megoldhatatlan, szörnyű nagy problémám.

Új cigarettára gyújtott, maga elé bámult.

– Én tudom, hogy az alkotás, a művészi alkotás, a semmiből való teremtés az egyetlen értelme a férfi életének, az egyetlen igazi kielégülés, de tudom az árát is: minden egyébről lemondani, azokról az ostoba kis emberi örömökről, amik oly kedvessé teszik az életet, örökké lemondani a nyugalomról, mert az alkotás maga az állandó izgalom, a gyötrődő küzdelem a tökéletesért, az utolérhetetlenért, nyugalom nélkül pedig nincs boldogság, megelégedés, megpihenés… A művész agya, képzelete, idegrendszere még álmában is, még játékai közben, még szeretkezése közben is folyton dolgozik, mert egyetlen igazi szerelme a mű, amit létre kell hoznia. Látott-e valaki valaha is asszonyt, aki állandóan teherben van, haláláig mindig csak gyereket szül, egyiket a másik után, s nem tudja, milyen az teher nélkül élni… hát ilyenek vagyunk mi.

– Nézd Verdit…

– Bocsánat, hogy közbeszólok, de éppen Verdire gondoltam. Tegnap este, ahogy elnéztem őt a páholyában azzal a nyugodt, szelíd mosolyával fehér szakálla körül, azt gondoltam magamban: ha ti tudnátok, ti kis bamba állatok, ott lenn a nézőtéren, akik mind irigylitek őt, mennyi kínt, szenvedést, gyötrelmet, izgalmat, küszködést takar ez a nyugodt mosoly!… Hát mit gondol, professzor úr, miért akar az a szerencsétlen ember elmenekülni a művészi alkotás kényszere elől, most, amikor a legnagyobbat alkotta, és nagyobbat is tudna még, mert erősebb, mint valaha, ha nem a nyugalmat keresné, azt a nyugodt életet, amit soha nem ismert eddig. Fogadni mernék, hogy már e pillanatban az agya azon az új művén dolgozik, amivel legyőzi az Aidát.

Az ablakhoz ment, visszajött, szeme tele volt szomorúsággal.

– És most jön az én problémám, itt állok a válaszúton: alkotás, örökös alkotás megnyugvás nélkül, vagy… izgalommentes, de értelmetlen élet.

– Úgy látom, már döntöttél.

– Nem is én döntöttem – dörmögte Giacomo. – Rejtélyes dolgok ezek…

Keserűen elnevette magát.

– Ugyanis én vidám fickónak születtem, szerelemre, tréfára, dorbézolásra, nem pedig aszkétának, szerzetesnek, szeretem a csókot, a nevetést, a játékot, a bort, és lusta, hanyag vagyok kicsit, éppenséggel nem vagyok szorgalmas, hiszen tapasztalatból tetszik tudni… szóval, imádom az életet, ezt a nyavalyás földi életet itt, a szép asszonyok arcát, a végnélküli tengert, az erdő zöld árnyékát, a napsütötte tavat…

Hirtelen elhallgatott, elharapta a mondatot, mint akinek eszébe jutott valami; mosolygó szemmel professzorára nézett, aztán fel a falra, ahol néhány puska lógott és a puskák alatt egy fénykép. Rámutatott ujjával:

– Ugye, ez a Massaciuccoli-tó?

– Igen.

– És ez Torre del Lago itt?

– Honnan tudod?

Giacomo hallgatott egy ideig.

– Megtaníthatna még valamire a professzor úr.

– Én már semmire, fiam.

– De igen: vadászni!

Angeloni arca valósággal boldog lett:

– Ezt komolyan mondod? Te velem jönnél vadászni? Elkísérnél a tavamra?

– Torre del Lagóba mindig.

– Giacomo, ha tudnád, milyen boldoggá tennél vele! Komolyan felelte:

– Mert azt hiszem, hogy ez az egyetlen menekvés: a természet, a tó… egy puska a kézben, figyelni kell folyton… mindenről a világon megfeledkezik az ember… talán még a zenéről is…

Angeloni nem tudta, mit csináljon örömében.

– Várj csak – mondta –, adok neked valamit ajándékba… valamit, amit senkinek sem adnék. – Egy hatalmas kotta-tömböt húzott ki egyik fiókjából: – Nesze, neked adom: A mesterdalnokok partitúrája.

Úgy szorította magához Giacomo a partitúrát, mind a két karjával, mint vőlegény a menyasszonyát. Szólni sem tudott nagy boldogságában. Aztán erőt vett magán és nevetve mondta:

– De ma még nem csalom meg Verdit. Ma csak az övé vagyok.

VII.

Az a nyár sok felejthetetlen élményt hozott a fiatal Giacomo Puccininak. Pedig nem is várta egyiket sem, nem is számított rájuk. Nem hitte, hogy ez a mindig egyforma kis Lucca még hozhat számára valami újat, valami rendkívülit.

Persze azt bizonyosra vette, hogy a konzervatóriumi záróvizsgákat fényes eredménnyel teszi le. Hiszen csak rá kellett nézni a tanárai arcára, ha bemutatta, eljátszotta, elénekelte nekik egy-egy újabb szerzeményét, – mosolyogtak, bólogattak, veregették a hátát, s titokban egymásra sandítottak jelentőségteljes pillantással. Még Fortunato Magi is fordított egyet a köpenyén.

– Büszke vagyok rád – mondta mézédes mosollyal. – Hiába, a vér nem válik vízzé.

Miért is haragudott volna rá ez a nagy, sötét ember, hiszen majdnem ajándékba kapta tőle az állásait.

Egyetlen kifogásuk volt csak ellene a konzervatórium összes tanárainak: szinte olvashatatlanok, kiböngészhetetlenek voltak a kottái, olyan idegesen, gyorsan vetette rájuk a hangjegyeket.

– Szörnyű az írásod: valóságos kakográfia! – mérgelődött Nerici. – Nem tudsz kicsit vigyázni a kottáidra?

– Nem tudok, igazgató úr – felelte Giacomo. – Komponálás közben csak a zenére koncentrálok, semmi egyébre, nem is figyelek az írásomra.

– De lemásolhatnád a kottáidat. Giacomo elvörösödött.

– Nincs pénzem kottapapírra.

– És cigarettára van?

– Anélkül nem tudnék komponálni.

Majdnem dühösen mondta Nerici:

– Hát miért nem szólsz nekem, az ördög vigyen el! Miért vagyok én itt? Nem bízol bennem, mondd?

És egy nagy csomag kottapapirost hajított az asztalra. Igen ám, de a lemásolt kézirat sem volt sokkal olvashatóbb az eredetinél. Giacomo halálosan unta a másolást.

– Nem vagyok én rajztanár – mondta nevetve igazgatójának. – Aztán meg, ha megírtam valamit, abban a pillanatban már nem is érdekel; már a következő kompozíciómra gondolok.

Nem lehetett rá haragudni, mindenre tudott választ, és mindeme nyíltan, őszintén felelt.

Ezekben a Giacomo számára oly felejthetetlen hónapokban mintha egész Lucca titokban összefogott volna, hogy olyan meglepetést készítsen ennek a kedves, szép fiúnak, aki mindenki kedvence volt, amellyel a legnagyobb örömöt szerzik neki. Sugdolództak a konzervatórium tanárai, sugdolództak a nővérei, sugdolódzott az a sok leány, aki annyiszor felejtette rajta a szemét, még az apácák is sugdolództak, ahogy nap nap után besurrantak reggel is és este is a kiskapun át a zárt benedekrendi templomba, – mindenki tudott a „titokról", csak éppen Giacomo nem: még csak sejtelme sem volt róla.

Giacomo egész lényét ugyanis rabul ejtette valami, ami varázslatosabb volt mindennél, amit eddig ismert: a természet. Ő, aki annyira szerette a hangos cimborákat, a vidám tréfákat, a lányok kacagását, s csak akkor zuhant bele valamilyen világfájdalmas szenvedésbe, amikor „megrohanta" a zene és uralkodott fölötte, most egyszerre rátalált a pihentető magányra, a megnyugtató szépségre, a tökéletes, néma harmóniára. Nem tudta, hogy van olyan csend a világon, mint az ott a tó hátán egy csónakban, még a lapátok locsogása, a puskalövések, a rémült madarak felrebbenése sem árt neki, a nagy csend tüstént helyreáll megint, a lusta tó továbbsütteti a hátát a szikrázó napfénnyel. Sok szerelme volt már Giacomónak: az anyja, Iginia, Giulia, és persze mindenekfölött a zene, de erről az új szerelemről tudta, hogy megtalálja mindig és megnyugtatja mindig, ha szüksége van rá. Izgalom fűtötte gyerekkora óta, izgalom volt a mulatsága, izgalom volt a munkája, izgalom volt a szeretete, s talán éppen ez az állandó izgalom emelte minden társa fölé, és most felfedezte a nyugalmat, amely minden izgalomnál hatalmasabb. Úgy érezte magát, mint a halálos beteg, aki váratlanul rátalál az életét megmentő egyetlen orvosságra.

Szegény Carlo Angelonit nem hagyta békén. Majdnem minden reggel bezörgetett hozzá, már a korahajnali órákban. Reménykedve, szerényen kérdezte:

– Ma nem megyünk vadászni, tanár úr?

– Hát mit gondolsz te, fiam – dörmögte Angeloni –, hogy nekem egyéb dolgom sincs, mint vadászni? Itt vannak az évzáró vizsgák és maholnap a nyakamon vannak a júliusi ünnepségek.

És ez így volt, igaz volt, szóról szóra igaz, soha még nem volt ennyi dolga Angeloninak, éppen Giacomo miatt. Pedig milyen boldogan ült volna vele naponta a kis csónakban, puskával a vállán. Mert megrendítő öröm volt számára ennek a fiúnak a mohósága, lelkesedése, rajongása. Giacomót elbűvölte maga a tó és az a pirosfedelű falu odaát, Torre del Lago. Minden alkalommal megkérte tanárát:

– Evezzünk át és nézzük meg közelebbről. Elmerengő szemmel, majdnem szerelmesen nézte a vidám kis játékházakat. Egyszerre csak felkiáltott:

– Zongora! Tetszik hallani?

– Igen, Venanzio házában van egy ócska pianinó, azt döngeti valaki.

De a vadászszenvedély is elkapta Giacomót. Ragyogott a büszkeségtől, valahányszor eltalált egy-egy tarka kacsafejet.

– Maholnap ebben is felülmúlsz engem – mondta fejcsóválva Angeloni. – Remek vadász lesz belőled.

Igen, de most másról volt szó, egészen másról, szegény Carlo Angeloninak egy misét kellett betanítania a San Paolino bazilikában. És ugyanazt a misét, amelybe annyi világi hang vegyült, a benedekrendiek templomában egy kis apácanövendék tanította be, akinél senki sem értette jobban ennek az áhítatos és szenvedélyes zenének az értelmét. És ugyanezzel az örömmel és fájdalommal átitatott, olykor disszonánsan, sőt triviálisan ható újszerű muzsika hangjai szivárogtak ki a konzervatórium díszterméből és Lucca hangversenyterméből: itt egy szimfónia, ott egy preludió, amott egy vonósnégyes, itt Abate Nerici állt a karnagyi dobogón, amott egy hosszú fekete ember, Fortunato Magi tanította be a verejtékező zenekart – Fortunato valósággal kiharcolta magának, hogy ő is szerepet kapjon ezeken az országszerte híres zenei ünnepélyeken, amelyeket egy Giacomo Puccini indított meg százötven év előtt, hogy százötven év után egy új Giacomo Puccini jövőjét egyengessék ugyanezek a júliusi Cecilia-ünnepségek.

Különösen alakult ki minden, szinte véletlenül, sorsszerűen, nem beszélt össze, nem is gondolt rá előre senki. Áprilisban összeült a rendező bizottság a polgármester szobájában; összesen heten voltak: az öreg Paladini professzor, Abate Nerici, Carlo Angeloni, Achille Panizza, Fortunato Magi, az egyház részéről a luccai érsek és persze maga a polgármester. Meg kellett állapítani a pontos programot a szereplőkkel együtt, a szabadtéren és a zárt teremben tartott hangversenyét, az operáét, a templomokét. A hagyomány az volt, hogy Lucca ilyenkor mindig a maga fiai muzsikáját szólaltatja meg, így bizonyítva egész Itáliának, milyen kifogyhatatlan erő rejlik Toscanának ebben a büszke kis városában.

Az első szó Abate Nericit illette, hogy mi újat tud nyújtani a Pacini-konzervatórium, frisset és meglepőt.

– Megvallom, a legnagyobb zavarban vagyok – mondta a máskor oly magabiztos Nerici. – Tudom, mindnyájan itt azt várják tőlem, hogy változatos műsort ajánljak, minél több új névvel… és én magam is tudom, hogy ez volna a helyes. De nem tehetem. A művészi lelkiismeretem tiltja. Mert egyetlenegy olyan növendékünk van csak, akinek a tehetsége megdöbbent, megrendít, valósággal megzavar valamennyiünket, akinek minden újabb szerzeménye egy-egy újabb meglepetés, öröm, legyen az szimfonikus zene, kamaramuzsika, vagy csak egy egyszerű kis dal… egy tucatnyi műve van a kezemben, egyikről se tudnék lemondani… a többi növendékünket meg sem látjuk tőle, olyan vakítóan ragyog ennek a fiúnak a tehetsége. – Elhallgatott, körülnézett. Nagy csend volt a teremben, mindenki szeme rajta csüngött, várakozással, követelőn, noha mindenki tudta, kiről van szó. – Giacomo Pucciniról beszélek. Ilyen tehetséges növendéke még nem volt ennek a mi konzervatóriumunknak soha.

– Ez így van – szólt közbe halkan Carlo Angeloni.

– Hangversenyünk programját egyedül az ő műveiből állítottuk össze. Szabadtéri színpadunkon a dalait szeretnők bemutatni… szerelemmel, ujjongással, életörömmel és néha melankóliával telt újszerű dalok ezek, mintha egy-egy szenvedélyes operaária volna valamennyi. – Egy pillanatra elhallgatott. – Több mondanivalóm nincs. Ez a javaslatom.

Senki sem jelentkezett szólásra.

– Igen, igen – mondta a polgármester –, mindez nagyon szép, de mégis… A többi növendéknek is helyet kellene szorítani, ha szerény mértékben is.

– A záróhangversenyen megszólaltatjuk őket is, ez a mi belügyünk. De az ünnepélyeken, a városunkba özönlő idegeneknek kötelességünk a legjobbat nyújtani.

– Van ennél egy nagyobb kötelesség is – mondta csendes nyugalmával Paladini professzor: – a tehetséges ember hóna alá kell nyúlni, rá kell terelni a figyelmet… minden egyéb mellékes.

Mindenki helyeselt, még Fortunato Magi is.

– Beadom a derekamat – mondta a polgármester, aztán az öreg érsek felé fordult: – És az egyháznak vajon mik a tervei?

– Én most még nagyobb zavarban vagyok, mint Nerici igazgató – felelte az érsek szelíd mosollyal. – Hallottam ugyanis egy misét… Cario Angeloni barátom volt szíves eljátszani nekem… más, mint minden mise, talán túlságosan világias is… de tagadhatatlanul szép. Ezt akarom eljátszatni két templomunkban is… annak ellenére, hogy ezt a misét is Giacomo Puccini írta.

Már mosolyogtak mind a heten, mint a boldog cinkosok.

A polgármester majdnem nevetve kérdezte meg Achille Panizzától.

– Remélem, ön nem Puccini-operákat kíván bemutatni?

– De igen, polgármester úr – felelte Panizza. – Két Puccini-operát szeretnék felújítani: Antonio Puccini Lucca felszabadulását és Giacomo édesapja, Michele Puccini értékes, szép operáját a Giambattista Cattinit.

Mindnyájan önkéntelenül tapsolni kezdtek.

Bizony bosszankodott Giacomo, amikor megtudta a júniusi záróhangverseny műsorát, alig hitt a fülének. Egyetlen jelentéktelen vonósnégyese, ráadásul a D-dúr, amit nem is szeretett túlságosan, csak ez az egy és semmi más. Alig merte otthon megmondani, úgy szégyellte magát.

Mi történt itt? Hiszen évközben mindig csupa dicséret, majdnem magasztalás, és most, az utolsó év végén, amikor pedig fontos lenne: a legteljesebb mellőzés. De nem is ez fájt neki a legjobban, hanem az emberekben való csalódás. Hát ilyenek az emberek, ilyen kétszínűek, ilyen megbízhatatlanok? Még Carlo Angeloni, még Abate Nerici is, – pedig azt hitte róluk, hogy a leggyöngédebb szeretettel szeretik őt, és megértik őt mindenben, s a muzsikáját is szeretik és megértik teljesen. És most egyszerre Alfredo Catalani mellé állnak, ő lett a nagy primadonna, három szerzeménye szerepel a műsoron, – nem, azért se leszek féltékeny, szidta le magát dühösen Giacomo. Catalani tehetséges, kétségtelenül az, talán tehetségesebb nálam is, ha így ítélkeztek a tanáraim, és ráadásul kedves, jóindulatú fiú, barátok voltunk mindig, azok is maradunk. Gratulálni fogok neki, ő is gratulálna nekem, ha én lennék a győztes.

De azért letörte a vereség, hiába próbált fölényes és erős maradni. És az a sok vidám arc otthon, – hát egyikük sem érti, milyen pofont kapott a sorstól? Még az anyja is, mintha megfiatalodott volna, úgy ragyog az arca, még Iginia is folyton mosolyog a legboldogabb mosolyával, valahányszor ránéz. Komédiát játszanának?

Már ismerte a gyógyszert, csak két gyógyszer van összesen a szenvedés ellen: természet és a nő. Elment a hentesüzlet elé, füttyentett három taktust, és Giulia már jött is boldogabban, mint valaha. Elkószáltak az erdőbe, leheveredtek egy hatalmas fenyőfa mindent elborító zöld tenyere alá… és Giacomo már érezte, hogyan kúszik fel idegeibe a nyugalom és a derű.

Kerülte a tanárait, még Angelonit is, vadászni sem mentek együtt, egyetlenegyszer sem hívta őt az öregúr, és ez is fájt neki. A próbákra sem hívták, s ő maga sem ment el (minek is menne?), az a rongyos vonósnégyes igazán nem érdemli meg a vesződséget, majd elcincogják valahogyan nélküle is. De a legkülönösebb az volt, hogy otthon sem érezte a megszokott izgalmat, amivel mindig minden szereplését kísérték, pedig kivonult az egész család, úgy, mint minden évben eddig, csakhogy hiányzott belőlük a régi ünnepélyesség, büszkeség, boldogság és féltés. Vidáman beszélgettek és nevetgéltek útközben, Nitteti és Alberto egymáshoz simultak és úgy sugdolództak, mintha ez a mai nap semmiben sem különböznék a többitől, hanem jelentéktelen, üres hétköznap volna csak.

Igaz, hogy a nagy díszteremben jóleső meglepetés várta Giacomót; a legelső sorban kilenc üres szék, mind nekik fenntartva, s amint Abate Nerici megpillantotta az édesanyját, eléje sietett, kezet csókolt neki, s ő maga vezette a helyére, a polgármester mellé, aki felállt és mélyen meghajolt előtte. Egy ősz öregúr is felállt azonnal és a szomszédja is, egy feketesörényű, halottsápadt férfi, hogy köszöntsék az anyját. „Mégis nagy ember lehetett az apám", gondolta magában Giacomo boldogan.

Nerici intett neki, hogy jöjjön utána a kis próbaszobába. Ott gyülekeztek a szereplő növendékek mind.

S ahogy belépett a szobába, a társai szinte megrohanták, úgy ölelgették, szorongatták a kezét, annyi szeretettel, mint eddig még soha.

– Ide hallgassatok, fiúk – mondta Nerici. – Mindnyájan meghajoltok a közönség előtt… persze, csak ha megtapsolnak.

– Nekem is meg kell hajolnom? – kérdezte fanyalogva Giacomo.

Majdnem keményen hangzott az igazgató válasza:

– Természetesen, neked is.

Giacomo visszament a terembe és leült Iginia mellé: ott érezte magát mindig a legnyugodtabbnak. Mert kínlódás volt számára ez itt, végighallgatni a társai műveit mind, közepes tehetségű, sápadt kis műveket, amelyek nem mondtak neki semmit, egyedül Alfredo Catalani szimfóniája érdekelte, s itt kellett ülnie végig: az ő vonósnégyesével fejeződik be az egész hangverseny.

Az évvégi záróhangversenyek mindig visszatérő hangulata: túlheves, megszervezett családi tapsok, de csak pár tenyéré összesen, félszeg meghajlások, izgalom é$ unalom. Végre egy kis mozgalom: behordják a sok pulpitust és széket, karmesteri dobogót és kottartatókat is hoznak, bevonul a fiatal, drukktól sápadt zenekar, végül a karmester, maga Alfredo Catalani is fellép az emelvényre, ami nagy meglepetés Giacomónak, nem hitte, hogy Catalani vállalkozni mer erre is.

– Irigylem a bátorságát – súgta Iginiának. – A világ minden kincséért nem vennék a kezembe egy ilyen karmesteri pálcát. Babonásan félek tőle. Szétverném vele az egész zenekart az én bolond vérmérsékletemmel.

Most csend volt a teremben, komoly figyelem, feszültség – ez zene volt végre, igazi zene, minden tétel után felcsattant a taps, komolyan, őszintén, anélkül, hogy bárki is megrendelte volna.

– Gyönyörű! – mondta Giacomo és önfeledten tapsolt. – Igaza volt Nericinek!…

Szünet közben berohant a kisterembe, hogy gratuláljon Catalaninak. Alfredo ott ült társai között, kipirultan, boldogan és zsebkendőjével törülgette nyakáról a verejtéket. Giacomo átölelte, s úgy mondta bensőséggel, hévvel:

– Remek volt, tökéletes!… Képzelem, milyen boldog vagy.

Alfredo Catalini mosolyogva felelte:

– Köszönöm, Giacomo … Hát boldog vagyok, igen. Most már talán én is eljutok Milánóba.

– Te is? – kérdezte Giacomo kis szomorúsággal a hangjában. – Ki még?

Alfredo csodálkozva nézett rá.

– Hát te! – mondta határozottan. – Ez csak természetes. Ne tréfálj!

Giacomo felelni akart valamit, de már berregett a csengő, szaladtak be a díszterembe, kezdődött a második rész. Bírhatatlanul hosszú volt. Végül mégiscsak elérkeztek az utolsó számhoz, – essünk át rajta gyorsan, gondolta Giacomo –, kis fészkelődés támadt a teremben, aztán felhangzott az ő gyűlölt vonósnégyese.

Behunyta a szemét és úgy hallgatta. Milyen jól csinálják, csodálkozott, s aztán: talán nem is olyan rossz.

Az első tétel után egyetlen taps sem – miért is volna? Még jó, hogy ilyen csendben, türelmesen hallgatják. A második, harmadik, és végre valahára az utolsó tétel. – egyedül csak ezt szerette Giacomo egész művében. Ezt a fájdalmas, panaszos, lázadozó, könnyekbe fúló tételt, aznap írta tehetetlen kétségbeesésében, amikor megtudta Iginia gyászos elhatározását. Igen, ez már az ő zenéje, valóban az az életörömnek és az életről való lemondásnak szenvedélyes viaskodása, hegedűk ujjongása és a gordonka mély csendje (milyen gyönyörűen gordonkázik ez a kis Emilio Netti!), – nem, ezt nem kell szégyellnie. Ebben semmi hazugság nincs, semmi mesterkéltség, ezt a szívéből írta, majdnem önkívületben. A győzedelmes gordonka kitartott, mély hangja, a disszonánsan felrikoltó hegedűk, és vége.

Pár pillanatig csend, aztán a felcsattanó taps, lelkes, majdnem vad taps, voltak, akik felugráltak és úgy tapsoltak, mint akik az eszüket vesztették, aztán követelő kiáltások innen is, onnan is: „Puccini!… Puccini!… Puccini!…"

Giacomo felállt, fel kellett állnia, megfordult, meghajolt és rögtön leült megint. De a taps, a kiáltozás tovább tartott, fokozódott, fenn a dobogón a négy fiú is vonójával verdeste hangszerét, Giacomo tekintete az emelvény sarkában elhelyezkedett tanáraira esett: ők is felálltak és úgy tapsoltak. Nerici tekintetével találkozott a tekintete, aki parancsoló, erélyes mozdulattal a dobogóra mutatott. Szót kellett fogadni.

Úgy állt ott a dobogón lehajtott fejjel a szűnni nem akaró tapsviharban, mint aki halálosan szégyelli a sikerét. Először érezte, valamilyen összeesküvés készül itt ellene, valami másnak szólnak itt a tapsok, nem a vonósnégyesének.

Alig várta, hogy kint legyen a sötét utcán, a fenségesen mozdulatlan, néma ég alatt, még cigarettára sem gyújtott azonnal, olyan gyönyörűséggel, élvezettel szítta magába a tiszta, friss levegőt.

Amikor összeverődtek mind, az egész család, s megindultak ballagva hazafelé, Giacomo megszólalt:

– Mondjátok, mit ettek az emberek az én vonósnégyesemen? Megbolondultak ezek mind?

– Persze – nevetett Nitteti –, hiszen te erre születtél… hogy megbolondítsd az embereket. Csak most veszed ezt észre?

– Nyilván az őseimet ünnepelték bennem. A múltat…

– Vagy a jövőt – válaszolta szelíd, csendes hangján Alberto Marsili: – a jövőt, a reményt, azt, amit az egész város vár tőled, Giacomo.

Pár nappal később történt, hogy Giacomót megint „megrohanta a zene", ahogy mondani szokta, s ilyenkor ő mindig elment előbb kicsit kószálni a városba, hogy megnyugtassa az első inspirációtól, az alkotás fenyegető izgalmától felzaklatott idegeit, és csak aztán ült le a zongorához komponálni. Úgy ténfergett ilyenkor, összevissza, cél nélkül, szinte vakon, mint az alvajáró, csak füle volt és semmi más. Zsebrevágta két kezét, lehorgasztotta fejét, nem tudta hol van, mi történik körülötte, csak a benne megszólaló új hangokra figyelt, mintha azok hajtották, vezették volna útján. Egyszerre csak megtorpant, megállt, felkapta a fejét, csodálkozva körülnézett, mint aki mély álomból ébred, tenyerével verdeste fülét, mert mintha két zenét hallott volna egyszerre, az egyiket, amit magában hordott, belülről, a másikat kívülről, ott, azon a nyitott ablakon át szivárgott ki az utcára… igen, nem tévedett, ez az ő Preludio sinfonico-ja, a legkedvesebb alkotása eddig mind közül. Behunyta szemét, úgy hallgatta. S egyszerre viharos erővel tört rá az öröm – az öröm és a meghatottság: hát ezt az ajándékot készítik neki nagy titokban ezek a nagyszerű emberek, a tanárai, a barátai, ezért sugdolództak, mosolyogtak annyit a testvérei, ezért volt olyan átszellemülten szép az édesanyja arca az utolsó hetekben. És ujjongó erővel tört fel benne a boldogító mondat: „A júliusi ünnepélyeken játszani fognak engem is… engem, az én zenémet, a legkedvesebb szimfóniáimat!"

Most már a boldogság hajtotta tovább Giacomót, rohant valahová, ahol nem zavarja, nem láthatja senki, ahol egyedül lehet egészen, ahol magához ölelheti bírhatatlan örömét szégyenkezés nélkül – csak nyitva legyen az a kis diófaajtó! De alighogy belépett a benedekrendiek templomába, az első hang, amit hallott, már megint megállapította: a Gloria, az ő Asz-dúr miséjének felujjongó Gloriá-ja – a szívére kellett szorítania a kezét, úgy hallgatta elbűvölten, mert az, aki odafent játszott az orgonán, pontosan azt játszotta, amit ő érzett magában akkor, amikor ezt írta, – mintha csak ő maga ülne odafent az orgonapadon. Ki lehet az, ki tudta ezt így megérteni? Tolvajmódra lopakodott fel a csigalépcsőn, óvatosan surrant be az ajtón. Majdnem felkiáltott, amikor meglátta Iginia finom profilját, félig lehunyt szemét.

Tüstént megfordult, kiszökött megint, lerohant a lépcsőn, kiugrott a kiskapun és szaladt hazafelé, nem tudott már járni, szaladnia kellett. De az operaház előtt a szeme megakadt valamin; megállt. Új plakát kétoldalt. Szeme nem tudott betelni az olvasott betűkkel: az egyik plakáton Antonio Puccini: Lucca felszabadulása – a másikon Michele Puccini: Giambattista Cattini.

Ezt már nem lehetett bírni, rohanni kellett, gondoljon bárki bármit, rohanni, mint az őrült, felvágtatni a lépcsőn, berontani az ajtón és a fejét anyja ölébe temetni és sírni, zokogni.

Albina némán simogatta a fejét – ez volt az egyetlen kéz a világon, amely meg tudta nyugtatni. Aztán a legpuhább csók és a már annyiszor hallott két simogató szó:

– Giacomo, kisfiam …

Már másnap megtudott mindent. A nyári napsugárban fürdő házfalakon nagy, színes plakátok hirdették a júliusi zenei ünnepségek részletes műsorát. Mindenütt csak egy név, mindenütt az ő neve. És majdnem valamennyi eddigi műve, – ő tudta a legjobban, milyen tökéletlenek. Ez sok, ez több, mint amennyit megérdemel, sokkal több. Most vigyázni kell, veszélyben van, nem szabad megszédülnie, ha most elkapja a hiúság, az önteltség, ha élvezi a sikerét, ha kövérre hízik a maga dicsőségétől, ha bőrt változtat hirtelen és nem marad meg annak a kedves, egyszerű fiúnak, aki volt, akkor menthetetlenül vége van, akkor megöli ez a siker. Még kedvesebbnek, egyszerűbbnek, gyengédebbnek kell lennie mindenkivel, főleg a kicsinyekkel szemben, akiknek a mások nagysága fáj. A feladat nehéz: megtartani mindenki szeretetét, csírájában elfojtani minden irigységet, szerénynek maradni, véghetetlenül szerénynek, de megőrizni a tökéletes önbizalmat minden önhittség, önszerelem nélkül. Művésznek lenni, megjelölt, kivételes embernek, és mégis tökéletesen benne maradni a nagy emberi közösségben, vigyázni, hogy el ne szakadjon az eleven élettől, mert csak az igazi ember, a másokkal együtt szenvedő, küszködő ember lehet igazi művész.

Elmosolyodott: milyen ravasz a sors. Fondorlatos kegyével elkötelezte a munkára örökre, belekényszerítette úgyszólván, nincs többé menekvés. A problémája – élet vagy alkotás? – megoldódott önmagától. Mind a kettő persze, de az alkotás megelőz minden egyebet, még a szerelmet is. Valamiről most le kell mondania, s ez nem lesz olyan könnyű, mert benne volt a vérében, megszerette, megszokta: a lustaságáról, arról a gondtalan henyélésről, amit soha többé nem engedhet meg magának. Most már nem várhatja meg vidám nemtörődömséggel, amíg „megrohanja a zene", most majd neki kell kiprovokálnia az ihletet, az alkotást, folyton, szünet nélkül, szakadatlanul, az egész életén át. Megindult az útján, azon a rendeltetésszerű, elvarázsolt úton, ahol nincs többé megállás. Soha többé nem élheti teljesen a maga életét, mert az élete már nem az övé – ezt pontosan érezte. Sötét szemébe kis szomorúság lopódzott, éppen ezekben a legboldogabb napokban, öniróniával mondta: sóvárogva kívántál magadnak valamit kisgyerekkorod óta, s most megkaptad, itt van, nesze neked, de az ára minden egyéb a világon, a gondtalanságod, a vidámságod, a nyugalmad; szomjas maradsz mindörökre, kielégíthetetlen, elégedetlen ön-magaddal, mert önmagadat akarod felülmúlni folyton, olyasvalamit akarsz elérni, ami elérhetetlen, a tökéleteset – másképp nem érdemes.

Most, hogy reggeltől estig a maga zenéjét hallhatta, a próbatermek egy-egy sarkába húzódva, most érezte először, micsoda semmiség az, amit eddig alkotott.

Egyszer észrevette őt Abate Nerici, és szünet közben odajött hozzá.

– Nos, mit szólsz hozzá? – kérdezte tőle kedvesen.

– Fakó kis oroszlánkörmök ezek, igazgató úr – felelte keserűen Giacomo.

Nerici nevetett és megveregette a vállát:

– Majd kifényesednek ezek az oroszlánkörmök idővel. Nem ismerek rád: hol a régi önbizalmad?

Pedig győzni kell, tudta. Nemcsak maga miatt, hanem azok miatt, akik bíznak benne, megható, vak bizalommal, és az anyja miatt főleg, igen, az édesanyja miatt, akit boldoggá kell tennie, a legboldogabb asszonnyá egész Luccában. És magának Luccának, ennek a derék kis városnak is tartozik a győzelemmel: követévé, bajnokává, hősévé emelte őt ez a nyolcvanezer ember itt, aki osztozni akar vele győzelme fényében, nemcsak most, hanem mindig, egész életén át. Tudta ez az okos toscanai város, mit csinál: most láncolja magához ezt a szökni készülő fiatal férfit örökre, úgy, mint az őseit, nem, erősebbén azoknál, most kötelezi őt a könnyelműen előlegezett bizalmával, a szeretete melegével arra, hogy visszatérjen hozzá.

Igen, nehéz napok voltak ezek, a boldogság napjai, a gyötrelem napjai, a bizakodásoké és a kételyeké.

Egyszer aztán történt valami, ami majdnem összetörte minden önbizalmát. Egy tréfálkozó mély hang állította meg az utcán:

– Hohó, kit látok itt?! Maestro Puccini! Olyan nagyra nőttél, hogy már meg se látod az ilyen apró, kicsi embert.

A nagybátyja állt előtte, a fehérszakállas óriás, Nicolao Ceru doktor, vigyorgó, nyájas arcával.

– De most elcsíptelek, velem jössz tüstént, nem engedlek el, kapsz cigarettát, bort és feketét, amennyit csak akarsz. És kapsz még valami nagyszerűt, meglepetésül!

Mosolyogva követte ezt a rejtélyes vén embert, akiről sohasem tudta pontosan, mire gondol, mit akar.

– Vesd bele magad abba az öblös karosszékbe ott, terpeszkedj el benne kényelmesen, mintha csak otthon volnál, és tölts magadnak… nézd meg, mit adok neked: valódi francia konyakot, ilyet még nem ittál… gyújts rá a kávé még ráér, s én már hozom is a meglepetést.

Ceru doktor átment a szomszéd szobába: vastag kötettel tért vissza, odadobta Giacomónak:

– Tegnap kaptam Milánóból – mondta: – Verdi Requiemje.

Giacomo felugrott, odarohant nagybátyjához, két kezével megragadta annak hatalmas, szőrös henteskezét, s úgy mondta boldog elragadtatással:

– Köszönöm… aranyos magától… köszönöm! Ennél nagyobb örömöt nem szerezhetett volna nekem!

Töltött magának még egy pohár konyakot, gyorsan felhajtotta, újabb cigarettára gyújtott, visszaült a karosszékbe, s a legizgatottabb kézzel lapozni kezdett. A feje előrebukott, szinte falta a hangjegyeket. Dúdolt, hadonászott, közben-közben felugrott, a zongorához rohant, leütött néhány taktust, kieresztette a hangját, aztán megint belevetette magát a karosszékbe, egymásután felhajtott két pohár konyakot, felborzolta a haját, továbbdúdolt, hadonászott – a nagybátyjáról teljesen megfeledkezett. „Uram, teremtőm!…” dörmögte, aztán szinte felhördült: „Isteni!" Újra felszökött, hogy visszamenjen a zongorához, de most ottragadt egészen. Fergeteges erővel zúgott fel a Dies irae. Kétszer játszotta el egymásután. Utána két tenyerébe temette arcát, pár percig meg se moccant. Majd hirtelen felugrott, az asztalhoz rohant, fogta a poharát és teljes erővel a földöz vágta.

– Hé, megbolondultál?! – tiltakozott a nagybátyja. – Kristályüveg, te őrült!

Giacomo szeme tele volt könnyel.

– Hogy valaki olyan állatian tehetségtelen legyen, mint én! – mondta szenvedélyesen. – Hát szabad nekem írni, ha egy aggastyán ilyet ír?!

– Rosszak az idegeid – állapította meg Ceru doktor, aki éles szemmel figyelte a fiút, hosszú szakállát simogatva.

Giacomo fel és alá vágtatott a szobában. Végre megállt nagybátyja előtt és csendesen, szinte alázatosan mondta:

– Köszönöm. Nagy lecke volt.

Erre fogta magát, megfordult és kirohant az ajtón.

… Szerencsére otthon már mindenki aludt. Mert nem tudott volna senkivel sem beszélni, még az anyjával sem, még Iginiával sem, egyedül kellett lennie: önmagával kellett tisztáznia a dolgokat. Leült az ágya szélére, a sötétben, ott töprengett hajnalig.

Holnap letiltom a misémet mind a két templomban, mondta magában, ehhez jogom van, nem tehetem magamat nevetségessé. De aztán megjelent előtte Iginia sápadt, átszellemült arca, ahogy ott ült félig behunyt szemmel az orgonapadon, s maga előtt látta Carlo Angelonit is jóságos, szelíd tekintetével. Nem, ezt nem tehetem meg velük, ez galádság volna, kegyetlenség volna. Gondolkozott egy ideig. A tanulság itt csak egy: jobbat kell írnom, mint eddig, hatalmasabbat, elmélyültebbet, megrendítőbbet, ki kell magamból hozni mindent, hömpölygő folyammá kell kiszélesítenem a bennem csörgedező erecskét, példát kell vennem Wagnerről és Verdiről, ők sem voltak mindjárt ilyen hatalmasak, utánuk kell iramodnom, de… de csak a magam útján, egy egészen új úton, amit én török egyedül, a saját erőmmel, nem akarok készen kapni senkitől semmit, inkább legyen rossz, amit komponálok, de az enyém lesz egészen, mint ahogy az enyém volt minden, amit eddig csináltam. Nagy nyugalom szállta meg hirtelen. Hiszen eddig csak úgy félvállról vettem az alkotást, nem vetettem magam neki igazán soha a munkának, majdnem szórakozás, játék volt számomra a komponálás, – most aztán másképp lesz, egészen másképp. És a nagy titánok után is marad még feladat, megoldatlan probléma éppen elég. Az új zenedráma, a mai ember idegeihez, érzéseihez szóló… igen, ezt fogom én megcsinálni, a hétköznapok fájdalmasan egyszerű, emberi operáját. Már nyugodt volt, már mosolygott is. Vetkőzni kezdett, és gyönyörködve nézte a pirkadó eget. Pillanatok alatt elaludt.

De másnap újabb próbát kellett kiállnia.

A színház előtt ment el; ott álldogáltak egypáran a kiskapu előtt, cigarettázva, beszélgetve, nyilván az énekesek és a zenekar tagjai, próbaszünet volt alighanem. Mindnyájan kedvesen integettek feléje, noha nem ismerte egyiküket sem. Aztán kivált közülük az a nagysörényű, sápadt ember, akit látásból már ismert, tudta róla, kicsoda. Kinyújtott kézzel jött feléje.

– Achille Panizza vagyok… Mondja, Puccini, nem volna kedve meghallgatni a próbánkat? Mind a két operából próbálunk egy-egy felvonást.

– Boldog lennék…

A fiatal kóristalányok szeme rátapadt Giacomóra, aki gyorsan cigarettára gyújtott, hogy lefojtsa izgalmát. Minden vonzó és nemes volt ezen a barna bőrű, hullámos hajú fiatal férfin: a mély fekete szem, a magas, tiszta homlok, a szomorú kis mosoly a szépen ívelt érzéki száj körül, amelyet már vékony kis bajusz is díszített. A lányok könyökükkel lökdöstek egymást.

Berregett a hívó csengő, vége volt a szünetnek. Most végre hallani fogom apám és dédapám operáit, mondta magának majdnem megrendülten Giacomo.

A nézőtér utolsó sorába ült le, ahol senki sem láthatta. A szíve még sohasem vert ilyen veszettül, mint amikor Panizza beintette a zenekart, végre hát találkozni fog az apjával, akire már nem is emlékezett.

Ez a csalódás, ez a döbbenet teljesen váratlanul érte. Erről a Bellinik nyomában totyogó naiv zeneműről mesélte neki az anyja, hogy nagyszerű! Semmi biztonság, egyéni mondanivaló, semmi lázadás, szenvedély – csak fakóság, szürkeség, a régi, az elavult engedelmes követése, a megdermedt formákba való fulladás, a zárt énekszámok, a teljes szaggatottság, a folytonos recitativo… hát ez az én apám, az az állítólagos lángész, akitől én származom?! De most egy pillanatra borzongás futott végig a hátán: ez a néhány taktus, ez az el-elcsukló, fájdalmas, tragikus dallam mégis egészen olyan, mintha ő maga írta volna. Ez a találkozás, ez az önmagára ismerés azonban csak egy-egy villanás volt a fáradt, vigasztalan szürkeségben. És mégis jó muzsikusnak kellett lennie az apjának, hiszen olyan remek emberek kerültek ki a keze alól, mint amilyen Ponchielli, Franchetti, Angeloni, Nerici. Egy szomorú mondat támadt Giacomóban, lesújtóan szomorú: remek pedagógus, kitűnő mesterember lehetett az apám, de lángész igazán nem volt szegény. Azért ragadt itt Luccában, mert nem égett benne az a gyötrelmes láz, ami újat, lehetetlent, elérhetetlent akar.

Giacomo szinte megkönnyebbült, amikor dédapja operájára került a sor. Mikor is élt Antonio Puccini? – kérdezte magától. Talán a XVIII. század elején vagy a közepén, nem tudta bizonyosan. Persze ez is elaggott zene volt, de különb az apja zenéjénél mégis, volt benne valamilyen hősiesség, lelkesség. És itt is akadt néhány taktus, ami megremegtette – a vérségi köteléket megérezte ebben is. De ez inkább megzavarta, nem szerzett neki semmi örömöt. Hát ilyen leszek én is, ez a tisztességes, dicséretes középszerűség modernebb kiadásban? – kérdezte magától keserűen. Pedig bizonyára ők is bíztak magukban és bizonyára őket is ünnepelte Lucca, ugyanúgy, mint engem.

Egy nagy élménye mégis volt Giacomónak ezeken a próbákon: Achille Panizza. Mindent meghallott, meglátott, a legapróbb hibát is, és tüstént lecsapott rá kíméletlenül, fekete pálcája idegesen kopogott minden kisiklásnál. Az énekesek játékát, a kóristák mozgását is figyelte folyton. Beszélt, magyarázott, énekelt is, ha kellett, még a hangszereket is utánozta. Ebben az emberben lobog az a tűz, ami az őseiből hiányzott.

Egy szál ingben dirigált, még a gombokat is kinyitotta végig a mellén, mégis verejtékben ázott, ahogy odajött hozzá a próba végén.

– Nos, kolléga, tetszett? – kérdezte tőle kedves mosollyal. – Meg van elégedve?

– Amit ön művel, maestro, az csodálatos! – felelte Giacomo.

– Köszönöm, de más érdekel: hogyan tetszettek az operák?

Giacomo nem felelt, nem tudott felelni; lehorgasztotta fejét, mintha ő is vétkes volna abban, amit az ősei elkövettek.

Panizza megérezte, mit játszódik le a fiatal Pucciniban.

– Pedig nincs önnek igaza – mondta komolyan, melegen. – Ezek az operák értékesek, szépek. Ez az a nagy hagyomány, amiből kirobban az új olasz opera.

Giacomo hálásan tekintett fel Panizzára: megkapta tőle a gyógyító mondatot.

Ahogy hazafelé ballagott, rákiáltott, valaki, kedvesen, vidáman:

– No, Giacomo, igazam volt? Találkozunk Milánóban? Már Giacomo is mosolygott:

– Azt hiszem, igen. – És átölelte Alfredo Catalanit. Szerette ezt a fiút, a nyíltságát, a becsületét. Hát hol itt a baj, miért gyötri magát, amikor szeretet és szerelem veszi őt körül mindenfelől, rokonoké, barátoké, idegeneké, gazdagabb ő bárkinél: kinek van egy ilyen anyja, kinek van egy Iginiája, kinek van egy Giuliája? Itt a nagy orvosság minden válság, kétely ellen, magához kell ölelni ezt a sok szeretetet, gyönyörködnie kell benne, boldogan, vidáman, s élveznie kell a maga fiatalságát és erejét, hinnie kell a győzelmében.

Mintha egyik napról a másikra megváltozott volna. Ilyen kedvesnek és vidámnak még sohasem látták otthon, tréfa buggyant az ajkán, mosolyt szórt a tekintete, elbűvölt mindenkit egy-egy gyöngéd szavával, s a szerelmesét sem ölelte magához még ilyen forrón soha. Valósággal kényszerítette Carlo Angelonit, hogy pihenjen kicsit és jöjjön el vele vadászni, mert látni akarta még ezt a szerelmét is, a lustán sütkérező, néma tavat és azt a pirosfedelű kis falut, amely rejtelmes erővel vonzotta magához. A szakállas óriásnak is addig hízelgett, amíg kicsalt belőle egy kövér húszlírást, s elment a kocsmába a barátaival, hogy reggelig duhajkodjék és igyon velük. Mi történt vele egyszerre? Ő maga sem tudta pontosan. Két ember lakozott benne gyerekkora óta: egy szomorú és egy vidám, egy merengő és egy kicsapongó, egy beteg és egy egészséges, és most a vidám ember elnémította a szomorút. Mert csak vidáman lehet győzni, mondta magának.

És győzött, – győznie kellett. Hiszen nyolcvanezer cinkosa volt: Lucca önmagát ünnepelte az új Pucciniban. Hadd bámuljon és csodálkozzék az aranyban fürdő Milánó, a gőgös, hideg Róma, az önhitt Livorno, – ez a lenézett kis Lucca megint kitermelt magából valakit, aki versenyre kelhet bárki fiával!

Sikere volt mindenütt: a hangversenyteremben, a szabadtéri színpadon és a templomokban is, – kigyúlt arcú apácák jöttek ki a templomajtón az ő miséje után. Már fütyülték az utcán a dalait, a melódiáit, s a lányok már messziről megismerték őt kávébarna ruhájában, eléje szaladtak és a szemébe nevettek. De a nagy élménye, a legnagyobb öröme, amely minden más örömöt messze felülmúlt, az anyja boldogsága volt. Az ő csókja forróbb volt minden egyéb csóknál, az ő mosolya tündéribb volt minden mosolynál. A lányok dolgozni se engedték őt, ők dolgoztak helyette valamennyien, hadd gyönyörködjék a fia sikerében háborítatlanul, ne zavarja semmi. És Michele vajon? Michele némább volt, mint valaha. Ide-oda ténfergett lecsüggesztett fejjel, gratulált a bátyjának, de túl udvariasan, viharos csókok, kitörések nélkül. Pedig Giacomo mindent elkövetett, hogy megvesztegesse őt is a kedvességével.

És mit szóltak vajon az idegenek, a nagyvárosokból erre az ünnepi hétre ideözönlő turistasereg, a szaglászásra ideküldött kritikusok, újságírók, mit szóltak ehhez az ismeretlenség mélységes sötétjéből felbukkanó új komponistához, akit lángésznek kiáltott ki ez a naiv kis Lucca, mit szóltak a zenéjéhez? Zavarban voltak, a fejüket vakarták. Hát igen, igen, mondogatták, határozottan van benne valami újszerű, valami szokatlan, szenvedély érzelgősség, talán kis érzékiség is, a melodikája is új és különös, – egyéniség, az bizonyos, de persze még teljesen kiforratlan, legfeljebb újzamatú ízelítő mindez, nem pedig beérkezés, ettől ugyan messze van. Csak a jövő fogja megmutatni, mit tud ez az elkényeztetett fiatalember. Kár volt ilyen nagy lovat adni alája már a kezdet kezdetén!… Körülbelül ezt mondták. De azért este tapsoltak ők is, önkéntelenül tapsoltak, amikor elhangzott egy-egy zeneszám.

Giacomo szinte fellélegzett, amikor véget ért a hét. Vissza kellett zökkennie a hétköznapok nyugalmába, nem bírta már ezt az állandó ünnepeltetést, ezt az állandó izgalmat, vissza kellett térni az egyszerű kis örömökhöz, Giulia csókjához, a hosszú sétákhoz a nagy néma fenyvesben, a vadászathoz, a poharazgatáshoz vidám cimborákkal, a tréfához, a kártyához. Ő, aki a hétköznapok költője akart lenni, boldogan tért vissza a hétköznapok életébe. Én nem születtem kirakatba helyezett dísztárgynak, amit megbámulnak az emberek, mondta a nővéreinek, én nem bírom, ha néznek, ha tapsolnak, az idegeimet ez felborzolja, én jobban szeretek ingujjban járni, szélesre tárt nyakkal, mint ebben az átkozott barna kabátban, amelyben halálra izzadok.

– Képzeld – újságolta Nittetinek nevetve –, már autogramot is kért tőlem valaki: egy gyönyörű, fiatal szőke nő. És a hangversenyeken is ott volt, többször találkozott a tekintetünk. Csak tudnám, hogy kicsoda, pedig láttam már valahol.

…Tehát rendben lett volna minden; Giacomo kiállta a próbát, nem bukott meg, nem hozott szégyent városára, s nem szédült meg egyetlen pillanatra sem. Még a milánói Corriere della Sera is megemlékezett róla pár óvatos, vállveregető szóval a luccai zenei ünnepségekről írt elbújtatott kis cikkében. De mégis volt valami baj, s ezen nem lehetett segíteni. Giacomónak Lucca már nem adhatott semmit, az ő útja itt véget ért, itt nem fejlődhetett tovább, ez a régi, meghitt talaj kisiklott a lába alól, s hogyan jut el arra az új talajra, ahol folytathatja útját. Lucca már a múlté, befejezett tündérmese, s az a nagyváros ott messze hívogató ígéreteivel elérhetetlen álom csak, megvalósíthatatlan ábránd. Valósággal úgy érezte magát Giacomo, mint az olyan ember, akit hirtelen kitaszítottak valahonnan a legszeretőbb kezekkel, s most ott kapálódzik a légüres térben és nem tudja megvetni a lábát sehol.

VIII.

Gyerekkora óta úgy nézett Giacomo nagybátyjára, Nicolao Ceru doktorra, mint valami varázslóra, csak azt nem tudta róla, gonosz varázsló-e vagy jóságos varázsló. Rejtélyes ember volt a szemében mindig. Olykor vonzódott hozzá, olykor félt tőle, volt amikor megcsodálta, volt amikor kinevette. Valósággal olyan volt kétméteres testével, sündisznó szemeivel, egyenesre nyírt hosszú fehér szakállával, mintha valamelyik meséskönyvből lépett volna ki. Nem tudott róla mást, csak azt, hogy nagyon gazdag, és azt, hogy nagyon fukar, s még azt is tudta róla, hogy ravasz, eszes, számító, de humora is van. Ha belépett az ajtón, valaminek okvetlenül történnie kellett.

Most megörült neki Giacomo, ahogy megpillantotta: keze tele volt csomagokkal. Tréfált, mint mindig:

– Önhöz jöttem, Puccini úr, tisztelgő, hódoló látogatásra. Ezt jól megcsináltad, gratulálok. Fenegyerek vagy, mindig tudtam! Anyád merre van?

De Albina már jött is, sugárzó arcával.

– Itt vagyok!… Hozta Isten, Ceru bácsi.

Nicolao megveregette Albina arcát és Giacomóra mutatott:

– Büszke vagy rá?

– Nagyon!

– Volna egy kis beszédem veletek hatszemközt.

– Tessék.

Bevezették a nagyszobába.

– Hé, fiú, idenézz, mit hoztam én neked, jutalmul!… Ezer cigaretta, de ne szídd el egyszerre mind… egy üveg malagabor, hogy még jobbakat komponálj… kottapapiros, nesze… egy kiló kávé … mit akarsz még?… lányt nem tudtam hozni sajnos, nem fért már a karomba

– Az van! – nevetett Giacomo. – Angyal maga, Ceru bácsi, valóságos angyal! Köszönöm, nagyon szépen köszönöm!

– De azt a kristálypoharamat megfizeted, te bitang! – fenyegette meg hatalmas öklével az óriás. – Feljegyeztem a noteszembe. Mert én mindent feljegyzek, ezt jegyezd meg magadnak. Nicolao Ceru doktor a legjobb orvos és a legjobb könyvelő a világon.

Nevettek mind a hárman. Ilyen kedélyesnek, kedvesnek még nem látták az öregurat.

Ceru hirtelen Giacomo felé fordult és komolyan, majdnem szigorúan megkérdezte tőle:

– Hadd hallom, mire készülsz? Mik a terveid? Giacomót meglepte a kérdés, nem tudott rögtön felelni.

– Hogyan akarod folytatni a tanulmányaidat? Hogyan és hol?

– Istenem…

– Ne óbégass, hanem felelj. Mi a terved: hová mész? Mert remélem, hogy nem akarsz itt továbbra is lustálkodni? Elég volt már a naplopásból, elég időt tékozoltál.

– Tudom.

– Nos? Hová akarsz menni?

Megrendülten mondta Giacomo, mint egy szerelmi vallomást:

– Milánóba szeretnék…

– Milánóba akarok, így mondja ezt egy férfi. Giacomo arca felragyogott:

– Akarok… igenis akarok! – mondta meggyőződéssel, erővel: – Milánóban akarom folytatni, Ponchielli mellett.

– Így jó. Ezt már értem.

Hosszan nézték egymást, fürkészték egymás gondolatát. Giacomo összeszedte minden bátorságát-

– Ha Nicolao bácsi segítene…

– Hé, lassan a testtel, fiatalember! – állította meg Ceru. – Kicsit mohó vagy. De vedd tudomásul, hogy én mindig mindenkin segítek… ha érdemes. Csak akkor, ha érdemes.

Giacomo felszökött. Fulladozva mondta:

– Nicolao bácsi!… ha maga lehetővé teszi, hogy én Milánóba jussak, a konzervatóriumba!…

Az öreg sunyi arccal simogatta a szakállát.

– Akkor?… akkor mit kapok?

– Amit csak akar!

– Ezt is feljegyzem magamnak. Albina némán hallgatta őket, ölében összekulcsolt kézzel, meleg tekintetét Giacomóra függesztve. Boldog volt és szenvedett: szárnyra bocsátja fiát, – elveszti a fiát. Tudta, hogy ez így lesz, elkerülhetetlenül, készült rá, várta ezt a pillanatot, majdnem türelmetlenül várta, most, hogy itt volt, mégis… Nicolao feléje fordult:

– Te, Albina, gondolkozz csak… te együtt jártál valamikor egy Pallavicini marchesával.

– Igen.

– Ha jól emlékszem, énekelni és zongorázni tanítottad. Nagyon szeretett téged.

– Jóban voltunk. Kedves lány volt.

– Mi volt a keresztneve?

– Angela!

– Ez az!

Öreg tüskeszemei nevettek, marokra fogta szakállát, úgy dörzsölte élvezettel.

– És tudod-e, hogy mi lett ebből a te Angéládból? Albina a fejét rázta.

– Margherita királyné első udvarhölgye! Egyikük sem értette, mit akar az öreg.

– Még mindig nem kapcsoltok?! Ó, ezt az élhetetlenséget! Ezt az égbekiáltó gügyeséget! Mindig a sült galambot várjátok szélesre tátott szájjal. Istenek a barátaitok és éhen haltok közben. – Úgy diktált, mint egy hadvezér: – Idefigyelj, Giacomo! Te levelet írsz a királynénak… igen, te a királynénak, mit bámulsz olyan bambán?… megírod neki, hogy ki vagy, ki az apád, kik az őseid, és hogy macskaszegény vagy, egy garasod sincs, és hogy Milánóba akarsz jutni, hogy továbbképezd magad, mert érzed magadban az elhivatottságot, újra akarod teremteni az olasz operát… és arra kéred a királynét, tegye ezt neked lehetővé, folyósítson neked a magánpénztárából egy évre ösztöndíjat…

Giacome tiltakozó mozdulatot tett, mondani is akart valamit.

– Mit ficánkolsz? Maradj veszteg, hallgass! – intette le Ceru. – Persze szerényen írsz, de önérzettel. Se röviden, se hosszan, és lehetőleg úgy, hogy el is lehessen olvasni. Mellékeled a júliusi ünnepségek műsorát. Én pedig holnapig beszerzem Nerici, Angeloni, a polgármester és az érsek rólad szóló nyilatkozatait; ezeket is hozzácsatolod a leveledhez. Te pedig, húgocskám – fordult Albinéhoz –, te kísérőlevelet írsz Pallavicini marchesának, emlékezteted régi barátságtokra, s arra kéred őt, juttassa el a fiad kérvényét a királyné kezeihez és vegye pártfogásába az ügyet. A levelet a kérvénnyel és az összes mellékletekkel együtt a marchesa nevére külditek persze, mégpedig ajánlva. No, mit szóltok hozzá?! – Diadalmasan körülnézett és a homlokára csapott: – Van itt ész, ha kell! Az öreg ravasz Nicolao nem esett a feje lágyára! Nem bizony!

Várta a hatást. Elterpeszkedett és rágyújtott egy hatalmas, gyűrűs szivarra.

– Fantasztikus… reménytelen… – dörmögte Giacomo.

– Holtbizonyos… kétszerkettőnégy! – nevetett Ceru.

– Én reménykedem – mondta Albina –, Angéla nagyon szeretett engem.

– A királyné pedig zenebolond – fűzte hozzá az öreg.

– És ha mégsem sikerülne? – aggályoskodott Giacomo.

– Akkor itt vagyok én! – mondta Nicolao és a mellére ütött. – Te ősszel Milánóban leszel, erre mérget vehetsz!

Giacomo szeméből kibuggyant a könny. Felugrott és megcsókolta nagybátyját – először életében. Félénken kérdezte Albina:

– És mi lesz egy év múlva… ha az ösztöndíj lejár? Ceru doktor nevetett:

– Az első évet fizesse a királyné, a többiről majd gondoskodom én, amennyiben még kellene.

Délben , ahogy Michele Nittetivel együtt a szobába lépett, ott találta Giacomót az íróasztal mellett, egy hófehér papírlap fölé görnyedve, úgy rajzolta a betűket, olyan féltő gonddal, mint a legszorgalmasabb kisdiák.

– Hát te mit csinálsz? Levelet írsz? – csodálkozott Michele, aki ilyet még nem látott a bátyjától soha.

Giacomo fel se nézett, bólintott.

– És kinek írsz ilyen buzgalommal?

– A királynénak – dörmögte Giacomo.

– Ne hülyéskedj!

– Pedig annak írok, akár hiszed, akár nem.

– Tartsd lóvá az öregapádat! – bosszankodott Michele.

Még Nitteti is nevetett, tréfának vette ő is:

– Biztosan valamelyik kislánynak ír szerelmeslevelet, ahogy én Giacominót ismerem.

– Ne zavarjatok, hagyjatok! – mordult rájuk Giacomo.

Nitteti nem bírt kíváncsiságával, lábujjhegyen Giacomo háta mögé osont.

– És milyen szépen ír, ha látnád! – Aztán elámulva: – Te, ez csakugyan a királynénak ír!

– Megbolondultál?! – kérdezte Michele majdnem dühösen.

Giacomo nem felelt, de letette a tollat és hátrafordult a testvéreihez.

– És te azt hiszed, te őrült, hogy a királyné felelni fog neked?

– Azt hiszem, felelni fog, különben nem írnék.

– Azt ugyan lesheted! – gúnyolódott Michele. Milyen boldog volt ez a szegény Michele, hogy végre egyszer ő fölényeskedhetett bátyjával.

De Giacomo nővérei sem tudták, mit gondoljanak, olyan képtelennek tűnt előttük mindez. Az okos, józan Tomaide kételkedve rázta a fejét, Ottilia és Ramelde szólni sem mert, még Nitteti is csak úgy félig-meddig tudott bízni a vállalkozás sikerében, egyedül Iginia szemében fénylett a mosolygó, kételynélküli bizalom.

– Én tudom, hogy sikerülni fog – súgta Giacomo fülébe.

Megint csak ketten hittek benne teljesen, a szerelmes szeretet rendíthetetlen hitével: az anyja és Iginia.

– Nos, írt már a királyné? – kérdezte naponta Michele, hogy bosszantsa Giacomót.

Eleinte nevetve fogadta Giacomo a kérdést, de ahogy múltak a napok, egyre idegesebb lett. Végül leintette Michelét:

– Hallgass, te taknyos! Nem látod, hogy szenvedek?! Az anyja előtt is kifakadt már egyszer:

– Csúnyán beugratott bennünket ez az ördögi vén ember! – mondta keserűen. – Nem lett volna szabad ezt a levelet megírnom.

– Nicolao csak jót akart – felelt Albina csendesen. – És nézd, Giacomo, még két hete sincs, hogy elment a levelünk. Ezek a dolgok nem mennek olyan gyorsan.

– De szeptember van már és a felvételi vizsgák rövidesen elkezdődnek.

Úgy összezsugorodott benne a remény, hogy már nem is leste a postát.

Éppen ebédhez ültek valamennyien, csak Michele hiányzott még; rövidesen ő is megjött, de milyen furcsa volt az arca, zavart volt és sápadt.

– Két leveled van, Giacomo, – mondta tompán, rekedten és a tányérjára dobta a leveleket.

Mind a hat nő tekintete Giacomóra szegeződött, ugyanazzal a riadt reménykedéssel. Giacomo tehetetlenül forgatta kezében a két levelet, mint aki fél megtudni azt, amit magukban rejtenek. Pillanatra behunyta elsötétülő szemét, majd erőt vett magán, még mosolyogni is próbált, egy kés után nyúlt és úgy vágta fel óvatosan a két boríték szélét.

Lestek az arcát, kérdezték a szemükkel. Csak a mosolygó Iginia sütötte le a szemét és kulcsolta össze ujjait. De Giacomo arca mintha megmerevedett volna; kétszer is, háromszor is elolvasta a leveleket, anélkül, hogy szólt volna, csak a keze reszketett, aztán hirtelen felállt, odament az anyjához, fölé hajolt, megcsókolta a homlokát, átadta neki a leveleket és visszaült a helyére.

Albina arca mindent elárult egyetlen szempillantás alatt, Megkereste a zsebkendőjét, megtörülte a szemét, aztán felnézett a lányaira, akik türelmetlen boldogsággal lestek a szavait.

– A királyné… – De elcsuklott a hangja, újra kellett kezdenie. – A királyné főudvarmestere arról értesíti Giacomo… Giacomo Puccini művész urat, hogy a fenséges asszony ezerkétszáz lírát adományoz számára ösztöndíjképpen egy esztendőn keresztül, száz lírás havi részletekben… – Albina intett, csendet parancsolt. Kezébe vette a másik levelet: – A milánói konzervatórium igazgatósága nevében Amilcare Ponchielli tudatja Giacomo Puccini úrral, hogy a luccai Pacini-konzervatórium tanári karának egyhangú ajánlatára ingyen helyet biztosít számára a jövő tanévre, amennyiben a szeptember 25-ére kitűzött felvételi vizsgát sikerrel leteszi.

Nitteti tért először magához: „Óriási!"… kiáltotta és majd lerántotta csókjával Giacomót a székről. Aztán felugráltak mind, kiabáltak, tapsoltak, sírtak és kacagtak, úgy ölelgették, csókolgatták testvérüket, aki még mindig nem bírt beszélni, de ilyen fényesen, boldogan még nem ragyogott a szeme soha. Valóságos bolondokháza volt a szoba. Végül Michele is felállt és megcsókolta Giacomót.

– Gratulálok, Giacomo – dadogta. – Ne haragudj…

Sírva fakadt, – Michele fakadt sírva, az egyetlen közülük, akit senki sem látott még sírni soha.

– Ugyan, Michelino!… Miért haragudnék?… – mondta Giacomo a legnagyobb szeretettel és megsimogatta tizennyolc éves öccse fejét.

Olyan volt a Puccini-család, mint egy megbolygatott hangyaboly. Mindenki ide-oda futkosott, sietett, tett-vett, dolgozott valamin. Még csak szeptember nyolcadika volt, de Giacomo tüstént utazni akart, mihelyt csak lehet, egyetlen napot sem akart veszteni. Milánó hívta őt, nem volt szabad megváratnia, s ők hagyták, hogy menjen. Mindnyájan tudták, hogy Giacomo már nem az övék; egy teljesen más élet, egy magasabbrendű, csodálatos új élet nyílik meg előtte, amely elragadja tőlük őt örökre. Lehet, hogy visszatekint rájuk, lehet, hogy a szívében megőrzi őket, még az is lehet talán, hogy néha hazaugrik egy-egy ölelésre, de az élete elszakad ettől az egybehangolt, együttes élettől. Mégsem tartóztatta senki egyetlen szóval sem, célzást se tettek arra, hogy elvesztik, nehogy nehézzé tegyék számára a búcsút, nehogy elrontsák az örömét, inkább az ellenkezőjét mondták neki a legvidámabb arccal: „Te a mienk maradsz mindig, akárhol is vagy, ugye Giacomino?"

Persze Nitteti vőlegénye, a kedves, lányosarcú Alberto Marsili is részt vett örömükben.

– Én majd vigyázok Nittetire, anyádra és a nővéreidre, nyugodt lehetsz – mondta szelíd mosolyával.

Albina éppen vasalt valamit, egyszerre ijedten felnézett, mint aki hirtelen ráeszmél valamilyen mulasztásra.

– Fiacskám – mondta Giacomónak –, rohanj át Nicolao bácsihoz, nehogy másoktól tudja meg… mégiscsak neki köszönheted. És akármilyen kínos is, pénzt kell hogy kérj tőle, mégpedig sok pénzt, hiszen annyi minden kellene még: ez az egyetlen ruhád, s még kabátod sincs, Milánó olyan hideg télen… aztán a vasúti jegy… és azt se tudhatod, mikorra küldik el Rómából az ösztöndíjad első havi részletét, miből akarsz élni addig?… Bizony sokat kell kérned, kétszáz lírát… dehogy, háromszázat legalább, talán még az sem lesz elég,

– Irtózom a koldulástól – dörmögte Giacomo.

– Igen, de mit tegyünk?

Giacomo nehezen szánta rá magát, de aztán mégiscsak elment Ceru doktorhoz. Kicsit reszketett a gyomra az izgalomtól, amikor bekopogtatott hozzá.

– Nos? – kérdezte hunyorogva, vigyorogva a szakállas óriás, mihelyt meglátta őt.

– Varázsló maga, Nicolao bácsi… – kezdte hálálkodva Giacomo, és szép sorjában elmondott az öregnek mindent, még a leveleket is megmutatta neki, mert Ceru doktor a maga szemével akarta látni azokat.

– No, mit mondtam neked? Kétszerkettőnégy. Nemcsak tehetség kell az élethez, barátocskám, hanem fondorlatos ész is: józanság, számítás. Most hát kapitalista lettél egy csapásra! Mit csinálsz majd azzal a rengeteg pénzzel?

Nagy vívó volt az öreg, ezt a ravasz mondatát elővágásnak szánta, hogy elhárítsa a támadást pénztárcája ellen.

Giacomo mégis nekidurálta magát, bármilyen nehezére esett is:

– Igen, de a vasútra is kellene pénz, s azt se tudom bizonyosan, mikor kapom meg az ösztöndíjamat Rómából, és sötét ruhára is szükségem volna a felvételi vizsga miatt…

– Nem a ruha teszi az embert – vágott közbe Nicolao.

– De nem is a pénz – vágott vissza Giacomo.

– Ebben tévedsz, fiacskám: az egyetlen dolog a pénz, amit egyformán becsülnek az emberek a világ minden sarkán. Mindenki szidja és mindenki kívánja, te is, ahogy látom. – Papirost, ceruzát vett elő. – Számoljunk csak. A vasúti jegy reális, azt elfogadom; belátom azt is, hogy október elsejéig élned is kell valamiből. Ruháról, kabátról, ilyen marhaságokról szó sem lehet. Maradj szerény és edzett. Te jól bírod a hideget, amilyen kemény legény vagy. Talán cilinder-kalapot és glaszékesztyűt is vegyek neked, mi?! Summa summarum adok neked száz lírát, egy vassal se többet.

Giacomo ott ült lehorgasztott fejjel: szégyen és düh kavargott benne. Mit nem adott volna, ha ennek a kegyetlen vén orvosnak az arcába vághatta volna a százlírását: nesze, edd meg, köszönöm!… De Milánóra gondolt és uralkodott magán.

– De ha megszorulnék ott Milánóban, ugye kérhetem a segítségét, mielőtt még éhenhalnék?

Nicolao nevetett.

– A végső esetben, drágám, csak a legvégső esetben!… Te persze azt képzelted magadban, hogy folyószámlát nyitsz magadnak Ceru doktor bankházában, s amikor csak jól esik, felveszel egy szép kerek összeget.

– Én nem képzeltem semmit – dünnyögte Giacomo. – Köszönöm a százlírást is… de ne felejtse el elkönyvelni, az ég szerelmére!

– Még humorod is van, ezt nem is tudtam rólad. Aztán írj, ha már éhenhaltál, és én tüstént küldöm a pénzt. No, szervusz. Még találkozunk.

Giacomo dühöngött, aztán már nevetett. Nem tudott haragudni erre a mulatságos vén emberre. Majd csak lesz valahogyan. A királyné ösztöndíja és Ponchielli levele mellett minden egyéb eltörpül. Ha koplalni fog, az se baj.

Hirtelen a tanáraira gondolt. Meghatottság vett rajta erőt, ahogy az öreg konzervatórium kapuján belépett. Ilyen illedelmesen, félénken még sohasem kopogtatott a tanári szoba ajtaján.

Ott ültek mind a ketten egy kotta fölé hajolva: Abate Nerici és Carlo Angeloni.

– Mi újság, Giacomo? Alig tudott beszélni.

– Megkaptam Amilcare Ponchielli levelét. Tudor mindent maguknak köszönhetek, a végtelen jóságuknak…

– Hagyd abba! Hagyd abba! – intette le Nerici. Mindent magadnak köszönhetsz, a tehetségednek, semmi másnak.

– Hallom ösztöndíjat is kaptál egy évre Margherita királynétól – mondta Angeloni. – Száz líra havonta? Bizony nem valami sok.

– Van egy szűk kis segélykasszánk itt a konzervatóriumban, rendkívüli esetekre – folytatta Nerici, s egy borítékot vett ki a fiókjából. – Kis összeg, tudom, de mégiscsak valami. Fogadd el tőlünk útravalóul, de köszönés nélkül, máskülönben visszavesszük!… Szóval Milánóba mész? Mikor?

– Már holnapután indulok. – Hol Angelonira, hol Nericire nézett. – De valamit ugye szabad mondanom? Nem tudom, hogyan fogok élni a nélkül a szeretet nélkül, amit annyira megszoktam itt, ebben a házban.

– Téged mindenütt szeretni fognak – mondta csendesen Angeloni. – Vonzod az embereket, nemcsak a muzsikáddal.

– Boldog leszek és boldogtalan.

– Igen, mint minden igazi művész.

A küszöbről még visszafordult Angeloni felé. Tréfálni próbált, hogy el ne bőgje magát:

– Üzenem annak a tündéri tónak, és annak a pirosfedelű kis falunak, és a vadkacsáknak mind, hogy visszajövök hozzájuk… bizonyosan visszajövök!

És kifordult az ajtón.

Csak az után merte megnézni a borítékot. Kétszáz líra! Teremtőm!... Kapzsi kis öröm bugyborékolt benne.

Olyan könnyű lett a lépése egyszerre, még füttyentett is egyet-kettőt. Miért van az, hogy az ember lába tüstént olyan ruganyos lesz, mihelyt pénz van a zsebében? Valósággal kamaszos öröm fogta el: most lesz hát sötét ruhám, kabátom és kalapom is, ha megpukkad is Nicolao! Majd Milánóban veszem meg, ott szebbet, divatosabbat kapok, mint itt.

A pénz viszketett a zsebében. Hat bársonyszirmú, hosszúszárú rózsát vásárolt a virágárusnál, aztán átment a kocsmába, hogy bort is szerezzen. „Ma este vidáman leszünk!…" De aztán elszomorodott egyszerre: Ma utoljára leszünk így együtt mind a nyolcan! – gondolta magában, így volt ez nála mindig gyerekkora óta: vidámság és szomorúság váltogatták egymást benne szakadatlanul.

Mire benyitott a szobába, már vidám volt megint. Együtt voltak mind, ott sürgölődtek egy nagy útiláda körül. „Tessék!… Tessék!… Tessék!…" – mondta udvarias meghajlással, csókra nyújtva száját, ahogy sorban átadta nekik a hat rózsát – a legszebbet anyjának.

– Hát sikerült? – kérdezte a reális Tomaide. – Kötélnek állt az öreg?

– Dehogyis! – felelte nevetve Giacomo. – A vén szakállas sátán úgy őrzi a pénzét, mint Fafner a Nibelungok kincsét. Várjatok, elmesélek mindent töviről hegyire.

Köréje telepedtek, úgy hallgatták tátott szájjal, örömtől csillogó szemmel.

– Nagyszerű mondták boldogan. – Legalább nem lesz gondod egyelőre.

Csak most vette észre Giacomo Michelet. Ott állt háttal nekik az ablak előtt és kibámult a sötétbe. Csak éppen neki nem hozott semmit, bosszankodott magában.

– Lányok, dolgozzatok, folytassátok a csomagolást! – sürgette őket Albina. – Dide, te jegyezz fel egy cédulára mindent, ami bekerül a ládába!

Vidáman, hancúrozva, fecsegve ment a csomagolás, mindnyájan tele voltak jókedvvel, tréfával.

De Giacomo Michelet figyelte folyton. Most ott ténfergett körülöttük, majdnem komor arccal, nem, több volt ez annál, fájdalom, zavar volt a tekintetében, ide-oda járkált, mint aki nem találja a helyét sehol, aztán visszament az ablakhoz: úgy állt ott, mint egy szobor, mozdulatlanul.

Giacomo odament hozzá, átkarolta vállát és úgy mondta neki a leggyöngédebb szeretettel:

– Mi a baj, Michelino? Miért vagy ilyen szomorú? Michele nem mozdult, nem felelt.

– Nézz a szemembe! Beszélj! Tudni akarom!

Két kezével megfogta öccse fejét és maga felé fordította: könnyek csillogtak Michele szemében.

– Mi bajod? Beszélj hát! Feljajdulásként tört ki Micheléből a mondat:

– Vigyél magaddal Milánóba engem is. A tekintete könyörgött.

Egyetlen pillanatig habozott csak Giacomo, amíg megrendülését legyűrte.

– Hát persze, hogy velem jössz! – mondta nevetve és hátbavágta öccsét. – Nekem is sokkal jobb lesz. Mama! Lányok! Michelenek is csomagoljatok, magammal viszem őt is.

– Őrület! – csúszott ki önkéntelenül Tomaide száján.

– Hallgass, Dide! – intette le erélyesen Giacomo. – Így lesz! Így akarom!

A komoly Ottilia, a legidősebb közöttük, aki kicsit az anyjuk volt, ő is közbevetette magát.

– Nem, ez esztelenség, gondold meg, Giacomo. Hiszen magadnak sem elég az a rongyos száz líra!

– Gondold meg, fiacskám… – mondta Albina halkan. – Koplalni fogsz!

– Majd együtt koplalunk, ugye Michelino? – nevetett Giacomo. – Nem félünk mi semmitől, ha együtt vagyunk.

Elkapta Michele derekát és körbetáncolta vele a szobát.

– Most örülök csak igazán Milánónak! Remek lesz ott együtt, nem leszek egyedül!

Már nem mert szólni senki, olyan ellenállhatatlan volt Giacomo.

Michele arca sugárzott a boldogságtól – ez mindent megért.

Iginia odament Giacomóhoz és megcsókolta, rajongással a szemében, aztán kisurrant a szobából; pár pillanat múlva visszajött, intett Michelenek, félrehúzta egy sarokba. Kis pénztárcát nyomott a markába…

– Nesze, Michelino… A megtakarított pénzecském. Nekem már úgyse lesz pénzre többé szükségem…

Este az ágyában mosolygó melankóliával mondta magának Giacomo: most aztán nem lesz se ruhám, se kabátom, se kalapom, se semmim, de legalább boldoggá tettem Michelet.

Szomorú és boldog délelőtt következett, a legszomorúbb és a legboldogabb, az utolsó itt Luccában. Giuliával bolyongott a fenyőerdő mélyén, ő egyfolytában beszélt, Giulia hallgatott.

– Neked akartam a legszebb ajándékot venni, de nevetségesnek, kicsinek tűnt minden, méltatlannak hozzád. A szívemet adom neked, hiszen a tied volt mindig és a tied is marad, igen, Giulia, nálad hagyom a szívemet. Nem akarlak becsapni, félrevezetni, nem tudok neked hazudni, gyűlölöm a szép, álnok szavakat. Sok nőt fogok még szeretni, ismerem a bolond, fékezhetetlen véremet, de a szerelem, az igazi szerelem te maradsz számomra örökre. Minden gondolatom, melódiám, a zenémben felzokogó boldogság, ujjongás a te szerelmedből fakadt mindig, s a te szerelmedből fog fakadni ezután is. Te általad lettem művésszé, muzsikussá, nélküled sosem lettem volna az, aki vagyok. Ha valami nagyot, tisztát, nagyon megrendültet akarok írni, rád kell gondolnom mindig. Mert adtál nekem valamit, aminél szebbet nem adhat senki: a hitet a nőben, a női hűségben, a női önfeláldozásban. Ez a költészetem, a filozófiám, majd ezt tükrözi vissza minden alkotásom, meglásd. Ott leszel a műveimben, magadra fogsz ismerni, tucatnyi szobrot állítok neked, megmutatlak, odaajándékozlak az egész világnak, hadd gyönyörködjék más is a szerelmedben. Így fogok én fizetni neked egy életen át. Mert megtartalak magamnak, magammal viszlek… Te dalolsz majd bennem ott Milánóban is… Giuliám, drága, tiszta kis Giuliám!

Leheveredtek a legsötétebb fenyő hatalmas, békés tenyere alá. Most már Giacomo is hallgatott. Egyetlen mondatot mondott csak Giulia, suttogva, halkan, a könnyein keresztül:

– Ha elfáradsz, Giacomo, nálam mindig megpihenhetsz.

A peron tele volt emberekkel. Barátok és barátnők, az egész család persze Albertóval együtt, még Fortunato Magi is eljött búcsúzkodni kedves unokaöccsétől. És a kis csoport közepén, mint jegenye a törpefák között, Nicolao Ceru doktor, szivarral a szájában. De idegenek is kijöttek a vonathoz búcsúztatni Giacomót, mosolygó szemű fiatal lányok, átnyújtották neki kis virágcsokrukat és kedveskedve mondták: „Sok szerencsét, Puccini úr!"

De Giacomo ma erős volt, – megparancsolta magának, hogy erős legyen. Karonfogta anyját, úgy állt mellette a legderűsebb mosolyával. Csak egyetlenegyszer érzékenyült el majdnem, amikor váratlanul megpillantotta maga előtt Carlo Angeloni szelíd arcát. De az öregúr csak megölelte, megfordult és már el is tűnt.

Gyönyörű reggel volt, az ég világoskék, s a fákon meg se rezzent egyetlen levél sem. Giacomo szeme ide-oda járkált, hogy jól megnézzen és megjegyezzen magának mindent, arcokat, mosolyokat, mozdulatokat, mint aki utoljára lát életében valamit, és magával akarja vinni, hogy megőrizze örökre, felejthetetlenül. De valaki még hiányzott, azt kereste folyton, hogy még egyszer lássa őt, hogy még egyszer, utoljára gyönyörködjék benne, – most végre megtalálta. Ott ült messze tőlük egyedül egy padon, a peron utolsó padján egy tarka virágágy mellett. Giulia is erős volt, erős akart lenni Giacomo miatt. A tekintetük találkozott, összeölelkezett. Aztán elfordult Giulia, mintha a virágokat nézegetné, hogy ne zavarja szerelmesét, hogy ne vonja el az anyjától, a testvéreitől.

Most anyját nézte Giacomo, ezt a legmeghatóbb asszonyarcot, amelyen mindig ott tündökölt a szenvedés, az öröm, az anyai szerelem szépsége, – magához kellett szorítania a karját önkéntelenül. Aztán Iginiára nézett gyorsan: az ő mosolyától, az ő csendes, bízó mosolyától kért segítséget az ellágyulás ellen.

Jó, hogy Nicolao mély, mennydörgő hangja felriasztotta, visszarántotta a földre.

– Talán te is Milánóba utazol? Mi? – kérdezte Micheletől gúnyosan, gyanakodva a tapasztalt vén óriás, akinek azonnal feltűnt, milyen különösen izgatott ez a máskor olyan nyugodt, szinte közönyös fiú.

– Nem – felelte villámgyorsan Giacomo, hogy elébe vágjon Michele vagy az anyja válaszának. – Csak elkísér egy állomásig, hogy vidámabban induljak. Ugye, kedves tőle?

– Marhaság! Pénzkidobás! Hülye szentimentalizmus! Giacomo nevetett: megint sikerült megtévesztenie a ravasz varázslót.

Ahogy felnézett, egy rajtacsüngő idegen szempárral akadt össze a tekintete.

– Nézd! – súgta Nittetinek – ott azt a szőke nőt, a mellett a férfi mellett. Ő az, aki annyit tapsolt nekem nyáron. Ugye, szép?

– Nagyon szép.

– Ismered?

– Nem, csak látomásból. Nem tudom, kicsoda.

– Ők is utaznak, táska van a kezükben. Mókás lenne, ha ő is Milánóba jönne.

Giacomo elszégyellte magát: azonnal Giulia felé nézett, de ezúttal nem találkozott a tekintetük.

Különös érzés kezdte kínozni Giacomót: késleltetni szerette volna az időt és ugyanakkor sürgetni is szerette volna, hogy még maradhasson sokáig, vagy tüstént felszökhessen a robogó vonatra, menekülve a búcsúzás bírhatatlan gyötrelmétől. Minduntalan felnézett a kerek nagy órára, melyen a fekete mutató hol megállt, mintha lustán elszendergett volna, hol nekiiramodott megint, csak úgy falta a perceket.

Most, hogy közeledett már az idő, most egyszerre mindnyájan beszélni kezdtek, mintha hirtelen ráeszméltek volna, hogy elfelejtettek neki mondani valamit, a legfontosabbat, amit mondaniuk kellett, – csak úgy röpködtek a jobbnál jobb tanácsok:

– A konzervatórium közelében keress magadnak lakást, hogy ne kelljen annyit mászkálnod – tanácsolta Dide.

– Ne szívj annyi cigarettát, tönkreteszed magad – intette Ottilia.

– Végy sálat a nyakadra, ha szél fúj, vagy hideg van – kérlelte az anyja.

– Vigyázzatok egymásra! – súgta Iginia.

– Ne lumpolj túl sokat – tréfálkozott Nitteti.

– Ne felejtsd el megnézni Leonardo da Vinci Úrvacsoráját a dominikánusok kolostorában – figyelmeztette Alberto.

– Dolgozz és spórolj! – harsogta az óriás.

– Jó, jó, jó, jó, jó… – védekezett Giacomo nevetve, alig győzte szusszal: – Mindent megteszek, amit csak kívántok.

De most megmozdult a tömeg, és fújtatva, lihegve berobogott a vonat.

Még egy csók az anyjának, aztán átnyomta a sok virágot Iginia karjába, odasúgta neki: „Giuliának küldöm". – Ide, ide, gyorsan! – mutatta Dide karjával. A vagonon nagy tábla: Livorno-Genova-Milano, és egy római hármas.

Pár utánuk vetett kiáltás: „Isten áldjon meg!" „Sok sikert!…" „Gyere vissza!…" „Írj minél gyakrabban!", és már indult is a vonat, a kerekek zakatolása elnyelt minden hangot.

Giacomo gyorsan kihajolt az ablakon: csak egy fehér pontocska lengett még a távolban, kinek a zsebkendője volt vajon, ki lengette feléje: az édesanyja? Iginia? Giulia?

Második rész

MILÁNÓ

I.

Már reggel óta kóborolt a városban betelhetetlenül, szédülten mindattól, amit látott, amihez foghatót el se tudott volna képzelni soha. Elszökött hazulról – Michele még aludt –, hogy egyedül legyen, amikor összeismerkedik és egy életre szóló viszonyt kezd ezzel a hatalmas, félelmetes várossal.

A káprázatos gazdagsága, – ez volt benne a legszebb és a legfélelmetesebb is, ez tette Giacomóra a legnagyobb hatást. Persze a dóm elsősorban, a maga döbbenetes szépségében, gótikus méltóságában, majdnem megriad tőle az ember, olyan tökéletes és nagyszerű. És maga a tér, ez a zsibongó, nyüzsgő nagyvilági élet, a fényes hintók a kocsiúton, az emberekkel teli járdák, a félarcukat elbújtató fátyolos nők, az üvöltöző rikkancsok minden utcasarkon, ez az állandó hullámzás és zsivaj, és a kirakatok: itt szikrázó ékszerek, ott szivardobozok és cigarettaskatulyák mérhetetlen mennyiségben, emitt női ruhák, uszályosak, csipkések, álomszerűek, amott fehérnemű, átlátszó kis ingek, rózsaszínűek, kékek, egy testszínű meztelen bábun hosszú halcsontos fűző, átlátszó selyemharisnya a lábán, – órákhosszat el lehetett itt ácsorogni, az embert minduntalan megállította valami soha nem látott csoda. De hol terem az a tengersok pénz, amellyel mindezt a drágaságot megvásárolják?

És ez hát a Galleria, az a csodálatos üvegfedelű utca, amelyről annyit hallott már, amelyről Alberto is mesélt neki. Itt még szebbek a kirakatok, még hivalkodóbbak, gazdagabbak, talán ez itt a világ kellős közepe, igen, bizonyára az. Itt elüldögélhet az ember esőben és hóban is a kávéházak előtti kényelmes székeken, és mennyi kávéház, egyik a másik mellett, és milyen ragyogóak, pompásak mind, Velencében csiszolt tükreikkel és csillárjaikkal, – lám az egyik mélyén zenekari dobogó, esténként talán zenét is lehet itt hallgatni ingyen. Biffi – olvasta a kávéház nevét, hogy jól megjegyezze magának. Mi lenne, ha itt leülnék egy székre és kipihenném magam egy fekete mellett, kérdezte magától, vajon lehet-e ezt? Megpróbálta, leült. Hát persze, hogy lehetett. Már hozta is a pincér a gőzölgő kávét. Ó, hiszen ez nagyszerű, egy fekete áráért itt ülhetek akár estig és nézhetem ennek a gyalázatosan gazdag, gőgös és boldog életnek a hömpölygését.

Milyen gyönyörűek a nők, milyen elragadóan szépek, s milyen nyugodtan fogadják az ember tekintetét, nem fordítják el a fejüket, nem, s az arcukon változatlan marad az a kedves kis félmosoly, amit úgy hordanak magukon, mint egy elmaradhatatlan, díszítő ékszert.

Estig elüldögélt volna itt, de az ismerkedés izgató vágya nem hagyta nyugodni Giacomót. Mindent egyszerre akart megismerni, mindent, de mindent. Telhetetlen volt, mint mindig. Tovább bandukolt hát a Galleria északi kijárata felé. Igen, erre kellett lennie annak a valaminek, ami után annyira vágyódott, amiről annyi álmot szőtt magában gyerekkora óta. Négyszögletes, világos térre bukkant ki – az üvegtörte sárga fény után a napsugár szabadon tűző, fellángoló fénye elvakította egészen –, nagy szobor a közepén, Leonardo da Vinci hatalmas szobra. És a szobor mögött fehér oszlopos épület – igen, ez az, hatalmas plakátok a kétoldalán: Teatro alla Scala. Úgy nézte, olyan megrendült tisztelettel, mint zarándok a csodatevő szent helyet, ahova végre eljutott, miután véresre törte a lábát. Ez az a csodálatos ház, az olasz zene fellegvára, ahonnan kisugárzik diadalmas fénye az egész világra, ez a színházak színháza, ahova csak a legnagyobbak jutnak el, a Rossinik, a Donizettik, a Verdik, ide kell neki is eljutnia egyszer, ezért jött el Milánóba, ezért tépte el magát mindentől, amit szeretett. Körüljárta, megnézte minden oldaláról, mint hadvezér a várat, melyet be akar venni. De az igazi csoda a falakon belül van, ott a színpadon, a zenekarban, a nézőtéren. Visszament a plakátok elé, azokat nézegette. Holnap, pénteken a Fra Diavolo, a nagynevű öreg francia mester, Daniel Auber egyik operája, már holnap hallhatja a híres karnagyot, a Scala szemefényét, Franco Facciót, ott lehet háromezer kiválasztott között, abban a százéves, csodálatos legendákat őrző teremben, ahol annyi ünnep és annyi tragédia zajlott le, láthat, megfigyelhet mindent, a zenekart, a színpadot, az énekeseket – már holnap, ha akarja. Hát hogyne akarná! Felment a lépcsőkön, benyitott az előcsarnokba, ott is megbámult külön-külön mindent, képeket és szobrokat, aztán a pénztár kivilágított ablakához lépett:

– Kérek holnap estére egy jegyet… a legolcsóbbat, ami van… Nem, bocsánat, két jegyet kérek. – Majdnem elfelejtette Michelet.

– Két karzati állójegy holnapra. Tessék, összesen egy líra.

Olcsó, gondolta magában, ahogy a frissen szerzett kinccsel kilépett a színházból. De véletlenül egy másik, pirosbetűs plakátra esett a tekintete és elképedve olvasta a felsorolt jegyárakat: földszinti zártszék 50 líra… Tehát én a királyné ösztöndíján két zárszéket vehetek magamnak egy hónapban. Szörnyű!

Indulni akart már, de a szemét megfogta egy hatalmas kirakat: kották tömege, ezernyi kotta, gyönyörködő szemmel habzsolta a neveket: Bach, Beethoven, Liszt, Verdi, Wagner – és egy egész sereg ismeretlen, soha nem hallott név. Hátralépett két lépést és felnézett a cégtáblára: Giulio Ricordi. Igen, igen, róla hallott már, ő az a nagy zeneműkiadó, Verdi meghitt bizalmasa, barátja. Ilyen cég csak kettő van egész Itáliában: Ricordi és Sonzogno, a két hatalmas versenytárs.

Tovább ténfergett a végnélküli kőrengetegben, most már cél nélkül, ösztönére bízva magát. Jobbra-balra kanyarodott, egyik utcából a másikba, ha éppen megfogta valami a szemét. Mit is írt az a francia, ez a Daniel Auber? – gondolkozott magában. Igen, A portici némá-t és még rengeteg más operát, többek között egy Manon Lescaut nevezetűt is.

Hirtelen megállt, mintha valamilyen rejtelmes erő állította volna meg. Felkapta a fejét, átnézett a széles, kerek út másik oldalára. Különálló hatalmas épület, ott állt a neve a homlokzatán: Teatro dal Verme. Megrendülten nézte: ehhez az épülethez már személyes köze van. Itt játszották az apja operáját, még nem is olyan régen nagy sikerrel, ha igaz, – látta maga előtt fiatal anyjának sápadt, gyönyörű arcát, ahogy remegve ül a férje mellett, – ez a kapu itt, amit megdöngetett valamennyi őse, mert ezen a kapun át vezet az út a Scala-hoz, itt kell neki is kezdenie.

Már alkonyodott, sötétedett. Ijedten nézett az órájára: pár perc múlva nyolc. Reggel azt ígérte Michelenek, hogy nyolc órára otthon lesz, együtt vacsoráznak. És éhes is volt szörnyen, reggel óta egyetlen feketét ivott csak, a gyomra majd behorpadt, egyszerűen megfeledkezett az evésről, ő, aki olyan hatalmas étvágyú ember volt mindig. Haza kellene vágtatni, – igen ám, de merre menjen, messze lehet a lakásuktól, elcsatangolt ide a világ végére, elcsalogatta ez a bűvös Milánó. Giacomónak ezer babonája volt: többek között az is, hogy nem kér útbaigazítást soha senkitől. Nekivágott hát, csak úgy találomra, vaktában, de alig ment pár lépést megállította valami: zongora hangjai szűrődtek ki az egyik kivilágított földszinti helyiségből. És milyen remekül, vad erővel zongorázik odabent valaki: a zene se rossz, mit játszhat vajon? Kíváncsian bekandikált a fényes, nagy ablakon: fekete, nagybajuszú fiatalember ült egy pianino mellett a zsúfolt, tarka teremben. Kacagó lányok és velük ölelkező férfiak hancúroztak a kis pamlagon, fiatalok, vidámak mind; fecsegésük és hahotájuk lármája olykor túlharsogta a zenét. Vágy és kis félelem birkózott Giacomóban. Már éppen tovább akart menni, amikor a tekintete megakadt a kivilágított cégtáblán: Aida. „Nomen est omen", mondta magának nevetve, és benyitott az ajtón.

Úgy érezte magát, mint a vakmerő úszó, aki eszeveszett bátorsággal veti magát a viharos, zsivajgó tengerbe. De a kutya se törődött vele, csak néhány csillogó női szem akadt meg rajta rögtön. Helyet keresett, le akart ülni. Fáradt volt a sok gyaloglástól, de minden asztalnál többen is ültek. Ide-oda ténfergett az asztalok között, bosszankodott a maga élhetetlenségén, vágyakozón integetett a sötétbőrű, kurtaszoknyás, egyik vendégtől a másikhoz röpködő pincérlánynak, de az rá se hederített, amikor egyszerre elhallgatott a zongora, s a harcsabajszú felállt. Giacomo boldogan ült le a zongoraszékre, már alig állt a lábán.

– Hé, fiatalember! – harsogott át a termen: – Mit akar maga ott?!…

Egy gömbölyű arcú, köpcös férfi üvöltött rá Giacomóra:

– Nekem szólt? – kérdezte az meglepetten, de azért ülve maradt.

– Persze, hogy magának! Mit gondol maga szerencsétlen, hogy itt bárki csak úgy leülhet a mi zongoránk mellé?!

Most egyszerre elnémult a zsivaj, mindenki a készülő murit figyelte.

– Nem kell sokat dumálni, egyszerűen ki kell dobni és kész! – mennydörögte hátulról egy nagyszakállas, bozontos férfi.

– Kár volna érte! – nevetett csengő hangon a mellette ülő lány.

– Fel kell világosítani szegényt – mondta egy szelídképű, gyerekarcú fiú, aki ott ült a köpcös mellett. – Szemlátomást idegen, aki az utcáról vetődött be ide.

– Kuss, pubi! – intette le a köpcös. – Ne szólj bele a nagyok dolgába.

– Pietrónak igaza van! – védte meg egy másik szakállas; ennek szőke volt a szakálla és világoskék a szeme. Csinos lány ült mellette puccos ruhában.

– Hát miért nem szabad nekem itt ülnöm és miért nem szabadna zongoráznom? – kérdezte Giacomo és cigarettára gyújtott.

– Mert ezt meg kell előbb szolgálni, barátom – mondta fenyegetőn a harcsabajszú, aki visszajött a zongorához; úgy állt ott előtte, mint egy türelmetlen, sötét hóhér. – Ehhez művésznek kell lenni.

– Az vagyok – vetette oda hanyagul Giacomo:

– Ezt mindenki mondhatja – röhögött a köpcös, – Ezt be kell bizonyítani.

– Hiszen éppen azt akarom. – És már fordult is, hogy zongorázzon. De a harcsabajszú megfogta a vállát.

– Várj csak, ne olyan gyorsan! Előbb felelj néhány kérdésemre.

– Mi ez? Vallatás! – tiltakozott Giacomo.

– Vallatás, igen.

– Micsoda jogon?

– Azon a jogon, hogy ez a zongora a mienk. Ha nem akarsz felelni, fogd magad és állj tovább, senki sem tartóztat. De ha itt kívánsz maradni közöttünk és zongorázni akarsz, felelned kell. Muzsikus vagy? Hivatásos?

Giacomo bólintott.

– Akadémista vagy? Konzervatóriumba jársz?

Fölényesen vágta ki:

– Ponchielli hívására jöttem Milánóba, mint ösztöndíjas, tandíjmentes!

Pillanatnyi csend támadt, egymásra néztek. A harcsabajszú hangja is lejjebb szállt egy fokkal:

– És írtál-e már valamit? Van saját szerzeményed? Giacomo nevetett; újabb cigarettára gyújtott és vállalója szeme közé nézett.

– Most én kérdezek tőletek valamit: írt már rólatok a Corriere della Sera?

– Miért?...

– Mert rólam már írt. Elképedés, morgás.

– Hetyke emberke vagy, hallod-e! – kiáltotta a pocakos, aki a társaság vezérének látszott.

– Hát ha még úgy felfújnám magamat, mint te! – vágott vissza Giacomo.

Hahota tört ki: a riposzt ült.

– Kellett ez neked, Ruggerio?! – kiáltotta át kacagva a köpcösnek egy lány.

A sötétbőrű pincérlány Giacomo mellé osont, s az arcába hajolt egészen:

– Ha olyan tehetséges vagy, mint amilyen szép – mondta rekedten –, nagy jövőt jósolok itt neked!

– Feketék, hogyha találkoznak! – mennydörögte valaki, s az egész terem harsogott a nevetéstől.

– Lássuk a medvét! Játszani! – vezényelt a kerekképű. – Saját szerzeményt, persze.

Hirtelen olyan csend támadt, mint a legilledelmesebb hangversenyteremben.

És Giacomo játszott, nagyobb szenvedéllyel és hévvel, több kedvvel talán, mint valaha. Az a különös, jóleső érzése támadt, hogy remek, műértő közönségnek játszik, barátoknak, testvéreknek.

Eleinte csak a harcsabajszú állt mögötte némán, aztán lábujjhegyen mögéje lopakodott a tejfelesképű és később a kövér is, végül köréje sereglett majdnem mindenki, a lányok, meg a szakállasok, úgy hallgatták tisztelettel. Giacomo felnézett és abbahagyta.

– Ezt te írtad? – kérdezte csendesen a köpcös.

– Én.

– Azt javasolom, fiúk és lányok, hogy fogadjuk ezt a fickót magunk közé. Megérdemli, közénk való.

Mindnyájan tapsoltak, a leglelkesebben a nők.

A férfiak sorra bemutatkoztak neki, már pajtási mosollyal, a marcona vad arcok mind megszelídültek. Kezüket nyújtogatták, úgy mondták a nevüket:

– Ruggiero Leoncavallo – mondta a köpcös.

– Guglielmo Zuelli – mutatkozott be a harcsabajszú.

– Pietro Mascagni – mondta a lányosarcú, szelid, kedves mosollyal.

És jöttek a torzonborz szakállasok, szeretettel nyújtogatva mancsukat:

– Lodovico Tommasi – ez volt a vad fekete.

– Ferruccio Pagni – ez volt a szőke, kékszemű.

– És téged hogy hívnak? – kérdezte az egyik.

– Giacomo Puccini. Valaki füttyentett.

– A nagy Puccini, Michele Puccini fia vagy? – kérdezte a kis Mascagni.

Giacomo hálásan nézett rá: először hallotta apjáról ezt a jelzőt.

– Ennek a szerencsés fickónak négy őse írt már operákat. Egyik jobbat a másiknál – adta közhírül a kövér Leoncavallo. – Luccából jöttél, mi?

– Onnan.

– Hát ide hallgass barátom: ennek a mi Aida-bohémklubunknak háromféle tagja van: muzsikusok, festők és szép lányok. Akarsz te is a tagja lenni?

Giacomo nevetett:

– Már az vagyok, nem?

– Ohó, barátocskám, az nem megy olyan könnyen! – dörögte a torzonborz Tommasi. – Előbb fel kell hogy avassunk.

– Felavatni! – vezényelt Leoncavallo. Megrohanták négyen, jobbról és balról is, lekapták a lábáról, hasrafektették az egyik pamlagra, hiába kapálódzott, rúgott, olyan keményen fogták, hogy már moccanni se tudott végül, és ordítozva, kacagva mindenki vert a fenekére egyet, a muzsikusok kisebbet, a festők nagyobbat, a lányok kicsit, gyorsat, csípőset, de élvezeteset.

Végre elengedték, Giacomo feltápászkodott.

– Hóhérok! – mondta nevetve. Leoncavallo megölelte, megcsókolta:

– Szervusz!… Itt mi testvérek vagyunk mind, jóban, rosszban társak, élünk, halunk egymásért, ezt jegyezd meg magadnak!

– A lányok nevében én avatom fel! – ugrált hozzá csicseregve az a fitosorrú csinos kis teremtés, aki a szőkeszakállas festő mellett ült. Giacomo ölébe telepedett, a világ legtermészetesebb módján, átfonta a nyakát és szájon csókolta. Aztán elragadó vidámsággal mondta, belemerítve csillogó tekintetét a szemébe: – Tetszel nekem, szép vagy… szép vagy és kedves! Jó barátok leszünk, ugye?

– Ne bolondulj, Pepina! – hörögte szegény Pagni. – Már megint kacérkodsz!… Gyere vissza azonnal!

– Hallgass, te undok pemzli!… – nyelvelt vissza a lány. – Mit parancsolgatsz nekem? Azt csinálom, ami jól esik, nem kérek tőled engedelmet! – De azért már felállt Giacomo öléből és visszatáncolt Pagnihoz, hogy az ő ölébe telepedjék és őt csókolgassa tovább. Onnan szólt vissza Giacomóhoz: – Ne félj tőle, jó fiú ez, csak ugat és nem harap!

– Ez se olyan rossz lány, amilyennek látszik! – dörmögte nevetve a már megbékélt Pagni.

Giacomo felugrott és nagyot vert az asztalra:

– Rögtön éhenhalok, ha nem adtok enni. Reggel óta nem ettem egy falatot sem.

– Ezt az érzést ismerjük – nevetett a tejfelesképű Pietro Mascagni.

A négerarcú pincérlány vigyorogva kérdezte, fehér fogait villogtatva:

– Mit hozhatok a művész úrnak? Jó lesz három tojásból rántotta?

– Hat tojásból legalább!… És innivalót hozzá… Egy Valpolicello-t!

– Ez jól kezdi! – röhögött Zuelli.

– Hohó, várjunk csak! – szólalt meg egy fehérkötényes, pocakos, pirosarcú ember odafent, a fal melletti pult mögül. – Készpénzzel fizet az úr vagy hitelre fogyaszt?

– Csakis hitelre! – vágta rá szemrebbenés nélkül Giacomo.

– Leoncavallo úr – kérdezte bizalmatlanul a kötényes, Niccolo Netti, az Aida-kávéház boldogtalan tulajdonosa: – Hitelezhetek én ennek a vendégnek?

– Ennek nyugodtan – felelte nevetve Leoncavallo –, adjon neki annyit, amennyi csak belefér. Az én felelősségemre!

A sötétbőrű Concetta már hozta is a rántottát a felséges borral. Hárman ültek az asztal körül: Leoncavallo, Mascagni és ő. Giacomo egy szempillantás alatt befalta a rántottát, aztán teletöltött egy öblös poharat és egy-hajtásra kiitta. Két új barátját is megkínálta, hogy jó toscanai módra borral pecsételjék meg szövetségüket.

Giacomo még soha életében nem érezte magát ilyen felszabadultnak, boldognak, tele volt derűvel, nyugalommal, mosolygással. Egy új családba csöppent bele, egy gátlásnélküli, vidám, szabad családba, úgy érezte magát köztük, mintha mindig közéjük tartozott volna. Szegény Micheléről teljesen megfeledkezett.

Egy kifestett arcú, pirosszájú, szénfekete lány járkált dudorászva, csípőre tett kézzel az asztalok között. Derekával súrolta Giacomo vállát.

– Nálam is nyithatsz folyószámlát, ha akarsz! – súgta nevetve a fülébe; átnyúlt a vállán egy cigarettáért, hogy hozzátapassza mellét, aztán a szájába tett cigarettát odanyomta Giacomo égő cigarettájához, hogy átszíja belőle a tüzet. Még Puccini poharát is kihajtotta, s úgy ténfergett el dalolva, a farát ringatva.

– Ez Chiara – magyarázta Leoncavallo. – A maga módján van olyan művész, mint mi hárman együttvéve.

– Mondd, Puccini – kérdezte a kis Mascagni (csak most látta Giacomo, milyen vonzóan szép ez a fiú sima gyerekarcával, nyílt tekintetével) – , mondd csak: gazdag vagy te?

Giacomo nevetett:

– Szegény vagyok, mint a macska. És te?

– Én meg, mint az egér.

– Szervusz.

– Szervusz, erre iszunk! És megcsókolták egymást.

– Concetta!… hol vagy? – ordította Leoncavallo. – Még egy üveg bort, de gyorsan! Elepedünk itt!

A kis néger lány röpült.

– Nézd meg ezt a kölyköt – mutatott rá Mascagnira kövér ujjával Leoncavallo. – Még alig bújt ki a tojásból és máris remekül csipog. Pietro, mutasd meg a bácsinak, mit tudsz. Játszd el azt a szerenádot.

Megint óriási volt a lárma, de mihelyt Mascagni leült a zongorához, tüstént csend támadt, pedig részeg volt már az egész társaság.

Puccini elámulva, gyönyörködve hallgatta Mascagnit.

– Csodálatos! – mondta elragadtatva Leoncavallónak. – Ezt a tüzet, lendületet, ritmust!

– Igen, ez a gyerek nagyon tud – dörmögte a kövér. – Csak az önbizalma kevés.

Ahogy kipirult arccal visszaült Mascagni közéjük, Giacomo rámosolygott a legkedvesebb mosolyával és melegen mondta neki:

– Nagyszerű volt! Elragadó… Gratulálok!

– Igazán jó volt?

– Mondd … hány éves vagy, Pietro?

– Tizennyolc… leszek. Nagy hahota tört ki. Leoncavallo is nevetett:

– Szegény fiú szégyelli, hogy még hátulgombolós gyerek és szeretné véníteni magát. Még a szakálla se serken, hiába kenegeti magát hajnövesztő kenőccsel.

– Egy szót se higgy el neki! – tiltakozott Pietro – Ruggiero részeg.

– Pedig az Aida-klub jelszava: „Tehetség és szőr!" Nézd azt a két Fafnert és Fasoltot: kölcsönadhatnának a szakállukból neked is.

Giacomo önkéntelenül a bajuszához nyúlt: már egész szép kis bajusza volt, majdnem akkora, mint Leoncavallónak.

– És te hány éves vagy? – kérdezte a kövértől.

– Huszonkettő.

– Én is annyi vagyok.

– Szervusz.

Megint ittak. Már részegek voltak mind a hárman.

– Hol születtél? – faggatta tovább Leoncavallót Giacomo, aki mindent akart tudni.

– Hát nézz rám! – domborította ki büszkén Leoncavallo a mellét. – Hol születhettem én, ezzel a mellkassal? Nápolyban persze, a Vezúv kráterében, úgy köpött ki, mint a lávát, azért olyan forró a vérem és a muzsikám!

Röhögtek mind: jó pofa ez a Ruggiero. Neki aztán van önbizalma, gondolta magában Giacomo, és még esze is van hozzá!

– Én livornói vagyok – mondta a kis Mascagni, anélkül, hogy kérdezte volna valaki.

– Mondjátok csak – tudakozódott tovább Giacomo –, és az a harcsabajuszú ott, aki ki akart engem dobni… hogy is hívják csak… igen, Zuelli: tehetséges?

Leoncavallo megvakarta a fejét:

– Hát… hogy is mondjam: képzett, jó muzsikus, érti a mesterségét… valami hiányzik belőle: az egyéniség, az újszerűség, a láz.

– Mogorvának látszik.

– Dehogy mogorva az, csak úgy teszi magát, hogy tekintélye legyen: áldott jó fiú inkább.

– És azok a vad festők?

– Kenyérre lehet kenni őket, olyan vajszívűek.

– Tehetségesek?

– Tudja a fene! Remek cimborák, ez a fontos. Hallgatott egy percig, aztán Mascagnira mutatott:

– De nehogy azt képzeld erről a szelídképű fiúcskáról, hogy ötig se tud számolni: nagy betyár ez, majd meglátod, rengeteg van a füle mögött. Úgy szédíti a nőket, hogy öröm nézni… tanulhatnának tőle ezek a mulya festők.

Pietro nevetett.

– Ti mindig ilyen jól éltek itt? – kérdezte Giacomo. Leoncavallo fintort vágott, úgy felelte savanyúan.

– Jól élünk?… Nem. Ezt éppen nem lehet mondani. Vidáman élünk, vidáman koplalunk. Ma téged ünnepeltünk és megszédítettük veled az öreg Niccolót is, azért volt olyan bőkezű. Derék ember nagyon és bízik bennünk szegény, de azért őrzi a bugyellárisát, ne félj.

– Hát fizettek is neki néha?

– Ha pénzünk van, fizetünk – felelte komolyan a kis Pietro –, ez becsület dolga. Van egy tanácsom, Puccini: máskor igyál puncsot, az jó, olcsó és erős, gyorsan berúg tőle az ember. Negyven centesimo összesen. Valamennyien azt iszunk.

– És ez a sok szép lány… – tűnődött Giacomo. – Miért vannak ezek veletek, ha ilyen szegények vagytok?

– Mert ezek is bíznak bennünk, és mert szeretnek minket: a tehetségünket, a fiatalságunkat, a jókedvünket. – Leoncavallo maga elé fújta a füstöt. – Persze szegények időnként eltűnnek, ha már nem bírják tovább velünk a koplalást, s ha sikerült maguknak egy kövér aranyhalat fogni. De mindig visszatérnek hozzánk előbb vagy utóbb, megmérgeztük őket, már nem tudnak élni nélkülünk, ők a mi testi mecénásaink.

– Hát ezek mind… – kérdezte Giacomo zavartan: – … hogy is mondjam … amolyan kis lotyók?

– Nem éppen mind – nevetett Leoncavallo. – De szíve mindegyiknek van, akár hiszed, akár nem.

Olyan nagy volt a lárma, hogy egymás hangját se hallották, hallgatniuk kellett egy ideig. A harcsabajszú Zuelli is odaült hozzájuk, odacsalta a bor. Giacomo elgondolkozva nézte őket.

– És mondjátok – kérdezte tőlük –, mi a végső célotok, mit akartok írni?

– Operát, persze! – dörögte Leoncavallo.

– Operát, persze! – kiáltotta Mascagni.

– Operát, persze! – dünnyögte Zuelli.

– És te? – kérdezte Pietro: – Te mit akarsz írni?

– Operát, persze – nevetett Puccini. Egy gömbölyű kis asszony gurult be a konyhaajtón:

Niccolo Netti, a férje két tenyerével tolta őt az asztaluk felé. Olyan volt ez az asszony, olyan hatalmas hasa volt, mintha hármasikreket akarna a világra hozni. És minden fényes volt rajta: fényes volt az orra, az arca, az álla, de a legfényesebb mégis a zsírtól, olajtól csöpögő két keze volt, nem győzte őket törülgetni gyanússzínű kötényébe zavart buzgalommal, de vidám fekete szeme is fényes volt, ez tette kedvessé.

– Nézd meg ezt az új vendéget, Teresa – mondta neki tréfásan Niccolo Netti –, ez a mi legújabb potyázónk. Vigyázni kell vele kicsit, mert hatalmas az étvágya és a garatja is száraz, olyan mint a szivacs.

– Hozta Isten! – üdvözölte barátságosan az asszony Giacomót, kilökve feléje kipárnázott, zsíros szakácsné-kezét, amely olyan sikamlós volt, hogy majdnem kicsúszott Puccini kezéből. – Érezze jól magát nálunk.

Az illendőség kedvéért leült közéjük pár percre és megivott velük egy pohárka bort.

– Cihelődés! Indulás! Elég volt mára! – harsogta Niccolo. – Ha netán valaki fizetni akarna, nincs semmi akadálya, lehet!

És voltak is egypáran, akik odamentek hozzá és a markába nyomtak néhány sovány lírát: „írd le a számlámról, Niccolo." A kocsmáros buzgón jegyezgetett egy könyvbe.

Most kint voltak a langyosan hűs utcán, férfiak és lányok, a kocsma nyitott ajtaján keresztül csak úgy gomolygott utánuk a füst.

– Összekapaszkodni! Egy kis csendháborítást csinálunk! – vezényelt részeg jókedvvel Leoncavallo.

És összekapaszkodtak szorosan, nyolcan egy láncba: Zuelli – Leoncavallo – Mascagni – Chiara – Puccini – Pepina – Pagni – Tommasi, s egy adott jelszóra bömbölni kezdték, ahogy csak a torkukon kifért: „Ó santa Lucia …" Így masíroztak dülöngélve, dalolva, egymást támogatva a kocsiút közepén, – Giacomo élvezte két karján a két lány kemény mellének kisugárzó melegét. Fáradhatatlanul énekeltek, duhajon, vadul, egyre jobban belejöttek, csak úgy zengett tőlük az utca. Egyszerre csak eléjük toppan a sötétből egy hosszú, egyenruhás rendőr.

– Micsoda lárma ez, ti részeg csibészek?!… – ordította dühösen. – Csend legyen, de rögtön, különben bekísérem az egész bandát!

– Fogd be a pofád, te zsaru – mondta hetykén a kis Pietro, aki kiugrott a sorból –, akkor mindjárt nagyobb csend lesz.

– Igazold magad, te gazember!

Már nyúlt is Pietro után, de Tomasi hatalmas ökle lecsapott a karjára, hátulról pedig Chiara visszarántotta a rendőrt köpenyénél fogva.

– Szétrebbenni! – vezényelte Leoncavalló, s már futottak is mind más és más irányban, ahogyan csak bírtak; búcsúzóul egy ügyes láb gáncsot vetett az üldözésükre induló rendőrnek, úgyhogy az elvágódott, és még hempergett is egyet.

Giacomo rohant, egyik sötét utcából a másikba fordult, míg csak ki nem fulladt. Behúzódott egy kapualj mélyébe, onnan leste az egyre távolodó hangokat, az egymás segítségét hívó rendőrsípok füttyjelét. Végre óvatosan kimerészkedett rejtekhelyéről. Alig ment pár lépést, eléje ugrott valaki egyik kapualjból:

– Állj! Ki vagy?! Giacomo összerezzent. Kamaszos nevetés.

– Megijesztettelek?… Csak én vagyok: Pietro… Pietro Mascagni. Remek hecc volt, mi?

– Kicsit veszélyes volt… Nem?

– Ó, mi ezt már megszoktuk, ez semmi, nagy gyakorlatunk van az ilyen kis tréfákban – nevetett boldogan az oly jámbor arcú kis Pietro. – Legföljebb lecsuknak egy-egy napra. De a pénzbüntetés, az borzasztó. Az kibírhatatlan: valóságos csapás.

– Nálatok mindig így megy ez? – érdeklődött Giacomo. – Ti mindennap isztok, dorbézoltok, duhajkodtok?

– Dehogyis! – felelte Pietro elkomolyodva. – Nem is győznők pénzzel, hogyan gondolod ezt? Mi voltaképpen mindnyájan csak a művészetünknek élünk, ha mást is mutat a látszat. De néha-néha megpihenünk, meghempergünk egy kis bolondságban, szerelemben, hogy aztán még jobban menjen a munka.

Úgy beszélt, mint egy öreg. Giacomo csodálkozva hallgatta.

– Merre van a lakásod? – kérdezte Pietro.

– A vicolo San Carlóban.

– Elkísérlek. Jó?

– Egyedül úgyse találnék haza.

Némán lépkedtek egymás mellett. Mind a ketten egyszerre érezték magukban, hogy vonzódnak egymáshoz, hogy szeretni kezdik egymást.

– Hol szoktál te ebédelni?

– Egyelőre sehol – felelte Giacomo –, még csak tegnap érkeztem Milánóba.

– Nem ebédelünk együtt? Tudok egy remek kocsmát, a via Spadarin, az Excelsiort. Mindennap ott találsz egy órakor.

– Nem drága?

Mascagni nevetett:

– Majd meglátod.

Megérkeztek. Barátokként búcsúztak el egymástól.

Már hajnalodott, amikor Giacomo a nyavalyás, tekergős kis lépcsőn felkúszott a szobájukig, majdnem a ház padlásáig. Az ajtajuk előtt lehúzta a cipőjét, nehogy felébressze a háziakat és szegény Michelét.

De Michele mégis felébredt és álmos, bosszús arccal felkönyökölt az ágyban:

– Hát te hol csavarogtál reggelig? – kérdezte dühösen. – Nyolc óra óta várlak. Már azt hittem, elvesztél.

– Ne haragudj, Michelino – felelte Giacomo bűntudattal, szelíden. – Kicsit eltévedtem… Majd elmesélem reggel.

– Lehetetlen fráter vagy! Jól kezded, mondhatom!

– Csend legyen odaát! – üvöltött egy rosszindulatú férfihang a szomszéd szobában és egy feldühödött ököl megdöngette a falat.

Véletlenül vetődtek ide, ebbe a szűk kis padlásszobába, rögtön megérkezésük után, ahogy a pályaudvarról a Dóm-tér felé nyomultak. Át akartak vágni egyik utcából a másikba ezen a keskeny sikátoron, a vicolo San Carlón keresztül, és fürkésző szemük megakadt a kapura ragasztott fehér cédulán: „Szépen bútorozott szoba zongorával kiadó szolid, tisztességes diákoknak." A döntő szó persze a zongora volt.

A szoba barátságos, világos és feltűnően tiszta. Sok bútor éppen nem volt benne – két ágy, egy szekrény, három szék, egy mosdó, egy törpe kis vaskályha –, dél ott állt a pianino és mellette egy diófából készült hatalmas íróasztal, ez valóban szép volt. S az egyetlen szimplatáblás ablak a háztetőkre nézett.

Egy középkorú házaspár nyitott nekik ajtót, bizalmatlan tekintetük körültapogatta, majdnem körülszaglászta őket. A durva arcú férfin nyitott postás-zubbony, szőrös melle kilátszott a kigombolt ing alól. Az asszony elvirágzott, lompos, fekete teremtés, semmitmondó fáradt arccal. Különös volt, hogy ebben a halott, tompa, arcban egyedül csak a két szem élt fiatalos, mohó élénkséggel.

Giacomót vonzotta a szoba, de taszították a háziak. Türelmetlen, éhes természetével szeretett volna már otthonra találni, hogy aztán belevethesse magát Milánó minden gyönyörűségébe. Michelere nézett, az bólintott, látszott rajta, hogy neki is tetszik a szoba.

– Mi a szoba ára, kérem? – kérdezte Giacomo.

– Harminc líra havonta, persze előre fizetve – felelte a postás.

– Sok – mondta Michele.

– Ennél olcsóbb szoba nincs egész Milánóban.

– És a zongora, az külön van – figyelmeztetett az asszony. – Tíz líra mindössze, ez is szinte ajándék.

– De tíz órán túl nem szabad a zongorát használni – emelte fel fenyegető ujját a férfi. – Este tízkor lefekszünk, nem tűrünk semmilyen lármát reggelig. Aludni akarunk, értették?

– És tíz óra után a lámpát is el kell oltani – egészítette ki férje mondatát az asszony.

Barátságtalan, kedélytelen, szigorú emberek, gondolta magában Giacomo, de a szoba szép és jó helyen van. Kérdőn nézett öccsére: Michele vállat vont.

– Hát nem bánom, akkor kivesszük a szobát – határozott Giacomo.

– Jó, de előbb tudnunk kell, kicsodák maguk – mondta a postás –, nem vehetünk ide magunkhoz akárkit. Honnan jöttek?

– Luccából.

– Diákok?

– Muzsikusok vagyunk. A konzervatóriumba fogok járni.

– Az jó – mondta az asszony, és fanyar, sötét arcára most először surrant egy kis mosolyos fény. – Szeretjük a zenét.

– És miből fognak élni az urak, ha szabadna kérdeznem? – firtatta a postás. – Kitől kapják a pénzt?

Giacomo majdnem dühbe jött. Heves mozdulattal a zsebébe nyúlt és átadta a postásnak az ösztöndíjáról szóló levelet.

– A királynétól, ahogy látja.

– Bocsánat, az más… – dadogta bámész szemmel és önkéntelen mozdulattal begombolta szőrös mellén az inget. – Nézd Maddalena, ilyet még nem láttál!

Az asszony csodálkozva csapta össze a kezét, mint aki nem hisz a szemének. Most aztán be is mutatkoztak, barátságos kézfogással:

– Edoardo Mercanti.

– Maddalena Mercanti.

– Giacomo Puccini.

– Michele Puccini.

– Mondok magának valamit, művész úr – mondta előzékenyen Edoardo. – Leegyszerűsítjük a dolgot azzal a Rómából küldött ösztöndíjjal, hogy ne legyen önnek annyi vesződsége vele. Én ugyanis postás vagyok, ahogy látni tetszik. Tessék kitölteni a felhatalmazást a nevemre, hogy felvehessem én is a pénzt, ha ön véletlenül nincs itthon.

– Nem, erre nincs szükség, majd megtalál engem a postás.

Edoardo gyanút fogott:

– Nem mindegy az? Ön amúgy is megfizetné nekem a negyven lírát. Vagy nem?

– Persze, hogy megfizetem.

– Hát akkor?… Nem okosabb, ha én rögtön levonom a százból és odaadom magának a maradék hatvanat?

Hiába bosszankodott Giacomo, nevetnie kellett ezen a reszkető kapzsiságon.

– Nem bánom, vegye fel, vonja le, tegyen, amit akar. Már azt hitte, végeztek, amikor Maddalena vette át a szót:

– Még elmondom a házirendet az uraknak, hogy tudják magukat mihez tartani és ne legyen belőle semmi félreértés később. Tehát tíz óra után teljes sötétség, csend és nyugalom.

– Ezt már hallottuk egyszer – mondta idegesen Giacomo.

– Főzni nem szabad a szobában…

– Hát hol főzzünk? Mit együnk? – ijedezett Michele.

– Nem tudom, ez az önök dolga. Van hideg étel is a világon, és vendéglő is van. De az én gyönyörű szép bútoromat nem engedem tönkretenni, hogy beleegye magát a hagymaszag és telefröcskölje a sistergő olaj. Még a politúr is felpattogzik tőle, ismerem ezt.

– Van még valami? – kérdezte Giacomo gúnyosan.

– Fűteni nem szabad, ezt szigorúan kikötjük.

– De hát miért nem? Miért ne fűthetnénk?

– Mert füstöl a kályha és mi nem akarunk megfulladni. A parázs is kihullhat, és vége a padlómnak.

– És én hogyan zongorázzam megdermedt ujjakkal? Hogyan gyakoroljak, komponáljak fűtetlen szobában? Nem, kérem, ebbe nem megyek bele!

– Nézze, kedves művész úr, kár a sok beszédért – mondta mézédes mosollyal Maddalena asszony. – Az ilyen diákoknak úgyse telik tüzelőre. És ha nagyon tetszik fázni, átjön kicsit hozzánk a művész úr, a mi jó meleg szobánkba, felmelegedni. Szívesen látjuk mindig.

– Kedves… köszönöm – dörmögte Giacomo. – Remélem, több kikötésük nincs?

– Még csak egyetlenegy, ami természetes az ilyen tisztességes házban: nőt felhozni ide nem lehet, se éjjel, se nappal.

Giacomo elfordult, kibámult az ablakon, Michele felelt helyette:

– Persze, hogy nem. Giacomo visszafordult:

– Remélem, cigarettázni szabad? – kérdezte dühösen. – Mert ha azt se szabad, már megyek is azonnal.

– Azt szabad – mondta Edoardo kegyesen, s a kezefejével megtörülte az orrát. – Én magam is pipázom.

Kifizették a húsz lírát az első fél hónapra, de a postásházaspár még mindig nem mozdult.

– Mutassa be nekünk a művész úr, hogy mit tud – kérlelte az asszony vágyakozó szemmel. – Játsszon nekünk valami szépet, valami gyönyörűt…

– Kit szeretnek a legjobban?

– Rossinit!

– És melyik Rossinit?

– A tolvaj szarka indulóját.

Giacomo cigarettára gyújtott és leült a zongorához. Ahogy felcsendült a vidám induló, széles mosoly telepedett a két sötét ábrázatra.

– Nahát!… – mondta az asszony. – Így tud a művész úr?!

És megelégedetten indultak ki a szobából. Annál savanyúbb volt Michele arca:

– Ne vágj ilyen elkeseredett arcot, Michelino! – mondta neki vidáman Giacomo. – Majd megmutatjuk mi ezeknek a bugrisoknak, kik vagyunk! Kifogunk mi rajtuk, ne félj. Az éjszakai csendrendeletet betartjuk, de a többire fütyülünk: főzünk és fűtünk, és …

– Csak nem akarsz ide nőt felhozni?! – vágott a szavába riadtan Michele.

Giacomo nevetett. Aztán odament a még mindig komoran maga elé bámuló öccséhez, két kezével megfogta mind a két karját és megrázta, mint egy zsákot.

– Ébredj, ember, dalolj, ugrálj örömödben: Milánóban vagyunk!

– Jó, jó – dünnyögte Michele minden mosoly nélkül. – De hogyan fogunk mi itt megélni?

– Nem tudom – felelte Giacomo és vállat vont. Még aznap este levelet írt anyjának, áradozót, vidámat:

„ … tiszta, takaros kis szobában lakunk… az íróasztalunk gyönyörű, diófából készült, valóságos dísztárgy … És holnap már a Scala karzatán álldogálunk, Auber Fra Diavolo ját hallgatjuk meg: Naudin, a híres tenorista énekel benne … Boldogok vagyunk! – "

– Te Michele – fordult hátra az öccséhez. – Mamának mindig csak jót szabad írni. Erre nagyon vigyázz!

A harmadik nap gazdag nap volt, mérhetetlenül, felejthetetlenül gazdag, telve elragadó élményekkel. Pedig siralmasan kezdődött: Michele neheztelt, komolyan neheztelt rá, az éjszakai kimaradás miatt. Felkelt, megmosakodott, nem szólt egyetlen szót sem és már menni akart.

– Haragszol rám, Michelino? – kérdezte kedvesen. – Gyere ide mellém, beszélgessünk kicsit.

Egy pillanatig arra gondolt, hogy elmesél neki mindent, töviről hegyire, vidáman, őszintén, mint testvér a testvérnek, hogy hogyan hódított meg húsz vadidegen embert, hogyan szerzett két nagyszerű barátot, azt a kövér Ruggierót és azt a kis Pietrót, hogy leírja az egész Aida-kocsmát bohém bubájával, édes kis nőcskéivel, szakállas festőivel, a feketebőrű pincérlánnyal és a gömbölyű Teresával együtt – milyen meghatóan kedves volt, amikor kötényébe törülgette olajtól csöpögő kezét, – sőt a rendőrrel való összetűzést se hallgatná el, hadd nevessen egyszer Michele is, – csakhogy Michele nem nevetne, megbotránkozva csóválná a fejét, s az arca még sötétebbé, keserűbbé válnék. Ha most az édesanyja vagy Nitteti vagy akár a szent kis Iginia ülne itt az ágya szélén, hogy kacagnának vele együtt, hogy átéreznék minden szavát!

Így hát hazudnia kellett, nem maradt más egyéb hátra:

– Kószáltam a városban, persze eltévedtem végül, s éppen rohantam hazafelé, hogy nyolc órára itthon legyek, amikor beleütköztem két barátba, s azok elcipeltek magukkal, nem tudtam tőlük szabadulni. Restellem, Michele, de… És te mit csináltál egész nap?

– Megnéztem a Dómot és a Sforza-kastély múzeumát.

– Szép volt?

– Szép.

– Mégis mi volt a legszebb, amit Milánóban láttál?

– A Dóm, természetesen. Miért! Szerinted mi a legszebb?

– A nők! – vágta rá Giacomo vidáman; azt remélte, ezzel megnevetteti az öccsét. De Michelenek egyetlen arcizma sem rezdült. – Mit ebédeltél, mit ettél? – kérdezte rossz lelkiismerettel Giacomo.

– Nem sokat – felelte gúnyosan Michele. – Egy minestra grassa-t, egy sűrű zöldséglevest, és semmi egyebet. Mert hála a te figyelmednek, a vacsoráról lecsúsztam.

– Nem baj, Michelino, ma kipótolunk mindent: ma tényleg együtt vacsorázunk – mondta erőltetett vidámsággal Giacomo.

– Én már nem ugrom be neked többé, nekem ugyan beszélhetsz! – dörmögte Michele bosszúsan.

Giacomo gyorsan a zsebébe nyúlt és kihalászta onnan az operajegyeket.

– Tessék, neked hoztam: a Scala-ba megyünk ma este. És utána együtt vacsorázunk, örülsz?

Végre felderült Michele arca.

– Örülök hát! Köszönöm, Giacomo. A béke helyreállt közöttük.

Giacomo is felkelt már az ágyból, mosakodott, öltözködött. Mosakodás közben hátraszólt öccsének:

– Láttad már a Galleriát?

– Nem.

– Majd én megmutatom neked, ha vársz még egy percig. Oda megyünk reggelizni.

Érdekes, milyen friss vagyok, pedig alig aludtam valamit, csodálkozott Giacomo, még a bor gőzét sem érzem. Így volt ez mindig, gyerekkora óta: ha izgalom fűtötte, nem kívánta az alvást.

Mialatt Giacomo öltözködött, Michele buzgón takarított, söpört, törölgetett, még az ágyakat is rendbeszedte. Mégis jó, hogy magammal hoztam őt, gondolta Giacomo: mi lenne itt nélküle! Jó fiú ez a Michele, csak kedélye nincs, sajnos… Ahogy a nyakkendőjét megkötötte, lenézett a mélybe, a sárga őszi napfényben sütkérező háztetők véghetetlen tömegére.

Karonfogva rohantak le a lépcsőn. Egyenesen a Galleriá-ra mentek, leültek a Biffi elé megreggelizni, – úgy ültek ott, olyan kényelmesen, henyén, mint két gazdag naplopó, akiknek nincs egyéb dolguk, mint gyönyörködni ebben a káprázatos életben, amely ott hömpölygött előttük a legcsillogóbb folyamként.

Végre megoldódott Michele nyelve is. Kedvesen, őszintén, a szívéből beszélt:

– Ne félj, Giacomo, nem leszek a terhedre, nem fogok folyton a nyakadon lógni. Tudom, hogy a mi útjaink előbb-utóbb szétválnak, más a természetünk, mások a céljaink: te híres akarsz lenni, én pénzt akarok keresni… te az álmokat kergeted, én a valóságot keresem. Tegnap azon törtem a fejemet egész nap…

– Ne törd a fejedet semmin, ne rontsd el az örömödet.

– …azon törtem a fejemet, mi lesz velünk, ha elfogy a tartalék pénzecskénk, hogyan lehetne valami kis keresethez jutni, amiből eltengethetném valahogyan az életemet. Hirdetést adtam fel az egyik újságban… méregdrága volt… hogy ének-és zongoraleckéket adok és kottamásolást vállalok olcsón. Talán lesz valami eredménye.

– Derék fiú vagy! – mondta Giacomo a legőszintébb csodálattal.

– Elvégre nem várhatom meg, amíg a fejemre szakad a mennybolt…

– Nézd csak azt a gyönyörű nőt ott...!

– Hagyd már a nőket! – bosszankodott Michele. – Téged egyéb se érdekel.

– Ebben tévedsz, Michelino – nevetett Giacomo –, alaposan tévedsz. De a nők igenis fontosak: ők hordják magukban a muzsikámat valahogyan… ezt te sohasem fogod megérteni!

– Nem, ezt nem.

Egy ideig hallgattak. Aztán Giacomo Michele karjára tette kezét:

– Akárhogy lesz is, szeretni fogjuk egymást és együtt maradunk.

Egymásra néztek, mosolyogtak. Michele megkérdezte:

– Mondd, te sose gondolsz a felvételi vizsgára? Mindössze csak négy nap választ el már tőle. Nem drukkolsz egy csöppet sem és nem is készülsz rá?

Giacomo csodálkozva nézett az öccsére:

– Drukkolni? Készülni? Minek? Vagy érek valamit, vagy nem érek semmit, akkor úgyis hiába, megette a fene. Alig várom inkább, hogy megismerjem Ponchiellit és Bazzinit, s ők megismerjenek engem.

Michele felállt, Giacomo még maradt. Elbúcsúztak egymástól: csak este találkozunk fenn a Scala karzatán.

– Az Olympuson! – nevetett Giacomo, s vidáman integetett elballagó öccse után.

Üldögélt és nézegetett, nem is gondolkozott, csak gyönyörködött. Egyszerre csak felriadt, órájára nézett: Uram Teremtőm, pár perc múlva egy óra már, hogy elfutott az idő, észre se vettem! Felugrott és rohant a Via Spadari felé (Pietro megmagyarázta neki, hogyan jut el oda), a Dóm-téren, a Via Torino-n át, s máris ott állt a Trattoria Excelsior előtt. Az első ember, akit meglátott, Mascagni volt. Ott ült az utcára tekintő hosszú ablak mögött egy fehér abrosszal megterített, virágcseréppel díszített négyszögletes kis asztal mellett és szorgalmasan merítgette kanalát a levesébe. Ahogy megpillantotta Giacomót, felugrott és eléje sietett.

– Látod, ez kedves tőled, hogy már az első napon eljöttél – mondta kisfiús mosolyával. – Meglátod, milyen remek kis hely ez, sehol a földön nincs ehhez hasonló, komolyan mondom. Várj, rögtön bemutatlak Giginek… Nennini úr, kérem, szabad egy pillanatra…

Egy értelmes arcú, mosolygó szemű magas, kopasz, férfi lépett hozzájuk. Lehetett vagy ötven éves, talán valamivel kevesebb.

– Parancsol, Mascagni úr?

– Ez itt a barátom, Giacomo Puccini; zeneszerző, mint én, szegény, mint én, becsületes, mint én… ezzel mindent elmondtam róla. Ez pedig itt a mi Gigink, a híres Gigi Nennini, minden költő barátja, segítője, védangyala. Csak egyetlen különb embert ismerek nála, az a felesége, Luigia.

A kézfogásuk meleg volt: megrázták egymás kezét.

– Érezze magát jól nálunk, – mondta Gigi Nennini egyszerűen, kedvesen. – Mit hozhatok a művész úrnak?

Egy jó sűrű minestra-t, s utána egy spaghetti colsugo-t… jó lesz? Hozhatom?

– Sok lesz… a pénztárcámnak – ijedezett Giacomo.

– Ó!… – nevetett Gigi és rásandított Mascagnira. A zsebéből egy gépírásos papírlapot húzott elő és átnyújtotta Puccininak. – Ezt előbb tessék elolvasni szíves miheztartás végett.

Ezzel elrohant.

– Mi ez? – kérdezte Giacomo.

– Olvasd csak! – biztatta vidáman Pietro.

„A Kopasz Etruszk", olvasta Giacomo: „Az Excelsior házi újságja. Főszerkesztő és felelős kiadó: Gigi Nennini. Munkatársak: valamennyi törzsvendég. – Aranyigazságok: Aki kifizeti az ebédjét, amikor nem kéri ezt tőle senki, az bolond, hülye vagy agyalágyult… De hál' Istennek mindig akadnak hülyék is a világon!… Ha nem vagy költő, vagy művész, ha csak nagyhasú polgár vagy, takarodj innen tüstént!…" Aztán egy kis vers:

„Ha sokat ettél

És fizettél,

A legjobb étel is megárt:

Ember, ne tégy magadban kárt”

Giacomo nevetett.

– Hát őrült ez az ember?

– Nem – felelte Pietro a legkomolyabban –, ez az ember jószívű és imádja a művészeket, Azt mesélik róla, hogy ő maga is muzsikusnak készült, de abba kellett hagynia a tanulmányait nyomora miatt. Nem bírta tovább a koplalást. Aztán váratlanul meghalt egy gazdag rokona, aki egész vagyonát rátestálta. Akkor nyitotta ezt a kocsmát, egyetlen céllal: hogy segítse a fiatal művészeket, nehogy azok is úgy járjanak, mint ő. Úgy nézz erre a vendéglőre, hogy Verdi is eljár ide néha, s ő se fizet persze, nehogy megszegje a szabályt. De minden alkalommal száz lírát küld postán névtelenül Nennininek.

– Elragadó! – kiáltotta elbűvölve Giacomo.

El kellett hallgatniuk, mert Gigi már hozta is az ételt és a feleségét. Bemutatta neki új vendégüket.

– Ez itt Giacomo Puccini művész úr, aki megtisztel bennünket azzal, hogy megelégszik a mi szerény konyhánkkal. Rá is érvényesek a szabályaink!

Luigia szép, komoly asszony volt, méltó párja Giginek. Csak a szeme mosolygott folyton. Az első pillantásra megszerette Puccini.

– A konzervatóriumba fog járni ön is? – kérdezte az asszony.

– Igen, zeneszerző szeretnék lenni, hogy operákat írhassak – felelte Puccini.

– Mi segítségére leszünk, hogy elérje a célját – mondta szerényen Luigia. Megfordult és elment, szaladt vissza a konyhába.

Milyen más itt a levegő, milyen más itt a hangulat, mint abban az édes, bolond kis lebujban, az Aida-ban: komoly, tiszta, csendes, de azért vidám is, csak egészen más értelemben, gondolta magában Giacomo, miközben némán kanalazta a levest és vizsgálódó szemmel körülnézett a termen. Mennyi kedvesség, takarosság, rend, hófehér abroszok, pár szál virág minden asztalon, s az asztalok mellett nagyobbára magányos férfiak, pápaszemesek, borzasak, de fiatal mind, vastag könyv vagy kotta van a kezükben, abba temetkeznek halálosan komoly arccal, vagy egy papírlap fölé görnyednek átszellemülten, plajbászt rágva, szorongatva. Alig egy-egy nő, azok is komolyak, csendesek, – olyanok, mint otthon Dide vagy Ottilia. Itt-ott két-két barát vitatkozik szenvedélyesen, de fojtott hangon, majdnem egymáshoz tapasztva homlokukat.

– Mondd: kik ezek?

– Költők, újságírók, muzsikusok nagyobbára, kezdők és nyomorgók, akik idemenekülnek Gigi szárnya alá, hogy megtöltsék a gyomrukat, hogy felmelegítsék meggémberedett tagjaikat, vagy hogy háborítatlanul dolgozhassanak remekművükön. Nem tudom, mi lenne ezekből az Excelsior nélkül.

– Te ismered ezeket mind?

– Nagyobbára – felelte Mascagni, aki mintha egészen más ember lett volna ma, mint az a tegnapi tréfáskedvű kis Pietro ott az Aida eszeveszett zűrzavarában; milyen komoly a tekintete, s milyen okos, meggondolt minden szava: – de itt nem is köszönünk egymásnak, tiszteljük a másik nyugalmát, munkáját, ha dolgunk van valakivel, átülünk az asztalához, és tüstént megint felállunk, mihelyt végeztünk vele. Van olyan vendég, aki itt él egészen, reggel leül az asztalához és estig itt marad. Megvallom neked, hogy velem is megesik ez néha: ülök az ablaknál és nézem az utcát, figyelem az életet…

– Ennél szebb és izgalmasabb nincs – helyeselt Puccini –, ezt szoktam tenni én is.

A kis Pietro körülnézett:

– Látod ott a harmadik asztalnál azt a kövér, szakállas, ábrándos embert? Ez Giuseppe Giacosa, a tehetséges fiatal költő. Most jelent meg az első kötete.

– Igen, róla már hallottam: olvastam egy-két versét is a lapokban.

– A legkedvesebb ember a világon. És mellette, ott a szomszéd asztalnál, kottával a kezében, az a kecskeszakállas, az Borelli, a muzsikus. Én nem nagyon szeretem, sem őt magát, sem a zenéjét.

– És mondd csak: az a kövér, akivel az éjjel mulattunk, Leoncavallo… eredeti ember lehet.

– Több annál, sokkal több: hallatlanul tehetséges! Öntudatos, bátor, erőszakos, ha kell. Majd megismered te is… De a muzsikája az remek, azt el kell ismerni. És ráadásul okos ember, az íráshoz is ért.

– Ide nem jár?

– Ritkán. Ahol nem ő a császár, oda nem szívesen megy el.

– És a festő barátaink: Pagni? Tommasi?

– Nem, azok be se teszik ide a lábukat – nevetett Pietro –, azoknak túl komoly, túl szolid ez a hely, nem elég mulatságos, tarka. Ha meglátnák ezt a sok vizeskancsót az asztalon, belebetegednének. Tudod, ők szüntelenül járják a bolondját, nem úgy, mint mi muzsikusok, költők, akik csak időnként bolondulunk meg.

Kifáradtak a sok beszédtől, megpihentek kicsit: az utcát nézték mind a ketten. Giacomo az egyik cigarettát a másik után szívta.

– Mondd, te hány cigarettát nyelsz le naponta? – kérdezte Mascagni.

– Nem tudom, sokat. Attól tartok, ha pénzem volna, százat is elszívnék.

– Hát csakugyan olyan szegény vagy? Miből élsz?

– Száz líra ösztöndíjat kapok a királynétól. De ketten vagyunk az öcsémmel, őt is magammal hoztam Milánóba.

– Akkor én gazdagabb vagyok nálad – nevetett keserűen Pietro. – Száz lírát kapok én is a dúsgazdag de Landesi bárótól, de legalább egyedül élek ebből a pár garasból… Tudod, kik az igazi mecénások, Giacomo? Gigi Nennini és az az egyszerű kis Niccolo Netti. Ezek a szívüket is nekünk adják a pénzükkel együtt. Csak az édesanyám volt ilyen önzetlen, jó velem.

– Te is imádod az anyádat, Pietro?

Mascagni bólintott. Egymásra néztek. Mintha a szemük mélyén ugyanaz a könny csillogott volna. De Pietro nem szerette az ellágyulást. Tizenhét éves volt: férfi akart lenni. Szándékosan másra terelte a szót:

– Csodálatos élményem volt pár nappal ezelőtt. Csak úgy véletlenül vetődtem be egy színházba… potyajegyet kaptam egy újságíró barátomtól. És láttam egy színésznőt!… Te Puccini! Ennél elragadóbb színésznőt még sohasem láttam! – Arca teljesen kipirult a lelkesedéstől: – Felejthetetlen! Tökéletes!… Maga az egyszerűség, a fájdalom, az élet… Van benne valami megrendítő, megható, valami mélységesen emberi. És fiatal, talán húszéves sincs még… de sokat szenvedhetett már… Eleonóra Duse a neve… Szinte eszköztelenül játszik, csak a szemében tükröződnek az érzései… micsoda tekintet!… még az álmomba is elkísér, nem tudok szabadulni tőle… és a fátyolos hangja, a dallamos, lágy hangja, a szenvedő szája, a folyton változó, beszédes arca… pedig nem is szép, de több annál… még a keze is gyönyörű, maga a tiszta harmónia…

– Te Pietro, te szerelmes vagy Duseba!

– Pár nap múlva egész Milánó belebolondul ebbe a nőbe!

– Nem is tudtam rólad, hogy ilyen rajongó vagy! – csodálkozott Puccini.

– Nem vagyok az, a szó kellemetlenül romantikus értelmében, de tudok rajongani a szépért, a művésziért.

– Miért? Szerinted kellemetlen a romantika?

– Elég volt már a szenvelgésből, a bárgyú és hazug romantikából, az életet kell bátran a színpadra vetni, a maga kegyetlen realizmusában, még az operákban is, a veritá-t, az igazságot.

– Ez helyes, ezt én is vallom – mondta határozottan Puccini –, az életet kell színpadra vetíteni hamisítatlanul, a maga gyötrelmeivel, de örömeivel is. Mert nincs az a gyalázatos emberi élet, amelybe ne lopakodnék bele valami kis derű, s nincs az az ember a világon, akiben ne volna kis romantika, líra, szerelem, költészet… hiszen a szerelem maga is líra, költészet, elragadtatás… csak az ósdi cafrangokat kell letépni arról a túl adagolt és túl cukrozott, émelyítően naiv romantikáról, hogy életszerűvé, igazzá, emberivé tegyük. Igen, abban igazad van: bátornak, kegyetlenül bátornak kell lenni, nem szabad visszariadni a legriasztóbb igazságtól sem, de nem szabad torzítani, szándékosan elkerülni mindazt, ami vigasztaló az üldözött kis ember szánalmas kicsi életében: a szerelmet, a költészetet, a rajongást, a romantikát, a szívét. Hiszen ha nem volna ez a menedéke nyújtó, zsongító narkotikum az ember életében, mindenki felkötné magát a legelső fára. Meggyőződésem, hogy szív, költészet nélkül nincs művészi alkotás, nem is volt és nem is lesz soha.

– Nincs egészen igazad…

De Puccinit elkapta a szenvedély, a láz, nem hagyta szóhoz jutni Pietrót.

– Hiszen amit arról az Eleonóra Duseról meséltél, az is csupa költészet, romantika.

– Te összekevered a lírát a romantikával…

– Hol a pontos határuk, megmondanád? És tagadom, hogy a valóság, a veritá nem tűri el az életből ellesett romantikát. Tudod-e, te Pietro, te tökéletes kis szélhámos, hogy az a szerenád, amit tegnap eljátszottál és elénekeltél nekem, a legszenvedélyesebb líra, de a legromantikusabb líra is, amit valaha hallottam?!

– Pedig komponálás közben éppen Dusera gondoltam, arra a szerencsétlen Santuzzára, akit a mi nagy szicíliai parasztunk, Giovanni Verga olyan bámulatos erővel, realizmussal rajzolt meg remek darabjában, a Cavalleria rusticana-ban. Tudod, az volt az érzésem ott a színházban, hogy ezt a fojtogató drámát egyenesen nekem írták, az én vérmérsékletemnek, hogy ebből kellene operát komponálnom. Egész éjszaka forgolódtam, hánykolódtam az ágyamban, csak úgy viharzott bennem a zene.

– Hát miért nem kéred el a darabot Vergától?

– Ne ugrass, Puccini! – mondta bosszúsan Mascagni. – Ha Verga elé állnék ezzel az átkozott gyerekpofámmal, kihajítana azonnal és rám eresztené a kutyáit.

Giacomo nevetett, de aztán komolyan mondta:

– Ha leülnél a zongorához és játszanál neki, nem dobna ki, esküszöm!

Mascagni arca szenvedő lett, szája széle legörbült.

– Nem mondanád meg nekem, hogyan jussak el Palermóba? Úszva vagy gyalog? Mert annyi pénzem nekem soha életemben nem lesz, hogy vonaton vagy hajón odautazhassam.

– Írj neki levelet, válaszolni fog. Giovanni Verga nagyszerű ember. – Aztán pajkos mosollyal hozzáfűzte még: – És talán az a kis színésznő, az az Eleonóra Duse is szívesen segítene neked.

Aztán tovább vitatkoztak, mindig csak egyetlen témán, a zenedrámán, az operán, ezen a kritikusok szerint már haldokló, feltámaszthatatlan, végleg kimerített zenei műfajon, amely mögé két felülmúlhatatlan lángész tett kőkemény pontot: Verdi és Wagner. A bel canto a múlté, és Wagner orkesztrális, motívumos, elfilozofáló operastílusát nem utánozhatja, nem folytathatja, nem fejlesztheti tovább senki.

– Nem igaz! Nem igaz! – kiáltotta szenvedélyesen Puccini: – A bel canto, az énekesek ajkán szárnyaló dallam örökké élni fog, Wagner is tudja ezt, de új, komplikáltabb formában, összeölelkezve a zenekarban megszakítás nélkül hömpölygő zenével.

– És az opera is élni fog! – lelkesedett Mascagni. – Majd mi megteremtjük az új operát! A való életet tükröző, realisztikus zenedrámát.

– A kis emberek, kis dolgok, kis örömök, bánatok egyszerű operáját – mondta Puccini.

Talán itt, Gigi Nennini művész-kocsmájában ejtette ki először két szenvedélyes gyerekember azt az új zenei fogalmat kifejező szót: verismo. S itt szövődött, ezen a szeptemberi délutánon, egy életre szóló szövetség és barátság Puccini és Mascagni között.

Már erősen alkonyodott, amikor elbúcsúztak egymástól, kicsit fáradtan a sok beszédtől, de azzal a megelégedet érzéssel, hogy gazdagabbak lettek valamivel.

Nem kellett nagyon sietnie, volt ideje bőven. Átballagott a kivilágított Galleria-n, de nem mert az üzletekre nézni, nehogy megfogja valami a tekintetét a magukat hivalkodóan és csábítóan felkínáló kirakatokban. Már messziről meglátta a fényben úszó Scala-t, a kétoldalt kapuk felé igyekvő tömeget, a kocsifelhajtó előtt össze torlódott hintókat türelmetlenül kapálódzó, prüszkölő lovaikkal, feketebajuszú, libériás kocsisaikkal és a párnák selymén ringatódzó, fehérprémes hölgyeikkel, cilinderes uraikkal, a főbejáratot szent Péterként őrző, jogarhoz hasonló aranyozott botot tartó hatalmas, fehérszakállas főkapust, tábornokokat és papagájokat megszégyenítő tarka egyenruhájában, bíbor-bársonysüvegével: feszesen szalutált, alázatosan hajbókolt, kesztyűs kezével kisegítette a finnyáslábú hölgyeket, miközben a másik keze tenyerét borravalóért nyújtotta a cilinderesek felé, hogy aztán elbömbölje magát parancsnoki basszusán: „Tovább!"… Micsoda komédia! nevetett Giacomo: ez az opera-hadvezér többet keres egyetlen estén, mint amennyit a legtehetségesebb fiatal muzsikus egy egész hónapon át – csak meg kell aláznia magát az embernek és máris ömlik feléje a pénz. – Nehezen találta meg a karzati feljárót: ez valahol hátul volt, a színház legsötétebb sarkán, nyavalyás kis lámpa pislákolt csak fölötte, s ezt a bejáratot nem védte semmiféle őr; úgy surrantak be ezen a kiskapun az Olympus-ra igyekvők, mint egy szekta titkos hivői bűnös szentélyükbe, nagyobbára páronként, kart a karba öltve, összehangolt lépésekkel rohantak fel a soha véget nem érő, kanyargó, sötét kőlépcsőn, – Giacomo irigyelte őket.

Végül felérkezett a bejárathoz, de mielőtt beléphetett volna, még megállította egy gyöngéd kis kéz: „Kérem a jegyet!" Egy pillanatra találkozott a tekintetük. Milyen csinos és kedves, és milyen fiatal, s milyen vidáman csillog a szeme, gondolta magában Giacomo. A benyomulok mind rohantak az állóhely bársonypárkányos korlátja felé, de Giacomo hátul maradt, a fal mellett a serényen dolgozó csipkekötényes lány mögött, innen is remekül lát mindent, s legalább nem nyomkodják ki a belét a körülötte állók. Mindenekelőtt megkereste Michelét a szeme: ő persze ott állt a legelső sorban, közvetlenül a korlát mellett, a mély szakadék partján, odanyomakodott buzgón, lelkiismeretes szorgalommal. Találkozott a tekintetük, bólogattak, üdvözölték egymást, de Michele rosszallón csóválta a fejét: vajon mi nem tetszik neki?

Ámulva nézett le a katlanba Giacomo: a páholyokban és a földszinten estélyiruhás hölgyek, meztelenül hagyott púderes vállakkal és keblekkel, melyek egymáshoz préselt kemény labdákként szöktek ki a selymek és csipkék alól, káprázatos ékszerek, gyöngyök és gyémántok a nyakon, a csuklón, még a haj fésűin is, – az arany, a drágakő, az asszonyi test káprázatos, hívó és hivalkodó kirakata, az előkelőség kéjesen langyos medencéje ez, s a nők mellett a férfiak karcsú frakkjukban, fehér piké-mellényükkel, glaszé-kesztyűjükkel, fehér csokor-nyakkendőjükkel, fényesen csillogó lakkcipőjükben, – hej, micsoda majomparádé, s ez így tart száz év óta már, s mindig ugyanazok ülnek odalenn a tükrös páholyok kivilágított barlangszájában, micsoda különbség ott lenn és itt fenn: ott a blazírt ínyencek, itt a hivők, a rajongók, ott a beteltek, itt a szomjasak, ott a jussát követelő gazdagság, itt a türelmes szegénység, ott a simára vasalt fekete uniformis, itt a tarka, gyűrött, kopott, agyonizzadt ruhák. Százötvenöt páholy, számolta meg gyorsan a hatemeletes páholysor páholyait, s ezt a százötvenöt páholyt ugyanaz a százötvenöt milánói patrícius család tartja birtokában száz év óta – ezt az anyjától hallotta valamikor Giacomo –, mert annak idején az ő pénzükön épült fel a Scala, hogy megvegyék a páholyukat örökidőre örökáron, úgy, ahogy valaki egy kastélyt épít magának és utódainak, ahova idegen be nem teheti a lábát. Azt is tudta Giacomo, hogy kulcsuk is van a páholyukhoz, mint a lakásukhoz, éppen úgy, s hogy a nyílt páholyok mögött zárt kis selyemszalonok vannak elbújtatva, ahol egymást látogatják és fogadják ezek a kiválasztottak, vagy ha megunták az operát, leheverednek a pamlagra, cigarettára gyújtanak, vagy alszanak egy nagyot. A rossz nyelvek azt mondják, hogy amikor bemutatták itt a Trisztán és Izoldá-t, mind a százötven páholy egyszerre ürült ki. Azt is mesélik, hogy még nem akadt olyan milánói család, amely eladta volna páholyát, ha tönkrement is egészen és minden egyéb vagyontárgyát eladta is; csak akkor szabadul fel egy-egy páholy, ha kihal egy család teljesen, örökös nélkül. Giacomo észrevette, hogy majdnem minden páholyon címer is van; amely feltünteti a birtokló család színeit.

De a látvány gyönyörű, tagadhatatlanul az. Minden páholy párkányán hatalmas szegfűcsokor halványrózsaszínű szegfűkből, hajszálra egyforma mindegyik. S ezek a páholyok olyanok, mint a hátulról megvilágított kis barlangok vagy öblök. Hatalmas fehér oszlopok védik a színpadot és a láthatatlan zenekart, s a mennyezetről tündöklő kristálycsillár csüng le szivárványos fénnyel, amely egyszerre csak halványodni kezd, gyöngül, egyre gyöngül, mint a haldokló lassan lecsukódó szeme, míg végül elsötétül egészen. De a szemtelen kis barlangfények még mindig világítanak, vagy lehet, hogy csak a meztelen hófehér mellek fénylenek a hirtelen sötétben, gondolja magában vidáman Giacomo és nagyokat lélegzik, hogy magába szívja az ápolt női testek felszálló illatát. Már felharsan a nyitány, már szétnyílik a függöny – milyen kedves, szép zene ez –, de a derék öreg Auber nem nagyon érdekli őt, inkább a színpadot figyeli, a díszletet bámulja, a játékot és nem az éneket követi: igen, tökéletes itt minden, a zenekar, a tenorista, a statiszták mozgása, tökéletesen egybehangolt, nagy művészi munka és küzdelem rejlik mögötte a teljes illúzióért. De ez a pajzán, vidám zene nem bántja sem a szívét, sem az idegeket, a naiv színpadi cselekmény nem nyűgözi le az embert, – Auber tehet róla, hogy Giacomo figyelmét elvonta valami: egy puha kar amely csak úgy véletlenül megérintette a karját, egy váll, amely ugyanolyan véletlenül súrolta a vállát, egyedül az az ördögi vén francia tehet róla, hogy Giacomo érzékeny művészkeze engedelmeskedett valamilyen ellenállhatatlan, mágneses erőnek és óvatosan ráfonódott a hozzásimuló lány puha derekára, hogy aztán szinte taktusonként feljebb és feljebb tapogatózzék a kerek kis mell határáig. Ott álltak ketten hátul a fal mellett, összefonódva, a legsötétebb sötétben.

– Parancsol egy látcsövet? – suttogta lágyan a kötényes kis jegyszedőlány; Giacomo a tenyerén érezte, hogy dobog a szíve. – Nem kerül semmibe, ingyen adom.

– Minek az? – súgta vissza Giacomo: – Hiszen anélkül is látlak.

Most már a fejét is vonzotta valami, s a szája rátapadt egy illatos kis szájra. Az első szünetben Michele megkérdezte a bátyjától:

– Mit szólsz hozzá? Hogyan tetszett?

– Elragadó! – felelte Giacomo a legteljesebb lelkesedéssel.

– Ennyire tetszik neked? – csodálkozott Michele. – Én azt hittem, hogy unni fogod. Mintha kicsit elavult volna már, ha szép is a zene.

Giacomo észbekapott:

– Úgy értem, hogy a karmester tökéletes. És a tenorista is remek.

Még alig szívta el a második cigarettát, már csöngettek is. Michele rohant:

– Sietek, hogy elöl legyek. Gyere te is velem – buzdította bátyját.

– Még szippantok egy-kettőt.

Megvárta, míg sötét lesz, aztán visszaosont a régi helyére, s ügyes keze megtalálta rögtön azt, amit keresett.

– Gyere el máskor is – súgta remegő hangon a lány. – Nem kell jegyet vásárolnod, beengedlek mindig.

– Aranyos vagy. Hogy hívnak?

– Annetta …

– Velem vacsorázol?

Valaki pisszegett. Kénytelenek voltak megint csókolódzni.

A második szünetben Giacomo megint megkereste Michelét és komoly, gondterhes arcot vágva mondta neki:

– Szörnyen röstellem, Michelino, de megint nem tudok veled vacsorázni.

– Tudtam. Gondoltam. Meg mertem volna esküdni rá! – bosszankodott Michele.

– Fontos tárgyalásom van ugyanis színház után.

– Képzelem.

– Arról van szó, hogy ingyen belépőt szerzek magamnak ide a Scala ba, minden estére.

– Igaz ez? – álmélkodott Michele és fürkésző szigorral nézett Giacomóra.

Giacomo hangja még sohasem volt becsületesebb, őszintébb.

– Igaz, hát! És remélem, hogy sikerül… sikerülni fog, biztosan.

Már kiürült az egész színház, amikor karonfogva lerohantak a végnélküli lépcsőn. Egy eldugott kis kocsmát kerestek, s egymás mellé ültek a legsötétebb sarokba.

– Hát te ki vagy? – kérdezte Annetta, ráfüggesztve rajongó, szerelmes tekintetét.

– Zeneszerző, muzsikus… Egyszer talán majd én is otthon leszek a Scala-ban. Giacomo Puccini a nevem… de sajnos, nem lakom egyedül…

A lány odahajolt a füléhez, alig lehetett megérteni, olyan halkan súgta:

– Én egyedül lakom egészen…

… Ahogy órákkal később hazaérkezett kis padlásszobájukba és lefeküdt a sötétben, nevetve mondta magának: „Félig már meghódítottam a Scala-t, megnyertem az első ostromot… ha nem is éppen a zenémmel…"

II.

Soha még nem volt Puccini nyugodtabb, vidámabb, mint ezen a verőfényes szeptemberi reggelen. Körülötte csupa kedves, ismerős arc, csupa barát, csupa testvér: Mascagni, Leoncavallo, Zuelli, s lám ott van Alfredo Catalani is, szeretettel, boldogan integettek egymásnak (ketten képviseljük a kicsi Luccat! – gondolta magában büszkén), s az a kecskeszakállas is itt van, az a Borelli, akit az Excelsior-ban látott. Lehettek vagy tizenöten, Itália minden vidékéről sereglettek össze ebbe az ősi terembe, úgyszólván minden város képviselve volt itt a legkülönb fiával, csupán a két örökös versenytárs, Róma és Bologna tartotta otthon féltékenyen ifjú bajnokait a maga konzervatóriumában: ők nem borultak le Milánó előtt, nem ismerték el a fölényét, nem bizony. S ezeken a még félig gyerekarcokon mind ugyanaz a stigma, ugyanaz a szelíd megkínzottság, a zene gyönyörűséges élvezetének oly áruló nyomai, – nincs az a mákonya a világnak, amely úgy belevésné magát a szemekbe, az arcokba. De ugyanaz a stigma a hosszú asztal körül ülő férfiak öregedő arcán is. Giacomo fürkészve nézte őket: az a fáradt öregúr ott a középen, az bizonyára Antonio Bazzini, s rögtön a jobbján az a sugárzó arcú, lelkes tekintetű fekete férfi – milyen fiatal még! – az Amilcare Ponchielli, ki lehetne más? Úgy kiugrott az arca a többi arc közül, mint a tárlatokon egy nagy mester festménye a többi fakó festmény közül. Igen, ez az ember vonzotta őt ide gyerekkora óta rejtelmes erővel; gyönyörködve, rajongással nézte: pontosan olyan volt, amilyennek elképzelte, nem, inkább olyan volt, mintha régen, mintha mindig ismerte volna. S a tekintetük minduntalan találkozott.

Olyan ez itt, mosolygott Puccini, mint a dalnokok vetélkedése a Mesterdalnokok-ban, vajon van-e közöttük egy Beckmesser is, és akad-e közöttünk egy Stolzingi Walter? Semmi formaság, nagyképűség, semmi műszigor, nem ítélőszéki, baráti tanácskozás inkább, egyik-másik tanár még cigarettázott is, – ő is rágyújthatna nyugodtan, ha éppen akarna, nem szólna rá senki.

Bazzini kopogott – minden szem rátapadt. Nem állt fel a székéről, csendesen beszélt, kicsit fújtatva, nehezen, a világ legtermészetesebb, legközvetlenebb hangján:

– Üdvözlöm magukat, fiatal művésztársaim, akik idejöttek közénk, vagy akiket mi hívtunk magunk közé, hogy továbbfejlesszük tehetségüket, amelyről már másutt, kisebb városaink kitűnő konzervatóriumaiban fényes bizonyságot tettek. Lássanak bennünk mindig barátokat, segítségre kész idősebb, tapasztaltabb testvéreket, csak ezt és semmi mást. Egyetlen célt szolgálunk itt valamennyien: a tiszta művészetet. Majd Arnilcare Ponchielli barátom részletesen kifejti, mit várunk, mit remélünk mi maguktól. De előbb felolvassuk a nevüket, hogy személyesen is összeismerkedjünk.

Ezzel átnyújtott egy papírlapot a legfiatalabb tanárnak, Saladinónak. Ez szintén ülve maradt, úgy olvasta a névsort, lassan, ábécé sorrendben.

– Akinek a nevét olvasom, az kérem, álljon fel egy pillanatra.

Borellivel kezdődött, Zuellivel végződött. Mindegyiket figyelmesen megnézték a tanárok, de Giacomónak úgy rémlett, hogy amikor Mascagnira került a sor, hosszabb szünetet tartottak, mint egyébként, s a szemek még több érdeklődéssel, szeretettel fordultak Pietro mosolygó gyerekarca felé. S amikor az ő neve hangzott el, Ponchielli meleg tekintete szinte megsimogatta őt; aztán odasúgott valamit Bazzininek, aki megértőn bólintott.

Most Ponchielli szólt hozzájuk, ő is halkan beszélt, de a hangja átforrósodott, mintha láz fűtötte volna.

– A legnehezebb tanszakot választották, barátaim, a legnehezebbet és a legszebbet: a zene szerzését, a zene alkotását, ami azt jelenti, hogy nemcsak szolgálni kívánják a zenét, hanem új zenét akarnak teremteni. Ez a legnagyobb feladat, amit művész maga elé tűzhet, mert csak az alkotó művész, a komponista fejleszti tovább azt a zeneköltészetet, amelyet már csaknem az egekig dobtak fel a Bachok és a Beethovenek, a Mozartok és a Donizettik: riasztó nagyságok, akik szinte megrettentik az embert felülmúlhatatlanságukkal. És mégis meg kell próbálniuk, hogy felülmúlják őket, önbizalommal és önkritikával, vállalva a legnagyobb gyönyörűséget és a legnagyobb kínt, az alkotás, a vajúdó teremtés gyönyörűséges kínját. Maguk mind a tizenhatan a lehetetlent kísérlik meg, mint a sárkányölő, isteneket legyőző mesebeli vitézek. S erre a küzdelemre próbálunk mi varázsos fegyvereket adni a kezükbe, de ezek a fegyverek csak a tiszta hősök kezében győzedelmesek. A legnagyobb becsülettel és alázattal kell harcba szállniuk, ha igazán művészek akarnak lenni. Az igazi művész mindig elégedetlen önmagával és sohasem veszti el kishitűen a kedvét, hanem új és új ostromra indul… ezt ne felejtsék el, kérem, soha. – Cigarettára gyújtott és körülnézett. – Megvallom, soha még nem jelentkezett nálunk ennyi fiatal művész a zeneszerzői tanszakon, és megvallom azt is, noha még annyi reménykedéssel nem fogadtunk senkit, mint amennyivel ma fogadjuk magukat. Mintha csoda történt volna, mintha innen is, onnan is új tehetségek bukkantak volna fel a sötétből egyik napról a másikra. S mi boldog reménykedéssel tekintünk a munkájuk elé: talán végre most maguk között megtaláljuk azt az alkotó művészt, akit évek óta hiába várunk és keresünk. Mert nincs nagyobb boldogság egy művész számára, mint felfedezni azt az embert, akiről érzi és tudja, hogy sokkal különb nála. Ez a mi tanári alázatunk, a maguk alázata pedig a munka alázata legyen. A dicsőséget nem adják ingyen, barátaim, még a legtehetségesebb embernek sem, cudar keményen meg kell dolgozni érte, szorgalommal, kitartással, majdnem szerzetesi önfeláldozással. Tudom, lesznek, akik unni fogják a sok fölöslegesnek vélt tantárgyat, a zeneelméletet, az összhangzattant, az ellenpontozást, a zenei formatant, a hangszereléstant, a zenetörténetet, a zeneesztétikát, minek az nekünk, fogják mondani, a pokolba velük, puszta időfecsérlés, elavult skolasztika, csak elvon bennünket az igazi munkától, a komponálástól, s már dolgozni szeretnének a szonátájukon, szimfóniájukon, az operájukon… tudom magamról, így voltam vele én is, így lázongtam én is annak idején. Nos hát, mi azt mondjuk maguknak: írjanak, komponáljanak, minél előbb, amit csak akarnak, semmi akadály nincs, mi nem hátráltatni kívánjuk a munkájukat, hanem elő akarjuk segíteni, gyorsítani akarjuk azzal, hogy hozzásegítjük magukat mindahhoz, ami megkönnyíti ezt a munkát. Lássanak bennünk barátokat, cinkosokat, akik szövetkeznek magukkal egy közös nagy cél érdekében, – Új cigarettára gyújtott: – És hadd mondjak el még valamit: ne tekintsék ezt itt szigorú értelemben vett vizsgának, hiszen maguk valamennyien már levizsgáztak másutt, inkább vizsgálódásnak vegyék. Mert bárhogyan üt is ki ez a vizsgálódás, önök már most növendékei a mi zenei főiskolánknak, mi itt csak arról fogunk dönteni a mai próba alapján, ki legyen az az öt fiatal művésztársunk, aki tandíjmentes helyet kap… mert fájdalom, mindössze csak öt ilyen üres helyünk van. Tudom, talán nyomorogni, éhezni is fognak… ne veszítsék el a kedvüket, a bátorságukat, mi is nyomorogtunk egykor majdnem valamennyien… talán ez a szenvedés is szükségei ahhoz, hogy megedződjünk a küzdelemre, az alkotás nagy küzdelmére. – Pillanatig hallgatott. – Ebben az urnában vannak itt a megoldandó feladatok: egy-egy rövid dallamsor, amit a megadott hangnemben ki kell bontani, tovább kell fűzni, fejleszteni, tetszésük szerint, a maguk egyéni stílusában. Van idő bőven, nem kell sietniük, senki se sürgeti magukat. Egyedül lesznek mind egy-egy kicsike szobában, ahol semmi egyéb nincs, mint kottapapiros és zongora. Persze cigarettázhatnak és kávét, bort is hozhatnak maguknak, ha éppen kedvük tartja… Még csak egyetlen szót: a bizalmukat kérjük. Egyről biztosíthatom magukat: nálunk semmi más nem számít, semmi a világon, egyedül csak a tehetség.

Kihúzták a tételüket, elvonultak a fülkéikbe. Valóban olyan ez, mint egy szerzetesi cella, mondta magában Puccini, pedig akkor még nem tudta, hogy a konzervatórium épülete csakugyan kolostor volt valamikor.

Megnézte a tételét, kétszer-háromszor eldalolta magában és elmosolyodott. Behunyta a szemét, anyjára gondolt, és máris „megrohanta a zene”, talán nagyobb erővel, mint valaha. Cigarettára gyújtott, leütött pár hangot a zongorán és már írta is a kottát vidám könnyedséggel. Keze alig bírta követni a továbbhömpölygő dallamot.

Otthon izgatottan várta Michele.

– Sikerült? – kérdezte.

– Remek volt! – felelte Giacomo. – Ponchielli nagyszerű ember!

– Nem azt kérdeztem – bosszankodott Michele. – Sikerült-e a vizsgád?

Giacomo vállat vont. Csodálkozva mondta:

– A vizsgám?… Hát persze, hogy sikerült. Miért, te mit gondoltál?

Este azt írta anyjának:

„ … egy D-dúr melódiát kellett továbbfejlesztenem, egyszerű kis feladat volt, jól sikerült, azt hiszem, – mondd meg a kedves Angeloni mesternek. A vizsga eredményét csak egy hét múlva tudom meg, de ne aggódjatok: biztosan felvesznek az ingyenes helyre. És ne félts bennünket, nem éhezünk…"

És kezdődött a munka, a komoly férfimunka, az önfeláldozó munka, a szorgalmas tanulás, ahogy azt Ponchielli kérte. Még Michele is elégedett volt bátyjával. Giacomo szigorú munkarendet írt elő magának, s azt be is tartotta, úgyszólván percről percre. Reggel fél kilenckor kelt fel, s ha nem volt előadása a konzervatóriumban, fél tizenegyig egyfolytában gyakorolt a zongoránál. Csak akkor ült le reggelizni, aztán elment kicsit kóborolni, egy pillanatra benézett az Exelsior-ba, hogy lássa Pietrót, vagy bekapjon egy falatot, de pár perccel egy óra után már otthon volt megint és öt óráig ellenpontozott, vagy a klasszikus zeneirodalmat böngészte át kicsit, majd újra elrohant hazulról, hogy három tányér zöldséglevest nyeljen le magába egy hatalmas darab sajttal együtt Gigi Nennini jóvoltából, – hatalmas étvágya volt, nem tehetett róla. Aztán, mint valami pocakos, dölyfös bankár leült a Gallériá-ban egy csésze fekete mellé, szivarra gyújtott, s úgy nézte elmerengve az előtte elhömpölygő élet gazdagságát, tarkaságát, a nők ingerlő szépségét, a szemük vidám fényét. Nyolc órakor megpróbált belógni az Olympus-ra, a Scala karzatára, ami nem volt mindig könnyű, mert díszelőadásokon Annettát is ide-oda dobálták, a számozott karzati helyek bejáratához, vagy a hatodik emeleti páholyülésekhez, és nem is várta meg őt az előadás után mindig, – még Annettát is elhanyagolta, szegényt, a munkája miatt, – hamar rohant haza, hogy otthon a petróleumlámpa pislákoló fénye mellett tanuljon egy keveset, s utána idegei megnyugtatása végett még olvasott pár oldalt valamelyik regényből, hogy jobban tudjon aludni. De bármilyen óvatos volt is, bármilyen soványan égett is a lámpa, a ravasz, gonosz Edoardo mennydörgő hangja csakhamar felbődült a szomszéd szobában: „Eloltani, azonnal!" Gyűlölte ezt a postásházaspárt, a férfi durva arcát, az asszony mohó szemét.

Még a bohém tanyájára, az Aida-ba is csak ritkán ment el Giacomo, legföljebb ha szombat este, pedig imádta ezt a veszekedetten bolond kis lebujt, imádott ott mindenkit, a szelíd, szakállas festő-óriásokat, a négerarcú pincérlányt, a bohóckodó, kacér Pepinát, még Leoncavallót és Zuellit is, a vad muzsikát, a gondtalan mámort, az ostoba tréfákat, a vidám hahotát, a szerelmes és szemérmetlen csókokat, a fiatalság szabad tombolását. Igen, szegény Giacomo megtanult valamit, ami nehezebb volt mindennél, amire sohasem tartotta volna képesnek magát: megtanult lemondani. Nemcsak a munkája miatt, hanem a pénztelensége miatt is. Hiszen a nagyszerű Gigi Nennini és a derék Niccolo Netti a végtelenségig hiteleztek volna neki, még sose kértek tőle pénzt, még csak célzást sem tettek rá soha, de nem élhetett vissza a bizalmukkal: mikor fogja ezt a szépen hízó adósságot megfizetni nekik? – Kétségbeesett leveleket küldözgetett a kegyetlen vén varázslónak, Nicolao Cerunak: „Éhen halok, pénzt kérek!", de az csak cseppenként adagolta neki a pénzt, mint a morfiumot a haldokló betegnek, húsz-harminc lírát küldött legfeljebb. Egyszer aztán egy lapot is küldött: „Előbb produkálni, aztán pénzt kérni!"

Az volt a baj, hogy a kis tartalékpénzük már teljesen elfogyott, és Michele sem keresett úgyszólván semmit, egyetlen növendéke volt mindössze, és Giacomo sem tudott neki a konzervatóriumból lemásolni való kottákat szerezni, mert ezeket a nyomorgó növendékek kapták. Szegény Michele arca napról napra elkeseredettebb lett.

Persze voltak azért rendkívüli napok is, nem minden nap pergett le az előírt menetrend szerint. A tanárai ott tartották őt óráik után is, külön foglalkoztak vele, olykor késő estig, kérdezték és tanították, eljátszatták vele legújabb szerzeményét, megmondták a kifogásaikat, és maguk is leültek a zongora mellé, hogy szemléltetően megmutassák elgondolásaikat. Egyszer, amikor Bazzini játék közben véletlenül súrolta a térdét, Giacomo hirtelen elkapta a lábát, mintha védekeznék valami ellen.

– Mi lelte magát, Puccini? Miért rángatódzik? – csodálkozott Bazzini. – Ilyen ideges ember maga?

– Gyerekkori emlék, professzor úr, önkéntelen reflex – nevetett Giacomo. – A nagybátyám mindig a lábamba rúgott, valahányszor elhibáztam egy hangot. Úgy látszik, még most is az idegeimben hordom azt az ijedtséget.

Bazzini és Ponchielli – úgy érezte Giacomo, mindent nekik köszönhet. Nem is az volt a nagyszerű, amit tanítottak, hanem ahogyan tanították, kedvet csinálva neki, lázt gyújtva benne: szeretet, megértés, odaadás, apai önfeláldozás majdnem. Nem kívántak tőle engedelmességet, nem szorították klasszikus korlátok közé, nem terelték őt könnyű, kitaposott utakra, ellenkezőleg: forradalmat vártak tőle, lázadásra buzdították.

– Az igazi lángész mindig a maga hangján beszél és nem követ senkit, még a félisteneket sem, hanem újat teremt, vadonatújat, olyat, amit önmagából vetett ki, ami egyedül csak az övé. – Ezt mondta neki az az Amilcare Ponchielli, akinek az operái világsikert arattak, akinek mindenki tapsolt, csak ő nem tapsolt önmagának.

Beszélgettek, vitatkoztak vele, mint egyenrangú művésztárssal, meghallgatták a muzsikáját, türelmesen, figyelmesen, aztán ők játszottak neki saját műveikből, Ponchielli zongorán, Bazzini[*] néha hegedűn is – így még sohasem hallott hegedülni Puccini senkit.

– Ne feledkezzél el róla komponálás közben – mondta csendesen az öregúr –, hogy a hegedű a zenekar legédesebb hangszere.

Egy-egy ilyen mondatot eltett magában Giacomo, hogy gyönyörködve rágódjék rajta napokon át. Két feladatot is kapott már a tanáraitól. Bazzini egy vonósnégyes megírására kötelezte, Ponchielli egy opera-nyitányt kért tőle. És mind a ketten megölelték, amikor elhozta nekik a Milánóban komponált első zenekari művét, a Melanconia-t.

Futó kis izgalma is volt közben Puccininak – bizony, kicsit belesápadt, ha utólag mosolygott is rajta. A felvételi vizsga eredményét hirdették ki előttük. Mind a tizenhatukat felvették a konzervatóriumba, de csak tizenkettőt a zeneszerzési tanszakra. Aztán hirdették ki – alfabetikus sorrendben – annak az öt növendéknek a nevét, akiknek a tanári kar odaítélte az öt ingyenes helyet.

Kis fészkelődés, nyugtalanság támadt, csak hárman őrizték meg vidám nyugalmukat, kételynélküli önbizalmukat: Puccini, Mascagni, Leoncavallo. Boldogan várták, hogy elhangozzék a nevük, természetesnek vették.

A legfiatalabb tanár kis céduláról olvasta a neveket, hosszan, nyomatékkal, szünetet tartva mindegyik név után.

– Luigi Borelli…

Ez meglepte Giacomót. Hát mégis tudna valamit ez a kis kecskeszakállas? Pietro mást mondott.

– Alfredo Catalani…

Ennek örült. Derék fiú ez az Alfredo, mindig szerette. És tehetséges is a maga módján, csak kicsit konzervatív, az a baj.

– Ruggiero Leoncavallo…

Ez természetes, ezt mindnyájan várták.

– Pietro Mascagni…

Ez még természetesebb. És most sápadt el Giacomo: már csak egyetlenegy hely van és Zuelli is hátra van még. A szíve hangosan vert, a lélegzete is elállt.

– Giacomo Puccini.

Csak most mert felnézni. A tekintete találkozott Ponchielli mosolygó tekintetével.

A lépcsőn hallotta Zuelli mély, elkeseredett hangját: „ …Legalább gyorsabban döglöm éhen. Ez az én formám: a legpechesebb ember vagyok a világon!" Giacomo oda akart menni hozzá, de valaki megfogta hátulról a karját. Catalani volt, sugárzott az arca:

– Olyan boldog vagyok, Giacomo! Verebet lehetne fogatni velem!

– Lucca lehengerelte valamennyi nagy várost! – nevetett Puccini.

– Hol tudnék veled hosszabban beszélni? – kérdezte Catalani. – Nagy titkot szeretnék elárulni neked.

– Az Excelsior-ban mindig megtalálsz öt és félhat között.

Vajon mit akarhat tőle ez az Alfredo? Mi lehet ez a szenzációs titok?

Ha látta és hallotta volna Giacomo a tanárait, amikor a vizsgán írt kottákat tanulmányozták, bizony nem sápadt volna el egyetlen pillanatra sem.

– Ezt a gyilkos szenvedélyt! – kiáltott fel önkéntelenül Ponchielli.

– Kinek a kottája? – kérdezte Bazzini.

– Puccinié. Mondhatom neked, Antonio, ilyet még nem láttam. Belemarkol ez a fiú az ember szívébe. És a dallamvezetése, milyen különös, milyen egyéni. Ez az a temperamentum, ez az a zenei frazeológia, amely operaírásra született…

– Hát temperamentum éppen ebben a gyerekben is van – bökött az ujjával az előtte fekvő kottára Bazzini. – Ez se kutya ám! Forró muzsika ez, és milyen remek a ritmikája! Az ember ki se nézte volna ebből a kis Mascagniból!…

A kincsre rábukkanó aranyásók boldog izgalmával ültek le a zongorához és játszották el egymásnak Puccini és Mascagni dolgozatát.

– Látod, ezért érdemes tanárnak lenni! – mondta csillogó szemmel Ponchielli.

Leoncavallóban is tüstént megegyeztek. De a még fennmaradt két üres hely betöltése fölött órák hosszat vitatkoztak.

De más izgalma, élménye, öröme, fájdalma is volt Puccininak ezekben a számára oly sorsdöntő napokban.

Mintha a gaz, számító végzet megfontoltan adagolta volna neki a legujjongóbb boldogságot és a legkegyetlenebb szenvedést, hogy megtépje és megérlelje teljesen a művészi alkotásra, ami gyötrelemből és lelkesültségből fakad. Ebben az időben ült le Giacomo a Capriccio Sinfonico megírásához, amely műve talán sohasem született volna meg, ha nem veri és simogatja naponként kegyetlenül a sors. És a Capriccio Sinfonico nélkül a Bohémélet sem született volna meg soha.

Először történt meg Milánóban Giacomóval, hogy ülve hallgatott végig egy operaelőadást, ha csak az Olympus-on is, az utolsó sorok egyikében. De Pietro ült mellette! S különben is Pietro kedvességének köszönhette ezt a felejthetetlen estét. Egy Exelsior-beli újságíró barátjától kapta a kis Mascagni a két jegyet. Bizet Carmen-ját játszották a gyönyörű Donadio kisasszonnyal a címszerepben, és Franco Faccio dirigált. Puccinit és Mascagnit valósággal lázba hozta ez a zene, amelynél szenvedélyesebbet, színesebbet még nem hallottak soha. El voltak tőle ragadtatva. És maga a dráma is egyszerűbb és emberibb volt mindannál, amit az operaszínpadon eddig láttak. A negyedik felvonás nyitánya után addig tapsoltak az Olympus többi „őrültjeivel" együtt, amíg azt Franco Faccio meg nem ismételte, s az utolsó jelenet drámája alaposan felizgatta, meggyötörte őket. Piros volt az arcuk, amikor felálltak a helyükről.

Persze nem lehetett rögtön hazamenni; nem lehetett ágyba feküdni, aludni, horkolni, ki kellett vetni magukból ezt az izgalmat, le kellett hűteni valamiképpen a vérüket. Az egyik utcalámpa sárga fényénél megszámolták a pénzüket: összerakva éppen kitelt belőle egy üveg chianti, harapnivalóra már nem futotta sehogy sem. Betértek egy üres kiskocsmába, s még alig ültek le az asztal mellé, már beszéltek is. Egymás szájából kapkodták a szavakat.

– Ez az új út, ezen kell haladni, ezt kell kimélyíteni.

– Ez az igazi színpad, az igazi dráma!

– Lenyűgöz és gyönyörködtet.

– Itt nem ásít egyetlen ember sem a nézőtéren.

– És micsoda ritmika!… micsoda színes, izgalmas muzsika!

– Végre az, amit várok: az érzelmek, az emberi indulatok operája.

– S hogy élnek a figurák: Don José, Carmen, Micaela … !

– Még lélekanalízis is van benne.

– Minden fordulata átgondolt, logikus.

Már ott állt közöttük a szalmafonatos palack: a bor is fűtötte őket.

– És hallottad, mennyire spanyol?! Nincs az a spanyol zeneszerző, aki spanyolabb zenét tudna produkálni ennél. Benne van az egész spanyol zenei folklór.

– S amellett mennyire francia tud maradni, az eleganciájában, a merészségében, a lírájában… gondolj a második felvonásra, a virágáriára.

– S hogy fokozza az izgalmat, a feszültséget! Egyszerre ötlött fel bennük ugyanaz az ijesztő, szentségtörő gondolat:

– Te – mondta Mascagni zavarodottan, bizonytalanul –, ez a nagyszerű francia, ez a mi Verdinknél is… még a németek Wagnerénél is nagyszerűbb.

– Nem, nem, Pietro – felelte kedvetlenül Puccini. – Ne hasonlítgassuk össze. És különben sincs igazad: Verdi dallaminvenciója sokkal gazdagabb, Wagner viszont hatalmasabb nála. De nem is ez az érdekes. Engem az izgat a Carmen-ben, hogy ez az első verisztikus, életszerű zenedráma, amit eddig láttam és hallottam.

– Még realisztikusabbnak kell lenni.

– Még emberibbnek, azt hiszem.

Kifulladtak, ittak, cigarettára gyújtottak; kicsit megnyugodtak.

– Kicsoda ez a Bizet? – kérdezte Puccini. – Mit írt még?

– Éppen ma mesélt róla az öreg Bazzini a hegedűóránkon…

– Hát te hegedülni is tanulsz? – vágott közbe csodálkozva Giacomo.

– Igen, szeretek hegedülni – mosolygott Pietro. – De tudod, mit szeretek a legjobban: vezényelni. Karmester akarok lenni… persze, csak úgy mellékesen.

– Karmesteri kurzusra is jársz? Mascagni bólintott.

– Bolond gyerek vagy – nevetett Puccini –, minden lóra ráülsz.

– Te pedig zongorázol és orgonálsz, sőt verseket is írsz. Nem mindegy az?

– Nos, mit mesélt neked Bizetről Bazzini?

Pietro komoly lett, eltűnődve nézett maga elé.

– Georges Bizet… a legtragikusabb sorsú művésze volt a világnak. Tizennyolc éves korában elnyeri a római zenei nagydíjat, s mindenki ünnepli, tapsol neki. Lehetetlent várnak tőle. És sorba buknak az operái, egyik a másik után, pedig volt közöttük gyönyörű is, például A gyöngyhalászok. Kikiáltják különcnek, félredobják, eltemetik. Csak egyetlen ember tart ki mellette rendületlenül, az íróbarátja, Alphonse Daudet…

– Remek ember! Ismerem! – dörmögte Puccini.

– Daudet megkéri őt, hogy írjon kísérőzenét drámájához, az Arlésienne-hoz. És a már említett Bizet egyszerre csak feltámad, megírja a legelragadóbb, a legcsodálatosabb zenei költeménysorozatot. Megint óriási a sikere. Visszanyeri önbizalmát és megírja a Carmen-t.

– Képzelem, milyen sikere volt.

– Megbukott. Kifütyülték.

– Lehetetlen!

– Bizet belebetegedett a bukásba, a csalódásba. Élete nagy remekművét fütyülte ki a közönség, rántotta le a kritika a leggyalázatosabb módon. Harminchét éves volt. Nem akart tovább élni.

– Meghalt?!

– Nem. Még meggyötörte kicsit a sors, még csavart rajta egyet. Alphonse Daudet és a többi barátja kikövetelte a Carmen röprízét. Bizet betegen feküdt otthon, nem mehetett el a röprízére. S mikor a barátai meghozták neki a siker hírét, a szívéhez kapott és meghalt.

Lehajtották a fejüket, nem mertek egymásra nézni.

– A bestiák! Megölték! – dörmögte Giacomo. Ittak.

– Ez lesz majd a mi sorsunk is, meglásd – nevetett keserűen Mascagni. – A remekművünket fogják megbuktatni a bambák meg az irigyek.

– Hallgass! – intette le Giacomo. – Ne fesd az ördögöt a falra. Babonás vagyok. És különben sem szabály, hogy az ember megbukjék a remekművével.

– Nem szabály? Majdnem az. Elsoroljam neked a legnagyobb operabukásokat? Bellini: Norma, Bizet: Carmen, Verdi: Traviata, Wagner: Tannhauser… Parancsolsz még többet? Folytathatom.

Puccini szeme feketébb volt, mint valaha.

– És a legszörnyűbb az lehet – mondta egészen halkan, cigarettája füstje után bámulva –, ha az ember egy élet birkózása után megteremti végre azt az örökkévaló remekművet, de már nem éri meg a sikerét. – Elhallgatott, aztán: – Nem, még szörnyűbb is van ennél: ha az ember sohasem írja meg a remekművét, vagy… vagy… nem tudja már befejezni.

De aztán megint a Carmen-ről beszéltek, csodálattal, boldogan. Már az utcán voltak, s a lelkesedés tüze még mindig lángolt bennük.

– Milyen remekül vezényelt Franco Faccio! – lelkesedett Pietro.

– Milyen gyönyörű ez a Donadio! – lelkesedett Giacomo.

Még az álmába is elkísérte Bizet zenéje Giacomót: vadakat álmodott, összevissza mindent, egymást kergető képek rohantak el a szeme előtt, de a háttérben, mint valamilyen vastag színpadi függöny mögött, ott dübörgött folyton ez a pattogó, tüzes zene –, nem lehetett tőle szabadulni. Michele nehéz keze emelte ki a varázsból.

– Hát te még meddig akarsz aludni? – kérdezte mogorván. – Már tíz óra is elmúlt. A postás is itt volt már.

– Hozott valamit?

Giacomo egyetlen lendülettel felült az ágyában; tökéletesen éber volt már.

– Négy levelet hozott. Persze, mind a négy neked szól – mondta keserűn Michele. – Nesze! – És odadobta neki a leveleket.

Giacomo mohón kapott utánuk. Megnézte, megforgatta őket, olyan mozdulatot tett, mintha fel akarná tépni az egyiket, de aztán meggondolta magát, kiszökött az ágyból, s a széken függő barna kabátjába dugta mind a négy levelet.

– El se olvasod a leveleidet? – csodálkozott Michele.

– Majd később, ha kényelembe helyeztem magam – nevetett Giacomo. – Olyan nagy öröm ez, hogy nyugodtan akarom kiélvezni.

Michele dühös lett:

– Talán engem is érdekel, mit ír az édesanyánk. Nem gondolod? Vagy azt hiszed, engem már elfelejtettek otthon? – dörmögte elkeseredetten.

– Igazad van. Bocsáss meg – mondta szelíd bűnbánattal Giacomo. Szégyellte magát és sajnálta Michelét. Kikereste anyja levelét, felbontotta, átfutotta. – Mama ezerszer csókoltat. Csomagot is küld, kis harapnivalóval. Egyébként minden rendben van otthon.

Michele egyetlen szót se szólt; kiment a szobából, becsapta az ajtót.

Giacomo szélvészszerű gyorsasággal mosakodott, öltözködött, a Carmen bevonulási indulóját dúdolgatta közben. Még ez a szegény Michelino se tudta elrontani a jókedvét. De korgott a gyomra, szörnyen éhes volt.

Rohant a Galleriára, a Biffi előtt belesüppedt egy puha szalmakarosszékbe, megrendelte a reggelijét, aztán egy ínyenc gyönyörűségével elővette a leveleket (előbb cigarettára gyújtott, persze), hogy minden szavukat magába szívja, kiélvezze. Az első pillantásra megismerte az írásukat: – négy nő üzent neki, négy rendkívüli teremtés, az a négy ember, akit a legjobban szeretett az egész világon, az a négy ember, akinek a szeretete, szerelme formálta egész lényét gyerekkora óta.

Már megrendelte a reggelijét régen, már ott gőzölgött előtte a kávé, már a kezében volt édesanyja levele, hogy előbb az írásban gyönyörködjék kicsit, s aztán megint elolvassa erőltetett lassúsággal, hogy tovább élvezze és felidézze magában a hangját, a tekintetét, az arcát, a mosolyát, mintha csak itt ülne vele szemben, egyedül, kettesben, – amikor egyszerre csak ijedten a zsebéhez kapott: nincs egyetlen centesimom sem, miből fogom kifizetni a reggelit? De a másik pillanatban vállat vont már és mosolygott: annyi baj legyen, legföljebb a pincérnél hagyom az órámat, azt mondom neki, otthon hagytam a pénztárcámat – s a legteljesebb nyugalommal, a legzavartalanabb eufóriával merült az első levél olvasásába: „… olyan büszkék vagyunk rád, Giacomo tegnap itt járt nálunk a kedves Carlo Angeloni és felolvasta nekünk Ponchielli levelét, hogy te vagy a konzervatórium legkiválóbb növendéke, hogy te vagy minden reménysége, öröme. Sírtunk és nevettünk… Ugye, vettél magadnak télikabátot, kisfiam?…" Ezt még egyszer el kell olvasni, olyan boldogító, gyönyörű, várjon még a többi levél.

Habozott, hogy melyiket nyissa ki másodiknak. Giulia levele mellett döntött. Mindössze négy szó – de micsoda négy szó! „… Mindig veled vagyok, Giacomo." Ez Giulia szerénysége, szemérme. Azt képzeli, csak ennyi illeti meg őt. Nem ömleng, nem panaszkodik, nem akar a terhére lenni. Egyszerűen csak megöleli a maga kedves, néma módján.

Iginia levelét tette el utolsónak, Nittetiét bontotta fel előbb. Igen, ez Nitteti, a bolondos, vidám, szerelmes Nitteti. Még a szavai is nevetnek, hancúroznak „... Jövő héten, szerdán lesz az esküvőm: a mennybemenetelem! Hát még ha te is köztünk lehetnél, Giacomo!… Alberto egy angyal… olyan megható, ahogy rám néz, szinte felfal a szemével – de mégis én fogom öt megfojtani a csókjaimmal!…" Ő az, aki köztünk boldogságra született, maga volt a kacagás kisgyermekkora óta. A legtöbbet talán neki köszönhetem mégis. Ha nincs mellettem Nitteti vidám kis arcával, menthetetlenül beleesem abba a melankóliába, amely mindig környékezett.

Iginia levelét nem merte rögtön felbontani. Elmerengve nézte a boríték betűit: milyen szépek és tiszták! Valamilyen rejtelmes félelem fogta el Giacomót: nagy öröm vagy nagy szomorúság rejtőzik a borítékban, bizonyosan érezte, erőt kell előbb gyűjtenie. Szamárság, lássuk hát azt a levelet, amit Iginiától kaptam, minden levele megrendítően szép volt, s ő állt hozzám mindig a legközelebb és ő értett meg engem mindig a legjobban minden testvérem közül, a muzsikámat is csak ő érezte át igazán! – Kis cédula esett ki a borítékból, leesett a földre, le kellett érte hajolnia: egy húszlírás bankjegy. Ez a csodálatos kis Iginia, aki mindent megérez, előbb kifizeti a reggelimet, csak aztán üzen nekem! Megrendülve olvasta: „Giacomo, drágám – jövő hét csütörtökjén beöltözöm apácának és bevonulok mindörökre a vico-pelagói kolostorba. Ne sajnálj engem, ne szomorkodj: én leszek a világ legboldogabb teremtése, igen, az leszek, hidd el. Mosolyogj, ha rám gondolsz, úgy, ahogy én is mindig mosolyogva gondolok rád. Te voltál az én rövid kis világi életem legnagyobb boldogsága – ezt tudod, ugye? Én most meghaltam a világ számára, a te számodra is, Giacomino, de te nem haltál meg az én számomra: a szemem, a szívem elkísér téged, akárhol vagy is. Ez az utolsó levelem, én nem írhatok neked többet, de te írhatsz nekem időnként, a főnökasszony, Mater Hyacintha, megengedte nekem. A nevemet is letettem: nem vagyok már Iginia Puccini, Maria Enrichetta lettem, erre a névre írj. Én leszek a nővérek zenei oktatója és a virágokat is én ápolom. A te misédet fogom nekik eljátszani először. Neked küldöm az utolsó csókomat, Giacomino, elragadtatott szeretettel…" Szédült a feje, kavargott benne minden, a szeme se látott a felszökkenő könnyektől, „Kérek egy konyakot!" – szólt oda az előtte álló pincérnek. Tehát megteszi mégis, meg tudja tenni, itt tudja hagyni ezt az izgalmasan gyönyörű világot – vajon miért teszi? Mindig azt remélte Giacomo, hogy az utolsó pillanatban visszariad, észbekap Iginia, hogy hallgat a szavára, hiszen úgy megértették egymást mindig, s most bevágja maga mögött az élet kapuját örökre, ő, aki olyan gyönyörű, olyan eszményien szép, akiben ugyanolyan szenvedélyes erővel buzog a zene, akárcsak benne, akit éppen az ő szerelemmel túlfűtött muzsikája ragadott el a legjobban! Érthetetlen, szörnyű! Azt az embert veszíti el örökre, akinél csak az anyját szereti jobban. Nem, ebbe nem lehet csak úgy egyszerűen beletörődni, téved Iginia, ha azt hiszi róla, hogy ő ájtatos áment mond erre az öngyilkosságra! – A második konyak visszaadta az önbizalmát. Már nyugodtan, fölényesen, majdnem vidáman gondolkozott. Hol is van az a vicepelagói kolostor? Közel Luccához, nem messze attól a tündéri tótól, a nagy fenyőerdő alján, amelyhez annyi emlék fűzi. És Mater Hyacinthát is ismeri, hogyne ismerné, ő az a szigorú arcú, kedves öreg apáca, aki már többször is megkérte őt, hogy néha-néha látogasson el hozzájuk a kolostorba, játsszon nekik orgonán egyházi dalokat, és tanítsa be a kórust a zenés misékre. Most majd megírja neki, hogy szívesen a rendelkezésükre áll, valahányszor hazalátogat Luccába. Szabad belépése lesz a kolostorba, akár tetszik, akár nem. Drága kis Iginiám, sápadt kis apácám, Maria Enrichetta, nem ismersz te engem, ha azt képzeled rólam, hogy lemondok a te rajongó szeretetedről.

Hirtelen gyilkos erővel rohanta meg az önvád. Végeredményben az én gaz hedonizmusom miatt szenved mindenki, akit szeretek. Én itt ülök a Galleriá-n keresztbevetett lábbal, pöfékelve, egy finom konyak mellett, legyeztetem, simogattatom magamat mindenkivel, elfogadok, zsebrevágok mindenkitől mindent, míg ők otthon dolgoznak, robotolnak serényen és némán, mélyrehajtott fejjel lemondanak az életről, anyám mos, vasal, harisnyákat foltoz, Ottilia főz, takarít, Dide tanít egy magániskolában néhány rongy líráért, Ramelde elszegődött egy jómódú családhoz házvezetőnőnek, értsd alatta cselédnek, Iginia kolostorba vonul. Giulia némán szenved, Michele mellettem nélkülöz, koplal, lecsúszik mindenről, s tűri az én pimasz fölényeskedésemet, hogy napról napra soványabb, sötétebb, elkeseredettebb legyen – s mindez miattam van, értem van, az én nyugalmamért, jövőmért, tündöklésemért, igen, ők zokszó nélkül lemondanak értem az életről, mialatt én esténként a Scala zsongító mámorában fürdöm, kis lotyókkal hempergek, az Aida-ban dorbézolok, leiszom magamat illatos punccsal, utcai botrányokat csapok és telezabálom magamat potyára Giginél… nem, ez nem mehet így tovább, ennek véget vetek azonnal, nem fogadok el többé senkitől semmit, nem leszek a kitartottja, adósa senkinek, még a királynénak sem: szégyen, undorító, amit csinálok.

Úgy rohant, mint az őrült a konzervatórium felé. Kopogás nélkül rontott be Ponchielli szobájába. Szerencsére egyedül volt.

– Professzor úr!… Professzor úr! – kiáltotta lelkendezve.

– Mi a baj, Puccini?

– Én ezt nem csinálom tovább!… Megundorodtam magamtól; mindenkitől elfogadni mindent, és nem adni érte senkinek semmit… Hazamegyek Luccába, állást vállalok…

– Maga itt marad, értette?… – parancsolta keményen Ponchielli hangja. – Itt marad és dolgozik, ez a kötelessége és semmi egyéb. Megirja a Capriccio Sinfonico-t végig… az első két tétele ragyogó… aztán megírja első operáját, mert maga operaírásra született, ha nem tudná. És elég volt ebből a hiszterizálásból! Fojtsa zenébe azt a veszekedett vérmérsékletét!

Puccini alázatosan, némán, csodálattal nézett Ponchiellire. Mindent felborító dühét valamilyen végtelenül szelíd nyugalom váltotta fel. Mondani akart valamit, de Ponchielli türelmetlen mozdulatot tett:

– Most pedig menjen haza és komponáljon. Ilyenkor megy a muzsika, ha az ember kicsit meggyötört. És holnap reggel jöjjön ide vissza, mutassa meg nekem, mit írt, s majd együtt dolgozunk egész délelőtt.

Intett, hogy menjen. Giacomo szó nélkül engedelmeskedett.

III.

Már hárman éltek együtt a vicolo San Carlo-i padlásszobában, a postásházaspár minden tiltakozása ellenére. Giacomo úgyszólván az utcáról szedte fel második lakótársát, Ceccót. Távoli rokona volt ez a Cecco, alig látta néhányszor, de volt benne valami megfizethetetlen: az állandó jókedve. Folyton nevetett, akármit mondott neki az ember, s nevetett rajta minden, a szeme, szája, orra, nevetett, ha koplalt, nevetett, ha fázott, nevetett mindig, nevetett akkor is, amikor mindenki más üvöltött a fájdalomtól. És ez az örökös vidámsága megfertőzött körülötte mindenkit – még Michelet is sikerült megnevettetnie Ceccónak. Giacomónak ez kellett, éppen most kellett neki a jókedv, mintha az égből dobták volna le neki ezt a vigyorgó kis Ceccót. Az utcán találkozott vele.

– Hahó, Giacomo!… Már meg se ismered az embert? És egyszuszra kitálalt előtte mindent, persze legmosolygóbb ábrázattal: hogy nyomorog, koplal, hogy festőiskolába jár, s hogy még lakása sincs; a kapualjakban hál és a kutakban mosakszik.

– Nem húzódhatnék meg én is éjjel a te vackodon? – kérdezte reménykedve. – Tudod, most a tél derekán már bitangul hideg van.

Giacomo megvakarta a fejét, aztán karonfogta:

– Gyere!

Persze Michele és a postások görbe szemmel nézték Ceccót, de a vidámsága fölöttük is győzött. Csakhamar ő lett az egész ház kedvence.

– Ti úgy éltek itt, mint a főurak! – mondta ragyogó szemmel, amikor meglátta a szobájukat. Este ledobott magának egy pokrócot a padlóra a két ágy közé, s már horkolt is azonnal, úgy aludt, mint a medve, meg se moccant reggelig.

Igyekezett megszolgálni azt, amit kapott. Kisöpörte a szobát, megvetette az ágyakat, elmosogatott, eltörölgetett mindent, még a hamutálcát is kitörölte, még a cipőjüket is kikefélte, bárhogyan tiltakoztak is, és sohasem kért semmit. Még Maddalena asszonyhoz is átment segíteni, hogy megvesztegesse, ami nyilván sikerült is neki.

– Milyen jó meleg van itt nálatok! – mondta első reggel elragadtatottan, amin nevetniük kellett, mert ők cudarul fáztak hetek óta már. Giacomo alig tudott zongorázni meggémberedett ujjaival.

Ezermester volt Cecco, még főzni is tudott, és milyen remekül! Éppen kaptak anyjuktól kis hazai csomagot, finom luccai olajat, egy zsák tarka babot, kolbászt is egy rudacskával, s váratlanul bekopogott hozzájuk a pénzespostás, két utalvánnyal egyszerre – égből pottyant csoda volt ez is –, az egyiket, az ötvenlírást, a vén varázsló küldte (mi lelte ezt a Nicolaót, hogy ilyen bőkezű lett egyszerre?), a másik utalványon nem volt feladó, ki küldhette vajon ezt a hatalmas összeget, ezt a kövér százlírást: Carlo Angeloni vagy Giulia talán?

Boldog, éhes szemmel állták körül a varázsos csomagot. Cecco ugrált örömében és tábornokként vezényelt:

– Te, Giacomo, lerohansz és veszel egy üveg chiantit, nehogy azt higgye a disznó, hogy kutya falta fel… te pedig, Michele, harminc kiló fát hozol, hogy jól bedurrantsam ezt a nyavalyás vaskályhát és megfőzzem rajta a fejedelmi ebédet!

– Őrült vagy! – intette le bosszús arccal Michele. – Itt nem szabad főzni, itt nem szabad fűteni, ide be se lehet csempészni fát, mert Maddalena leselkedik, átkozott egy hely ez!

– Hülyék vagytok! – röhögött Cecco. – Majd kitolok én velük, bízzátok csak rám! – Két kezével magához vonta őket és sugdosott nekik valamit.

Mind a hárman nevettek.

– Óriási – mondta Giacomo. – Lángész vagy, Cecco! Cecco a két szobát elválasztó zárt ajtó elé állt, s úgy ordította harsányan, hogy odaát is meghallják minden szavát:

– Gyorsan!… Siessetek!… Hamar azt a ládát!… Ne piszmogjatok annyit! Dobáljátok bele azt a holmit egy-kettő!… Végül még lekésünk a vonatról!…

– Hova készülnek maguk? – hangzott fel az ajtó mögül Edoardo kíváncsi hangja.

– Hazamegyünk karácsonyra. Pénzt kaptunk ma postán – bömbölte vissza neki Giacomo.

Öt perc múlva mind a hárman kirohantak a szobából. Hátul vánszorgott sántikálva, fújtatva, a nagy ládával Cecco, mint aki irgalmatlan súlyt cipel.

– Segíthetnétek. Megszakadok! – nyögte panaszosan. Maddalena és Edoardo ott álltak lesben az ajtajuk előtt.

– Jó utazást! – dörmögte Edoardo.

– Boldog ünnepeket! – kiáltott vissza Giacomo.

Megálltak a kapu előtt, hogy kikacagják magukat; a hasukat fogták. Aztán megvették a bort, még gyümölcsöt is vásároltak, narancsot, banánt, datolyát, szép kényelmesen elsétáltak egy fakereskedő pincéjéhez, ott teletömték az üres ládát fával és hazacipelték megint. Most nem kellett mímelniük a szuszogást, valóban szuszogtak, pedig hárman is fogták a ládát.

Ahogy közeledtek a szobájukhoz, Cecco üvöltözni kezdett:

– Ugye, megmondtam nektek, ti lajhárok?! Addig piszmogtatok, amíg sikerült elkésnünk, a fene egye meg!

Mint vad a barlangjából, úgy szökött ki az ajtaján Edoardo.

– Mi az, visszajöttek? – kérdezte bambán.

– Az orrunk előtt gurult ki a vonat – felelte panaszosan Michele.

– És mikor utaznak? – kérdezte Maddalena, aki szintén előbújt az odújából.

– Nem tudom… talán holnap – felelte kedvetlenül Giacomo. – Bár őszintén szólva, már elment a kedvem…

Ezzel bevonultak a szobájukba, a legkomorabb arccal. Persze halkan, óvatosan magukra zárták az ajtót. Cecco csak a szemével dirigálta őket. Giacomo már a zongoránál ült…

– Concerto grandioso! – kiáltotta át nekik.

– Va bene! – helyeseltek odaát. A zenét szerette ez a két mogorva ember, ez volt bennük az egyetlen jó.

És felharsant A tolvaj szarka nyitánya, mindent zajt elnyelő, harsogó erővel; Giacomo még énekelt is hozzá, kieresztve baritonját.

Közben Michele vad buzgalommal dobálta a tuskókat a kályha szájába, Cecco pedig nagy szakértelemmel sütötte a kolbászt és a babot a pattogó, sercegő olajban, de nem kellett félni semmitől, A tolvaj szarka szűnni nem akaró dübörgése elnyelt minden egyéb hangot.

Még tapsoltak is a postások és lelkesen ordítottak, követelődztek:

– Bis!… Bis!… Hogy volt!… Hogy volt!… Giacomo nem kérette magát, megismételni Rossini vidám indulóját, elejétől végig:

– Grazié! – kiáltották hálásan és megint tapsoltak. Cecco röhögve intett, hogy elég már, elkészült a vacsora.

Kapkodva terítettek. Úgy ültek az asztalnál, olyan ragadozó szemmel, mint a legfalánkabb farkasok.

– Nincs olyan bab és nincs olyan olaj az egész világon, mint a mi Luccánkban! – lelkesedett Giacomo.

– És nincs olyan szakács az egész világon, amilyen én vagyok! – verte a mellét Cecco megdicsőült arccal.

– Kinevezlek főszakáccsá! – tréfált még Michele is.

– Huncut egy fickó vagy! – dicsérte meg Giacomo Ceccót és alaposan hátbavágta.

Ettek, ittak, nevettek.

Most először történt meg velük, amióta Milánóban voltak, hogy csakugyan jóllaktak.

Már kitavaszodott egészen, mire Puccini elkészült a Capricio Sinfonico-val. Most először érezte, hogy valami érdemlegeset alkotott. Nem mintha elégedett lett volna magával, távolról sem volt az, sőt csalódott volt kicsit, többet remélt ennél, de ez a munkája mégiscsak különb volt mindannál, mint amit eddig alkotott, ez már kifejezett valamit abból, amit megszületése óta magában hordozott, abból a világfájdalmas melankóliából és gyönyörködő ujjongásból, ezekből az oly ellentétes érzésekből, amelyek összeölelkeztek és birkóztak benne. Ezt a művét lázban írta, valóságos lázban, szinte önkívületben, elzárkózott a külvilágtól, elmélyedt magában, s megleste a szívéből feltörő hangokat – ez inspiráció, ihlet volt csakugyan, ezt a zenét nem az agya komponálta, hanem készen kapta valahonnan, ő csak gyorsírója volt önmagának, lejegyezte a diktandót. Egy önkínzó aszkéta kegyetlen türelmével dolgozott, elhanyagolt mindent, levelezést, testvéreket, barátokat, még a szerelemről is lemondott, ő, aki meggyőződéssel vallotta, hogy a nők testéből és sóhajából száll fel a muzsika. A munka mellett minden olyan nevetségesen eltörpült, olyan érdektelenné, másodrendűvé vált, a munka izgalma volt a legnagyobb izgalom, amit az élet csak nyújthatott. Az egész teste olyan volt, mint a széltől felkorbácsolt viharos tenger, lázongtak az idegei, remegett a keze, csak a feje volt nyugodt, halálosan nyugodt, csendes, józan, tiszta, úgy engedelmeskedett neki, mint a legtökéletesebben megolajozott gép. Még enni is elfelejtett néha, nem vett észre maga körül semmit, nem látta meg, milyen sötét lett megint Michele, nem járt már a konzervatóriumi órákra sem, amit nem is kívánt tőle senki, a Scala-t is elkerülte, minden idegen zene – legyen az bárkié – csak zavarta volna, kettesben élt cigarettájával: száz cigaretta naponta!

Csak Cecco vidám arcán akadt meg néha távolba meredő tekintete: Cecco állandó jókedve kellett neki ahhoz a külső csendhez és nyugalomhoz, amit a belső izgalom ellensúlyaképpen a munkája megkövetelt. Nagyszerű fiú volt ez a Cecco, maga volt a szeretet, a hála, a szolgálatkészség, még a gondolatát is kileste: szaladt le cigarettáért, feketéért, ételét, italért, odatette némán Giacomo mellé, de soha nem zavarta egyetlen szóval sem. Michele ezt nem értette, pedig Michele is muzsikus volt a maga módja szerint, illett volna tudnia. Állandóan zavarta Giacomót, szólt hozzá, morgott, csapkodott, mindig a legrosszabbkor persze, s ha Giacomo végül is megunta a dolgot, az asztalra vert és rárivallt, csendet követelve, szörnyen meg volt sértve, haragosan elrohant, s úgy vágta be maga mögött az ajtót, hogy csak úgy döngött belé az egész ház. Nehéz ember volt ez Michele, nehéz, szerencsétlen ember, pedig jó fiú volt, igazán. Lám, akkor is, amikor Giacomo egyszerre csak hátrafordult és ujjongó arccal bejelentette: „Elkészültem! Befejeztem!", csak Cecco ugrott boldogan a nyakába és táncolt vele körbe a szobán, Michele arca meg se rezzent, s csupán annyit mondott, azt is hasfájósan: „No végre, hogy megvagy vele. – Gratulálok!”

Cecco még egyebet is csinált veszekedett jókedvében. Az egyik ágy alól gondosan eldugott kartonlapokat húzott elő és teletűzdelte velük a falakat: csupa meztelen nő, kicsit futurista combokkal, milyen vidám lett tőlük rögtön a szoba! Végül pedig diadalmas arccal Giacomo ágya fölé akasztott egy képet, Giacomo karikatúráját: ott ül a zongora mellett elmerengő szemmel, felborzolt hajjal, szája két csücskében két cigaretta parázslik, két térdén két meztelen nő, az egyik – Melanconia van ráírva – bánatos, sovány és petyhüdt, a másik – Gioia, Öröm – vidám, kacér, szemtelen, két kemény melle csak úgy duzzad az egészségtől.

– Remek! – mondta önkéntelenül, nevetve Giacomo. – Milyen tehetséges vagy te, Cecco!

Egy arcizma se rándult Michelének most sem.

… Fenséges érzés volt rohanni a konzervatóriumba, hóna alatt a nagy kottacsomaggal. Ezúttal szerényen kopogott az ajtón és majdnem alázatosan mondta Ponchiellinek:

– Elhoztam a Capriccio Sinfonico-t, teljesen átdolgozva, készen. Tessék.

És szelíden letette az asztalra a kottát. Ponchielli szinte rávetette magát a kottára. Föléje görnyedt, belemélyedt egészen. Hajnalig együtt voltak.

Nehezen jött el a záróhangverseny napja. Nagy esemény volt ez Milánóban hosszú évtizedek óta, még a nagy lapok tekintélyes zenekritikusai is eljöttek mind szimatolni kicsit, hátha éppen most bukkan fel az ismeretlenség sötétjéből a holnap zsenije, aki új távlatokat nyit a zeneköltészetnek, s akire évről évre hiába lestek reménykedő szívvel, sehogy sem akart jelentkezni. Persze ezek a kritikusok, ezek a Giovanni Pozza-k, ezek a Carlo Bersezio k, ezek a Filippo Filippi-k nem voltak olyan önzetlen rajongók, mint egy Ponchielli, mint egy Bazzini, nem, igazán nem, de annál nagyképűbbek voltak, s csak a jó Isten a megmondhatója, honnan vették zenei mindentudásukat – náluk másról volt szó egészen: nem akartak lemaradni, fürge kis tollukkal ők akarták felfedezni a holnap győzhetetlen hősét, hogy aztán hozzátapadva, egy életen át sütkérezzenek a fényében, ők, a fénytelenek, mondván: lám, én fedeztem fel őt, enyém a dicsőség! – De ott volt egész Milánó művésztársadalma is, beérkezett muzsikusok, hírneves írók, színházigazgatók, zeneműkiadók, ünnepelt karnagyok, énekesek, színészek, a holnap hősét várták valamennyien, bizakodva vagy féltékenyen.

Most ezen a záróvizsgán nem ült ott olyan közönyös nemtörődömséggel Giacomo Puccini, mint annak idején Luccában Iginia és az anyja között, ez az ütközet már másért folyt itt, mint puszta továbbtanulásért, itt már frontáttörésről, győzelemről, dicsőségről volt szó, az első lépés volt ez a végleges cél, az opera felé – legalábbis ezt mondta neki Amilcare Ponchielli, a legnagyszerűbb ember. És ha tévedett volna Ponchielli, ha csak az elfogult szeretet vakította volna el?…

Nem kellett sokáig gyötrődnie. Már az első tétel után felcsattant a taps, és minden tétel után fokozódott a tetszés, míg végül az utolsó, fájdalmasan elcsendülő hang után valóságos tapsvihar köszöntötte a Capriccio Sinfonico-t, az emberek felugráltak a helyükről és úgy tapsoltak kipirult arccal. Puccininak sokszor kellett meghajolnia a közönség előtt – örökös barna ruhájában, de ez őt egyáltalán nem zavarta.

A társalgóban sorra ölelgették a barátai: Mascagni, Catalani, Leoncavallo, Zuelli – nem érzett bennük semmi irigységet, egyikükben sem –, aztán a két szakállas festő, Pagni és Tommasi veregették a vállát, csak úgy ragyogott szelíd gyerekszemük, még Pepinát is magukkal hozták, aki összevissza csókolta őt, végül a bolond kis Cecco ugrott a nyakába, sírt és nevetett – csak Michele nem jött el, ő nem bízott a sikerében, meg is mondta nyíltan. Két nagy barátja, Bazzini és Ponchielli, alig tudott áttörni az ünneplők tömegén, hogy megrázzák a kezét.

– Ez még csak a kezdet kezdete, Puccini – mondta majdnem szigorúan Ponchielli –, ne felejtse el.

– És ne szédítse meg ez a siker – mondta dörmögő, mély hangján Bazzini. – A siker a legcédább szajha a világon: felkínálja magát a legédesebb mosollyal, csak azért, hogy már másnap megcsalja az embert.

Egy ismeretlen férfi lépett Puccinihoz. Bazzini és Ponchielli barátként üdvözölték. Szép, komolyarcú férfi volt.

– Gratulálok. Remek volt. Engem meghódított teljesen – mondta egyszerűen, kedvesen. – Franco Faccio vagyok, a Scala karnagya. Szeretnék önnel beszélgetni. Mindössze pár percét fogom elrabolni.

Giacomo körül forgott a világ.

– Parancsoljon.

– Elhatároztam – mondta Faccio –, hogy ősszel, a szezonnyitó díszhangversenyünkön bemutatom az ön szimfóniáját.

– A Scala-ban?

– Én magam szeretném vezényelni. Több van ebben a zeneműben, mint amennyit ma hallottunk. Szóval, kérem a partitúrát és mindenekelőtt a beleegyezését. Ez a hangversenyünk ugyanis jótékonycélú, nem tudunk honoráriumot fizetni. De azt hiszem, nem árt önnek, ha a Scala-ban debütál.

Giacomo alig tudott szólni.

– Köszönöm – mondta. – Holnap önnél lesz a partitúra.

Csak ennyi volt az egész.

Ezt az éjszakát átdorbézolta Giacomo és Cecco, természetesen az Aida-ban. Puccinit hatalmas ovációval fogadták a barátai, csak úgy zengett a kis kocsma. Ceccó-nak is óriási sikere volt mindjárt az első fellépésekor. Ellenállhatatlan jókedvével meghódított mindenkit. S amikor aztán ellejtett egy négertáncot a feketebőrű Conchita-val, felvették a bohém-klubba annak rendje s módja szerint: mindenki óriásit vert a fenekére.

Másnap délelőtt lerohant Giacomo a Galleriá-ra, leült a Biffi elé, feketét rendelt, s elhozatta magának az összes újságokat. Mohó szemmel, figyelmesen átböngészte valamennyit az első oldaltól az utolsóig, de nem találta meg bennük azt, amit keresett. Csalódott volt, bosszankodott. Micsoda újságok ezek, hogy meg sem emlékeznek a tegnapi hangversenyről, pedig ott voltak a kritikusok, valaki figyelmeztette őt rájuk, ott voltak mind, hallották a zenéjét, tanúi voltak a rendkívüli sikerének miért hallgattak hát?… Hogy miért? Puccini még nem ismerte ezeket az urakat: fölöttébb óvatos duhajok voltak. Inkább vártak kicsit, semhogy elgaloppírozzák magukat és kompromittálják csalhatatlanságukat. Pedig milyen jó lett volna borítékba zárni egy magasztaló kritikát, s elküldeni haza, az anyjának.

De eszébe jutott Franco Faccio, a Scala, és tüstént vidám lett megint – nem vidám, rossz a szó: ujjongóan boldog! Egy levelezőlapot hozatott, és megírta anyjának: ,,… győztem új szimfóniámmal… Ősszel a Scala fogja bemutatni, képzeld… Mondd el Angeloninak és Ceru bácsinak. Küldjön pénzt az öreg. Megígérte. – Nyáron hazajövök …"

Pár lépésnyire volt csak a Scala, egy-kettőre odaért. Persze a partitúra is nála volt. Bement a kiskapun, a színészbejárón, nem tartóztatta fel senki. Megtalálta Franco Faccio szobáját. Csak itt legyen. Ott volt. Komolyan, udvariasan fogadta, egyetlen fölösleges szót sem szólt, a világ legtermészetesebb hangján beszélt vele most is.

– Köszönöm, Puccini – mondta egyszerűen. – Majd nyáron áttanulmányozom. Szeptember huszadikán kezdjük a próbákat. Természetesen magát is szívesen látjuk, sőt számítunk a segítségére.

S már nyújtotta is a kezét. Kézfogás közben mondta:

– Mondja csak, Puccini: operára még sohasem gondolt?

– Operára?…

– Igen. Az az érzésem ugyanis, hogy az ön zenéje inkább drámai, mint epikus. No, Isten önnel, Puccini, s a viszontlátásra!

Amikor megint az utcán állt Giacomo, a kiskapu előtt, csak akkor jutott eszébe Ponchielli: neki köszönhet mindent! … Már rohant is kifelé a konzervatóriumba. Milyen különös ez, s milyen megható: három remek művészember adta őt kézről kézre, a legtisztább önzetlenséggel, vigyáztak rá, hogy el ne vesszen, s hogy egyre feljebb jusson – Carlo Angeloni, Amilcare Ponchielli, Franco Faccio!… Carlo Angeloni nyúlt utána először, ő tanította meg a komponálás gyötrelmes, boldogító szenvedélyére, s amikor már gyengének érezte magát, továbbadta őt egy keményebb kézbe, Amilcare Ponchielli biztos, erős kezébe, hogy az – tovább mutassa neki az utat, a legféltőbb, a legszigorúbb apaként. S most ez a csodálatos Ponchielli feltöri előtte a legbűvösebb kaput, a Scala kapuját, amit ezer sárkány őriz, és valósággal belöki őt rajta, Franco Faccio szélesre tárt karjába. Milyen szerencsés fickó ő voltaképpen, nem is tudja megbecsülni az istenek kegyét! Kinek volt olyan édesanyja, kinek voltak olyan testvérei, kinek voltak olyan barátai, tanárai, mint neki, kinek volt egy Giuliája, kinek volt egy olyan pénzbűvésze, mint Nicolao Ceru, kit becsült meg úgy a szülővárosa, mint ahogyan őt Toscana virágoskertje, Lucca, kit etetett és itatott hitelbe két kocsma is Milánóban, kinek volt a mecénása maga az olasz királyné és kinek a szerzeményét adta elő a Scala, a világ legelső operaháza, huszonhárom éves korában?! Igen, csodák között járt megszületése óta, s ő a csodákat észre se vette, egyszerűen elfogadta ezeket, olyan természetes közönnyel, olyan fejedelmi nemtörődömséggel, mintha született jussa lett volna hozzájuk! Ilyen ember ő. Ott állt Ponchielli előtt.

– Azért jöttem, hogy megköszönjem…

– Hagyja abba, de tüstént!… különben kidobom! – rivallt rá Ponchielli. – Mi köszönjük magának, fiam, hogy visszaadta ennek az ősi intézetnek a hitelét.

– Az újságok tudomást sem vettek rólam…

– Az újságok!… – gúnyolódott Ponchielli. – Az újságok?… Mi önmagunknak írunk, nem pedig a kritikusoknak: önmagunknak és millióknak, az egész világnak! – Aztán egészen más hangon: – Üljön le, gyújtson rá, főzök egy jó feketét, beszélgessünk kicsit. Mik a további tervei?

– Nyáron hazamegyek Luccába.

– És aztán?

– Szeptember huszadikán itt vagyok megint, hogy részt vegyek a Scala próbáin, s hogy folytassam a tanulmányaimat…

– A tanulmányait?... Kinél?

Puccini csodálkozott.

– Természetesen önnél, professzor úr. Itt a konzervatóriumban.

– Nálam?… A konzervatóriumban?… – nevetett Ponchielli. – Csak az itt a bökkenő, kedves Puccini barátom, hogy mi nem vesszük fel magát.

Most komolyan meghökkent Giacomo:

– Nem számíthatok jövőre az ingyenes helyre?

– Nem számíthat rá. A hely jövőre másnak kell.

– Akkor elvesztem a királyné ösztöndíját is, ha lejár az egy év – mondta Puccini tompán. – Nem is kérhetem a megújítást.

Ponchielli hangja egyszerre kemény lett:

– Maga ne kérjen senkitől semmit! Se a királynétól, se mástól! Éljen a maga lábán, a saját erejéből… a zenéjéből… az operáiból.

– Az operáimból?!

– Igenis, az operáiból… az operáiból, amiket írni fog, amiket követelek magától! – A hangja kőkemény lett: – A maga tehetsége semmi egyébre nem való, mint operaírásra!

– Hát a szimfóniám nem jó?

– A szimfóniája? Remek operazene, ha éppen tudni akarja. Opera szöveg nélkül. Azért gyújtotta fel a közönséget, azért adja elő a Scala, azért tanítja be Franco Faccio.

Puccini valósággal megdöbbent, szólni se tudott. Némán nyelte a cigarettákat. Fel és alá száguldott, mint az őrült. Végül megállt Ponchielli előtt és szelíden, csendesen, majdnem kérő hangon mondta, mint kisfiú az apjának:

– És honnan vegyek librettót?

– Majd én szerzek magának egyet – mondta határozottan Ponchielli. – Beszélek Arrigo Boitóval vagy Ghislanzonival… mit tudom én, kivel. De meglesz a librettó, nyugodt lehet. Addig is gondoljon mindig operára.

Eszeljen ki magának valamilyen képzeletbeli mesét és ahhoz komponáljon zenét, áriákat, kórust és nyitányt és mindent, ami kell… én is így csináltam valamikor. – Most Ponchielli lett izgatott, hangja átforrósodott egészen: – Lehet, hogy az úgynevezett abszolút zene, a szimfonikus zene az igazi, de az opera, a zenedráma az a műfaj, az a legizgalmasabb műfaj, amely a mi olasz vérmérsékletünknek született. És most kétoldalról is megtámadták, veszélyeztetik a mi hegemóniánkat, amelyet Rossini, Bellini, Donizetti és Verdi vívtak ki számunkra világraszóló győzelmeikkel: a németek az ő Nothung-ot forgató, isteneket porba sújtó győzhetetlen Siegfried-jükkel, Richard Wagnerrel támadnak, a franciák pedig egy egész hadsereget vonultatnak fel egyszerre ellenünk, a modernizált romantikus opera rafináltan ügyes, remek harcosait, olyan harcosokat, mint amilyen Halévy, Thomas, Gounod, a maga kedvence: Bizet, Delibes, Saint-Saëns, és Massenet, félelmetes hadsereg ez, – a mi hősünk, Verdi pedig hallgat, hüvelyébe tette kardját, mi pedig egypáran, az ő satnya erőtlen utódai, Boito, Bazzini, Franchetti meg én, nem tudjuk feltartani ezt a gyilkos ostromot, nálunk erősebb legények kellenek a gátra, olyanok, amilyen maga: Giacomo Puccini.

Puccini lélegzete is elállt. Dadogva, dörmögve mondta:

– Még sokat kell addig tanulnom… Ponchielli rácsapott, mintha ostorral verné:

– Mit akar maga tanulni, és kitől akar tanulni, nem mondaná meg?!… Tőlem talán?… A maga hangszerelése modernebb, merészebb, színesebb, mint a mienk, a hegedűi Bazzini hegedűinél is édesebben szólnak, a drámai ereje nagyobb, mint a mi erőnk, s a szenvedélye gyötrőbb és gyilkosabb, mint bárkié a világon. Magának alkotnia kell, nem pedig tanulni.

Némán nézték egymást. Puccini szeme sötéten csillogott.

– Ha én így tudnék hinni magamban…

– Pedig csak akkor fog győzni, ha hinni tud magában.

Most halk és szelíd lett Ponchielli hangja, majdnem behízelgően szelíd:

– Nincs nagyobb gyönyörűség, nincs nagyobb izgalom, nincs nagyobb kín, mint az operaírás. Itt még kutatja az ember a műfajt, nem jár, nem is járhat kitaposott utakon, amióta Wagner felborított mindent, itt újat kell alkotni, vadonatújat, olyat, aminek semmi köze az eddig megírt operákhoz, máskülönben elpusztul a műfaj. Úgy vagyok most magával, mit egy vén hasisevő, aki rá akarja szoktatni fiatal barátját erre a szörnyű élvezetre, amely megöli az embert. Látja, én már negyven éves múltam és még mindig azzal a lázzal ülök le utolsó operám megírásához …

– Miért volna az utolsó?

– Mert az utolsó, tudom. Halálos beteg vagyok, igen, az vagyok… ne beszéljünk erről. Csak időm legyen megírni! Úgy ülök hozzá, azzal a reménykedéssel, mint mindig, minden operámhoz: talán most végre sikerül!… Éjjel-nappal üldöz és gyötör az az átkozott Marion Delorme...

– Marion Delorme?...

– Igen, az új operám: még az álmomba is elkísér, nem tudok tőle aludni, nem tudok tőle szabadulni egyetlen percre sem. Már nem is érdekel semmi más az életben: a Marion Delorme… és a maga jövője, Puccini.

Giacomo megrendülve hallgatta. Szeretett volna mondani valamit, de nem tudott magából kihozni egy szót sem.

De Ponchielli már mosolygott. Könnyed hangon folytatta:

– Szövegkönyv?… Várjunk csak, most jut eszembe valami: vagy húsz év előtt írt az öreg Bazzini egy csodálatos operát, Turandot volt a neve. Bazzini biztosra vette a sikerét és retteneteset bukott vele. Gyakran szokta mondani, hogy Turandot, ez a mindenkit kivégző, vérszomjas kínai császárlány ölte meg őt. Gozzi írta ezt a kínai mesét és Schiller dolgozta fel drámának. A dráma izgalmasan érdekes és szinte szomjazza a zenét. Azt hiszem, az volt a baj Bazzininél, hogy a kínai szüzséhez olasz zenét komponált. Gondoljon erre a Turandot-ra egyszer, ha megfelelő operatémát keres.

– Nem bánthatom meg Bazzini professzor urat.

– Igen, de egyszer majd, ha majd Antonio sem él már…

Ennek a beszélgetésnek az emlékét haláláig magában hordta Puccini.

IV.

Giacomo egész nyáron át nem tudott hazautazni. Egyszerűen azért nem, mert nem volt hozzá pénze. Két értéktárgya – apjától örökölt ezüst zsebórája és anyjától érettségijére kapott nyakkendőtűje – zálogházban hevert, de ez még nem lett volna olyan szörnyű baj. Volt ennél nagyobb is. Nem utazhatott el Milánóból, mielőtt ki nem fizette egyre jobban duzzadó adósságait a két derék kocsmárosnak, Gigi Nennininek és Niccolo Nettinek, noha ezek még csak célzást se tettek soha ilyesmire, sőt megilletődött arccal gratuláltak neki, amikor megtudták, hogy ősszel a Scala fogja bemutatni szimfóniáját. De ez becsület dolga volt. Vajon mennyi lehet a tartozása? Fogalma sem volt róla, s megkérdezni sem merte. Mindez azonban még nem volt elég. Új teher zúdult rá a legváratlanabbul.

Michele már többször is mondta neki fontoskodó, sötét arccal, hogy beszélni kíván vele, de mindig közbejött valami, a komponálás, a záróhangverseny, s Giacomo mindig ugyanazzal a mondattal rázta le az öccsét: „Nem érek rá, Michelino, ne haragudj, majd később." Most aztán igazán ráért, nem mondhatott semmit.

– Nos, mi újság? Miről akarsz velem beszélni? – kérdezte vidáman.

– Sok mindenről.

Komoran fenyegetőn hangzott a szó.

– Halljuk!

– Én rövidesen elutazom…

– Hová mész?

– Amerikába.

– Tréfálsz?

Michele arca nem vallott tréfára.

– Komolyan mondom. Kivándorlok Dél-Amerikába, Buenos Airesbe.

Giacomo nem akart hinni a fülének.

– Kivándorolsz?… Végleg?

– Végleg, igenis. Nem bírom már ezt a nyomorúságot veled. Eleget koplaltam, fáztam már miattad.

– Miattam?!

– Szeretném még végre én is élvezni az életet. Valamilyen szörnyű fájdalom szorongatta Giacomót.

Üres, ijedt szemmel nézte Michelet. Egy ideig hallgattak. Végül erőt vett magán Giacomo.

– Mondj el, kérlek mindent részletesen. Tudnom kell.

– Él odakint egy nagybátyánk, mama fiatalabb fivére. Kávéültetvényes, nagyon gazdag ember. Hozzá megyek.

– Mama tudja?

– Nem tudja. Nem is szabad, hogy megtudja. Majd ha már gyökeret vertem odakint és kis pénzre is szert tettem már, és segélyezhetem is egy kicsit mamát, akkor fogom neki bevallani. A nővéreink előtt is hallgass, nehogy elfecsegjed.

– Hazudjak nekik?

– Hazudj.

Giacomo szeretettel, aggodalommal nézett öccsére.

– Meggondoltad?… Jól?

– Ugyan kérlek, hagyd el – mondta bosszúsan Michele –, ne pengess itt érzelgős húrokat. Rosszabb dolgom nem lehet, mint amilyen itt volt melletted. Ott nem fogok úgy élni, mint a kivert kutya, akivel nem törődik senki.

– Olyan rosszul bántam én veled?

– Nem bántál velem sehogyan sem: se rosszul, se jól. Te senkivel se törődtél megszületésed óta, egyedül csak magaddal.

– Ez a véleményed rólam?

– Ez. És odakint talán nekem is elhiszik, hogy értek valamit a zenéhez, ha nem is vagyok lángész, amilyen te vagy.

– Gúnyolódsz?… Bántani akarsz?

– Nem. Csak éppen megmondom az igazat. Igazán nem csoda, ha kicsit keserű vagyok. Meguntam, hogy mindig csak az árnyékod legyek; most önállósítom magam. Ennyi az egész.

Giacomo kínlódott.

– Mi bajod van velem?

– Hogy mi bajom veled? – Michele hangja szenvedélyes lett: – Mondd, Giacomo, őszintén: gondoltál-e valaha is arra, hogy én mit csinálok, mire vágyom, mik a szórakozásaim, miből élek, mit eszem? Nem is tudtad, hogy élek, észre se vettél. Nagy kegyesen megengedted, hogy itt hálhassak melletted, s elvártad tőlem, hogy lábujjhegyen járjak, nehogy megzavarjalak korszakalkotó munkádban…

– Már megint!…

– … de nem avattál bele semmibe, se a gondolataidba, se a terveidbe, se a szórakozásaidba…

– Megosztottam veled mindent… – dünnyögte Giacomo.

– Úgy… Komolyan mondod ezt? Magaddal vittél-e a színházakba, a tivornyáidra, a szeretőidhez, a luxus-helyeidre: a Biffi-be, az Excelsior-ba, az Aida nevű lebujba csak egyetlenegyszer is?… Mindössze egyszer vittél el egy év alatt a Scala-ba, akkor is faképnél hagytál, úgyhogy éhgyomorral feküdtem ágyba.

– Miért nem szóltál?

– Neked? Meg se hallottad volna. Bezzeg azt a bolondos Ceccót rögtön magadhoz ölelted, elcipelted magaddal!

Most Giacomo kérdezte meg nagyon komolyan:

– Miért nem jöttél el a hangversenyemre?

– Mert meguntam már, hogy megszületésem óta neked tapsoljak folyton.

– Látod, Cecco ott volt. És elvittem magammal, hogy együtt ünnepeljük meg a diadalomat.

– A diadalodat?! – nevetett gúnyosan Michele.

– Igenis, a diadalomat – felelte nyugodtan, eréllyel Giacomo. – Mert az volt, Michele. Első lettem az ország leghíresebb konzervatóriumában. És a világhírű Scala fogja előadni a művemet egyik díszhangversenyén ősszel. Ez mégis valami.

– Mit fizet neked ezért a Scala?

– Nem ez a lényeg.

– S ha szabadna tudnom, melyik zeneműkiadó vette meg a művedet?… No látod!… Mert az volna a realitás, ez volna a diadal. Akitől várnak valamit, annak pénzt is szoktak adni, nemcsak vállveregetést.

– Operát fogok írni…

– Puff neki! – nevetett Michele. – Egy újabb illúzió!… Holnap már azt fogod mondani, hogy egy év múlva lepipálod Verdit.

Csüggedten mondta Giacomo:

– Te sose bíztál bennem …

– Csak nem ugrottam be a hóbortjaidnak, a légváraidnak, mint mindenki a családunkban. Látod, engem, a kis senkit, engem tisztességgel megfizetnek, ha nem is hencegek vele, pénzt fektetnek belém, mert bíznak bennem: pénzt küldenek, hajójegyet, beutazási engedélyt.

Giacomo szíve összeszorult:

– Hát csakugyan ki akarsz vándorolni, Michele?

– Miért, azt hitted, tréfálok?

– Miből fogsz kint élni?

– Nem kegyelemkenyéren, ne félj. Zongoraleckéket és énekórákat fogok adni, méregdrága áron. Azt írja a nagybátyánk, Marcello Magi, hogy vagyont szerezhetek odakint a zeneoktatással. Csak nekünk, olaszoknak van művészi hitelünk Dél-Amerikában. Még útnak se indultam, s annyi növendékem van máris, hogy nem is bírom vállalni mind!

– Mikor indulsz?

– Rövidesen.

Giacomo szerette volna megmondani Michelének, hogy mennyire szereti őt, mennyire fáj neki, hogy elveszti – ne higgye róla azt, hogy ő öntelt, önző ember, legföljebb megszállott és figyelmetlen; majdnem bocsánatot kért öccsétől de nem mert szólni semmit. Egészen mást mondott, de ez is őszinte volt:

– Itt akarsz hagyni mindent: családot, hazát?

– Hagyd, kérlek, a romantikát, megmondtam már neked.

– Nem leszel kint szerencsétlen?

– Talán bizony idehaza boldog vagyok?

Giacomo lehorgasztotta fejét. Úgy beszélt, mintha csak önmagának beszélt volna:

– Egyáltalán, lehet-e talajt változtatni? Elvesztesz mindent, amihez hozzánőttél eddig, magadat pedig mindenüvé magaddal cipeled. Az ember nem szabadulhat a kínjaitól, a problémáitól sehol, nem futnak el előlük, nem menekülhet. Rettenetes honvágyad lesz… két hazát hagysz el egyszerre: Itáliát és Európát. Idegen világba mész… lehet, hogy gazdagabb, mint a mienk, de egészen más, nem a mi világunk. Látod, én már azért is szenvedek, hogy egy év óta nem láttam Luccát, az anyánkat, a nővéreinket. Féltelek, Michelino.

– Most egyszerre féltesz? – nevetett keserűen Michele.

– Csak egy kis türelmed lenne még…

– Megmondjam, mi lesz a nóta vége? Hogy te is utánam fogsz jönni, rohanva, négykézláb, ha majd észbe kaptál, ha egyszer, végre valahára kinyílik a szemed és kiábrándulsz hagymázos álmaidból.

– Én nem hagyom el a hazámat soha. Olasz vagyok minden csepp véremmel. Nekem az a kis tó ott Lucca mellett többet jelent a világ minden csodájánál.

– Jó, majd meglátjuk. Ismerem ezt a szenvedélyes, önámító romanticizmusodat, és a nagy szavaidat is ismerem. – Michele járkált a szobában, aztán száraz, üzleti hangon folytatta: – Rád kell testálnom valamit… tudom, nem fogsz neki örülni: az adósságaimat.

– Az adósságaidat?!

– Tessék, itt a lista, névvel és címmel – és átnyújtott a megdermedt Giacomónak egy cédulát: – 860 líra egy egész év alatt, voltaképpen nem is sok. Mit bámulsz? Mit csodálkozol? Talán éhen kellett volna halnom?… Én nem kaptam apanázst a királynétól és Nicolao Ceru-tól, egy vasat se kaptam senkitől: se tőled, se mástól.

– Dehát mégis – dadogta Giacomo, – mi közöm van nekem a te adósságaidhoz?

Miehele arca kigyúlt a haragtól:

– Mondok én neked valamit, Giacomo, s ezzel aztán befejeztem. Ha nekem adod azt a tömérdek pénzt, amit hanyag nemtörődömséggel csak úgy elfüstöltél a levegőbe, akkor most nem volna egyetlen líra adósságom sem és talán nem is volnék kénytelen kivándorolni.

Szokása szerint sarkon fordult, elrohant és becsapta maga után az ajtót.

Giacomo két tenyere közé szorította halántékát, s úgy meredt maga elé, tele fájdalommal, önváddal.

Ez volt hát a harmadik ok, talán a legsúlyosabb mind közül, amiért nem utazhatott haza Luccába. Nemcsak Miehele adósságai miatt, hanem azért sem, mert ezzel elárulta volna Michelét. Nyilván feltűnt volna mindenkinek, hogy öccse nélkül tér vissza – miért hagyta volna Milánóban, nem tudott volna kellő magyarázattal szolgálni, így odahamisította anyjának írt levelei alá Michele nevét, vagy egyszerűen azt írta levelei végére: „Michele jól van – ő is sokszor csókol mindnyájatokat".

Pedig milyen kínosan gyötörte a honvágy. Mit nem adna érte, ha betoppanhatna a régi, kopott lakásba, ahol minden sarokban egy-egy emlék köszönti, ha magához ölelhetné anyját és a testvéreit, forróbban és igazabban, mint valaha is életében, ha elrohanhatna a hentesüzlet elé, s elfütyülhetné azt a régi kis dallamot, hogy Giuliá-val a karjában üdvözölje vén barátját, a néma, sötét fenyőerdőt, ha ott állhatna megint kisfiú módjára Carlo Angeloni előtt, s azt mondhatná neki tréfás mosollyal: „nem mehetnénk el, professzor úr, kicsit vadkacsázni a Massaciuccoli tóra, hogy átevezzünk a túlsó partra, ahhoz a pirosfedelű falucskához, Torre del Lago-hoz?" – és mit nem adna érte, ha leülhetne megint a San Paolino bazilika orgonapadjára, oda, ahol kölyökkorában ült és pünkösd vasárnapján első sikerét aratta, vagy ha eszeveszett izgalommal elszaladhatna a vicopelagói kolostorba, bebocsátást kérve Mater Hyacinthától, s láthatná Maria Enrichetta nővért, csodálatos kis húgát, a gyönyörű Iginiát. És mindenről most le kell mondania, mert pénze nincs, mert szegény. Üvölteni tudott volna elkeseredésében! Pedig mindenki várja őt otthon, mindenekelőtt az anyja és Giulia, boldogan és gyötrődve, reménykedve és lemondva – nem tudják elképzelni, miért nem jön, mi tartja vissza, mi történt vele, ott, abban a rejtelmes nagy városban, miért, ki végett lett olyan hűtlen hozzájuk. Szörnyű!

És szörnyű ez a forró, fülledt nyár is itt az üres Milánóban, mert mindenki, aki csak tehette, a hűs hegyek közé menekült, Bergamóba, Ormeába, Vacallóba, Montecatinibe vagy Portofino Vettába, az utcákon éppencsak hogy lézeng néhány ember, s a Galleria kávéházai előtt szunyókál vagy legyet fog a dologtalan pincér. Még Amilcare Ponchielli sincs Milánóban, valahol a környéken pihen rózsakertes villájában, – vagy dehogyis pihen, nagy operáján, a Marion Delorme-n dolgozik, – vele sem beszélgethet, belőle sem meríthet erőt és bizalmat.

Még Cecco is elment, s mintha vele együtt a vidámság is kirepült volna ebből a nyavalyás kis padlásszobából. Csak futurista aktjai lógtak ott a falon, magasra emelgetve szemérmetlen combjukat, de mintha ezek is gyászt öltöttek volna, lecsüggedt a mellük, legörbült a szájuk széle.

De milyen másképpen búcsúzott el tőle ez a kedves kis Cecco, nem úgy, ahogyan édestestvére, Michele. Nevető szeme könnyben úszott, s egy sétabotnak beillő hatalmas plajbászt szorongatott a markában.

– Ezt emlékül vettem neked, Giacomo – mondta vidámságot erőltető hangon –, hogy mindig rám gondolj, ha írsz vele… rám gondolj és nevess. Ne búsulj, én visszajövök, ha elvernél magadtól, akkor is visszakúsznék hozzád, mert én olyan vagyok, tudod, mint a kóbor kutya: ha megsimogatja valaki, a nyomába szegődik és nem tágít mellőle soha többé. Tőlem már nem szabadulsz az életed végéig… mert velem még sohasem volt senki se olyan jó, mint amilyen te voltál…

– Menj a fenébe!

– Megyek már.

És megcsókolták egymást, mint az igazi testvérek.

Maradt volna Pietro: Pietro Mascagni. De vele is baj volt. Napról napra rosszkedvűbb lett, már egészen elvesztette kisfiús mosolyát. Ahogy ott ültek egyszer az Excelsior-ban, elkeseredetten mondta:

– Az a dög Landesi báró beszüntette az ösztöndíjamat. Azt írta, hogy csalódott bennem, egy egész év alatt nem produkáltam semmit. – Kanalazta levesét, unottan, fásultan, lehorgasztva fejét, hogy elkerülje Giacomo tekintetét. – Itt hagyom Milánót… Milánót és mindent: a zeneszerzést, az operát…

– Pietro!…

– … lemondok minden álmomról, nincs más választásom: nem bírom tovább! Leszerződtem karmesternek Cerignolában. Még szerencse, hogy sikerült. Ócska operetteket fogok dirigálni…

– Pietro, ez öngyilkosság! Ezt nem szabad megtenned.

– Nézz rám, Giacomo: tíz kilót fogytam egy év alatt itt Milánóban. Pedig akkor még volt ösztöndíjam.

– Esküszöm neked, Pietro, hogy senki előtt nem áll olyan ragyogó jövő, mint előtted! – mondta hévvel, lelkesen Puccini. – Forró és elragadó a zenéd…

– Köszönöm, Giacomo. Az egyetlen barátom te voltál itt Milánóban…

– Dehogy!

– … és kérlek, ne felejts el a kis vidéki karmestert.

– Aláírtad már a szerződést?

– Igen. Kétszázötven lírát kapok havonta… tisztességes fizetés. Éhen nem halok, az bizonyos. És előleget is kaptam. Kifizettem belőle Nenninit és Nettit.

A széken heverő háziújságra, A kopasz etruszk-ra mutatott. Egyikük sem tudott nevetni a cikken: „Megrendítő gyászhír. – Egyik híres törzsvendégünkön, Pietro Mascagni barátunkon kitört az elmebaj: kifizette szegény minden tartozását az utolsó garasig. Állapota reménytelen."

Valaki az utca felől megkopogtatta az ablakot: Alfredo Catalani mosolygott rájuk a legderűsebben mosolyával:

– No, végre valahára, hogy megcsíptelek benneteket! – mondta nevetve. – Hetek óta vadászom már rátok!

Jólesett a gondtalan, vidám hangját hallani. És szerették ezt a Catalanit, kedves, derék fiú volt, és tehetséges is volt tagadhatatlanul.

– Neked, Giacomo – folytatta könnyedén, kedvesen –, sok üdvözletet és csókot hozok Luccából. Múlt héten otthon voltam, mindössze pár napig. Anyáddal is beszéltem, elmondtam neki mindent: nagyon büszke rád.

– Hogy van édesanyám? – kérdezte Giacomo rekedten a fájdalomtól.

– Mintha kicsit fogyott volna, de nem panaszkodott, jól van. Valamennyien jól vannak, a nővéreid is.

– Angelonit nem láttad?

– Persze: ő is üdvözöltet. Nagyon megöregedett szegény.

Egy pillanatig úgy érezte Giacomo, mintha otthon volna Luccában: látta édesanyját, látta Angelonit, látta Giuliát, olyan tisztán látta őket, mintha előtte állnának.

– És miért jöttél vissza ebbe a pokolba? – kérdezte Pietro.

– A próbáim miatt. Már hétfőn kezdődnek – felelte Catalani.

– Micsoda próbák miatt?

– Nem olvastok újságot? Az operám próbái miatt. Éppen erről akarok veletek beszélni. Arra akarlak megkérni, hogy nézzetek be néha a próbákra ti is.

Puccini és Mascagni egymásra nézett. Szólni se tudtak meglepetésükben.

– Te operát írtál?

– Nem tudtad?

– Hol fogják előadni?

– A Teatro dal Verme-ben, ott, ahol Verdi is debütált, már október elején.

– Mi a címe?

– Loreley. Heine balladája adta az ötletet.

– Háromfelvonásos?

– Igen. Egész estét betöltő opera.

– Ki a szövegíród?

– Az egyelőre titok – nevetett Catalani. – Én magam is sokat dolgoztam rajta.

Puccini Pietróra nézett: olyan fehér volt, mint a fal.

– Ne felejtsd el, Pietro – mondta olyan gyorsan, mintha mentőövet dobna oda egy fuldoklónak –, hogy Alfredo már harminc éves, te pedig csak húsz vagy.

De Alfredo Catalani nyilván nem vett észre semmit abból, amit két barátjában végbement. Nagy boldogságában, büszkeségében se nem látott, se nem hallott. Kicsit fölényeskedve mondta:

– A Scala-ban is szívesen kihozták volna az operámat, de én többre tartom Achule Panizzát Franco Facció-nál, azért adtam a dal Verme-nek.

– Egyformán remek karnagy mind a kettő – mondta Pietro kicsit bosszúsan. – Szóval Panizza tanítja be az operádat?

– Igen, ő. Hát még egyszer, fiúk: legyen szerencsém a próbákon. Kukkanjatok be, ha lehet. No, szervusztok… Szaladok.

Puccini utánanézett: milyen elegáns a ruhája s minden milyen finom rajta!… Aztán átnyúlt az asztalon és megfogta Pietro kezét.

– Ugye… – mondta csendesen, Mascagni szomorú szemébe nézve: – … Ugye Pietro, mi sohasem fogunk irigykedni egymásra?

Így nehéz volt dolgozni, komponálni, ebben a cudar lelkiállapotban, teljesen egyedül, magára hagyatva, társ nélkül, barát nélkül, pénz nélkül. Hiába hívta, csalogatta a zenét: egyetlen hang sem szólalt meg benne. Megpróbálta Ponchielli tanácsát követni, valamilyen színpadi cselekményt eszelt ki, s ahhoz igyekezett muzsikát komponálni. Hiába, nem ment. A Capriccio Sinfónico óta egyetlen hangjegyet sem kottázott még le, mintha csak ez a szimfónia teljesen kirabolta, kifosztotta volna őt. Üresnek, hidegnek érezte magát. Még az a gondolat sem tudta a szívét felmelegíteni, hogy rövidesen a Scala-ban fogják játszani a művét. Megint csak egy hangverseny, mondta magának keserűen, ha díszesebb keretek között is, egyetlen estére szóló diadal, néhány lelkes taps, néhány kézszorítás, elmúlik mint a többi, pár nap múlva már a kutya sem emlékezik rá, s minden megint marad a régiben.

Eszébe jutott valami, régi filozófiája: csak két puha kar között lehet elfelejteni mindent, minden szenvedést, minden reménytelenséget. Annetta lakása felé ment. Régen látta már Annettát, a szimfóniáján dolgozott, aztán bezárták az Operát a nyári hónapokra, – annál jobban vágyódik most a csókja után, a képzelete máris gyönyörködött benne. Már csak néhány lépés választotta el a háztól, amikor egy összefonódott szerelmes pár fordult ki a jólismert kapun: Annetta és egy idegen férfi. Sarkon fordult tüstént, nehogy észrevegyék.

Itt is megbuktam, nevetett dühösen, még ezt az olcsó kis tündért is lecsapták a kezemről. Itt is megelőztek. Nem fájt neki, nem szenvedett, hiszen Annetta már nem jelentett neki semmit, nem nőtt a szívéhez, kedves kis kaland, futó mosoly volt csupán, semmi egyéb. De egy mosollyal kevesebb és egy vereséggel több. Mérgelődött, dühös volt.

Egy feltűnően szép lány jött vele szemben. A tekintetük találkozott, a lépésük meglassult. Ahogy elment mellette, Giacomo visszafordult: a lány is hátranézett. Habozás nélkül odalépett hozzá. Szenvedélyesen mondta:

– Milyen gyönyörű maga, kislány!… Ha kis irgalom van magában, megszépíti egy árva, szegény költő délutánját. Ugye, megteszi?

– De uram!… mit képzel maga! – tiltakozott a lány felháborodva, de megállt, s el se mozdult helyéről, úgy nézett Puccini perzselően fényes szemébe. S a másik pillanatban Giacomo karja már a karjába fonódott, s már úgy lépkedtek egy ritmusra, összetapadó vállal.

– Megálmodtam az éjjel, hogy aranyat fogok találni – mosolygott Giacomo a legelragadóbb mosolyával – s íme az álmom beteljesült.

Úgy osontak fel a lépcsőn, úgy surrantak be a szobába, mint a legügyesebb tolvajok, – csak Maddalena meg ne hallja. Egy óvatos lassúsággal megforgatott kulcs, egy szájra tapasztott ujj, amely mutatta a veszélyt, és csendet parancsolt.

– Feküdj le oda szépen és hunyd be azt a gyönyörű szemedet, édes. – súgta Giacomo.

A zongorához ült és eljátszotta legforróbb szerelmi dalát. De játék közben is hallotta éles fülével, hogy suhognak a ledobott női ruhák.

Bármilyen vigyázva próbáltak is kilopódzni, a leselkedő Maddalena kiszökött az odújából és meglátta a lépcsőn leszaladó lányt.

Csípőre tett kézzé állt Giacomo elé: lihegett az izgalomtól, fakó szeme kigyulladt, olyan éhes fény gyúlt benne, mint a ragadozók szemében:

– Megmondtam magának, ide nem lehet nőt hozni, ez egy tisztességes ház – mondta fuldokolva. – Ha nőre van szüksége, itt vagyok én!

De a nagyobb baj csak másnap történt. Edoardo állt a félig nyitott ajtóban, kezében az elsejénként beköszöntő pénzesutalvánnyal.

– Hát ez mit jelent itt? – kérdezte komoran és vastag ujjával rábökött az utalvány szélére. – Az áll itt szó szerint a „Magánközlemények" rovatában: az ösztöndíj utolsó havi részlete.

– Nyilván azt jelenti, felelte bosszúsan Puccini –, hogy több ösztöndíjat nem kapok Rómából.

– Akkor pedig lakás sincs. Tessék elköltözni! – dörögte a postás.

Edoardo válla mögött megvillant Maddalena kaján tekintete.

Így aztán lakása sem volt már Puccininak. Egész nap kóborolt, míg végül nagynehezen talált egy szomorú kis szobát a város külső peremén, a Porta Nuova közelében, a Piazza Beccaria-n, a 13-as számú házban. Egy nyájas-képű öreg házaspár adta ki a szobát neki, nem volt semmi kikötésük, s az asszony túl volt már a hatvanon. Olyan erkölcsösen nyárspolgári volt itt a levegő, hogy Giacomo nem merte kitűzni a falra Cecco szemérmetlen képeit. A zongora is rossz volt, gyalázatosan rossz.

A tündöklő fény egyszerre csak halványodni kezd, gyöngül, egyre gyöngül, mint a haldokló lassan lecsukódó szeme, míg végül elsötétül egészen. Semmi sem változott, változatlanul gyönyörű maradt itt minden, a rózsaszínű szegfűcsokrok ma is ott hevernek a páholyok bársony-párkányán, a kivilágított barlangokban frakkok, estélyi ruhák, meztelen hófehér vállak, s Giacomo most is érzi az ápolt női testek felszálló illatát, – nem, semmi sem változott itt, csak a zenekar tűnt el a mélységből, hogy felkússzon a színpadra, s ő, Giacomo Puccini szállt le az Olympus-ról ide a földszintre, közvetlenül a színpad mellé, a szerzőknek fenntartott proszcénium páholyba, – vajon mit gondolhat magában most odafent a hűtlen kis Annetta, ahogy megpillantja őt idelent?

– Megkértem magát, Puccini, hogy vegyen fel sötét ruhát – súgta a fülébe egy szemrehányó hang.

Mit feleljen? Inkább nem felelt semmit. Vagy talán felelje azt, hogy ez a kávébarna ruha az egyetlen ruhája érettségije óta? Vajon mit szólhatnak hozzá azok a hölgyek és urak, akik mind feléje fordítják kíváncsi látcsövüket, bizonyára elhűlnek a megbotránkozástól, vagy hóbortos különcnek tartják, aki fittyet hány az illemnek és a hagyománynak. Tartsák, aminek akarják, mit bánja ő! Majdnem büszke erre a barna ruhára, uniformisnak érzi, a nyomor uniformisának, amely megilleti a művészt évszázadok óta, ősibb hagyomány ez minden hagyománynál.

Puccini nincs zavarban, nem izgatott, még a szíve sem ver gyorsabban, csak valamilyen ünnepélyességet, megrendülést érez. Nem boldog, nem büszke, inkább meghatott és szomorú. Szomorú, hogy nincs itt a teremben senki, aki teljesen vele érez, akinek a vére egy ütemre lüktet az övével, aki sápadtan, szívszorongva várja a diadalát vagy a bukását: nincs itt az anyja, nincs itt a szerelmese, nincsenek itt a nővérei, nincsenek itt a barátai, nincs itt Carlo Angeloni sem, még Pietro sincs itt. Itt ül egyedül, elhagyatva, társtalanul. Az öröm csak félöröm így, a dicsőség így csak féldicsőség. Nem igaz, nem igaz! Itt ül mellette Amilcare Ponchielli, aki több, mint a mestere, több, mint a testvére, több, mint a barátja: önzetlenségével, bátorító hitével, rendületlen bizalmával talán egy apánál is több, s az öreg Bazzini is itt van fáradt mosolyával, s az utolsó sorokból idevilágít Leoncavallo kerek arca, s odafönt az Olympus-on ott szurkol hüvelyujját szorongatva két szakállas óriás, Tommasi és Pagni az ajkát harapdáló kis Pepinával együtt, még Gigi Nennini is itt van holdként világító kopasz fejével, – dehogy van ő itt egyedül, sok testvére van itt, több, mint ahogy azt bárki hinné, a karzat egész ifjúsága azért vonult ki ma este, hogy tapsoljon annak a barnaruhás kortársának, aki együtt nélkülözött és reménykedett vele, hogy új hőst avasson, a maga nemzedéke hősét, aki új idők zenéjével tört be most a Scala-ba, a nagynevű öregek féltve őrzött fellegvárába. – Giacomo már mosolyog: érzi, hogyan melegszik át fokonként a teste.

Szórványosan felhangzó, udvarias taps: Franco Faccio lép fel a karmesteri emelvényre, ő maga a megtestesült nyugalom. Mosolyogva integet a zenekar tagjainak, lehajlik a prímhegedűshöz és súg neki valamit, széttekint a hadseregén, ezeken az átszellemült katonákon, akik olyan feszült figyelemmel merednek rá, mint az igazi katonák a kapitányukra, amikor várják a rohamra indító parancsot, felemeli, kitárja két karját, aztán megadja a jelt.

Puccininak az a nagyszerű érzése, hogy ez a remek karmester, ez a tökéletes zenekar úgy szólaltatja meg minden gondolatát, érzését, ahogyan azt komponálás közben kis padlásszobájában megálmodta. Íme, most itt áll levetkőzve, pucéran háromezer ember előtt, elárulja nekik a legrejtettebb titkait, viharzó szenvedélyét, kínzó melankóliáját, szerelmes rajongását, még a kis tréfáit is: ítéljetek, ilyen vagyok, nem tehetek róla, jó-e vagy rossz, nem tudom, de a magam hangján énekelek, s a magam életét énekelem, vadonatúj minden, amit adok nektek, nem kértem kölcsön senkitől semmit, magamból merítettem, halásztam ki valamennyi hangot, a legkegyetlenebb őszinteséggel.

Nagy csend van a teremben, meg se mozdul senki. Az első tétel után taps indulna, de Franco Faccio erélyesen leinti. Csak éppen megtörli a homlokát és két parancsoló karja már megint fellendül.

Az utolsó tétel után viharos erővel csattan fel a taps, mint a régen leselkedő, felzúduló orkán, amely most bosszút áll azért, hogy visszafojtották, hogy nem engedték kitörni. Franco Faccio hajlong és hajlong, aztán int a zenekarnak, valamennyien felállnak, de a közönség mást kíván, egészen mást. Puccini hallja a nevét innen is, onnan is, a magasságos Olympus-ról főleg, a taps nem akar szűnni, nem akar gyöngülni, Franco Faccio ránéz, odaint neki a páholyba, Giacomo feláll, meghajlik, egyetlen pillanatra csak, de ez olaj a tűzre, most már kórusban kiáltják a nevét: Franco Faccio követelően int neki, „menj! menj!", mondja Ponchielli és taszítja ki a páholyból. Giacomo szalad, átszökik a vasajtón, az ügyelő kemény karja belöki a színpadra, de ő megtorpan, meghökken a vakító fénytől, s talán a mérhetetlen, megvadult tömegtől is, nem mozdul a szélső kulissza mellől, ott hajlong a háttérben, amíg Franco Faccio le nem jön érte és fel nem viszi az emelvényre. Zúg, viharzik a taps, a zenekar hegedűsei vonójukkal verdesik a hegedűjük hátát, Puccini hajlong és hajlong, végül már látja az egyes arcokat is a nézőtéren, szeme találkozik egy ragyogó szempárral, ott a harmadik sor közepén, most már csak neki hajlik meg egyedül.

A nehéz bársonyfüggöny összecsapódik mögöttük, egyedül vannak, elválasztva a közönségtől, már messziről hangzik az elfáradó taps.

– Köszönöm, maestro, a tökéletes munkáját – mondja Puccini meghatottan Franco Facciónak.

– Gratulálok, maestro, gyönyörű művéhez – mondja mosolyogva Franco Faccio.

Rázzák egymás kezét.

– Büszke vagyok rád! – mondja a páholyban Amilcare Ponchielli; elfordul és kifújja az orrát.

Ahogy egyedül ballag a sötét utcákon át az Aida felé, egyszerre csak ráeszmél: igen, ez volt az a ragyogó szemű, szőke asszony ott a harmadik sorban, akinek a tekintetét már elfogta egyszer a pályaudvar peronján, amikor elbúcsúzott Luccától és Milánóba indult.

Az átmulatott, átdorbézolt éjszaka után másnap úgy dél felé Puccini kicsit bágyadtan ült már immár megszokott karosszékében, a Biffi előtt. Az alacsony kis fürge pincér, aki már ismerte őt jól, megrendelés nélkül hozta a feketét és egy újságot is odatett a csészéje mellé: a Perseveranza volt, a híres kritikai folyóirat.

– Ezt tessék itt elolvasni – bökött rá egy cikkre.

Puccini tekintete először a címre esett: „Új zeneszerző szimfóniája a Scala hangversenyén", aztán megkereste a kéthasábos cikk alján az írója nevét is: Filippo Filippi, – a nagytekintélyű, neves zenekritikus. Mohó szemmel olvasta a cikk minden egyes szavát:

„Puccini zenéje igazi szimfonikus zene; határozott és csupa temperamentum. Egyéni muzsika, és egységes stílusú. Legkiválóbb élő zeneszerzőink sem rendelkeznek ezekkel az erényekkel olyan mértékben, mint Puccini a Capriccio Sinfonico-jában. Ez a Capriccio voltaképpen nem egyéb, mint egy csendesebb és eszményi variációk közé helyezett allegro fuocoso (tüzes allegro), melynek szerintem legnagyobb érdeme a lendületessége, az egységes stílusa és színessége. A fiatal szerző nem tétovázik, nem kalandozik el, melódiái bátran szárnyalnak, zenei gondolatai világosak, megrázóak, hallatlanul hatásosak, változatosak és érdekesen harmonizáltak. A fő téma erős, merész, szinte zord, de mindig vonzó; az ismétlések ötletesek; a hatásos finálékat emelkedetté teszi a harmonizálás és a basszusok szellemessége. A középrészben egy csodálatosan szép uralkodó gondolat bontakozik ki, amely állandóan új és fokozódó hatásokkal ismétlődik. A Capriccio Sinfonico nagy lelkesedést keltett, mint a legkiválóbb mű az idén bemutatott új szerzemények között."

Giacomo boldog volt, alig hitt a szemének, alig kapott lélegzetet. Borítékot kért, megcímezte anyjának, két szót írt csak az újság szélére: „Olvasd!… Olvasd!…", beletette a borítékba és rohant vele a postára.

V.

Még feküdt az ágyában, amikor kopogtattak ajtaján, öreg háziasszonya egy levelet tartott a kezében.

– Küldönc hozta – mondta.

Küldönc?… ilyesmi még sohasem esett meg vele. Mi történt és vajon ki írhatta a levelet? Izgatott ujjal tépte fel a borítékot. Néhány szó mindössze:… Keressen fel azonnal. A konzervatóriumban várom – Amilcare Ponchielli." Mit akarhat tőle Ponchielli? Rejtély.

Felkapkodta a ruháit és majdnem szaladt az utcán a konzervatórium felé, – rettenetesen messze volt a lakásától, az ördög vitte volna el.

– Itt vagyok!… Parancsoljon! – jelentkezett lihegve.

– Most csakugyan parancsolok magának, Puccini – mondta mosolyogva Ponchielli. – És elvárom, hogy engedelmeskedjék. – Egy újságra mutatott, a Stampa egyik számára, egy piros ceruzával megjelölt cikkre: – Olvassa el.

Giacomo olvasta: „A Sonzogno zeneműkiadó cég pályázatot hirdet egyfelvonásos operákra. A pályázat nyertese 2000 líra jutalomban részesül. A díjnyertes művet a Teatro dal Verme azonnal bemutatja. Benyújtási határidő 1883. március 1. A Sonzogno cég opciót nyer a díjnyertes opera és a zsűri által dicséretben részesült operák kiadására és terjesztésére."

– Nos? – kérdezte Ponchielli.

– ……

– Az égből dobták le magának ezt a kétezer lírát. Csak le kell érte hajolnia és máris a magáé.

– Március 1!... Nem egészen öt hónap…

– Verdi mennyi idő alatt írta meg az Aida-t?

– És librettóm sincs.

– Majd lesz.

Ponchielli egy kis faliszekrényhez ment, két öblös poharat és egy üveg Lacrima Christi-t vett ki belőle. Teletöltötte a két poharat, koccintott Puccinival.

– Az egészségedre!… Te most azonnal velem jössz az én rózsaligetembe, Caprino Bergamasco-ba …

– Egy lyukas vasam sincs…

– Majd ezen is segítünk. Szóval velem jössz a vidéki villámba s addig maradsz ott, ameddig erre szükség van. Megismersz majd egy pár érdekes embert, többek között a legkedvesebb ősbohémet, Antonio Ghislanzonit, Verdi meghitt barátját, az Aida szövegkönyvíróját, ezt a fantasztikus ezermestert, aki zeneszerző, költő, regényíró, novellista, műkritikus, librettista, énekes és kocsmáros egy-személyben. Az öregúr mindenre tud orvosságot, a te bajodon is segít majd. Fogadok, hogy pár nap alatt librettóval a hónod alatt térsz vissza Milánóba. Félkettőkor indul a vonatunk a Központi pályaudvarról. Az előcsarnokban találkozunk egynegyed kettőkor.

– De …

– Semmi „de”. Ez a parancsom. Engedelmeskedj. A viszontlátásra.

Puccini rohant haza, kölcsönkért a háziasszonyától egy apró útitáskát, – szégyellt volna minden poggyász nélkül menni, még Ponchielli előtt is röstellte volna magát, – beledobta a hálóingét és a fogkeféjét, s elsétált a Központi pályaudvarhoz: ez legalább közel volt a lakásához.

Már a vonaton is boldognak érezte magát. Amióta megérkezett Milánóba, még egyetlen percre sem hagyta el a várost, s most a vonat ablakán át gyönyörködött a természetben, mint valamilyen elhagyott és újra megtalált régi szeretőben, akinek a szépségével nem tud betelni. Az elsárgult tarlók, a megrozsdásodott erdők, a gyümölcstől terhes vadkörtefák, a kék gliciniákkal befuttatott törpe kis házak, a bámész tehenek, a vidám kutyák – mindez elbűvölte Puccinit, mintha csak most látná életében először.

Az állomáson kétkerekű kordély várta őket; szalmakalapos fehér ló volt eléje fogva, csak a ló két hosszú, kíváncsi füle nyúlt ki a nagy kalap kivágott résein. Ahogy a rózsakertes villa előtt leszálltak a kocsiról, ugrándozó, csaholó kutyák köszöntötték gazdájukat, nyalták a kezét, cibálták a kabátját, felágaskodtak hozzá, mellére tették lábukat.

– Ezek az én leghűségesebb barátaim – mondta Ponchielli egy fanyar mosollyal.

Puccini gyönyörűséggel szívta magába az alkonyatban vadul illatozó rózsák nehéz, édes szagát. Itt én is tudnék dolgozni, gondolta magában.

– Eszünk pár falatot, aztán rögtön átmegyünk Ghislanzonihoz – mondta Ponchielli. – Bírod az italt?

– Bírom.

– Akkor jó.

Valóban különös ember volt Antonio Ghislanzoni, még különösebb, eredetibb, mint amilyennek elképzelte. Eleinte nem is gondolta, hogy ő az. Ott állt feltűrt ingujjal és kötényesen a kerti kocsma söntésében a hatalmas hordók mellett, s buzgón mérte a vérvörös bort.

– Szervusz Tonio, – üdvözölte őt Ponchielli, de az öreg Ghislanzoni oda se fittyentett, „szervusz" dörmögte, s töretlen buzgalommal továbbmérte a bort: fél liter soare, egy liter valpolicello… – Hoztam neked valakit: örülni fogsz neki.

– Ismerem – mondta Puccini legnagyobb meglepetésére Ghislanzoni közönyösen, de fel se nézett rá. – Hé, Domenico, hol vagy? – kiáltott oda egy fiatal legénynek. – Mérd tovább helyettem a bort, nekem vendégeim vannak, de le ne szopd magad, te istentelen gazember! … Nekünk abból a húszévesből hozz… szedd a lábad, mit mamlaszkodsz?!

Pirospettyes abrosszal leterített asztalhoz ültek egy hatalmas olajfa alá. A vérvörös bor már ott állt az asztalukon vékony nyakú, nagy hasú üvegben.

Ghislanzoni Puccini felé fordult.

– Aztán szereted-e a bort, öcsém?

– Szeretem.

– Akkor még viheted is valamire.

Elragadó volt a maga természetességében. Puccini már szerette ezt a furcsa öregembert.

– Hallottam a szimfóniádat: nem rossz – folytatta majdnem egykedvűen. – Egyéni a hangod és van benne vér. Giuseppével is beszéltem rólad: neki is tetszettél.

– Verdinek?

– Igen.

Puccininak majd kiugrott a szíve a torkán.

– Hát hallotta ő is a szimfóniámat? – kérdezte.

– Persze, hogy hallotta. Az a három bolond ember, Ponchielli, Bazzini és Franco Faccio olyan lármát csaptak melletted, hogy kíváncsiak lettünk rád.

– Térjünk a tárgyra, amíg józanok vagyunk még – mondta Ponchielli komolyan. – Szövegkönyv kell ennek a fiúnak, de gyorsan. Egyfelvonásos operát ír a Sonzogno pályázatra.

Ghislanzoni nevetett:

– Én már csak önmagamnak írok szövegkönyvet, ha egyáltalán írok még valaha. Hatvanéves korában az ember tegye le a tollat és élvezze az életét békességben, nyugodtan. Jó a bor?

– Felséges.

– Arrigo Boito nincs itt? – kérdezte Ponchielli.

– Nem, ő már bement Milánóba. S ő is a saját operáján dolgozik. Reménytelen. Majd gondolkozom éjjel. Kieszelek valamit, ne lógasd az orrodat. Most pedig igyunk.

Egyetlen szó sem esett több az ő szövegkönyvéről. De Puccini remekül érezte magát.

Másnap két konzervatóriumi professzortársa látogatta meg Ponchiellit: Saladino és Dominicesi. Mind a kettő tanította Puccinit. De Saladino inkább Pietro Mascagni tehetségére esküdött, tőle várta az új operát, nem Puccinitól, akit egyébként nagyra tartott ő is.

Az volt a csodálatos, hogy ezzel a három őszülő férfival ugyanolyan elfogulatlanul tudott Puccini beszélgetni, vitatkozni, tréfálni, mint egykorú társaival. Nem érzett velük szemben semmi feszélyezettségét, – testvériséget érzett: a művész, a zenei lelkesültség nagy testvériségét. Néha majdnem az volt az érzése, hogy ez a három országos hírű férfi őt tekinti az elsőnek négyük közül.

A rózsákkal nem tudott betelni.

– Szedhetek belőlük?

– Minek az neked? – kérdezte Ponchielli.

– Luccába szeretnék küldeni egy párat.

– Nesze a kerti olló. Vágj belőlük amennyit akarsz. Csak a bimbókat kíméld.

Hét rózsát nyesett le Giacomo, egyenként zárta borítékba mind a hetet, és csak a nevét írta egy kis cédulára. Hogy fognak örülni mind, az anyja, Giulia, és a nővérei, még a kis Maria Enrichetta is boldog lesz egy pillanatra ott a vicopelagói kolostor néma magányában.

Giuliával szemben rossz volt a lelkiismerete. Amióta a Scala hangversenyén elfogta annak a sötétszőke asszonynak a rajongó tekintetét, mindig csak rá gondolt, nem tudott más nőre gondolni, még Giuliára sem. Második éve, hogy most aludt először rendes, puha ágyban. Élvezettel nyújtózott el a sima derékaljon, gyönyörűséggel szívta magába a frissen mosott, hűs párnahuzat levendula-illatát, s az öreg szekrény tetején sorakozó csúcsos almák bódító leheletét.

És ebben a nagy jólétben magához ölelte az ismeretlen szőke asszonyt.

Ponchielli nevetve és meghatva nézte ennek a huszonnégy éves fiatalembernek a farkasétvágyát. Hús, tojás, gyümölcs, tej – mérhetetlen mennyiségben – egy-kettőre eltűnt Giacomo Puccini feneketlen gyomrában. Sovány arca valósággal kigömbölyödött. Mennyit éhezett szegény! – gondolta magában Amilcare Ponchielli, s majdnem szégyellte magát.

A harmadik nap reggelén bekiáltott hozzájuk a kerítésen át az öreg Ghislanzoni:

– Gyertek! Átballagunk Leccóba.

Csak útközben mondta, amikor megállt, hogy kicsit kifújja magát:

– Lakik itt Leccóban egy költő, Ferdinando Fontana, tehetséges, bolond gyerek de hiszen a költők mind bolondok… van neki egy librettója: érdekes történet, csak kicsit fantasztikus.

– Akkor nem nekem való – mondta kedvetlenül Puccini –, én életszerű, reális tárgyú librettót keresek.

– Mit tudod te még, hogy mit keresel – intette le Ghislanzoni. – A zenédben sok a líra és a fantázia, akárcsak Fontana szövegkönyvében.

– Mi a darab címe? – kérdezte Ponchielli.

– Le Villi… a lidércek. No, itt vagyunk. Hé Ferdinande, hol vagy?… Fogd meg azt a dühös komondort, még lehúzza a nadrágunkat!

Egy végtelenül kedves arcú, mosolygó szemű, nagybajszú fiatalember nyitott nekik kaput.

– Micsoda megtiszteltetés! – mondta boldogan.

– Most elsütheted a librettódat – mondta neki Ghislanzoni. – Ez a másik kölyök itt Giacomo Puccini: operát akar írni szegény.

– Ah, Puccini! – kiáltott fel lelkesen Ferdinando Fontana, s mind a két kezét nyújtotta egyszerre. – El vagyok ragadtatva a Capriccio Sinfonico-tól: valósággal meggyötört, olyan gyönyörű.

Puccinit levette a lábáról ez az ember. Ilyen túláradó kedvességgel, ennyi rajongással még sohasem fogadta senki.

– És a librettóm… Majd meglátja – folytatta Fontana töretlen hévvel: – mintha csak magának született volna! Mert ismerem ám magát, jobban, mint bárki más, a zenéjén keresztül. De az én librettóm sem kutya ám: nem az a penészes, unalmas sablon, hanem …

– Elég volt! – vágott közbe erélyesen Ghislanzoni. – Ez a legundokabb mániája ennek az embernek: állandóan önmagát dicséri, el van ragadtatva önmagától! – És Fontana felé fordulva: – Szedd elő azt a librettót, add át Puccininak, és beszéljünk másról.

Amikor Fontana átadta Puccininak a kéziratot, boldog mosollyal mondta neki:

– Akár hiszi, akár nem, ma éjjel felsóhajtottam álmomban, s így fohászkodtam magamban: „Bárcsak az a Giacomo Puccini írna az én librettómra operát!"

– Ugye, mondtam neked, hogy bolond?! – nevetett Ghislanzoni.

Puccini még aznap elolvasta a librettót. Valóban nem tudta, mit gondoljon róla. Tehetséges munka, író, költő munkája, kétségtelenül az, és érdekes is, de fantasztikus mesejáték, szimbolikus értelmű legenda, szinte az ellentéte mindannak, amit az „új operáról", az életszerűvé tett modern zenedrámáról ő elgondolt magában. És ráadásul ó-német legenda, – ha olasz volna legalább! – a Fekete-erdőben, a halottak lelkével benépesített misztikus „Schwarzwald"-ban játszódik le. A „villik" bosszúálló tündérek, a megejtett, megcsalt és elhagyott nők nyughatatlan lelkei, akik mindaddig nem lelnek nyugalmat, amíg halálba nem üldözik hűtlen kedvesüket.

Puccini megvakarta a fejét. Mennyi borzalom, valószínűtlenség, halál és mennyi naivitás is! Nem mindennapi szüzsé, az bizonyos. De inkább hátraugrás a régmúlt romantikájába, mint bátor előretörés az életet mintázó realizmusba. Mit csináljon? Megtagadja önmagát? Megcáfolja művészi hitvallását mindjárt első színpadi művével?… Pedig milyen kár, milyen szívesen dolgozott volna együtt ezzel a rokonszenves, tehetséges fiatal költővel!

Kedvetlenül mondta este Ponchiellinek:

– Sajnos, nem tudom használni. Nem számomra született.

– Gondold meg jól, fiam – intette Ponchielli. – Sehol a világon nem kapsz teljesen kész szövegkönyvet. És sürget a terminus, ne felejtsd el, nincs idő keresgélésre. Költő műve, ez a fontos, ha nem is éppen neked való. – Aztán elnevette magát: – Bár még azt sem merném olyan határozottan állítani: hiszen elejétől végig szerelemről van benne szó, márpedig ez a te szakmád.

– Gúnyolódsz velem, professzor úr? Ponchielli komolyan felelte:

– Nem. A zenéd minden hangja mindig csak szerelemről és halálról beszél. Itt, ebben a librettóban megkapod mind a kettőt.

– Elfogadjam?

– Én a te helyedben elfogadnám. Nincs más választásod.

Így történt, hogy másnap délelőtt Giacomo Puccini lekötötte Ferdinando Fontana szövegkönyvét. A fiatal költő magánkívül volt örömében, majd kibújt a bőréből.

– Meglásd, meghódítjuk vele a világot! – mondta lelkesedve.

– Egyelőre Sonzognóék pályadíját szeretném vele elnyerni – mondta Puccini szerény mosollyal.

– Az a kétezer líra már a zsebedben van, ihatsz rá nyugodtan – legyintett Fontana. – Másról van itt szó egészen, százszor nagyobb tétről. Megsúgok neked valamit. Ennek a librettónak van egy ravaszsága is: a nők ujjongani fognak fölötte. A villik bosszút állnak a csapodár férfiakon, ez el fogja őket bűvölni, tombolni fognak örömükben. Mi leszünk a nők lovagjai!

Puccini nevetett – nevetnie kellett ennyi gyerekes lelkesség, önbizalom láttán. Már örült, hogy ezzel a kedves, bolondos fiúval kötött szövetséget.

Fontanát nem lehetett megállítani, valósággal ömlött ajkáról a szó:

– Egyébként a Le Villi kabalának se rossz neked. Ugyanezt a témát dolgozta fel Richard Wagner az első operájában, amit sohasem adtak elő.

– Jó kabala, mondhatom – nevetett Puccini. – De ezt most hallom először. Hát nem a Rienzi volt az első?

– Nem. A Rienzi már a harmadik operája volt, de az első, amit előadtak.

Sorsdöntő nap volt ez Puccini életében, de nemcsak a Le Villi miatt. Egy másik opera is készült ott Leccoban: a Marion Delorme, Ponchielli új operája. Puccini könyörgött legkedvesebb tanárának, hogy játssza el új operája első felvonását – mégcsak ennyivel volt készen.

– Senki sem ismer belőle egy hangot sem – mondta Ponchielli, – de neked eljátszom… talán segítségedre lehet a munkádban. Az én hibáimból tanulj. – Kicsit megállt, erőt vett magán. – És ha netán meghalnék, mielőtt befejezném az operámat, te fejezd be helyettem, ez a kívánságom.

Egy óráig játszott, énekelt és magyarázott. Puccininak az a különös és megrendítő érzése támadt, hogy a saját operáját hallgatja. Semmiféle zene még nem állt ilyen közel hozzá. – De miért gondol folyton a halálra ez a negyvennyolc éves, életerős férfi?

Másnap reggel, négy felejthetetlen nap után, ezzel búcsúzott tőle Ponchielli:

– Látni sem akarlak addig, Giacomo, amíg be nem fejezted az operádat.

Odahúzta a kis asztalt a rekedt, lehangolt pianino mellé, kiterítette maga elé Fontana szövegkönyvét, az asztalra egy csomag kottapapirost tett, s a papirosra rádobta a furkósbotszerű hatalmas plajbászt, amit Ceccó-tól kapott ajándékba. Hol játszott egy pár hangot, hol lekottázott valamit, úgy lengett jobbra, balra, zongorától asztalhoz, asztaltól zongorához, akárcsak a falióra ingája. Olyan egyszerű volt a feladat: dolgozni reggeltől estig, vagy inkább estétől reggelig, – ez az igazi: az éjszaka nagy csendjében kilesni a benne megszólaló hangokat, amikor mindenki más alszik, – dolgozni szakadatlanul, a legteljesebb figyelemmel, odaadással, hévvel. Remekül ment a munka, remekebbül, mint valaha, most, hogy szöveg is volt előtte, hogy látta a színpadot, követhette a hősei mozgását, – bele tudott bújni egy-egy ember szívébe, hogy kihalássza belőle a szerelmét, a fájdalmát, a halálfélelmét. Úgy érezte magát, olyan otthonosan, mint aki végre valahára a neki teremtett világban mozoghat.

De már a második napon baj történt. Kopogtak az ajtaján. A mazsolaarcú öreg háziasszony állt a küszöbön.

– Mit képzel maga, fiatalember! – mondta síró hangon. – Hogy itt döngetheti a zongorát éjjel-nappal folyton, szakadatlanul?! Ebbe meg lehet őrülni! Elnyűtt, beteg öregemberek vagyunk, pihenésre, csendre, nyugalomra van szükségünk. Szegény jó uram már idegrohamot kapott, nem bírta tovább ezt a szüntelen lármát.

– Mire való a zongora? Külön fizetek érte.

– Az arra való, hogy hébe-hóba eljátsszon rajta egy-egy kedves keringőt, félóráig, mondjuk legföljebb egy óráig, és természetesen nappal, amikor nem zavar senkit.

Puccini dühöngött. Mit csináljon? Hogyan segítsen magán? Zongora nélkül, csupán íróasztalon komponálni nem tud, ez a nagy hibája, s az éjszakák feltétlenül kellenek neki! És most ide van kötve ehhez az átkozott szobához egy egész hónapra, ki kellett fizetnie a házbért előre, harminc napot elfecsérel, elveszít, amikor amúgy is körmére ég az idő.

Arra, hogy hazamenjen Luccába, nem is gondolhatott. Mindene zálogban, s egy garasa sincs. Hol itt a segítség?

Keményen dörömböltek az ajtaján. Már megint!

– Tessék! – ordította dühösen.

Ott állt az ajtóban az öreg varázsló: hatalmasan, hófehéren, hunyorgató mosolyával.

– Nicolao bácsi! – kiáltott fel Puccini; odarohant hozzá, majdnem megcsókolta.

– Eljöttem, hogy megnézzem, mi van veled – mondta vidáman az öreg és körülnézett. – Piszok kis szobád van. De a ceruzád az szép, az igazán méltó hozzád. Vágni lehet a füstöt, a fene egyen meg!

Mindent meglátott, észrevett egy szempillantás alatt.

– Anyám hogy van?

– Jól. Pénzed persze nincs, azt úgyis tudom. Mondd, hány óra lehet?

Úgy nevetett, hogy a hasa is rengett.

– Gondoltam: zálogba csaptad az órádat is. Majd leszel szíves ideadni a zálogcéduláidat. Régen nem ettél? Éhes vagy?

– Ne tessék gúnyolódni a nyomoromon! Ceru doktor komoly lett:

– Azt hittem, okosabb vagy ennél. Azzal ártanék neked, ha siránkoznék fölötted. A borzalmakat csak kedéllyel lehet elviselni. Jó lenne, ha ezt megtanulnád.

Giacomo szinte csodálattal nézett a vén szakállasra.

– Megtanulom.

Az öreg letelepedett, szivarra gyújtott, szétterpesztette két hatalmas lábát.

– Hát Michele hol van? Őt is zálogba csaptad?

– Michele kivándorolt Dél-Amerikába – vallotta be pillanatnyi habozás után Giacomo.

– Jól tette. Nagy marhaság volt, hogy magaddal hoztad.

– Nem bírta szegény tovább a koplalást. De mamának nem szabad tudnia róla.

– Én nem fogom neki elárulni, nyugodt lehetsz. – Gyönyörű füstkarikákat eregetett a levegőbe; megelégedéssel nézte a röptüket. – Ez az egyetlen bűvészmutatványom, amit még úgy tudok, mint régen – mondta nevetve. Megsimogatta szögletesre nyírt szakállát. – Ide hallgass, Giacomo. Elmegyünk együtt ebédelni a Coua-ba. Ott főznek a legjobban az egész világon. Annyit ehetsz, amennyi csak beléd fér. Aztán meghallgatjuk a dal Verme-ben Catalani barátod operáját.

– Egészen megfeledkeztem róla! – kiáltotta Puccini. – Igaz, tegnap volt a bemutató!

– Itt vannak a jegyek a zsebemben. Színház után mulatni akarok. Szép lányokat akarok látni. Ez a te gondod, rád bízom magamat. Bizonyára ismersz valamilyen bolond, kedves kis bohémtanyát, ahol jó bort is mérnek…

– Tessék csak rám bízni – nevetett Giacomo. – Nem baj, ha kicsit vad?

– Minél vadabb, annál jobb. Végül ide jövünk aludni hozzád: te a padlón alszol persze. És holnap délelőtt… – a hatás kedvéért kis szünetet tartott: – … holnap délelőtt hazautazunk Luccába.

– Nicolao bácsi!… – Giacomo felugrott, s az öreg varázsló nyakába borult.

– Hazaviszlek Luccába, hogy ott megírd az operádat és elnyerjed vele a Sonzogno-pályadíjat.

– Hát ezt honnan tetszik tudni?

– Tudok én rólad mindent, ne félj! – mosolygott diadalmasan a vén kuruzsló. – Ponchielli megírta Angeloninak. – Ujjával a két szobát elválasztó ajtó felé bökött: – Hát ezek itt milyenek?

Puccini elmesélt neki mindent, szomorúan, panaszosan.

– Hívd ide őket.

Ahogy ott állt a két apró öreg Nicolao előtt, olyanoknak tűntek, mintha játékdobozból szedték volna elő őket.

– Ügyfelem, Giacomo Puccini maestro nevében tárgyalok önökkel – mondta a ravasz vén szakállas kemény határozottsággal, szigorral. – Nicolao Ceru doktor vagyok. Puccini úr visszavonja a feljelentését és hajlandó innen huszonnégy órán belül elköltözni, ha önök visszafizetik neki a tőle jogtalanul előre felvett októberi házbért. Ellenkező esetben…

– Visszafizetjük! – kiáltotta gyorsan a megrettent öregasszony és már hozta is a negyven lírát. – Csak menjen minél előbb!

– Látod, így kell ezt, te élhetetlen! – mondta a bölcs Nicolao, miután a két öreg kitotyogott.

– Varázsló maga, mindig mondtam! – nevetett Giacomo, aki élvezettel gyűrte zsebébe a négy bankót.

Az ebéd remek volt, az opera szép. De hiába próbált Puccini lelkesedni, nem sikerült, nem tudott. Alfredo Catalani zenéje nem nyújtott semmi izgalmasat, rendkívülit, újat. Olyan volt, mint egy jeles dolgozat, csak a szorgalom és a kultúra látszott rajta, semmi egyéb. És a színpadi cselekmény is vontatott volt. Puccininak nehezére esett tapsolni és gratulálni barátjának, aki sápadt kísértetként állt hátul a széksorok mögött, a jegyszedő mellett.

Az Aida-ba vigyem Nicolaót? – töprengett Giacomo. – Merjem? ne merjem?… Miért ne merném!

– Itt vagyunk!… Tessék lehajolni, meredek a lépcső.

Nicolaónak már a belépésekor mindent felülmúló, fergeteges sikere volt. Ahogy feltűnt az ajtóban Giacomo mellett kétméteres alakja, gombostűfeje, szögletes szakálla, előbb döbbent csend támadt, aztán részeg hahotával felugrált az egész társaság és úgy tapsolt önfeledten.

– Hát ezt hol szedted fel, ezt az édes öreg mókust?! – kérdezte Puccinitól a kis Pepina nevetve.

– Ez Wotan! – üvöltött Zuelli boldogan: – Kössétek be az egyik szemét és meglátjátok, hogy ő az!

És csakugyan: a két szakállas festő-óriás: Tommasi és Pagni, Fafner és Fasolt, törpéknek tűntek mellette, Mime-nek és Alberich-nek.

Leoncavallo úgy röhögött, hogy a könnye is kicsordult.

– Ez itt Nicolao, a híres varázsló! – mutatta be Ceru doktort a részegeknek Puccini. – Egyébként a nagybátyám!

– Öt liter puncsot az egész társaságnak! – mennydörögte Nicolao, túlharsogva mindent és mindenkit, s ezzel csatát nyert. Látszott az öregen, hogy otthonosan mozog az ilyen társaságban is, és hogy érti a módját, hogyan lehet egy-kettőre lebujokban császárrá lenni. Úgy ült ott, ezek között a fiatal művészek és vidám lányok között, mintha örökidők óta ott ült volna közöttük, mint egyenrangú és egykorú társuk és barátjuk. Puccini csodálta őt. Milyen félszeg, riadt volt ő itt, amikor annak idején először tévedt be az Aida-ba.

A sötétbőrű, villogó szemű, csillogó fogú Concetta táncolva, rohanva hozta az italt.

– Belépsz-e a Bohém Klubba, tiszteletre méltó öreg varázsló? – állt eléje Tommasi fenyegető arccal. – Figyelmeztetlek, mi nem tiszteljük a kort… mi csak a tehetséget és a szépséget tiszteljük, semmi mást.

Bizony elfenekelték Nicolao Ceru doktort, kíméletlenül, mintha húszéves lett volna. Aztán nem törődtek vele többet, már közéjük tartozott. A pirosszájú Chiara Nicolao térdére ült: úgy ült ott, mint egy kis fekete madár egy vén fa bütykös ágán.

Ceru doktort meglepte, hogy közben-közben egy-egy félórára milyen komolyan beszélgetnek ezek a bolondos-kedvű fiatalok.

– Te pályázol? – kérdezte Puccinitól Ruggiero Leoncavallo.

– Pályázom, hát! – felelte csillogó szemmel Giacomo. – Ferdinando Fontana szövegkönyvét zenésítem meg. És te Ruggiero?

– Én nem – dörmögte Leoncavallo.

– Ha Giacomo pályázik, én se pályázom – legyintett búsan Zuelli. – Nem teszem magamat nevetségessé.

– Ezt nem szabad, Guglielmo! – mondta hevesen, baráti melegséggel Puccini. – Ha te nem pályázol, én sem adom be az operámat, erre megesküszöm!… Gyönyörű, amit ismerek az operádból! Kötelességed pályázni.

Közben Pepina piros papírcsákót nyomott a vidám óriás fejébe. Nicolaónak hazamenet is nagy sikere volt: elfújta az összes gázlámpákat útközben és benyúlt az egyik földszinti lakásba, hogy megvakarja egy alvó férfi kopasz fejét.

– Ilyen jól még életemben nem mulattam! – mondta nevetve otthon, a sötétben.

Kibírhatatlan volt Puccini öröme, hogy a rohanó vonat falta, egyre falta a kilométereket, s ő percről percre közelebb került Luccához. Boldogan ringatódzott a második osztályú fülke puha párnáján, – először utazott második osztályon, – a kerékzörgés ritmusára halk dallamok kergetődztek agyában, s majdnem odanyomta orrát az ablakhoz, mint a kíváncsi gyerekek, nehogy elmulasszon valamit. Már Spezia, már Pietrasanta … a lenyugvó nap sugarai megvilágították a rózsaszínben játszó márványhegyoldalt… már Viareggio, már ott csillog a Massaciuccoli-tó tükörsima vize, s ott sötétlik haragosan, zölden az a nagy, néma fenyőerdő, – Giacomo izgett-mozgott, minden idegszála remegett, – most átrobog a vonat a Serchio hídján, s feltűnik a virágos kis pályaudvar: Lucca. Megérkezett, itthon van. Úgy nézi az utcákat, a házakat, olyan bámész szemmel, mintha most látná őket először, s olyan boldog, amikor valaki rákiált: „Szervusz, Giacomo!", noha azt se tudja, ki volt, nem ismeri meg, de úgy integet vissza neki, mintha a legjobb barátja volna. Megsimogatja a mellette elszaladó gyerekek fejét, a kutyák fülét is megvakarja – még a kutyák is milyen mások itt, milyen ismerős a pofájuk. Ahogy elhaladnak a városháza, majd a konzervatórium, végül az Operaház mellett, s ahogy lépésről lépésre közelednek a via del Poggio-hoz, Puccini szíve egyre gyorsabban ver, s a lába hirtelen elgyöngül. De amikor befordulnak a jól ismert kapun, két lépcsőfokot lépve száguld fel a lépcsőn, beront a lakásuk nyitott ajtaján, berohan a konyhába és néma öleléssel magához öleli anyját. Ott állnak szótlanul, egymáshoz simuló arccal, összefolyó könnyük forró nedvességét érzik.

– Hogy lefogytál, Giacomo!… Sokat koplaltál?

És jönnek a nővérei, szépek, aranyosak, Ottilia, Dide, Ramelde, fojtogatják a csókjaikkal, egymás karjából tépik ki őt szinte féltékenyek egymásra, sírnak és nevetnek, nem tudnak vele betelni.

– Szaladj át Nittetiért és Albertóért! – mondja Albina Didenek, és Dide már szalad is.

Szélvészként rohan be a szobába Nitteti, s egy édes kis sikollyal veti magát a bátyja nyakába, aztán nevetve nézi őt, csillogó szemmel:

– Milyen szép lettél, Giacomo! Hogy megférfiasodtál! – mondja elragadtatott hangon: – Te vagy a legszebb férfi a világon!

Bolond ez a Nitteti, ugyanolyan bolond, ugyanolyan kedves, ugyanolyan vidám, amilyen mindig volt. De Alberto, szegény, milyen sápadt ez a fiú!

Végül letelepedtek a nagyszobában. Úgy vették őt körül, lekuporodva köréje, mint a mesemondót a gyerekek. Giacomo érezte, ahogy a vérében zsongító balzsamként száll fel a nyugalom, s kéjes gyönyörűséggel terpeszkedik el benne.

Nicolao, a magányos öreg varázsló, némán nézte őket, egyetlen szót se szólt: levette a pápaszemét, megtörölgette, mert homályos lett egyszerre, s harsogó zajjal kifújta az orrát. Aztán odament Albinához, megveregette a vállát, s egy százlírást csúsztatott köténye zsebébe.

Hatan beszéltek egyszerre, hat kérdés röppent egy időben feléje, alig győzte a válaszokat szusszal.

– Mesélj a Capriccio Sinfonico-ról?… Ugye, tombolt a Scala? … Nagyszerű ember lehet az a Ponchielli!… Milyen volt a szobád?… Otthon étkeztetek?… Voltak barátaid?… Kicsoda az a Pietro Mascagni, akiről annyit írtál?… Hogyan ismerted meg Franco Facciót?… Képzelem, milyen remekül dirigált!… Mesélt Ghislanzoni Verdiről?… Miről szól az operád?… Jó a szövegkönyv?… Kicsoda az a Fontana?… Meddig maradsz nálunk?… Miért nem hoztad Michelét magaddal?…

Telhetetlenek voltak, mindent tudni akartak azonnal. A legfurcsább kérdése Nittetinek volt:

– Honnan szedted a frakkot, amiben meghajoltál a Scala-ban?

Giacomo nevetett:

– Ebben a gyönyörű barna ruhában köszöntem meg a tapsokat.

– Uram, teremtőm! – mondta önkéntelenül Albina.

– Szegény fiacskám… És télikabátot sem vásároltál magadnak. Szörnyen fázhattál.

– Igen, kicsit fáztam… de nem a szabadban; a fűtetlen szobánkban, ez volt a legrosszabb: megdermedt a kezem, zongorázni se tudtam. Nem baj, elmúlt, nem érdekes… Tudtok valamit Iginiáról?

Ottilia válaszolt, bánatosan, tompán:

– Nem… nem tudunk róla semmit.

– Majd én meglátogatom… holnap vagy holnapután.

– Megőrültél? – mondta a reális Tomaide. – Mit képzelsz? Be se engednek a kolostorba.

– Bízd csak rám, Dide! – mosolygott Giacomo. – Én is varázsló vagyok, akárcsak Nicolao bácsi, tőle örököltem a bűvészetet. Számomra nincs lehetetlen, hidd el nekem, az általános szabályok, tilalmak, korlátok nem érvényesek rám. Az élet nem mindig kétszerkettőnégy!

– Ugye, eljátszod nekünk a Capriccio Sinfonico-dat? – kérdezte Alberto.

– Nem – felelte határozottan, erélyesen Puccini. – Egyetlen hangot sem játszom el belőle. Minden érzésemmel, minden idegszálammal az új munkámon csüngök már, az operámon, Le Villi-n. Semmi más nem érdekel. A szimfóniám csak zavarna. A művész a legrosszabb anya a világon: mihelyt megszülte a művét, az már nem izgatja többé, új terhességre vágyik, új álomra, reményre, s csak az eljövendő gyermekére gondol. Legalábbis én ilyen vagyok.

Alighanem erről jutott Nitteti eszébe az, amit Giacomo fülébe súgott: „… de nem tudja még senki. Te leszel a keresztapja…" Giacomo megcsókolta Nittetit, ellágyult, szelíd szeretettel.

Tapsoltak mind örömükben, amikor megmondta nekik, hogy addig köztük marad, amíg befejezi operáját. Itt fogja megkomponálni a fülük hallatára.

Giacomo szeme megakadt az édesanyján: most vette csak észre, mennyire megöregedett. Nemcsak hogy megőszült, hanem erősen lefogyott, a vonásai megnyúltak; a bőre fakó lett, még a szeme ragyogása sem volt már a régi. Úgy fájt magának bevallania: az ő gyönyörű fiatal édesanyjából elfáradt, megtört öregasszony lett.

Ottiliától kérdezte, félrehúzta egy sarokba:

– Nem beteg mama?

– Nem. Sohasem panaszkodik semmire.

– Olyan meggyötörtnek látszik.

– Te hiányoztál neki.

És csakugyan, már este a vacsoránál mintha évekkel fiatalodott volna az anyja: a szeme visszakapta régi fényét.

Még sokáig beszélgettek, vidáman, bor mellett, nem fogytak ki a témákból. Giacomo megkacagtatta, megríkatta a nővéreit, egyik pillanatban nevettek, másik pillanatban sírtak.

Dide mondta komolyan, minden tréfa nélkül:

– Te vagy az élet, Giacomo. Amikor elmentél, meghalt ez a ház és most, hogy visszajöttél, feltámadt megint.

Most Giacomo mondta elkomolyodva:

– Pedig nem leszek valami vidám társatok. Még háromnapi szabadságot adok magamnak, mert vannak még elintézni való dolgaim. De három nap múlva megszűnt számomra minden és mindenki: csak a munkám létezik, a munkám és semmi más. Szerzetesibb életet fogok élni szegény Iginiánál is. Nicolao bácsi majd gondoskodik cigarettáról, kávéról, borról…

– Szükséges ez az alkotáshoz? – kérdezte Tomina.

– Szükséges. És ne haragudjatok rám, ha ideges vagy morcos vagyok, ha nem felelek a kérdésekre, ha nem eszem veletek: a művész, ha dolgozik, elfeledkezik mindenről, úgyszólván átlép egy másik világba, még álmában is ott él, nem is veszi észre, mi történik körülötte. Bizony kicsit megőrül arra az időre, amíg létrehozza új művét. Nem szabad semmit rossznéven venni szegénytől. – Kis szünetet tartott, cigarettára gyújtott: – Aztán még valamit kérek tőletek. Tudom, nagy áldozat. Engedjétek meg, hogy éjjel dolgozzam. Az éjszaka csendjében megy a legjobban a munka, akkor hallom tisztán az énem mélyéből feltörő hangokat. Ne higgyétek, kérlek, hogy ez móka, különcködés, rigolya. Tehát este tízkor leülök dolgozni, s dolgozom hajnalig…

– Vigyázz magadra, megbetegszel! – sóhajtott az anyja.

– Vasból vagyok, ne félts!… Tehát hajnalig dolgozom, sétálok egyet, megreggelizem és lefekszem, s alszom, ameddig jólesik.

– És mikor ebédelsz?

– Nem ebédelek. De veletek vacsorázom mindig. Még van egy kérésem, ez aztán az utolsó: ne nézzetek bele a kottámba, a kéziratomba, s ne rakjatok utánam rendet. Hagyjatok mindent szanaszét a zongorán meg az asztalon úgy, ahogy én hagytam, ez az én rendem. És az én hatalmas sárga plajbászomhoz ne merjen nyúlni senki, mert az az én bűvös kabala-ceruzám.

– Babonás vagy? – kérdezte Ramelde.

– Az vagyok. A legnagyobb mértékben.

– Szabályos őrült vagy! – nevetett Dide.

– Elragadó ember vagy! – mosolygott Nitteti. Betolták a legpuhább ágyat a nagyszobába, a zongora mellé. Giacomo Puccini még soha életében nem aludt ilyen nyugodtan, békésen, boldogan. Szinte érezte testén az ölelő karokat, amelyek álomba ringatták.

Milyen remek volt a reggeli: zamatos a kávé, illatos a hársméz – ilyet nem ismer Milánó! Amikor elindult hazulról a felhőtlen kék ég alatt, olyan gondtalan és friss volt, mint kamaszkorában. Csak egyet kellett füttyentenie a hentesüzlet előtt és Giulia máris ott állt mellette remegő testével, átszellemült arcával, rajongó, boldog tekintetével. Milyen szép ez a lány, szebb, mint valaha!

Szaladtak, szaladtak a fenyőerdő felé, mint a legszomjasabb vándorok a forrás vizéhez. Igen, itt érezte ő magát igazán otthon: Giulia karjában, Giulia ölében. Ez volt a nagy nyugalom, a nagy megpihenés. A legönfeledtebb sóhaja után azt súgta neki Giulia:

– Bár ne volnál olyan híres!… akkor megtarthatnálak magamnak.

Mindenki más a műveiről, a tehetségéről, a jövőjéről beszélt folyton, de Giuliának nem kellett egyéb, egyedül csak ő maga. Ez volt benne a megható.

A második nap Carlo Angeloni napja volt. Már hajnalban ott állt a szobája küszöbén, – kopogtatás nélkül, lábujjhegyen surrant be hozzá, – s azt mondta neki a legsugárzóbb arccal:

– Nem mehetnénk kicsit vadkacsázni, professzor úr?

Az öregúr nevetett, nem szólt egyetlen szót sem, leakasztott két puskát és egy tölténytáskát a fegyverfogasról, a fejébe csapta tollas vadászkalapját és azt mondta:

– Gyerünk, te gazember! Alaposan megvárattál.

Szebb volt a tó, mint valaha. Mintha utolsót nyújtózott volna a késő őszi napsugárban. S a kis falu odaát pirosfedelű házaival vonzóbb volt, mint bármikor. És milyen biztos volt Giacomo keze, – ilyen biztos még sose volt: öt vadkacsát talált el hibázás nélkül. Lesz pecsenye otthon.

A harmadik nap volt a legfárasztóbb, a legizgalmasabb mind közül. Csaknem két óra hosszat gyalogolt, amíg megérkezett a vicopelagói kolostorhoz. A világ legelfogulatlanabb, legtermészetesebb hangján mondta Mater Hyacintha-nak:

– Végre eleget tehetek főnökasszony megtisztelő kérésének és játszhatok valamit a kedves nővéreknek …

Pár perc múlva már ott állt Iginia előtt, aki megfeledkezve minden kolostori szabályról, a nyakába borult és sírt, – igen, a kis Iginia elfelejtette egy pillanatra, hogy Maria Enrichetta nővér: csak nővér volt és semmi más. Mater Hyacintha rosszallóan köhécselt, a többi apáca pedig lesütötte szemét.

Milyen édes és szép volt Maria Enrichetta apácaruhájában, – mint egy szűzi kis pingvin a fagyos jégtáblán.

Puccini leült az orgonának beillő hatalmas harmónium mellé, s éppen azon gondolkozott, milyen szent éneket játsszon, amikor a legnagyobb meglepetésére így szólt hozzá a jóságos öreg Mater Hyacintha:

– Nem játszhatna el nekünk a Capriccio Sinfonico-t… Maria Enrichetta kedvéért.

Így hát mégis el kellett játszania megtagadott művét, mégpedig harmóniumon, ami nem volt éppen könnyű feladat. Síri csendben hallgatták a nővérek, de az appasionata-nál nehéz sóhajok röppentek fel innen is, onnan is.

Maria Enrichetta szeme tele volt könnyel.

– Giacomino … – mondta, többet nem tudott mondani.

Egy sötétszemű fiatal apáca engedte ki Puccinit a kolostor kapuján:

– Mikor jön el újra? – kérdezte tőle súgva.

Elvégzett hát mindent, eleget tett minden kötelességének odakint az életben, megfizette minden adósságát, behajtotta minden követelését, most már elzárkózhatott és eltemetkezhetett mindentől és mindenki előtt, jöhetett a hónapokig szakadatlanul tartó önkívületi varázs, amikor a valóságos élet csak távoli, ködös révületnek tűnik, leszállhatott önmagába, hogy a legkegyetlenebb önanalízissel a maga szívébe tekintsen és kibányássza onnan minden öntudatlan, ismeretlen érzését, szenvedését, örömét, nemcsak a saját érzéseit, hanem minden emberét bárhol a világon. Munka, alkotás: teljes odaadás, önfeláldozás. Kíméletlen önkínzás és a leggyönyörűségesebb eufória. Melyik hát az élet, az igazi élet, a férfi élete? A gondtalan, szabad szeretkezés, a szesz vidám mámora, a barátok tréfája, a vadkacsavadászat, az anya mosolya, a testvérek kedvessége, szépsége, szerelme, vagy ez az aszketikus munka, elszakadva mindentől és együttélve mindennel, az örökkévalóságban való elfeledkezés? Melyik az igazibb?

Ahogy este, vacsora közben ott ült közöttük, a szerettei között, átszellemült, megsoványodott, megszépült arcával, szelíd mosolyával, távolbanéző tekintetével, Alberto Marsilinek önkéntelenül Dürer önarcképe jutott eszébe. Rendszerint néma volt Giacomo, néma, komoly, elmerengő, máskor viszont vidám volt, zajos, tréfálkozó, hol nem evett semmit, hol felfalta az egész tálat egy kamasz étvágyával. Száz cigaretta, egy liter fekete, egy liter vörösbor, ez volt a napi „abrakja", ahogy ő maga nevezte. Hogyan bírhatja, kérdezték a nők megrettenve. És alig aludt valamit, úgy öt óra tájban hagyta abba a munkáját, két óra hosszat kóborolt, senki sem tudta hol, és koradélután már előkerült megint, frissen, pihenten, mintha nyolc-tíz órát aludt volna. Ilyenkor fúrt, faragott valamin két macskaügyes kezével megjavította a zsalukat az ablakokon, megszilárdította a székek mozgó lábait, friss kanócot tett a lámpákba. – Minden érdekelte, ami kézügyesség, technika, ez volt az egyik pihenése. Aztán a legáhítatosabb gonddal meghegyezte a hatalmas „szent plajbászt", Cecco örökké tartó ajándékát, – ráütött Dide kezére, amikor az hozzá akart nyúlni. Gyakran megesett, hogy vacsora közben hirtelen felugrott, átszaladt a szobájába, leütött pár hangot a zongorán, feljegyzett valamit a kottapapírra, aztán visszajött megint bocsánatkérő mosollyal. Nappal sohasem komponált, egyetlenegyszer sem, legföljebb javítgatott a kéziratán.

Alighanem azt hitte Giacomo, hogy mindenki alszik körülötte a házban, egyedül csak ő van ébren, kettesben a munkájával. Nem, ebben tévedett, hatalmasat tévedett. Négy asszonyi fül, négy asszonyi szív leste a zenéjét, követte a belőle feltörő hangokat, ott ültek négyen az ágyukban, a sötétben, némán, feltámasztott fejjel, gyönyörködve, megrendülten, vele álmodva az álmait. Még Nitteti is kikönyörögte titokban, hogy egyszer náluk aludhasson, szomjazott az élményre, amiben testvéreinek része volt, s amiből ő kimaradt. Sőt az öreg Ceru is átvirrasztott velük egy éjszakát: hatalmas karosszékben szunyókált a legélesebb füllel, – szép, gondozott szakálla reggelre borzas lett, annyit simogatta éjjel.

Sehol a világon nem tudott úgy dolgozni Giacomo, mint itt a szülői házban, anyja közelében, testvérei között, ezen a baráti zongorán, ahol első kis dalait komponálta régen, ahol két szigorú szempár figyelte őt folyton a falon függő festményekről, az apjáé és Antonio dédapjáé. Azért nem ment mindig könnyen a munkája. Olykor napokra megakadt, egy-egy finálénál, kvartettnél, éppen azoknál a részeknél, ahol önmagát felülmúlva valami rendkívülit akart teremteni; voltak olyan jelenetek, amelyeket ötször is átírt, voltak olyan napok, ahol semmivel sem volt megelégedve, átkozta önmagát, a tehetségtelenségét, de még jobban átkozta azt a szerencsétlen Ferdinando Fontanat, azt a kerge költőt, aki nekivadult fantáziájával összekavarta a valóságot a misztikummal, megfeledkezve minden logikáról és a színpad legelemibb törvényeiről. A barom! – dörmögte magában, amikor egyetlen erélyes vonással áthúzta a balettet, a halott lelkek balettjét, – mit gondol ez az őrült, hogy a halottak lábujjhegyen tipegve, piruetteket kivágva mutogatják kívánatos combjukon feszes kis bugyijukat a látcsöves, frakkos kéjenceknek?!

Puccini versenyt futott az idővel – ez volt az első nagy mérkőzése vele. Peregtek le a napok a naptárról, feltartóztathatatlanul, kaján gyorsasággal, el akarták gázolni, el akarták temetni őt. Idegessége egyre nőtt: „Nem leszek kész időre!… Állat ez a Fontana!…" Szörnyű írása napról napra szörnyűbb lett, áthúzott, javított, aztán észbekapva odaírta a kotta szélére: scusi, bocsánat!

Egyszer szelíden, félénken megkérdezte tőle Tomina:

– Nem kellene lemásolni a partitúrádat, mielőtt benyújtod?

– Nem kell, nincs rá idő – felelte mogorván.

– Mi szívesen segítünk neked – ajánlkozott Ottilia.

– Nem tudtok nekem segíteni – mondta most már kedvesebben. – A művész az az elátkozott ember, akinek senki sem tud segíteni, aki magára van hagyatva mindig.

Számlálta a heteket, a napokat, az órákat, már nappal is dolgozott, már alig aludt valamit. Ott ült velük vacsoránál, de csak piszkált az ételben és már nem is szólt egy szót sem. Sápadt volt, lefogyott, s a szemében néha rémület ült.

– Az a baj – mondta eltorzult arccal –, hogy gyalázatosan lassú munkás vagyok.

Szegény anyja, hogy szenvedett!… ezt látnia kellett volna, de Giacomo már nem látott semmit, csak az operáját.

Egyszer erőt vett rajta a hisztéria: elrohant Giuliához, az ölébe temette arcát és sírt. Utána huszonnégy óra hosszat dolgozott egyfolytában, remekül, gyorsan, minden fáradság, idegesség nélkül.

Megint a vén varázsló segített rajta.

– Győznöd kell, Giacomo, – mondta nyugodt, tréfás mosolyával –, mert te győzelemre születtél. Csak a neuraszténiádat kell fékentartanod, víz alá nyomnod.

De a végén már a környezetén, anyján, nővérein, sógorán is erőt vett az idegesség. Február második felében jártak már és Giacomo egyetlenegyszer sem mondta nekik, hogy közeledik a perc, amikor befejezi a munkáját. Ellenkezőleg, riadt arccal kérdezte tőlük:

– Ugye, szökőévben vagyunk? Huszonkilenc napos a február?

– Persze – mondta csodálkozva a mindig okos Tomina – 1884, osztható néggyel –, ami megnyugtatta kicsit Giacomót.

Hiszen a zenéje mindenkit magával ragadott, úgy visszhangzott az anyja, a nővérei, Nicolao, Alberto fülében, mint a legcsodálatosabb muzsika, melynek fájó varázsa rabul ejtette őket, egy pillanatra sem tudtak szabadulni tőle, de fájdalom, az idegessége is megfertőzte őket – az egy Nicolaón kívül.

Február huszonötödikén vacsora közben feljajdult Giacomo:

– Nem készülök el időre!

– És aztán?! – mondta bölcs nyugalommal az öreg varázsló. – Fő, hogy az operádat megírd, a többi mellékes.

Giacomo hálásan nézett az eszes, hunyorgató szemekbe.

De történt aztán valami, ami majdnem felborított mindent.

Dide kukkantott be hozzá óvatosan, alig merte megkérdezni tőle:

– Giacomino, drágám, ne haragudj, hogy zavarlak… de Fortunato Magi bácsi van itt, csak éppen látni akar…

– Dobjátok ki! Dobjátok ki! – kiáltotta Puccini magánkívül. – Megrontja a szerencsémet! A sátán küldte ide!

Bizony nem volt könnyű dolguk szegényeknek ezzel a megszállott emberrel, aki egyetlen szavával megragyogtatott és elfeketített maga körül mindent.

– Ez az első szülése – vigasztalta őket Nicolao Ceru doktor. – A többi majd már könnyebben megy.

Még a vidám Nitteti is megriadt egy pillanatra:

– Gondolod, hogy Giacomo elnyeri a pályadíjat? – kérdezte a férjétől.

– Bizonyos vagyok benne – felelte Alberto. – A kérdés itt csak az, hogy elkészül-e idejében az operájával.

Már leselkedtek az ajtó mögött, segítségre készen, talán éppen most kiáltja: „.Elkészültem! Rohanok!", hiszen már csak néhány óra választotta el a határidőtől. Kínlódtak, gyötrődtek, a kezüket tördelték valamennyien.

Csak huszonkilencedikén reggel hangzott el végre a megváltó, ujjongó szó: „Megvagyok!"

– Szaladj, ahogy tudsz! – sürgette Ottilia. – Még elérheted a vonatot!

Giacomo gondosan összeszedte a kottalapokat, anyjához ugrott, forrón megölelte, s elkiáltotta magát:

– Ez mindnyájatoknak szól!

A lányok bedobálták táskájába a legszükségesebb holmit és taszították kifelé. Giacomo szaladt le a lépcsőn, de fél perc múlva feldúlt arccal megjelent megint:

– Itthagytam a ceruzámat! – ordította kétségbeesetten.

Ahogy kirohant a peronra, éppen kigurult a vonat a pályaudvarról. Még látta az eltűnő utolsó vagon piros lámpását.

– Végem van! – lihegte és behunyta a szemét, hogy kibírja a fájdalmát. – Ezt annak az ördögi Fortunato Maginak köszönhetem!

Aztán erőtlenül, fásultan, fáradtan, beballagott a városba. Az illatos tavaszi levegő megcsiklandozta az orrát. Már mosolygott. A végzet akarta így, dünnyögte magában: legalább tisztességesen elbúcsúzom Giuliától és Angelonitól. És megvágom az öreg Nicolaót, hiszen pénz se volt a zsebemben elég. Ez sikerült is neki, minden várakozáson felül: két kövér százast nyomott a markába a jóságos vén varázsló. És másnap azt kiáltotta a vonatja után dörgedelmes basszusán:

– Térj vissza győztesen!

– Nagyon sajnálom, uram, nem fogadhatom el – mondta egy fontoskodó, undok kis ember, a nagyhírű Sonzogno-cég nagyképű titkára. – Több versenyművet nem áll módunkban elfogadni a Teatro Illustrato operapályázatunkra. Ma március másodika van, ha jól tudom, s a benyújtási határidő március elsején már lejárt. Miért nem tetszett sietni?

Giacomo Pucciniban felforrt a düh:

– Micsodák maguk? – kiáltotta: – bürokraták vagy művészek?! Én messziről jövök vonaton, s a vonatom késett. Sonzogno úrral akarok beszélni!

Annyi erő, elszántság volt ebben a sötétszemű fiatalemberben, hogy a titkár behúzta a nyakát és átvette a partitúrát.

– De ne tessék szólni senkinek – dadogta ijedten. – Szabálytalanság… fegyelmit kaphatok.

Puccini zsebredugta két kezét, felgyűrte a gallérját, – kicsit hűvösen fújdogált a svájci havasok felől a tavaszi szél, s úgy kóborolt gondtalanul, vidám mosollyal a szívében a milánói utcákon. Micsoda birkózás volt, micsoda nagyszerű férfimunka ez az utolsó öt hónap! Már-már elvesztett mindent, s végül mégis győzött. Büszke volt magára, elsősorban a fizikumára. Valóban vasból vagyok, gondolta magában, csak idegeim ne volnának! Az agyam mindig nyugodt, a testem mindig erős, csak az idegeim táncolnak szakadatlanul. Hisztériás vagyok, igaza van Cerunak.

A művével, a Le Villi-vel furcsán volt Puccini. Az egyik pillanatban gyalázatosnak tűnt neki, a másik pillanatban remeknek. Az elejével nem volt megelégedve, de a második részt szerette. Különös, de akkor kapta az igazi ihletet, amikor már kifogyott az időből és kétségbeesett. Az opera utolsó áriája, a nagy tenorária a legszebb – ezt szinte önkívületben írta. Most is azt fütyörészte magában: igen, ez jó, ez csakugyan jó. Ha egy igazi nagy tenorista, mondjuk d'Andrade énekelhetné!… A boldogító érzés számára az volt, hogy valóban tud operát írni. Igaza volt Ponchiellinek: ő egyedül csak erre, csak operaírásra született!

Egyszerre maga előtt látta az anyját és a nővéreit, Nicolaót és Albertét, ahogy kiszolgálták, kényeztették, segítették, ahogy együtt izgultak, gyötrődtek vele: nekik köszönhette, hogy meg tudta alkotni első színpadi művét. Megint ő volt a központ, megint ő volt az, akinek a többiek alávetik magukat. És milyen boldogan tették, mennyi önzetlen szeretettel, mennyi önfeláldozással. Megszületése óta elfogad tőlük mindent, és zsarnokoskodik fölöttük – ez az igazság.

Kétezer líra! – jutott hirtelen eszébe. – Kétezer lírát kap a Sonzogno-pályázat, a Teatro Illustrato operaverseny győztese. Micsoda pénz! Valóságos kis vagyon. Kifizeti belőle minden adósságát, s ami még megmarad, azt elküldi az anyjának. Már a zsebében érezte a két nagy zsíros bankót, éltető melegük a bőrét perzselte. Április elsején hirdetik ki a pályázat eredményét, talán azonnal megkapja a pénzt. Vége lesz a szegénységnek, a nyomornak, a koplalásnak, a szörnyű didergésnek, a barna ruhának, a megaláztatásoknak, mindörökre vége lesz, és segíthet azokon, akiket szeret, valóra válthatja reményeiket, ez a legnagyszerűbb mindenben. Egyelőre annak a két százasnak örült, amit Nicolao adott neki búcsúzáskor. Milyen vakon bízik benne ez a különc öregember, akárcsak Angeloni, akárcsak Ponchielli, – nélküle, az ő atyai segítsége, az ő pénze, az ő esze, az ő ravaszsága, az ő bátorítása nélkül sose jutott volna el idáig. Nagyszerű ember az öreg, minden furcsasága ellenére.

Megállt egy férfidivatáru üzlet előtt. Vásárolt magának egy puha nyúlszőr kalapot, – ez volt életének első luxusa. Két inget is vásárolt: éppen ideje volt. Aztán elsétált Ponchiellihez, bejelenteni neki, hogy teljesítette parancsát: megírta az operáját. De Ponchielli beteg volt, – a konzervatórium portása mesélte, – Caprino Bergamascóban maradt, még egyetlenegyszer sem jött be Milánóba nyár óta.

– Egy levele van Puccini úrnak! – mondta a portás és átnyújtott neki egy hosszú borítékot.

Giacomo álmélkodva nézte a struccmadaras bélyeget: Argentína, Buenos Aires, feladó: Michele Puccini. Leült egy padra, úgy olvasta a levelet tágranyílt szemmel:

„ … Remekül vagyok mindenképpen, pénzem van, szép, kényelmes lakásom, megbecsülnek, szeretnek, gazdag növendékeim vannak, s hangversenyt is adtam már (mellékelek néhány újságkritikát, lám, én is vagyok valaki!)… Csak a klímát nehéz megszokni… Karácsonykor negyven fok meleg volt, a fenyőfáról leolvadtak a gyertyák… Egész nap izzadok, csurog rólam a verejték, a pára, alig tudok írni, mert a kezemről is csöpög a víz… Olyan záporok vannak, hogy az utcák hömpölygő áradata a lovakat is elragadja… Az Operaház gyönyörű, vetekszik a mieinkkel, kétezer ember számára van benne hely … és az előadások is jók, olasz stagionek játszanak … Ez az egyetlen szórakozás itt... Gyere ki te is, Giacomo, hagyd már abba azt az ostoba, céltalan nyomorgást, mondj le reménytelen ábrándjaidról… itt legalább jóllakik az ember, annyi húst és gyümölcsöt ehetsz, amennyi csak belédfér… Én majd bevezetlek az előkelő társaságba, rengeteg pénzt fogsz keresni, hidd el… Anyának elmondhatsz mindent, már nem kell titkolódznod…"

Giacomo egy kávéház teraszán ült, papirost, tollat kért, s azonnal válaszolt Michelenek:

„ … Ha fölösleges pénzed van, ne feledkezz meg édesanyánkról és nővéreinkről … és arra is gondolj, Michele, hogy kifizettem helyetted az adósságaidat…

Én ugyanis még mindig nyomorgok, de már nem tart sokáig…. írtam egy operát…"

Kicsit megzavarta Giacomót Michele levele, voltaképpen nem tudta, miért. Elrontotta a nagy, gondtalan jókedvét.

Most enni kellene valamit – reggel óta nem evett –, aztán lakás után kellene nézni, tisztességes, rendes lakás után. Szabad, levegős helyen kellene laknia, madarak közt, fák között, közel a nagy parkhoz, ahol Goethe lakott egykor, és nem messze a város központjától sem. Így jutott el a Via Solferino-hoz. Fákkal beültetett széles, szép utca. Megint 13. Nem baj, ez lesz a szerencseszáma. A szoba kedves volt, az utcára nézett, és külön bejárata volt. Fejedelmi lakás a régiekhez képest. És a zongora is jónak látszott. A főbérlő egy kereskedő, özvegy, csendes ember. A bér ötven líra. Sok, nagyon sok, mindegy, megéri. Az volt a fontos, hogy éjjel-nappal játszhat a zongorán, nem zavar vele senkit, s őt se zavarja senki.

Kirakta pár holmiját, – bizonyára gyönyörű új kalapja miatt beszélt vele olyan tisztelettel a főbérlő. Előkerült a hatalmas plajbász, s előkerültek Cecco rajzai, tüstént felfüggesztette valamennyit a falra, hogy vidámabb, melegebb, otthonosabb legyen tőlük a szoba.

Puccini alig várta, hogy „hazamenjen" az Aida-ba. Már messziről hallotta a zongora hangját: Zuelli játszik, megismerte erőteljes, határozott játékát. Milyen férfias a zenéje!

Ovációval fogadták. Körülvették, ölelgették, nyomorgatták. Csupa bolond testvér, csupa kedves barát! Tommasi és Pagni szakálla bőszebb és borzasabb volt, mint valaha. Együtt volt az egész régi kompánia, csak ketten hiányoztak: Leoncavallo és Pepina, és persze a kis Pietro is.

– Hol van Ruggiero? – kérdezte Puccini.

– Valahonnan pénzre tett szert, felvitte Isten a dolgát; kettesben ment el, egy kis svájci faluba, közvetlenül a határ mellé: operát komponál.

– És te Guglielmo? – fordult Zuellihez. – Benyújtottad az operádat a pályázatra?

– Benyújtottam, mert kívántad, de reménytelenül – dörmögte Zuelli. – És te Giacomo?

– Én is benyújtottam. Alig akarták elfogadni.

És elmesélt nekik mindent, a legkisebb részletig: versenyfutását, gyötrelmeit.

– Eljátszani!… Eljátszani! – üvöltötték kórusban és lenyomták a zongora mellé.

– Két liter puncsot! – mennydörögte Pagni.

Csak most vette észre Puccini, hogy a kis Pepina hiányzik.

– Mondd, Ferruccio – fordult hátra Pagnihoz –, hol hagytad Pepinát?

– Faképnél hagyott – felelte sötéten a legjámborabb óriás. – Megunta, szegény, velem a nyomort. Felcsípett magának valami gazdag pasast.

– Visszajön az, ne féljen – vigasztalta Concetta, aki hozta már a rumot. – Nem tud Pepina maga nélkül élni.

– Kezdd már el! – ordított rá Puccinira Tommasi.

Szorosan körülállták, de meg se moccant senki. Megdöbbenve, megrendülten hallgatták ezt a szokatlanul hangzó, fájdalmas, szerelmes, kerítő zenét, amely belopódzott az idegrendszerükbe, hogy megborzongassa a hátukat és könnyet csaljon a szemükbe. Puccini zongorázott, énekelt, magyarázott, játszott, mint a legtökéletesebb színész. Mikor elénekelte a nagy tenoráriáját, tapsoltak és követelték: „Bis!,.. Bis!" Háromszor kellett megismételnie. A finálé után a nyakába borultak, ölelgették, sírtak.

– A zsebedben van már a kétezer líra, én mondom neked! – mondta elragadtatva Zuelli. – Ilyet még nem is hallottam! És én állat, hagytam, hogy beugrass… nevetnek majd rajtam, hogy én is pályáztam.

Nyolcan ültek a gazdag, előkelő elnöki díszteremben a hosszú, zöldposztós asztal körül, nyolc kopasz, göthös, pápaszemes ember, a főhelyen maga az öreg Sonzogno, a világhírű Sonzogno-zeneműkiadó cég boldog tulajdonosa. Ez a nyolc ember volt a Teatro Illustrato operaverseny zsűrije. Nehéz volt őket összeválogatni. Vigyázni kellett, hogy egyik se tartozzék a versenytárs, a gyűlölt Giulio Ricordi baráti köréhez, tehát ne tartozzék Giuseppe Verdihez, Amilcare Ponchiellihez, Arrigo Boitóhoz, Antonio Bazzinihez sem, és ne legyen semmilyen összeköttetésben a fürge, fiatal Lucca asszonnyal, Richard Wagner bizalmasával és impresszáriójával. Milyen gondtalan és nyugodalmas lehetett volna Sonzogno élete, ha nincs a világon ez a sasszemű Giulio Ricordi és ez a bátor Lucca asszony! Az egyiké Verdi, a másiké Wagner, mi marad neki, szegény Sonzognónak? Meg kellett tehát találni azt a mesebeli hőst, az új idők nagy muzsikusát, aki felveszi a harcot a két verhetetlen titánnal és győzedelmeskedik felettük. Ezt a célt szolgálta a Teatro Illustrata-nak elnevezett pályázat, amit Sonzogno úr ki is fejtett az ülést megnyitó kerek és értelmes bevezető beszédében.

Ügyes dolog volt ez a Teatro Illustrato, ügyes üzleti fogás. A mecénásság glóriáját fonta Sonzogno ravasz homloka köré, hiszen kétezer lírát dobott oda csak úgy, mintegy ajándékképpen egy fiatal muzsikusnak, egyfelvonásos operájáért, amelynek még a színre hozását is vállalta ráadásul. S mindezért nem kért viszonzásul semmit, semmit a világon, mindössze azt a magától értetődő csekélységet, hogy annak a bizonyos operának ő lesz majd a kiadója, terjesztője – értsd alatta: az ügynöke és tantiém-behajtója – világszerte. Ez csak természetes!

De nemcsak a győztes operára biztosítja magának Sonzogno ezeket a jogokat, hanem mindazokra a pályázaton résztvevő művekre is, amelyeket a zsűri dicséretre méltónak talál.

Hogy miért csak egyfelvonásos operákra vadászott Sonzogno, kérdezhetné valaki, miért nem halászott csalétkes pénzével háromfelvonásos operákra? Hogy miért nem? Azért eszelte ki ezt így, hogy könnyebb, ingerlőbb legyen a pályázat, hogy a fiatal muzsikusok is kedvet kapjanak rá, hogy minden hal, legyen az kicsi vagy nagy, belefusson a hálójába. S a rengeteg sok hal között majd előbb-utóbb megtalálja azt a bizonyos várva várt aranyhalat. Jól kigondolta ezt Sonzogno mester: ezt csinálja utána ez a Giulio Ricordi!

Hiszen nem állítja senki, hogy ez a Teatro Illustrato világhírű zenei verseny lett volna, de a nagyközönség, újság és kritika mégis izgatottan leste évről évre az eredményét, s a győztes opera komponistája egy csapásra országszerte híres emberré lett.

Valakit tehát ma boldoggá és naggyá tesz ez a nyolc mindentudó bíráló, akik közül önmaga egyik sem tudott nagy lenni soha.

– Nézzétek ezt az irka-firkát! – kiáltotta megbotránkozva az egyik bíró, miközben dühösen bökött ujjával az előtte fekvő nyitott partitúrába. – Felháborító! És még van pofája azt írni a kotta szélére: scusi! Ezek a mai ifjú titánok azt hiszik magukról, hogy nekik mindent lehet. Nincs bennük egy csöppnyi tisztelet sem irántunk.

Társai belesandítottak a kifogásolt kottába:

– Hallatlan!… Hallatlan! – sopánkodtak kórusban.

– És ér legalább valamit? – kérdezte Sonzogno.

– Képzelheted!… – felelte megvető legyintéssel az önérzetében megsértett bíráló. – Amilyen az írása, olyan a zenéje: kusza, kakofónia… dilettáns cincogás.

Aztán sorravették a többi pályaművet: latolgatták, szaglászták, vitatkoztak fölöttük.

– Kár, hogy jeligés a pályázat – dörmögte egy öreg róka. – Ha az ember tudná, melyiket ki írta, rögtön könnyebb volna véleményt alkotni.

– Nem, ez így szép és becsületes! – mondta dagadozó mellel a cég jó hírnevére oly féltékenyen büszke Sonzogno mester.

– És izgalmasabb is! – kontrázott egy másik öntelt arcú zsűritag. – A mi gyakorlott, éles szemünk felfedezi a tehetséget ködsapkában is. Olyanok vagyunk, mint az aranyásók: a mi ujjainkon nem siklik át egyetlen szem arany sem, efelől nyugodt lehetsz!

Késő estig vitatkoztak, hosszú órákon át. Izgalmas percek voltak ezek. A kör egyre szűkült: minden újabb félórában megint kihullott egy a pályázók közül. Már csak hat maradt összesen, – a többit végleg félretették: elestek, meghaltak. Most aztán rávetették magukat a megmaradt hatra. Szétboncolták, összehasonlították, egymáshoz mérték őket – mintegy nagyítóval vizsgálták mind a hatot.

– Nagyon tehetséges mind a hat – dörmögte közülük a legidősebbik. – Jó idén a termés!

Sonzogno arca kigömbölyödött.

– Örvendek!… örvendek! – motyogta megelégedetten. – De most határozzatok, melyik a legjobb, melyik a győztes mű?

Ez nem volt éppen könnyű feladat. Újabb félórába telt, amíg megegyeztek abban, hogy a hat jónak talált opera közül mégis kimagaslik kettő; de hogy melyik a jobb a kettő közül, ebben sehogy sem tudtak megegyezni. Végül a bölcs Sonzogno, hogy véget vessen a sok fölösleges szócséplésnek, vitának, titkos szavazást rendelt el: öt szavazatot kapott az egyik, hármat a másik. Eldőlt a verseny.

Most következett a legizgalmasabb pillanat, a jeligés boríték felbontása, – még a legvénebb rókák is izgatottak lettek, előrehajoltak, hegyezték a fülüket.

De Sonzogno még szót kért:

– Szeretném, ha végleg határoznánk mindenről, mielőtt még ismernők a pályázók neveit – mondta bölcs megfontolással, mint egy törvénythozó fejedelem. – Azt javaslom tehát: legyen idén két győztes, vagyis biztosítsuk a három szavazatot kapott opera előadását is, ha nem is a dal Verme-ben. A kétezer lírás pályadíjat persze csak a legjobb kapja, de részesítsük erkölcsi elégtételben a második helyre befutottat is.

– Nem lehetne annak is valami kis pénzt adni kárpótlásképpen? – próbálkozott az a zsűritag, aki a mellőzött opera mellett kardoskodott mindvégig.

– Nem! – utasította vissza keményen és kereken Sonzogno. – Éppen elég áldozatot hozok a művészetért. Az én bőkezűségemnek is van határa. Tehát értjük egymást, ugye? Első díj és kétezer líra az egyiknek, első díj, de csak elismerés a másiknak. És négy dicséret azoknak, akiknek a műve szintén tehetséges, ha gyöngébbek is a győztes műveknél. Így hát hat borítékot bontunk fel összesen. És ez a hat opera megy át a Sonzogno-cég tulajdonába. Helyes?

Általános helyeslés. Alig várták már, hogy megismerjék a győztesek nevét.

A legfiatalabb zsűritag ünnepélyes mozdulattal tépte fel a borítékot:

– Első díjat és kétezer lírát nyert: „A művészet és az éhség két elválaszthatatlan hű barát" jelige alatt pályázó mű. – A hatás kedvéért kis szünetet tartott. – A pályadíjnyertes opera címe: Észak tündére, szerzője: Guglielmo Zuelli.

Zúgás, morgás:

– Egészen ismeretlen…

– Nem baj: annál jobb!… Ez a jó, ez az érdekes… – mondta kipirulva Sonzogno. – És a másik?… De a jeligét ne olvasd, csak a nevét, semmi mást.

– Luigi Borelli.

– Erről már hallottam valamit – dörmögte Sonzogno kedvetlenül.

A négy megdicsért nevét már unalommal, ásítva hallgatták. Ezeket ismerték jól, évről évre visszatérő pályázók, újra meg újra próbálkozó, reménytelen muzsikusok voltak szegények. Akadt köztük olyan, akit már háromszor is megdicsértek.

Másnap reggel hatalmas betűkkel hirdették a milánói lapok:

A „Teatro Illustrato" győztese:

GUGLIELMO ZUELLI

– ÉN ÚGY SZÉGYELLEM MAGAM, Giacomo, mint egy vizes kutya!… Ne haragudj rám… Nem tehetek róla, hogy ezek az emberek süketek és ostobák!

Olyan megható őszinteséggel mondta ezt Zuelli, hogy Puccini megfogta a kezét és keményen, melegen megszorította. Egy padon ültek ketten a nagy parkban, a Sforza-kastély mögött. Zuellin valóban nem látszott semmi öröm, búsan lógatta nagy, fekete fejét, levertebbnek látszott, mint maga Puccini.

– Az egyetlen örömöm, az egyetlen vigaszom, Guglielmo – mondta csendesen Giacomo –, hogy te nyerted el a pályadíjat gyönyörű operáddal… te, a koldustestvérem… te, a művésztestvérem…

Sokáig hallgattak; piszkálták a kavicsokat cipőjük hegyével.

– Mondanom se kell – kezdte megint Zuelli rekedten –, hogy a pénzem a tied is: együtt koplaltunk, együtt fogunk dőzsölni. Ma leisszuk magunkat a sárga földig. Jó?

Puccini sóhajtott:

– Nem a pénz a fontos, hidd el nekem… A megalázás, a szégyen, a megingatott önbizalmam … Mit fognak szólni otthon, Luccában a testvéreim, az édesanyám?… Ez a szörnyű, látod, ezt oly nehéz elviselni.

– Az én szégyenem nagyobb lesz – dörmögte Zuelli. – Az egész város rajtam fog nevetni. Még az Aida-ban is kiröhögnek… Nem merek az emberek szeme elé kerülni.

Egész napon át együtt maradtak, elmentek Sonzognóékhoz, Zuelli felvette a pénzét, Puccini visszakérte a partitúráját, aztán továbbkóboroltak késő alkonyatig, míg végül, amikor már besötétedett, ösztönösen, gépiesen az Aida felé mentek. Mind a kettőnek erőt kellett vennie magán, mikor betaszították a lebuj ajtaját.

Az egész kocsma felállt, úgy tapsolta őket, egyformán kiáltozva Puccini és Zuelli nevet. Mennyi szeretet, tapintat volt ezekben a modortalan, lompos, a társadalmi formákat gúnyosan megvető, vad külsejű emberekben, ezekben a puncs gőzében és a könnyű szerelmek narkotikumában álmodó művésznövendékekben és kifestett arcú lányokban, valamennyien tudták, mi megy végbe Zuelliben és mi megy végbe Pucciniban, s féltve vigyáztak, hogy meg ne sértsék őket, hogy egyetlen ujjal se érintsék fájó sebüket. Nem lelkendeztek, nem kondoleáltak, együtt ünnepelték mindkettőjüket, mintha csak holtversenyben győztek volna, vidáman, elfogulatlanul, pajtásiasan tréfálkoztak velük, mint a legkiválóbb orvosok a legsúlyosabb betegeikkel.

– Az Aida-istálló győzhetetlen! – kiáltotta a vörösképű, kötényes Niccolo Netti boldogan. – Éljen Puccini! Éljen Zuelli!

Talán az egyetlen környezete volt ez a világnak, amely vissza tudta adni nekik a nyugalmukat, derűjüket, amely visszavarázsolta szemükbe a mosolyt és megszabadította őket attól a kínzó kényelmetlen érzéstől, attól a félszeg szégyenkezéstől, ami egész napon át gyötörte őket. Ennyi természetes emberek között ők is természetesek lettek megint.

Zuelli minden kérés nélkül leült a zongorához és játszani kezdte az Észak tündéré-t, de nem diadalmasan, hivalkodva, pózzal, hanem egyszerűen, természetesen, szerényen, úgy, ahogy mindig. Alig játszott félórát, felállt és lenyomta a zongoraszékre Puccinit. Még éppen csak hogy belekezdett Giacomo a Le Villi-be, nyílt az utcaajtó és öt jól öltözött, tekintélyes külsejű férfi lépett a kis lebujba, ahol ugyancsak szokatlan volt az effajta társaság.

Puccini nem is vette észre őket, hátra se nézett, olyan hévvel zongorázott, énekelt, de a többiek szeme mind az „idegenek" felé fordult érdeklődéssel, gyanakodva, s Niccolo Netti kiszökött a pult mögül és nagy serényen letörölte foltos kendőjével az egyik márványasztal lapját.

Egyszerre csak Zuelli felugrott a helyéről és tisztelettel meghajolt az egyik férfi előtt, aki mosolyogva, kedvesen visszaintegetett neki. Úgy adták tovább súgva egymásnak a nevét: „Ponchielli!… Ponchielli!…" De azt a másikat is felismerték, azt a feketesörényű, sápadt, átszellemült arcú férfit: „Achille Panizza!…" És a harmadik, az a komoly, kemény férfi is ismerősnek tűnt előttük, de nem tudtak sehogy sem rájönni, hogy kicsoda.

S ez a sok rendetlen ember olyan rendes lett egyszerre, szeretet, tisztelet volt a szemükben, – az egyetlen tisztelet, amit ezek ismertek: a művész iránti tisztelet. Pontosan megérezték, mi történik itt: az erősebb, idősebb testvér eljött a bajbajutott fiatalabb testvérhez, hogy segítsen rajta. Ó, ha ez a jól öltözött társaság pöffeszkedő, üres kispolgárokból állt volna, régen kiverték volna az Aida-ból mind az ötöt – talán még Netti is segített volna nekik.

Mindenki látott, hallott mindent, csak Giacomo Puccini játszott és énekelt, mint a megszállott, elmélyedve önmagában, süketen és vakon: minden fájdalmát, gyötrelmét ki akarta dalolni magából. Éppen a nagy tenoráriánál tartott, – a hangja is szebben szárnyalt, mint valaha, több szenvedéllyel, forróbban.

– Csakugyan csodálatos! – mondta a keményarcú.

– Csodálatos!… Gyönyörű! – bólogatott megilletődve a két másik ismeretlen.

– Az állatok!… A barmok! – nevetett Panizza.

– Ugye, mondtam nektek?! – mosolygott Ponchielli. – Mikor hallottatok utoljára ilyen operazenét?

Következett a finálé, s amikor az utolsó akkordokat is leütötte Puccini, felállt, megfordult, s a tekintete találkozott Ponchielli tekintetével. Majdnem felkiáltott örömében, aztán odarohant hozzá, mint kisfiú az apjához. Mondani akart valamit, de Ponchielli megelőzte:

– Gratulálok, Giacomo!… Még szebb, mint amit vártam tőled.

Most Achille Panizzát is észrevette Puccini. De Panizza is megelőzte őt:

– Most legalább tudom, hogyan kell majd dirigálnom az operáját.

– Igen, ezt az operát a legrövidebb időn belül ki kell hozni. – mondta a keményarcú, miközben a kezét nyújtotta neki: – Arrigo Boito.

A két idegen férfi is felállt és bemutatkozott Puccininak.

– Vimercati vagyok. Nem vagyok ugyan muzsikus, de élek-halok a zenéért. Engedje meg, hogy én is gratuláljak önnek. Gyönyörű az operája.

– Én se vagyok éppen hivatásos muzsikus – mondta az ötödik férfi szerényen. – De muzsikus-családból származom: a dédapám, Nicola Sala, jóbarátja volt az ön dédapjának, Antonio Puccininak. Nagyon lekötelezne és megtisztelne maestro, ha holnap este nyolckor eljöhetne hozzám egy baráti összejövetelre, s elhozná operája partitúráját is. Szeretném, ha a barátaim is megismernék az operáját.

– Köszönöm, de én… – próbált szabadkozni Puccini.

– Én is ott leszek – vágott a szavába gyorsan Ponchielli.

– Én is – mondta Boito.

– Én is – mondta Panizza.

Nem lehetett kitérni, el kellett fogadni Marco Sala meghívását.

Milyen nagyszerű ember volt ez az Amilcare Ponchielli: másik tanítványáról, Zuelliről sem feledkezett meg, az ő érzékenységére is gondolt. Odaült az asztalához, melegen gratulált neki sikeréhez és hosszan elbeszélgetett vele. Pedig beteg volt, súlyosan beteg, hónapok óta már. De reggel, ahogy a kezébe vette az újságokat, s olvasta a Teatro lllustrato operaversenyének elképesztő eredményét, elfelejtette, hogy beteg, kiszökött az ágyból és az első vonattal beutazott Milánóba, hogy összeterelje, segítségül hívja legjobb barátait. Egyetlen gondolata volt csak: segíteni – amilyen gyorsan csak lehet – legkedvesebb, legtehetségesebb és legérzékenyebb tanítványán, Giacomo Puccinin, mielőtt meg letörné őt az első balsiker.

Puccini valóban visszanyerte önbizalmát, ha csak néhány órára is. Talán Ponchielli elfogult vele szemben, de tetszett az operája a kényes Arrigo Boito-nak is, aki a legszigorúbb kritikus hírében áll. És mit jelentett vajon Achille Panizza rejtélyes, ígéretes mondata: „Most legalább tudom, hogyan kell majd dirigálnom az operáját." Talán csak rossz tréfa volt.

Igen, itt a pajtásai, barátai, jóakarói körében szabadult attól a kétségbeesett szorongástól, attól a vigasztalan szomorúságtól, amely fullasztó felhőként rátelepedett és fojtogatta, de mihelyt magára maradt, megint megrohanta a reménytelenség. Otthon, a szobájában még ugyanaznap éjjel levelet írt Michelenek, Buenos Airesbe: „… Azt hiszem, hogy mégis szót fogadok neked és kiutazom én is Dél-Amerikába …"

A reggel gyönyörű volt: vidáman csiripeltek a verebek a meglombosodott fákon, az ég felhőtlen kékje is szelídebb volt, mint valaha, a hancúrozó gyerekek visítozó zsivaja felhallatszott az utcáról. Giacomo szomorúságát hirtelen elfújta az ablakon beszökő jókedv, – majdnem megbotránkozott magán, amikor borotválkozás közben egyszerre csak fütyörészni kezdett, s amikor meglátta a tükörben mosolygó arcát. Érdekes este lesz ez, ott Marco Salaéknál – gondolta magában önkéntelenül –, vajon ki mindenkit fogok megismerni, s vajon eljátszatják-e velem újra azt a szerencsétlen Le Villi-t. Most igazán bosszankodott barna ruháján, úgy unta már ezt a balsorsáról tanúskodó változatlan gúnyáját, mint a fegyenc csíkos rabruháját. Egyetlen díszként felvette új ingét, vásárolt hozzá egy könnyű selyem-nyakkendőt is, csokorra kötötte, közepébe tűzte a szerény kis aranytűt, fejébe csapta szép nyúlszőrkalapját, még egyszer belenézett a tükörbe: á, jó leszek nekik így is, mit bánom én, ha nem tetszem, sajnálom!

Milánó egyik legszebb palotája előtt állt meg. Szinte belesüppedt a lába a márványlépcsőn felfutó bordóvörös bársonyszőnyegbe, s a szeme majdnem káprázott a vakító pompától, ahogy belépett a csillárok fényében úszó hatalmas szalonba: igen, ezek azok a szépséges, mindig mosolygó nők és ezek azok a választékosan öltözött gavallérok, akiket annyiszor látott már a Scala szegfűcsokros páholyaiban, ez az a másik, tőle távolálló világ, amelybe sohasem vágyódott. És micsoda kincsek: aranyozott székek, keleti szőnyegek, a falakon halványkék selyemkárpit és csodálatos festmények, s a teremnek beillő szoba közepén teljesen kinyitott, harcrakészen álló nagy fekete zongora csillogó fehér billentyűivel. Puccini megtorpant a küszöbön, menekülni szeretett volna, de már eléje sietett kinyújtott kézzel a házigazda, Marco Sala, egyszerű szürke ruhában, és kedves mosollyal mutatta be őt mindenkinek egyszerre: „Ez a mi kedves fiatal maestrónk, Giacomo Puccini". Hirtelen az a bolondosan különös érzése támadt Puccininak, hogy ma ő itt a központ, ő itt a legelőkelőbb ember mind közül, talán a leggazdagabb is kopott barna ruhájában, s hogy az a sok csillogó szem kíváncsian és várakozással fordul feléje, mert várnak tőle valamit, valami újat, valami rendkívülit, olyat, amit egyedül csak ő adhat nekik, senki más, csak ő. Egyszerre elvesztette minden elfogultságát, zavarát, sőt először életében érzett magában valami kis hetyke gőgöt: a szegénység, a szenvedés fölényesen büszke gőgjét. Mosolygott, beszélgetett, otthonosan mozgott. Hiszen akárhova nézett is, csupa barát, csupa kedves ismerős: az Aida tegnapi öt vendégén kivül Franco Faccio és a kedves öreg Antonio Bazzini, nekik külön örül, és bolond szerzőtársa, akinek ezeket az átkozott „villi-tündéreket" köszönheti, Ferdinando Fontana, szintén kopott, gyűrött ruhában, s ott az egyik sarokban … igen, csakugyan ő az, most végre megtudja a nevét.

– Ki az a gyönyörű, szőke asszony ott? – kérdezte Marco Salától, a házigazdától.

– Ha jól tudom, földije magának, Luccából származik ő is: Elvira Bonturi. Nagy zenerajongó. Várjon, rögtön bemutatom…

Most először volt Puccini zavarban – az a Giacomo Puccini, aki még sohasem volt zavarban nő előtt. Gyönyörködve, némán nézte ezeket a komoly, mély szemeket, melyek nyugodtan állták a tekintetét. Az asszony is hallgatott, csak a mosolya beszélt.

– Ugye, a közelembe ül, hogy láthassam, amikor zongorázom – mondta neki halkan, búcsúzóul Puccini, ahogy Marco Sala továbbcipelte magával.

– Nézze Puccini – magyarázta a házigazda –, az az öregúr ott, azzal a gondosan nyírt szakállal, az Giulio Ricordi, a világhírű zeneműkiadó, aki egyébként maga is kitűnő muzsikus: Verdi meghitt barátja. Megvallom őszintén, elsősorban miatta rendeztem ezt az estélyt. Ricordi nagyon kíváncsi az operájára, ő maga mondta nekem.

Puccininak első pillantásra megtetszett ez az okosarcú öregúr: nyugalom és jóindulat sugárzott a szeméből. Marco Sala tapsolt egyet:

– Felkérem Ferdinando Fontana barátunkat, hogy pár szóban ismertesse az opera tartalmát, hogy könnyebben követhessük Giacomo Puccini maestro zenéjét.

Ferdinando Fontana élvezettel magyarázott, egészen tűzbe jött. Kicsit hosszabb volt a kelleténél. De legalább Puccini közben megkereshette tekintetével Elvira Bonturit, hogy figyelmeztesse kérésére. Az asszony szólt valamit szomszédjának, felállt a helyéről és a zongora mellé ült egy üres karosszékbe. Most aztán teljesen otthonosnak és nyugodtnak érezte magát Puccini, mintha csak az Aida-ban ülne a cimborái között. Egyedül csak ennek az asszonynak játszott, a többi hallgatójáról megfeledkezett, még Ricordiról is.

Azonnal érezte, hogy kapcsolata van a közönségével, hogy feszülten figyelik a muzsikáját. Úgy játszott, ahogy megszokta, énekelt is közben és egy-egy odavetett szóval utalt a cselekményre, a színpadra is. Egyetlenegyszer sem szakította meg a taps, még a nagy tenorária után sem verődött össze egyetlen tenyér sem. Valahányszor felnézett a zongoráról, a tekintete találkozott Bonturi asszony elmélyült, rajongó tekintetével. Az utolsó hanghoz ért: befejezte. Most se csattant fel önfeledt, mámoros taps, mint odafent az Olympus-on, vagy odalent az Aida-ban. Az emberek itt jól neveltek, fegyelmezettek voltak, tudtak uralkodni magukon, még a lelkesedésüket is illedelmesen lenyelték. Udvariasan tapsoltak, de ügyeltek rá, hogy a tenyerük ne csattanjon túl nagyot.

Ponchielli volt közöttük az egyetlen illetlen. Hangosan mondta, az egész társaságnak:

– És ezt az operát buktatták meg a pályázaton Sonzognóék! Hihetetlen!

Gúnyos kacagás köszöntötte Ponchielli mondatát, inkább ez árulta el a tetszést, mint az a fukar kis taps. Többen körülvették Puccinit, választékos szavakkal gratuláltak neki, csipkeruhás hölgyek és szmokingos urak. De a lelkes arcú Vimercati, akit csak tegnap óta ismert, megrendülve mondta neki:

– Csodálatos a zenéje: szívbemarkoló! Ponchielli is odajött hozzá egy pillanatra.

– Megyek már, fiam, fáradt vagyok – mondta. – Hazautazom Caprino Bergamascóba.

– Köszönöm, hogy…

De Ponchielli már el is tűnt.

Selyem térdnadrágos, kesztyűs inasok hatalmas ezüst tálakon szendvicseket és pezsgővel telt karcsú poharakat kínáltak a vendégeknek. Puccini éhes volt és szomjas, alaposan nekilátott. A pezsgő ízlett neki, remek volt, először ivott életében ilyesmit. Ahogy végre kiszabadult a gratulálok gyűrűjéből, hiába kereste nyugtalan szemével ismeretlen barátnőjét, Elvira Bonturit. Az asszony már elment.

Most a rokonszenves, szakállas Giulio Ricordi lépett hozzá kedves mosollyal:

– Gratulálok – mondta, megszorítva a kezét. – Örülnék, ha egyszer felkeresne az irodámban.

Megfordult és ő is elment. Félóra alatt elszállingóztak mind ezek a jól nevelt emberek, akik pontosan tudták mindig, hogy mi illik. Már csak néhányan maradtak: Boito, Panizza, Vimercati, Fontana. Puccini éppen búcsúzni készült, amikor Arrigo Boito rászólt:

– Gyerünk át a kis dolgozószobába, ott kényelmesebben beszélgethetünk.

Átmentek mind az öten a házigazdával együtt, letelepedtek a nagy bőrkarosszékekbe. Az inasok utánuk hozták a pezsgőt, Puccini legnagyobb megelégedésére.

– Ha szabad tanácsot adnom – kezdte el Boito komolyan –, át kell kicsit dolgozniuk az operát, legalábbis én úgy érzem. Hosszú ez a felvonás így, két felvonásra kell osztani. Az első felvonás végére finálét lehetne írni, a két felvonás közé pedig intermezzót.

– Pontosan így éreztem én is – bólintott Panizza.

– Csak a pályázat miatt lett egyfelvonásos az operánk – mondta Puccini. – Komponálás közben gyakran éreztem, hogy nem férek el egyetlen felvonásban. És érdekes, intermezzóra is gondoltam, de persze le kellett mondanom róla.

– Örülök, hogy egyetértünk – mondta Arrigo Boito. Aztán Panizza felé fordult: – Ti ugye, kihozzátok a dal Verme-ben az operát? Erre számíthat Puccini?

Panizza mosolygott:

– Inkább én kérdezem Puccinitól: számíthatok-e az operájára? Hirdethetjük-e?

Puccini alig hitt a fülének, azt hitte álmodik.

– Boldogan… – dadogta, s lehajtott egy pohár pezsgőt.

– No, mit mondtam neked?! – nevetett Fontana.

– Van itt még egy kérdés, mégpedig igen komoly – figyelmeztette őket Vimercati, az üzletember. – Vállalja-e a színház a partitúra zenekari kimásolását és a különböző kivonatok elkészítését?

– Nem – rázta meg sörényes fekete fejét Panizza –, ezt a színház nem vállalhatja, erre nincs fedezetünk, s még precedens se volt rá.

– Mibe kerülhet mindez? – kérdezte Marco Sala.

– Négyszázötven lírába – felelte Panizza. Puccini ijedten nézett Panizzára.

– Ferdinando! – fordult szigorú arcával Fontana felé Boito. – Ez a maga dolga. Maga fürge, ügyes ember: gyűjtse össze a pénzt Puccini barátaitól.

– Az én barátaim mind szegény ördögök – mondta szomorú mosollyal Puccini.

– Lehet, hogy ön téved – mondta Vimercati vidáman, rejtélyes mosollyal. – Kérem, Fontana, vegyen kezébe ceruzát és papirost. Kezdjük meg a gyűjtést. Én a magam részéről hatvan lírát ajánlok fel.

– Én ötvenet – mondta Arrigo Boito.

– Én is ötvenet – mondta Marco Sala. – De én már gondoskodtam előre, gondoltam, hogy szükség lesz rá, több pénz is van nálam. Az öcsém húsz lírát adott, Melzi barátom százat ígért! És egy gyönyörű asszony, akit valósággal elbűvölt az ön zenéje, de aki nem kívánja magát megnevezni, ötven lírát hagyott nálam.

– Van egy kitűnő nagybátyám, Nicolao Ceru doktor – mondta meghatottan Puccini –, őt is beírhatod, Ferdinando, ötven lírával legalább.

– Nos, mennyi az összesen?

– Háromszáznyolcvan – jelentette Fontana.

– Hol itt a baj ?! – nevetett Boito.

– Ezek a maga szegény barátai! – tréfálkozott Marco Sala.

– Köszönöm…

De nem hagyták őt hálálkodni.

– Inkább koccintsunk és menjünk haza – emelte fel poharát Arrigo Boito. – Fáradt vagyok már.

…Otthon megint levelet írt; ezúttal nem Argentínába, Michelének, hanem Luccába, az anyjának: „…A Teatro dal Verme elfogadta kis operámat… Olyan emberek fogtak össze az érdekemben, mint amilyen Arrigo Boito, Marco Sala stb., hogy előteremtsék a kottamásolás költségeit… Többet is írnék az én édes jó anyámnak, de rengeteg a dolgom, semmire sincs időm… Hogy vagy szegény mamám? Még mindig nem jobban? … – örülj velem együtt. Csókollak."

A próbák csodálatos élményt jelentettek Giacomo Puccininak. A zenekar tökéletes volt. Achille Panizza minden gondolatát elleste. Az énekesek remekek voltak, különösen d'Andrade. Csak a színpadi játékban talált néha Puccini igazítanivalót. Különös, hogy a muzsikus Puccinit mennyire érdekelte a színészek mozgása. Nem tudta megállni, folyton közbeszólt. Humoros gúnnyal intette le a rendező:

– Egyetlen fölösleges, izgága ember van a próbák alatt a színházban: maga a szerző!

Mintha beteljesült álom lett volna, mintha már gyerekkorában megálmodta volna mindezt: az ő operáját is ugyanabban a Teatro dal Verme-ban játsszák, ahol az apja, nagyapja, dédapja operáit játszották valamikor, s ugyanaz a Panizza vezényli, akit már Luccában is megcsodált, s ugyanaz a d'Andrade énekli, akinek annyit tapsolt már! – És Puccini mégsem tud igazán örülni, nem tud boldog lenni: senki sem lesz ott a Le Villi bemutató előadásán azok közül, akiket igazán szeret: anyja nagy beteg, nővérei ápolják, nem jöhetnek ők sem. Még Nicolao is lemondott. Pietro Mascagni vidéken sínylődik. Angeloni is beteg… Ponchielli is beteg… mindenki beteg ! Azt írja Iginiának: „ …Mindig csak mamára gondolok, őt látom magam előtt folyton…" Amikor mindenki más ujjongana, boldog volna, Giacomo Puccinin újra erőt vesz elűzhetetlen betegsége, a mindig vissza-visszatérő melankólia. Pedig hisz a sikerében!

De a sikere felülmúlta minden várakozását. 1884. május 31-én lelkesen ünnepelte a bemutató közönsége a barnaruhás szerzőt, Giacomo Puccinit. És nem is volt olyan egyedül, mint hitte: ott voltak az új barátai, ott volt Arrigo Boito, ott volt Elvira Bonturi, ott volt Giulio Ricordi, és ott volt – mégis ott volt Pietro Mascagni is mosolygó, kedves gyerekarcával. Hát mégis eljött Milánóba minden poklokon keresztül, hogy jelen legyen az ő premierjén!

Forró siker volt, – a boldogság végül mégis elragadta Puccinit.

– Sürgönyözni szeretnék anyámnak – mondta izgatottan Ferdinando Fontanának, aki úszott az örömben, ugyanúgy, mint ő –, de csak negyven centesimo van a zsebemben. Van nálad pénz?

– Milliomos vagyok hozzád képest – nevetett Fontana –, egy egész lírám van. Nesze, neked adom!

Puccini rohant a postára, feladta sürgönyét: Successo clamoroso – supérate speranze – diciotto chiamate – ripetuto tre volté finálé primo. (Zajos siker – minden reményemet felülmúló – tizennyolc kihívás – háromszor megismételt első finálé.)

– Mivel tartozom? – kérdezte Puccini.

– Egy Lira negyven – mondta a postáskisasszony.

– Van Isten! – sóhajtott egy nagyot Giacomo.

Ilyen vidáman, boldogan még sohasem ébredt életében Puccini. Fel szerette volna falni a perceket, olyan veszettül sietett: az újságokra, a kritikákra volt olyan kíváncsi. Kilencre adott találkát Fontanának a Biffi előtt, s előbb még a zálogházba is el kellett ugornia. Éppen csak hogy megborotválkozott és lemosta az arcát. De közben meglátta magát a tükörben.

– Mondd, Giacomo, csakugyan te állsz itt? – kérdezte magától egy gyerek boldog mosolyával. Te és én, mi egyek vagyunk ketten? Te volnál hát az a Giacomo Puccini, akinek az operája olyan nagy sikert aratott?

Ezzel már rohant is: zálogház, Galleria, Biffi. Ott ült Ferdinando Fontana a kávéház előtt, újságtengerbe temetkezve.

– Óriási!… Olvasd!…

Puccini szinte nyelte a betűket, csak úgy kapkodta az újságokat barátja kezéből. Az egész sajtó ujjongott, az egész sajtó kacagott Sonzognoék bárgyúságán: ,,… Sonzognó úr, a nagy halász, kidobta hálójából a nagynehezen megfogott aranyhalat…" – „ … A vizsgáló bizottság még a jóindulatú, további munkára serkentő dicséretet is megtagadta attól az operától, amely kétségtelenül a legjobb volt a pályázó operák között" – írja Gramola, a Corriere della Sera nagytekintélyű kritikusa.

Kéthasábos cikkében áradozva dicséri a „bátor" fiatal szerzőt, Giacomo Puccinit: – „Nem habozom kimondani, hogy az opera egész második része valóságos gyöngyszem … A Le Villi elárulja Puccini kivételesen gazdag zenei képzeletét, amely dallamtermelésre született… A fiatal luccai mester zenéjének őszintesége a hallgató szívébe lopódzik… Alkotó munkája oly elegáns és befejezett, hogy egyáltalában nem érezzük benne a kezdőt, inkább úgy érezzük, hogy egyenrangú Bizet-vel, vagy Massenet-vel… Puccini dallamvezetése megejtően szép… Különösen tetszett a szerelmi duett friss bája és eredetisége, az első felvonás fináléja és az intermezzo… Érdekes megfigyelni, milyen biztos kézzel és milyen egyéni módon vezeti Puccini a zenedrámát, anélkül, hogy elutasítaná vagy megvetné a régi nagy mesterek művészi irányelveit… A közönség elragadtatása, a folytonos újrázás élénken bizonyítja, milyen nagy szükség van arra az új művészi módszerre, mellyel Puccini az ihlet legmagasabb fokán zenébe önti túláradó képzeletét… Egyetlen szóval: őszintén hisszük, hogy Puccini lehet az a zeneszerző, akire olyan régen vár már Olaszország."

Puccini a tizedik cigarettát szítta már. Egyetlen szót se szólt. Szeme tele volt könnyel.

De mit ír vajon az ő felfedezője, Filippo Filippi a Perseveranza-ban? Mohón olvasta: „Puccini az élen! A Le Villi-je csodálatos! A közönség végigtapsolta az egész előadást, az első hangtól az utolsóig… Szegény ítélőbizottság! Talán bele se tekintettek Puccini művébe, csak a sarokba dobták, mint valami értéktelen rongyot…" És mit ír barátja, Marco Sala az Italia-ban?… „Véleményünk szerint Puccini operája értékes kis remekmű elejétől végéig. Nagy siker, nagy ünneplés, nagy zeneszerző a látóhatáron…"

És ezt írta a többi újság is mind, a római, a torinói, a livornói, a nápolyi, a bolognai újságok kivétel nélkül.

Vajon tudta-e Puccini, milyen mélységes hálával tartozik a Teatro lllustrato ítélőbizottságának?

Sürgöny várta otthon: „Gratulálok – kérem, keressen fel mielőbb – Giulio Ricordi".

Igaz, Giulio Ricordiról egészen megfeledkezett; pedig már hónapokkal ezelőtt megígérte neki, hogy felkeresi rövidesen az irodájában.

Kicsit dobogott a szíve, amikor a titkár betessékelte a „nagy" Ricordi szobájába. De amint meglátta a szelídarcú öregurat, elvesztette minden kényelmetlen érzését. Most még rokonszenvesebbnek tűnt neki Giulio Ricordi, mint amikor először látta. Dallamos hangon, természetesen, közvetlenül beszélt:

– Mindenekelőtt gratulálok rendkívüli sikeréhez – mondta mosolyogva. – Ilyen egybehangzó, remek sajtót még alig láttam életemben.

– Én túlzottnak tartom ezt a sok dicséretet – felelte Puccini a legőszintébb szerénységgel. – Ez a rövidlélegzetű operám távol van még attól, amit én igazán írni szeretnék.

Ricordi érdeklődéssel, szeretettel nézett a fiatal muzsikusra.

– Igen, én is sokkal többet várok még öntől – mondta egyszerűen. – De talán érdekelni fogja ez a levél itt… most kaptam éppen, olvassa fel. Hasznára lehet további munkájában.

Puccini átvette a levelet, figyelmesen olvasta, noha még nem tudta, ki írta: „ … Puccini modern tendenciákat követ, ami több, mint természetes, és dallamvezetésében nem ragaszkodik se régi, se új formákhoz. Mégis nekem úgy tűnik, mintha zenéjében a szimfonikus elem dominálna. Ez nem hiba, de óvatosan kell eljárni ezzel. Az opera opera, s a szimfónia szimfónia. Nem hiszem, hogy szép lehetne, ha az ember csak azért eszel ki egy szimfonikus morzsát, hogy megtáncoltassa vele a zenekart. –

Giuseppe Verdi."

– Köszönöm… meg fogom szívlelni Verdi minden szavát – mondta még szerényebb mosollyal Puccini. – És hálásan köszönöm neki azt is, hogy ennyit törődik velem…

Kezdődött az úgynevezett üzleti tárgyalás. De Giulio Ricordi előbb engedelmet kért Puccinitól arra, hogy a fia, Tito Ricordi is részt vegyen a tárgyaláson. Ez az eszesarcú fiatalember nem volt rokonszenves Puccininak: kemény, majdnem erőszakosnak látszó borotvált arc, kiugró pofacsontok, akaratos áll, hideg, kicsit merev szemek – mintha merő ellentéte lett volna apjának. Pedig ez a Tito Ricordi is nagyon előzékenyen, udvariasan bánt Puccinival, sőt nem győzte dicsérni a Le Villi-t. Giacomónak mégse tetszett: Giulio vonzotta, Tito taszította őt.

Percek alatt megállapodtak, – a szerződés már elő volt készítve, csak alá kellett írnia. Eszerint Ricordiék jogot nyernek a Le Villi belföldi és külföldi terjesztésére, s opciót szereztek Giacomo Puccini további műveinek terjesztésére és kiadására is. A szerződés megkötésekor Ricordiék ezer líra előleget fizetnek Puccininak, továbbá 1884. június 1-től fogva háromszáz lírát folyósítanak neki havonta. Ezek az előleg-összegek a majdan befolyó szerzői tantiémekből kerülnek levonásba.

– Rendben van? – kérdezte Giulio Ricordi. Puccini bólintott. Beszélni nem tudott.

– Írja alá, legyen szíves – mondta Tito Ricordi. – Ezt a két nyugtát is…

Csöngetett. A titkárral felhozatta a pénztárból a pénzt: egy ezerlírást (még sohasem látott ilyen bankjegyet Puccini!) és három darab százast.

Puccini szédült, ahogy lement a lépcsőn. Elővette az ezrest, megtapogatta, megnézte, megforgatta, aztán bemutatkozott neki gyermeki mókával: „Giacomo Puccini zeneszerző vagyok…" – „Pénz Őfelsége…" – „Boldog vagyok, hogy végre megismerhettük egymást. Legyen máskor is szerencsém!…" Az utcán folyton a zsebéhez kapott, úgy tapogatta ijedten az ezrest, vajon megvan-e még.

Jó későn ment el este az Aida-ba, hogy már minden törzsvendég biztosan ott legyen. Rá se hederített az ujjongó tapsra, amivel fogadták. Egyenesen a pulthoz ment, Niccolo Netti elé; a gömbölyű kis Teresa asszony is kiszaladt a nagy éljenzésre, s kötényébe törölgette olajtól csöpögő kezét.

– Ide azzal a bitang számlámmal! – kiáltotta Puccini betyáros jókedvvel. Benyúlt a zsebébe, kirántotta az ezrest és odacsapta Nicolo orra alá a pultra. – Fizetek Niccolo!… Fizetek Teresa!…

A hatás óriási volt.

– Uram, teremtőm! – ájuldozott Teresa.

– Nem hamis az a bankó? – bömbölte földalatti basszusán Tommasi. – Vigyázz, Niccolo, ne dőlj be neki…

De Netti már nézte a nagy könyvet, számolt, összeadott, kivont, s aztán megilletődött hangon mondta, kinyújtva reszkető kezét az ezres után …

– Háromszázhét líra kereken…

Percekig tartott, amíg összekotorta a visszajáró pénzt.

– Orvietót mindenkinek! – vezényelt boldogan Giacomo Puccini.

Az ajtón bejött valaki, egyenesen hozzá rohant és jó keményen magához ölelte. Azt hitte, Mascagni. Zuelli volt.

– Látod, Giacomo – mondta a legtestvéribb szeretettel –, most már én is boldog vagyok!

Hajnal felé vetődött haza Puccini, bizony kicsit bizonytalanul állt a lábán. Tele volt örömmel, bizalommal, jókedvvel. Egy sürgöny feküdt az asztalán: Luccában adták fel. Bizonyára gratulálnak neki hazulról – ez lesz a legkedvesebb gratuláció! Mohón bontotta fel a sürgönyt. Megtántorodott, ahogy olvasta:

Gyere azonnal – mama nagyon rosszul van – Ottilia.

Az első vonattal utazott. A luccai pályaudvaron nem várta senki. Szaladva tette meg az utat a via del Poggio-ig. Felrohant a lépcsőn, lábujjhegyen, halkan surrant be a lakásba, s alig merte lenyomni anyja ajtajának a kilincsét. Ott feküdt az édesanyja szép, fehér arcával, csukott szemmel, nyugodtan, csak a lélegzete zihált akadozva, nehezen. Ott álltak a nővérei az ágya körül mind. Iginia is ott volt apácaruhában.

Giacomo hangtalanul borult rá anyja kezére. Alig hallotta, mit mond, inkább lehelte a szavakat Albina, mint mondta:

– Giacomo, kisfiam… olyan boldog vagyok… olyan kimondhatatlanul boldoggá tettél…

Felsóhajtott, megrázkódott, elnyúlt. Iginia hangosan imádkozott.

Giacomo ott feküdt halott anyja kezén és keservesen zokogott. Milyen erősek a nővéreim, gondolta magában, és milyen gyönge vagyok én.

Egy puha kis kéz felemelte, egy puha kis száj megcsókolta, olyan volt, mint az anyja keze, olyan volt, mint az anyja szája: Iginia volt.

– Gyere, Giacomo…

Giacomo a karjába vetette magát, s úgy mondta neki fulladozva, könnyein keresztül…

– Bármit hoz is az életem, akármilyen dicsőséget, akármilyen sikert, én nélküle már nem lehetek igazán boldog, igazán megelégedett soha…

V.

A GAZZETTA MUSICALE Dl MILANO 1884. június 8-án megjelent számában a legszembeötlőbb helyen vastag, nagy betűkkel a következő hirdetés jelent meg:

GIULIO RICORDI ÉS FIA

ZENEMŰKIADÓ

MILÁNÓ-ROMA-NÁPOLY-FIRENZE-LONDON-PÁRIZS JELENTI, HOGY

KIZÁRÓLAGOS JOGGAL MEGSZEREZTE A MILÁNOI TEATRO DAL VERMEBEN HATALMAS SIKERREL BEMUTATOTT

LE VILLI

CÍMŰ OPERÁT, MELYNEK

ZENÉJÉT GIACOMO PUCCINI SZEREZTE,

SZÖVEGÉT FERDINANDO FONTANA IRTA.

A RICORDI CÉGET ILLETI

AZ EMLÍTETT OPERA MINDEN ELŐADÓI, KIADÁSI ÉS FORDÍTÁSI JOGA

VALAMENNYI NYELVRE ÉS ORSZÁGRA.

TUDATJA TOVÁBBÁ CÉGÜNK, HOGY MEGBÍZTA

GIACOMO PUCCINI MAESTROT

EGY ÚJ OPERA KOMPONÁLÁSÁVAL

FERDINANDO FONTANA SZÖVEGÉRE.

Ez a hirdetés élénk feltűnést keltett nemcsak Milánóban, hanem az egész országban is, hiszen a Gazzetta musicale volt a hivatalos zenei szakfolyóirat. Jó reklámnak is bizonyult, – Ricordiék nem voltak ügyetlen üzletemberek: a Le Villi sikere estéről estére fokozódott, és csakhamar már azt is jelenthette Ricordi, hogy a torinói, nápolyi és velencei operaházak is bemutatják Giacomo Puccini zenedrámáját.

Úgyszólván egész Milánó a Le Villi-ről és az ismeretlenség homályából felbukkant fiatal szerzőjéről beszél, – ez volt az év „nagy témája", a piszkos kis lebujokban és a fényes nagy szalonokban egyaránt. Magasztalták Puccinit, pocskondiázták Puccinit, ahogy az ilyenkor lenni szokott, de mindenki csak róla beszélt, és ez volt a fontos.

– Végre valami új! – lelkesedtek a hívei. – A szerelem, a szív, az őszinteség modern muzsikája ez… milyen szívbemarkolóak, szenvedélyesek a melódiái… milyen érdekesen újszerű a harmonizálása … milyen eredeti, egyéni a dallam vezetése!

– Olcsó hatásvadászat! – ócsárolták az ellenségei. – Arcátlan pályázás az idegekre… az operazene felhígítása a karzat kedvéért… rafinált műzene, nem érzelemből fakad, hanem szexualitásból…

Az újságokban a kritikusok is továbbvitatkoztak Puccini fölött. Egyik római lap azt írta, hogy a németbarát Antonio Bazzini „átkos befolyása" érezhető Puccini „szimfonikus operáján".

Minden szem Torino felé tekintett, ahol már próbálták a Le Villi-t. Torino operaháza, a Teatro Regio egyike volt a legkitűnőbbeknek, a torinói közönségnek pedig félelmetes híre volt. Ez a második, szigorúbb vizsga mond majd végleges ítéletet Puccini „új operazenéje" fölött

Giulio Ricordi tanácsára Puccini leutazott a torinói próbákra és a bemutatóra.

– Mindig jó, ha a szerző jelen van a bemutatóján – mondta a bölcs Ricordi –, a közönség szereti ezt.

Puccini egyedül szeretett volna utazni, de sehogy sem tudta lerázni magáról boldogságban úszó szerzőtársát, Ferdinando Fontana-t. Ő, Fontana taraja alaposan megnőtt a Le Villi fergeteges sikere óta, úgy járt-kelt, olyan büszkén, öntelten, olyan megdicsőült arccal, mintha az övé volna a siker oroszlánrésze.

– Nem is tudod, milyen szerencséd, hogy velem találkoztál! – mondta minduntalan Puccininak. – Hol kaptál volna ilyen nagyszerű szövegkönyvet?!

Puccini nevetett ezen a bolondos Fontanán, aki alapjában véve jó fiú volt, néha azonban bosszankodott rajta, kezdett kicsit a terhére lenni.

– Vedd tudomásul – mondta ilyenkor, hogy észretérítse önszerelmében megtébolyult barátját –, hogy a te gyalázatos librettód ellenére is sikerült az operámat diadalra vinnem!

Így hát Torinóba együtt utazott le Fontanával, mégpedig második osztályon, – erre Giulio Ricordi ügyelt. És Torinóban a színház jóvoltából előkelő szállodában szállt meg fürdőszobás szobában: életében először. (Nagy utat tettem meg a vicolo San Carlo óta – gondolta magában.) De ruhája még mindig csak egy volt, az a bizonyos elnyűhetetlen barna ruha.

Amilyen fennhéjázó lett Fontana, olyan szerény maradt Puccini. A sikert el kell tudni viselni, mondta minduntalan magának: néha talán nehezebb feladat ez, mint a bukást elviselni. Mindig Verdi szerénységére kellett gondolnia.

De bármilyen szerény akart is lenni Puccini, mégis mindenkivel összeveszett a torinói színházban: elsősorban a lagymatag, halvérű karnaggyal, Bolzoni mesterrel. (Micsoda különbség Panizza és Bolzoni között!) Kétségbe volt esve mindenkin és mindenen: a zenekar színtelen, a tenorista nyers, a kórus erőtlen, az akusztika gyalázatos, – tele volt panasszal.

Egyszer elhagyta Bolzonit a béketűrés:

– Kérem, ne okvetetlenkedjék annyit – szólt rá idegesen Puccinira –, hagyjon minket dolgozni!

– Én nem okvetetlenkedem! – kiáltotta vissza dühösen Puccini. – Én csak a tökélyt keresem, mint minden igazi művész.

Puccini bukást várt, Fontana sikert. Fontanának lett igaza: a Le Villi Torinóban is sikert aratott. Sőt Velencében, a gyönyörű, nagymúltú Teatro Fenice-ben, a kényes nemzetközi közönség előtt is remekül megállta a helyét. Giacomo Puccini egy félév alatt háromszor egymás után győzött.

Tehát rendben lett volna minden, – és mégis valami baj volt, ezt Puccini pontosan érezte az idegein. A túl gyors és túl heves sikerek által valahogyan légüres térbe került. A barátai tisztelni és irigyelni kezdték, nem verték többé hátba, nem futott arcukra boldog mosoly, ha meglátták őt. Előre köszöntek neki. Gigi Nennini és Niccolo Netti felálltak a pult mögül és meghajoltak előtte, ha belépett a kocsmájukba. Az is zavarta Puccinit, hogy készpénzzel fizetett, nem evett, nem ivott hitelre úgy, mint a többi vendég. Megkülönböztették. Kilépett egy körből, akaratán kívül, egy körből, amit imádott: a reménytelenül éhező és álmodozó kis bohémek köréből. Befutott és elfutott tőlük, pedig testvéreknek érezte őket, éppen úgy, mint régen. Néha dühös volt a sikerére; azt kérdezte magától: nyertem-e vagy vesztettem?

Hiszen szegény volt még mindig, ha nem is olyan garastalanul szegény, mint régen, valami kis pénz mindig volt a zsebében, – nem kellett éhgyomorral, fűtetlen szobában komponálnia. Ricordiék első féléves elszámolása alapos csalódás volt a számára. Hatezerháromszáz líra. Sokkal többet remélt. És termesztésen ebből a hatezerháromszáz lírából is levonásba kerül az első ezerlírás előleg, s az elsejénként folyósított hatszor háromszáz líra is.: tehát összesen kétezernyolcszáz líra, úgyhogy háromezerötszáz lírát kapott kézhez mindössze. Ezzel szemben az adósságai… Még az anyja temetését se fizette ki, s Nicolao Ceru doktor, az öreg könyvelő-varázsló egy tréfáshangú levélben visszaköveteli tőle összes adományait, persze kamatos-kamattal! „Világhírű, dúsgazdag maestróm! – írja gúnyosan, tréfásan – a legfőbb ideje, hogy eszedbe jusson szerencsétlen vén nagybátyád!…" És mellékeli a számlát: 6888 líra!… Válaszul Puccini elküldte az öregnek Ricordiék elszámolását, egyetlen szó kísérő szöveg nélkül. És a nővérei még mindig nyomorognak otthon, ezt tudnia kellene Nicolao doktornak, várhat még egy kicsit, bizonyára nem hal éhen. Szegény kis Nitteti éppen most írta egy édes, ujjongó levélben: „ … Anya lettem, Giacomino: én is teremtettem valami maradandót!… Kisfiam született!" Neki küldött kétszáz lírát, jobban megérdemli, a férje, az a kedves, élhetetlen Alberto Marsili, az a szobatudós, nem keres egy vasat sem. Ha szegény anyám tudná – gondolta magában fanyarul –, hogy még mindig nincs kabátom, s hogy még mindig ez a barna gúnya az egyetlen ruhám… Úgy látszik, már ebben fogok meghalni!

Nem halt meg a barna ruhájában, nem: rövidesen csináltatott magának majdnem feketének látszó sötétszürke ruhát nápolyi premierjére, hogy tekintélyesebb legyen a külseje. Ez a nápolyi út 1885 tavaszán volt Puccini első nagyobb utazása.

El volt ragadtatva Nápolytól, a kikötőtől elsősorban, az öbölre tekintő vénséges házaktól, ahol minden egyes ablakban színes rongyoknak látszó ruhák száradtak, a Via Roma hangos, vidám nyüzsgésétől, a vezuvi bortól, Mario Biffulco ötszázéves kocsmájától, ahol megfordult minden művésze a világnak.

Az előadás kitűnő volt, különösen az énekesnő, Torresella kisasszony. Puccini ezúttal biztos sikert várt. De az est nem kezdődött valami jól. Az első félórában egyetlen taps sem hangzott fel a nézőtéren, a Milánóban ujjongással köszöntött, már híressé vált áriákat a legnagyobb közönnyel fogadta a nápolyi közönség, még a mindig megismételt intermezzo is hatástalanul hangzott el, – Puccini éppen szökni készült a kiskapun át, mikor egyszerre, Torresella kisasszony szerelmi áriája után fergeteges erővel csattant fel a taps: az áriát meg kellett ismételni. No, végre! – gondolta magában Puccini és felvidult arccal menten visszafordult, hogy a színfalak mögött megvárja az előadás végét. Függöny után lelkes taps; Torresella kisasszony hajlong és hajlong, végül neki is int: együtt mennek ki a függöny elé. De mihelyt ő megjelenik, éktelen fütyülés, ordítozás váltja fel a tapsot: „ …Ki veled, te pimasz!… Takarodj!…"

– Mi volt ez? – kérdezte elhűlve a színfalak mögött Puccini.

– A tengeri szél, maestro!... A mi nápolyi szelünk! – felelte nevetve a tenorista.

Puccini búsan ballagott haza, a szállodájába, hogy szégyenében elbújjon mindenki elől. Ez az átkozott fekete ruha tette – dörmögte magában: hűtlen lettem az én barna szerencse-ruhámhoz. Úgy kell nekem!

Most hát azt is tudta már Puccini, mi a bukás: megedződött a jövőre. Éppen jókor jött ez a kudarc: kicsit sok volt már a sikerből, kicsit veszélyes volt a fiatal szerzőre.

Hiába bizonygatta neki Giulio Ricordi, hogy Sonzogrióék fizetett emberei rendezték meg a nápolyi botrányt, Puccini a fejét rázta és mosolyogva mondta:

…….. Jobbat kell, hogy írjak … ez belőle a tanulság.

ÚGY ÜLTEK egymással szemben az Exelsior egyik asztala mellett, szikrázó szemmel, előrehajtott fejjel, mint a feldühödött, harcra kész fiatal kakasok.

– Értsd meg már, te ember – kiáltott Puccini –, én életet akarok, nem bárgyú rémmeséket!

– Fogalmad sincs, hogy mi a költészet! – dühöngött Fontana. – Ha tudni akarod, ezt a „bárgyú rémmesét" a költők költője, Alfred de Musset eszelte ki.

– Én csak azt tudom, hogy amit te írtál belőle, az gyalázatos! Nem tudok rá zenét komponálni, ha megszakadok, akkor sem.

– Neked semmi se jó: a Le Villi-t is szidtad.

– Írj nekem más librettót.

– Nem írok!

Puccini valóban kétségbe volt esve. Ez az Edgár, Fontana új szövegkönyve, csapnivalóan rossz volt. Rossz és gyermekien naiv. Úgynevezett szimbolikus értelmű dráma volt, értsd alatta: értelmetlen zagyvaság, amit egy dilettáns költő gyúrt össze egy remekműből Két nő küzd a hősért, a tigrisvérű Tigrana és a hűséges Fidelia (miért nem mindjárt Fidelio, szabadon Beethoven után?!), valósággal labdáznak szegény szerencsétlen Edgarral, aki végül is megunja a dolgot és meghal. Az egész harmadik felvonás alatt ravatalon fekszik a hős a színpad kellős közepén, amíg körülötte sorjában meg nem hal: – (ezt az öreg Giulio Ricordi mondta így keserű humorral) – két szerelmese valamennyi mellékszereplő, az egész kórus, az egész balettkar, a karnagy, a súgó, a kiadó, s mindenekelőtt a két szerző. De Puccini nem tudott nevetni Giulio Ricordi tréfáján. Könyörgött neki, hogy szabadítsa meg Fontanától.

– Nem bírom megtenni, kedves Puccini, – rázta az öregúr bosszúsan a fejét. – Én óva intettem önt Fontanától, de ön azt hajtogatta folyton, hogy a hűség kötelezi, nem lehet hálátlan egy barátjával szemben, akivel együtt küzdötte ki az első sikerét.

– Igen, ezt mondtam, de…

– Még azt is követelte tőlem, hogy a második operáját bejelentő hirdetésembe vegyem bele Fontana nevét is, amit sajnos, meg is tettem. Most nem cáfolhatom meg önmagamat, nem tehetem magamat sem nevetségessé, ezt beláthatja, kérem.

– Én belátok mindent – sóhajtotta Puccini –, de nem kívánok megbukni egy őrült kedvéért. A közönség, a kritika nagyot vár tőlem, nagyobbat, mint a Le Villi, s a Scala hírneve is kötelez… nem szabad megbuknom, nem szabad kiábrándítanom magamból a közönséget, ezt viszont ön lássa be, kedves, jó Ricordi.

– Megpróbálom és beszélek Fontanával.

De Ferdinando Fontanával nem lehetett bírni, hiába kínált neki Ricordi pénzt, ő makacsul ragaszkodott szerzett jogaihoz: zsebében volt a szerződése. Nem volt mit tenni, le kellett nyelni az Edgar-t, meg kellett zenésíteni, minden hit, minden lelkesedés nélkül.

Milyen másképp komponálta annak idején a Le Villi-t, micsoda vad lázban, micsoda ihlettel! Öt hónap alatt; és most már több mint egy év óta pepecsel ezen a szerencsétlen Edgar-on. s még egyetlen felvonása sincs meg. Igaz, hogy a Le Villi-t otthon írta, Luccában, a régi kis zongorán, szeretet övezte és őrködött fölötte, ott voltak mellette az anyja és a nővérei, Giulia és Angeloni, idegeik belekapcsolódtak az ő idegeibe, úgy bátorították, hajtották, kényszerítették a munkára, vele együtt írták az operát majdnem, most pedig itt ül társtalanul, egyedül egy idegen szobában, nem szenved és örül vele együtt senki. Nem lehet egyedül, szeretet nélkül dolgozni.

Egyetlen ihletett napja volt csak: amikor Edgár gyászindulóját komponálta. Mert az anyjára gondolt, az édesanyja halálára. Egy napra eldobta az első felvonást és átszökött a harmadik felvonásba, a gyászinduló végett, hogy így csináljon magának kedvet a további munkára. Igen, ez sikerült, ez szép: most először volt magával megelégedve, amióta belefogott az Edgár komponálásába.

Olykor, ha már belefáradt a sok munkába és töprengésbe, esténként elment a Teatro dal Verme-be, ahol még mindig adták a Le Villi-t, ha már csak szórványosan is. És majdnem mindig megtalálta azt, akit keresett: Elvira Bonturi asszonyt. Mindig egyedül volt, és mindig könnyes volt a szeme, ahogy összecsapódott a függöny.

Giacomo odament hozzá a szünetben.

– Mondja asszonyom, nem unja még? – kérdezte tőle mosolyogva.

– Nem – felelte Elvira a legkomolyabban –, ezt nem lehet megunni. Egészen megrendít a maga zenéje.

Berreget a kezdést jelző csengő.

– Nem mulasztaná el a Puccini-operát Puccini kedvéért? – kérdezte Giacomo reménykedő arccal. – Leülhetnénk a társalgóba és beszélgethetnénk kicsit… zavartalanul…

Elvira nem kérette magát:

– Ha megígéri nekem, hogy az új operájáról mesél… Ott ültek egymás mellett két kis selyemkarosszékben.

Puccini cigarettára gyújtott, hogy leplezze izgalmát.

– Dolgozik már rajta?

– Sehogy sem megy a munka – vallotta be Puccini a legőszintébb hangján. – A szövegkönyvem rossz, és nincs semmi, ami inspiráljon. Magamban élek … társtalanul, egyedül. . .

Választ várt, de nem kapott. Hallgattak. Aztán kitört belőle a mondat:

– Boldogtalan vagyok.

Az asszony ránézett szomorú, nagy szemével és nagyon halkan mondta:

– Én is.

Pucciniban kósza kis remény támadt.

– Szeretném magának eljátszani az új operámat – mondta majdnem bátortalanul. – Ha meghallgatná, erőt kapnék a további munkára … Eljön hozzám? … Megteszi?

Puccini hallotta a szíve dobogását. Lehajtott fejjel várta az asszony válaszát, nem mert ránézni.

– Mikor nem zavarom? …

GIACOMO PUCCINIRA nem ismertek rá a barátai. Ez a rakoncátlan, szertelen, hullámzó kedélyű férfi egyik napról a másikra megváltozott egészen: türelmes, csendes, szelíd lett egyszerre. Nem üldögélt kávéházak teraszán, nem járt éjszakai lebujokba, még az Exelsior-ban sem mutatkozott, kicsit elhanyagolta hajdani bohém barátait. Giulio Ricordinak is feltűnt ez a változás. De feltűnt neki az is, hogy ez a megkomolyodott Puccini egyre több előleget kér tőle.

– Mire kell magának ez a rengeteg pénz?

Puccini mosolygott; csak ennyit felelt:

– Kell.

Csodálatos barátság támadt az öreg Giulio Ricordi és a fiatal Giacomo Puccini között. Kölcsönösen vonzódtak egymáshoz, inkább azt mondhatnám: rajongtak egymásért. Ricordit elbűvölte Puccini tehetsége, s emberi kedvessége is. Puccini pedig bámulattal tekintett fel Giulio Ricordira, aki remek muzsikus, kitűnő üzletember és a legjobb barát egy személyben. Körültekintő, okos, bátor ember volt, rajongó, de ugyanakkor meggondoltan óvatos, és mindig fegyelmezett tudott maradni, a legnehezebb körülmények között is: sokat, nagyon sokat lehetett tőle tanulni. Hiszen sok öreg barátja volt már Puccininak, a szelíd Carlo Angeloni, az eszes, hóbortos Nicolao Ceru, a lelkes, lobogóvérű Amilcare Ponchielli, – mind kicsit az apja volt az apátlanul felnőtt Giacomónak, – de Giulio Ricordiban együtt kapott mindent: Angeloni szeretetét, Ceru praktikus eszét, Ponchielli buzdítását. Mindig mindennel hozzá menekült: ha pénz kellett, ha tanács kellett, ha megnyugtatás kellett. Tökéletesen megbízott benne, a jóindulatában és az ítélőképességében is. Nem volt csak a kiadója, hanem apai barátja volt inkább. Giulio Ricordi sok pénzt fektetett bele ebbe a még mindig csak hallatlanul tehetséges kezdőnek számító fiatalemberbe, több pénzt, mint bárki másba, s ezt nem azért tette, hogy valamikor majd vagyont keressen rajta, hanem mert érdekelte, izgatta ennek a forróvérű, csupa ellentétből álló, a magateremtette új utakon járó fiatal művésznek a sorsa.

„Sor Giuli"-nak nevezte őt tréfásan Puccini. S e mögött a tréfás elnevezés mögött szeretet, tisztelet, csodálat volt. Ugyanakkor a fiát, a remek üzletember hírében álló Tito Ricordit, gúnyosan a „Szavoyai herceg"-nek nevezi, amivel az önteltségét, gőgjét akarja kifigurázni. A „nagy" Ricordi maga a szerénység, a „kis" Ricordi maga a dölyf!

Hiszen hallotta Puccini a barátaitól, hogy Giulio Ricordi kitűnő muzsikus, de azt álmában sem képzelte, hogy ilyen nagyszerű. „Burgmein" álnéven írt elragadó zenei miniatűröket Ricordi merész, modern hangon, – hasonlókat azokhoz a csodálatosan újszerű, impresszionista kis remekművekhez, amelyeket a legfiatalabb francia zeneszerző, Claude Debussy írt. Senkinek a muzsikája nem érdekelte annyira Puccinit és nem állt olyan közel hozzá, mint a nála négy évvel fiatalabb Debussyé.

De nemcsak Giulio Ricordi szerette Puccinit, rajongott érte az egész „Ricordi-ház", portástól és gépírókisasszonytól egészen a két nagyhatalmú igazgatóig, Carlo Clausetti és Tornaghi urakig. Puccini vonzotta magához az embereket. A legkedvesebb, legszerényebb ember egész Milánóban, mondták róla sokan. És mégis, amikor híre futott, hogy a milánói Scala fogja bemutatni Edgár című operáját, már sok ellensége volt Puccininak.

– NEM ZAVAR a gyereksírás? – kérdezte Elvira.

– Nincs ennél szebb zene – felelte Giacomo a zongorája mellől.

Milánó szalonjaiban és lebujaiban futótűzként terjedt el a legfrissebb pletyka, melyet egyforma mohósággal szíttak fel az estélyiruhás, dekoltált hölgyek és a félretaposott sarkú kis tündérek: a gyönyörű Elvira Bonturi otthagyta gazdag férjét és ötéves kislányával együtt a macskaszegény fiatal zeneköltőhöz, Giacomo Puccinihoz költözött. Nesze neked botrány, nesze neked romantika! Milánó lázban égett. Éljen a szerelem! – tapsoltak a kocsmákban. – Vérlázító erkölcstelenség! – sopánkodtak a szalonokban.

A pletyka igaz volt: Elvira Bonturi csakugyan elhagyta férjét és valóban Puccinihoz költözött. De mindez nem ment olyan egyszerűen és simán. Sok harc és gyötrelem előzte meg Elvira elhatározását. Kevés nő harcolt még bátrabban és becsületesebben a szerelméért, mint ő. Nem titkolódzott, nem csalt. Odaállt a férje elé, akihez a szülei kényszerítették hat évvel ezelőtt tizenkilenc éves korában, akit sohasem szeretett, – odaállt a férje elé, s azt mondta neki nyugodtan, a szemébe nézve:

– Kérlek, váljunk el… más férfit szeretek. Nem tudok nélküle élni.

A válasz meglepő volt:

– Nem válok el, ezt vedd tudomásul. A feleségem maradsz, akár akarod, akár nem.

Elvira tovább küzdött:

– Nem maradok veled, elköltözöm tőled.

– Csinálj, amit akarsz – mondta fagyosan Bonturi –, de én nem válok el tőled, soha az életben.

– A kis Foscát is elviszem magammal…

– Vidd, ha jólesik. De válni nem válok, ha bármit csinálsz is.

Megtörhetetlenül konok volt ez az elkeseredett ember.

Elvira a húgához, Idához költözött a kislányával együtt. De Giacomo Puccini, mihelyt tudomást szerzett erről, tüstént értük ment és elhozta őket a Piazza Monforte-n levő hónapos szobájába.

– Nem akarok a terhedre lenni – szabadkozott Elvira. – Nem akarom a nyakadba varrni magamat.

– Hallgass, édes hallgass! – intette le Puccini. – Itt egyetlen kérdés van: szívesen megosztod-e az én nyomoromat, az én küzdelmeimet?

– Boldogan! – mondta Elvira sugárzó arccal.

– Hiszel-e bennem eléggé?

– Giacomo!… De nem akarok kolonc lenni a nyakadon, nem akarlak hátráltatni az alkotó munkádban.

– Megkönnyíted a munkámat, Elvira, nem érted? A te szerelmedből fogom megírni a remekművemet!

– És a kislányom? … Nyűgösködik, sír majd…

– A kis Fosca már az én lányom. Egy mosollyal több az életemben: ne fossz meg tőle!

Elragadó volt Giacomo, de Elvira is az volt.

– Soha nem lehetek a feleséged…

– Máris az vagy, drágám.

– Mit szól majd a világ hozzá?

– Fütyülök a világra! – nevetett Giacomo.

Fehér kis vaságyat vásárolt Foscának, akit valóban éppolyan gyöngéden szeretett, mintha az édes gyereke lett volna. Csokoládét is hozott neki, datolyát, meg fagyasztott gesztenyét.

– Mi van a bal zsebemben? – kérdezte tőle játékosan, mosolyogva.

– Babbo! [*] – kiáltotta a kislány boldogan, és két szorgalmas pici kezével kihalászta Puccini zsebéből az elmaradhatatlan nyalánkságokat.

Igen, a kis Fosca, a gyönyörű kis Fosca imádta az ő ,,babbo"-ját. A tegnap még magányos, társtalan, elkeseredett Giacomo Puccinit most már két elragadó teremtés szerelme fűtötte.

Valamilyen csodálatos érzés járta át Puccinit: családapa lett, komoly, felelősségteljes, aki gondját viseli a szeretteinek, aki vigyáz az életükre, értük dolgozik és küzd. Más élet volt ez egészen, nagyszerűbb és teljesebb. De szegények voltak, nagyon szegények, Elvira egyetlen szál ruhában szökött el a férjétől, s egyetlen szál ruhában szöktette el gyermekét. És nem akart, nem mert visszamenni férje lakásába, hogy elkérje tőle ottmaradt holmiját. Az ékszerét is odadobta neki. Elvira büszke volt: nem akarta többé látni a férjét, nem akart tőle kérni többé semmit. El akarta felejteni eddigi életét.

Igen, Puccini tudta: Elvira szerelmes, Elvira boldog. De azt is tudta Puccini, hogy a szegénység keserves, s hogy nehéz a szegénységet megszokni annak, aki már egyszer gazdag volt. A szép ruhák, a kényelem, a tágas, pompás lakás, az ügyes cselédek, a finom lakomák, a társadalmi élet, vidám barátnők és hódoló barátok, a fényes estélyek, a tánc, a gondtalanságba ringató hintó, a színház… nem fog-e mindez hiányozni Elvirának, hiszen megszokta már egy életen át? Elvira mosolygott:

– Nekem csak te kellesz: te és a zenéd, Giacomo, semmi más.

Igen, ezt mondja az ember. De Elvira egy egész év alatt nem ejtett ki egyetlen panaszos szót sem. A boldogtalanságával együtt elfelejtette azt is, hogy valamikor gazdag volt. Elvira nem cserélt volna senkivel – senkivel a világon.

Milyen elragadó volt, ahogy elárulta Giacomónak:

– Én már lánykoromban, otthon Luccában is szerelmes voltam beléd. Rólad álmodtam folyton. Csak azért jártam templomba, hogy hallhassam a misédet.

Mindig tudott valami kedveset mondani.

Így lehetett dolgozni, – lehetett volna, ha nem lett volna olyan tébolyultan bamba Fontana szövegkönyve.

– Éveket vesztegetek erre a reménytelen Edgar-ra!

Elvira vigasztalta:

– Fejezd be gyorsan. Aztán írd meg az én operámat. Remekműveket fogsz írni, meglásd.

Puccini szótfogadott: gyorsan szabadult Edgar-tól; bemutatta Ricordinak, benyújtotta a Scala-ba, Franco Facciónak. De ezúttal Faccio nem nagyon sietett Puccini új művének a bemutatásával. Mindig akadt valamilyen kifogása. Hol ő maga volt beteg, hol a nagyszerű tenorista, De Negri betegedett meg súlyosan. Két évig kellet Puccininak várnia, s ez alatt a két év alatt úgyszólván nem keresett Puccini semmit. A Le Villi még itt-ott ment, Bresciában és Veronában is bemutatták kielégítő sikerrel, de ebből nem lehetett éveken át élni.

Szerelmük beragyogta a kis hónapos szobát, nyomoruk befeketítette. Elvira ott állt a fateknő mellett – akárcsak az anyja hajdan –, és mosta, folyton mosta nélkülözhetetlen ruhadarabjaikat.

Minden társaság kiközösítette Puccinit és Elvirát: az előkelőeknek túl rongyosak voltak, a rongyosoknak túl előkelőek. Sehova se hívták őket, az ajtók gondosan becsukódtak előttük.

Két ember tartott ki mellettük rendületlenül, két nagyszerű ember: Giulio Ricordi és Vimercati. Eljöttek hozzájuk, meglátogatták őket. Az öreg Giulio Ricordi mélyen meghajolt Elvira előtt és kezet csókolt neki. Vimercati pedig a legelbűvöltebb kedvességgel meghívta mind a hármukat majdnem minden héten, elvitte őket ebédelni a Cova-ba, a legtündéribb vendéglőbe. És hol maradt vajon Ponchielli, mi történt Arrigo Boitóval és hova tűnt el nyomtalanul a legjobb barátja, Pietro Mascagni? Mind a három kérdésére megkapta a választ.

Reggel volt, éppen megreggeliztek, újságot olvasott Giacomo, s Elvira rémülten látta, ahogy a homlokához kap és az asztalra borul.

– Mi történt, drágám?!

Puccini könnyes szemmel mutatott az újságra:

Amilcare Ponchielli váratlanul meghalt!

– Megmondta nekem … megérezte!… Vajon befejezte-e az operáját?

– Miért sír a babbo? – kérdezte a kis Fosca. – Puccini a térdére ültette a kislányt, magához szorította puha, meleg testét, s már mosolygott a könnyein keresztül.

– Nézd, mit ír az újság – figyelmeztette Elvira: – Arrigo Boito, a Mefistofele világhírű zeneszerzője szövegkönyvet írt Verdinek Shakespeare Falstaff-jából.

– Nagyszerű!… Látod ez a művészi alázat, ez a mi testvériségünk.

Egy órával később levelet hozott a postás Pietro Mascagnitól. Keserves levél volt: könyörgés, panasz, kétségbeesés: „ …Ments meg, Giacomo, nem bírom tovább, elpusztulok itt Cerignolában!… Te, aki most olyan hatalmas és gazdag vagy, tedd lehetővé, hogy visszakerüljek Milánóba… szerezz nekem bármilyen kis állást… talán a dal Verme zenekarában… itt menthetetlenül elkallódom… Benned bízom egyedül!…"

Ennek a levélnek örült Giacomo, ha nevetett is rajta (ő hatalmas és gazdag!), de legalább lesz egy egykorú barátjuk, nem lesznek olyan egyedül. Elrohant Achille Panizzához, s addig rimánkodott neki, amíg szerződtette Mascagni-t kontrabasszistának, aztán elszaladt Ricordihoz száz líra előlegért, s elküldte Pietrónak egy távirattal együtt: „Állás megvan – pénz útban – gyere azonnal".

Egy másik levelet is kapott Luccából: elragadó levelet. A nővérei írták, valamennyien együtt – Iginia kivételével – gratuláltak neki, a legmelegebben, a legegyszerűbben, hogy megtalálta az élettársát, hogy nincs már egyedül, és Elvirát is csókoltatták, „testvéri szeretettel", alig várják, hogy megismerjék. Bizonyára nagyszerű teremtés, ha Giacomo őt választotta párjául. Giulia is gratulál, írták a levél végén: boldog, hogy boldog vagy. Aztán aranyosan hívják őket, hogy töltsék együtt a karácsonyt, helyet szorítanak nekik, akárhogyan is. Pedig már megszaporodtak a szűk kis lakásban, férjhez mentek mind a négyen és gyerekük is volt már, – Giacomo nevetett magán, már azt se tudta pontosan számon tartani, melyiknek ki a férje, kinek melyik a gyermeke: Alberto, Enrico, Raffaello, Carlo… nehéz volt mindezt az emlékezetébe vésni. Milyen meghatóan kedves ez az utolsó mondat: „Nagyon vár már az öreg kis zongora, s mi már szomjasak vagyunk a zenédre. Igaz, mi van az új operáddal? …"

Hirtelen ellenállhatatlan honvágy támadt Pucciniban: itt hagyni Milánót, itt hagyni ezt a szobának nevezett ketrecet, itt hagyni mindent, s hazamenni Elvirával, Foscával Luccába, igen, a mellé a vén zongora mellé, s ott megírni az első igazi operáját. Ott sikerülne!

– Mondd, Elvira – kérdezte –, mit szólnál hozzá, ha hazamennénk Luccába? Anyám halála óta nem voltam otthon.

Elvira elmosolyodott, szép, nagy szeme fényes lett, fényesebb, mint valaha, úgy mondta súgva:

– Most nem lehet, drágám… most nem utazhatom. Várnunk kell addig, amíg megérkezik a gyermekünk.

– Elvira!…

Puccini felugrott, a zongorához szaladt, s egy ujjongó himnuszt játszott el rajta: abban a pillanatban született meg benne.

Megcsókolta Elvirát, megcsókolta Foscát, sírt és nevetett, nem tudta, hogy mit csináljon, végül elszaladt hazulról, pénzt kért Sor Giuli-tól és tíz csomaggal tért vissza, még pezsgőt is hozott. Ahogy rohant az utcákon, folyton ez a két szó visszhangzott, muzsikált benne: Apa leszek! Apa leszek!

KÖZELEDETT a karácsony. Dupla ünnepe volt ez mindig Puccininak, mert karácsony előtt, december 22-én született. Huszonkilenc éves vagyok már, mondta magának riadtan, s még nem alkottam jóformán semmit.

Ez a karácsony különösen vidámnak ígérkezett. A kis Fosca csupa izgalom, csupa kíváncsiság volt, el kellett őt vinni egy napra Idához, Elvira húgához, hogy titokban feldíszítsék a kis karácsonyfát. Volt ajándék bőven: Giulio Ricordi és Vimercati is küldtek játékot és babát a kislánynak.

És nem is voltak egymagukban karácsony estéjén. Végre, megérkezett Pietro Mascagni. S ő sem volt már egyedül: asszonyt hozott magával, kedveset, szelídet. Így hát öten voltak, a fán már meggyulladtak a kicsike gyertyák. Fosca sikított, ugrált örömében, amikor kopogtak az ajtón. Puccini megnézte, ki az, mit akar: Michele állt az ajtó előtt!

Hogy megöregedett Michele! Milyen szomorú ember lett! Félszegen köszöngetett, látszott rajta, hogy csodálkozik, nem tudta, mit mondjon, nem találta a helyét.

Giacomo nevetve mondta neki, hogy felrázza, felvidítsa kicsit:

– Ez aztán a meglepetés, Michelino! Ilyen váratlan örömöt!… Hát meguntad Argentínát?

– Nem – felelte tompán –, inkább téged is magammal akartalak vinni.

– Hát erről mondj le, öregem! – nevetett Giacomo. – Hazalátogatsz Luccába?

– Nem tudom… Mit keressek én Luccában?

Még Michele sem tudta elrontani a karácsonyuk örömét. Furcsa érzése volt Giacomónak. Egyetlen testvére van itt a szobában: Pietro, – nem Michele.

És Michele megint eltűnt. Csak még kétszer volt náluk, aztán olyasvalamit dadogott, hogy Genovába kell utaznia, de nem adott magáról több életjelet soha. Levelet se írt. Pár hónap múlva a nyugtalanná lett Giacomo írt neki Buenos Aires-be, de a levél felbontatlanul visszajött; a borítékon két szó: címzett meghalt.

– SOR GIULI, egy csodálatos operát hoztam magának: csupa tehetség, csupa lendület, csupa tűz!

– Mikor írta? – kérdezte meglepetten Ricordi.

– Nem én írtam – nevetett Puccini –, de különb, mintha én írtam volna!… Pietro Mascagni műve: valóságos kis remekmű, mondhatom! Giovanni Verga Parasztbecsület-éből készült a librettó: izgalmas érdekes, igazi dráma.

– Jó, hagyja itt, majd átnézem – mondta kedvetlenül Ricordi. – Inkább a saját terveiről szeretnék hallani valamit. Min dolgozik az Edgár óta? Gondolkozott-e már az új operáján? Remélem, Fontanával örökre végzett?

– Azzal igen – nyugtatta meg Puccini. – Egy életre szóló lecke volt. Richard Wagnernek volt igaza, aki maga írta a szövegkönyveit.

– Miért nem követi a példáját? Úgy tudom, maga titokban költő is?

– Nem, nem – rázta a fejét Puccini. – A szövegkönyvet írja csak más. A nagyszerű Wagner azért hosszadalmas helyenként, mert sajnálja kihúzni a saját verseit. Az idegen szöveggel szemben sokkal kegyetlenebb, sokkal tárgyilagosabb, józanabb az ember.

– Ez igaz – nevetett Ricordi.

– A színpad nem tűri meg a filozofálást, hanem lüktető, gyors, lenyűgöző, soha meg nem álló cselekményt kíván.

– Ez is igaz – bólintott Ricordi. – Szóval, mi lesz a következő operája?

– Két tervem is van, még nem tudtam dönteni.

– Mondja el, talán segíthetek.

– Buddháról szeretnék operát írni.

– Kiről?!

– Buddháról… nagyon érdekel.

– És maga mondja ezt – fortyant fel Ricordi –, aki elítélte Wagnert, hogy zenedrámában filozofálni mer? Hogyan akar maga Buddháról operát írni filozofálás nélkül?

Puccini bűnbánóan pislogott.

– A Parsifal mégis utolérhetetlenül nagyszerű – dörmögte. – Most olvastam a partitúráját. Életem legnagyobb élménye volt.

– Parsifal csak egy volt: soha nem lesz még egy! – mondta határozottan Giulio Ricordi. – Én nem Wagner operát kérek magától, hanem Puccini-operát. Éppen az magában a megkapó, Giacomo, hogy a saját hangján mer énekelni, soha nem kér kölcsön senkitől semmit. Ezért szeretem.

Puccini elszégyellte magát.

– Buddha meghalt – mondta nevetve. – Köszönöm, hogy segített. Most legalább választottam, tudom, mit csináljak.

– Mit?

– Prévost abbé regényéből íratok librettót.

– Csak nem a Manon-ból?! – rémüldözött Giulio Ricordi.

– Miért ne? Remek opera-szüzsé.

– Azt elhiszem. De éppen mert olyan remek, már ismételten megzenésítették… olyan világhírű muzsikusok, mint amilyen Halévy, Auber és Massenet. Hol él maga, fiatalember?! Nem tudja, hogy Jules Massenet Manón-ja ma a világ legnagyobb operasikere?

– És aztán? – mondta vállvonogatva Puccini –, Massenet más és én más vagyok. Megpróbálom legyőzni őt: megpróbálok igazabbat, emberibbet írni, mint ő. És szenvedélyesebbet. Az én ereimben vér folyik, nem limonádé!

Ricordi elnevette magát.

– Hát önbizalma, az van, Giacomo!… És ki legyen a szövegíró?

– Marco Praga, a kitűnő fiatal színpadi szerző. Tegnap láttuk új vígjátékát, a La moglie ideale-t („Az eszményi feleség"-et) Eleonóra Duse-vel a címszerepben … elragadó volt!

– A gondolat nem rossz: Marco Praga ügyes ember.

– Már beszéltem is vele. Szívesen megírná nekem a Manon-t, a barátjával, Domenico Olivával együtt... persze, csak ha ön is helyesli a tervünket.

Giulio Ricordi még gondolkozott kicsit.

– Vakmerő vállalkozás… de nem bánom, benne vagyok, szeretem a harcot. Szerződést kötök Pragával és Olivával. De lásson neki a munkának, mihelyt megkapta az első felvonást.

Puccini boldog volt. Ha tőle függött volna, még aznap belekezd az első felvonásba.

PÁR NAP MŰLVA majdnem összeveszett Ricordival. „Sor Giuli" hívatta őt. Visszaadta a Parasztbecsület partitúráját.

– Tehetséges munka – mondta az öregúr –, de nem tud teljesen meggyőzni, nem az én stílusom. Nem szeretem ezt a fajta verisztikát.

– Szóval?

– Nem érdekel.

Hiába harcolt oroszlánként Puccini, hiába bizonygatta lelkesen, hogy Mascagni operája gyönyörű és hatásos, Giulio Ricordi hajthatatlan maradt.

Most aztán hogyan kerülök Pietro szeme elé, mit mondok majd neki, tűnődött magában Puccini, még azt találja hinni rólam, hogy nem álltam ki érte kellő eréllyel.

– Tudtam – mondta csüggedten Mascagni, ahogy beszámolt neki kudarcáról.

– Ne törődj vele! – bátorította Puccini. – Add be az operádat Sonzognóék pályázatára, bizonyára te leszel a Teatro Illustrato idei győztese. – Aztán nevetve mondta: – Engem Sonzogno rúgott át Ricordihoz, téged Ricordi rúg át Sonzognóhoz, hogy viszonozza a szívességét.

EZ A NAP többet jelentett Giacomo Puccini számára, mint a legizgalmasabb premierjeinek a napja: fia született. Egészséges, gyönyörű kisfiú, szerelem gyermeke valóban, az az asszony szülte neki, akit a világon a legjobban szeretett.

Boldogság, igen. De sok keserűség is, szinte megoldhatatlan problémák. A szegénysége most még jobban fáj, a hónapos szoba ketrece most már elviselhetetlenül szűk és Milánó is egyre idegenebb.

És dolgozni se tudott már, egyszerűen nem lehetett. Elvirának igaza volt, hogy időnként rászólt:

– Ne dübörögj a zongorán, felébreszted a kicsit – vagy: – megfulladunk a füstben, ne cigarettázz már annyit!

Igaza volt, persze. De hogyan dolgozott volna ő zongorázás és cigarettázás nélkül?! Pedig most igazán remekül ment a munka: A Manón első felvonásával már készen is volt, – milyen más volt ez a zene , mint az Edgár zenéje! Pedig csalódott a szövegkönyvben, sokat vitatkozott Marco Pragaval és Domenico Olivaval, össze is veszett velük jó egynéhányszor, több idejét rabolta el a szöveg javítása, mint maga a komponálás. És most nem is folytathatta a megkezdett munkát, – rabszolgája lett a családjának, Elvirának, Foscának és az apró Toniónak, akinek a dédapja nevét adta: Antonio Puccini.

Keservesen panaszkodott Vimercatinak, aki gyakran felnézett hozzájuk és nem tudott betelni a Manón zenéjével: csupa lelkesség és csodálat volt.

– Nem tudok itt a városban dolgozni… megfojt ez a Milánó, el kell innen menekülnöm… Luccába, de ott se lesz jó, annyian lakunk ott együtt… inkább Lucca mellé, Torre del Lagóba… Ismered? Ott álmodozik az az apró falu pirosfedelű kis házaival a nagy fenyves alján, a Massaciuccoli-tó partján… és van ott egy ház legalább két szobával, a Casa di Venanzio, még zongora is van benne … látod, ott tudnék én dolgozni, úgy, ahogy kell… Akár hiszed, akár nem, de gyermekkorom óta vonz, hívogat ez a ház.

Vimercati még aznap elment Giulio Ricordi-hoz és hosszasan tárgyalt vele.

VÉGRE 1889. április 21-én hosszadalmas és izgalmas próbák után bemutatta a milánói Scala az Edgar-t. Franco Faccio vezényelt és De Negri énekelte a főszerepet. Senki sem bízott a sikerben, se Puccini, se Faccio, se Ricordi, egyedül csak a hóbortos Fontana. És majdnem megint neki lett igaza. Huszonnégy kihívás, sőt két ismétlés is: a megrendítő gyászindulót és a nagy tenoráriát kétszer akarta hallani a közönség. De a kritika rossz volt. Giacomo Puccini rendkívüli tehetségét most is elismerte a kritikusok nagy része, de Ferdinando Fontana-nak alaposan nekimentek: ilyen bárgyú szövegkönyvet még nem is hallottak! Puccininak csak egy fájt: felfedezője, legnagyobb híve, Filippo Filippi bánt el vele a legkegyetlenebbül a Perseveranzá-ban. Soha még nagyobb ellentét közönség és kritikusok véleménye között nem volt. „Elnézőbb közönséget még sohasem láttam", írta fanyar gúnnyal az egyik kritika. Giulio Ricordi csak ennyit mondott: „Ez a bamba szövegkönyv Verdit és Wagnert is megbuktatta volna." Hát bukás volt? Végeredményben az volt, Puccini is érezte ezt: mást vártak tőle, többet ennél, sokkal, de sokkal többet.

Leverten ballagott el a színházból. És mégis aznap érte Puccinit a legnagyobb öröm. Vimercati karonfogta és mosolyogva mondta neki:

– Torre del Lago vár téged, Giacomo. Kibéreltük neked a Venanzio-házat, hogy megírhasd benne a Manon-t.

Harmadik rész

TORRE DEL LAGO

I.

SZERETETTEL, izgalommal várta haza egész Lucca legkedvesebb fiát, Giacomo Puccinit. Futótűzként terjedt el az egész városban a hír: Giacomo hazajön. Megcsömörlött Milánótól, hátat fordít gazdagságnak, fénynek, és megelégszik velünk, ezzel a csendes kis várossal, visszajön oda, ahonnan elindult, ahonnan származik. Visszavágyódik „Toscana tündérkertjébe", a nagy fenyvesek aljára, a gyümölcsös kertekbe, a virágoktól illatozó rétek közé, a leghallgatagabb tó partjára, Torre del Lagóba, ahova csendes éjszakákon talán elhallatszik a Tyrrheni tenger zúgása is. Giacomo Puccini nem lett hűtlen a szülőföldjéhez, bármilyen híres lett is közben.

Mert az önmagára büszke Lucca szemében nem volt híresebb ember az egész világon Giacomo Puccininál. A Le Villi-t már régen bemutatták Luccában fergeteges sikerrel, és még mindig sűrűn játsszák. Hiszen másokra is büszke Lucca, megbecsüli minden igaz értékét, az öreg (Jarlo Angelonit és a fiatal Alfredo Catalanit is, – Giacomo Puccini az más: olyan ő, mint egy győztes staféta utolsó futója, aki elszakítja mellével a célszalagot, ő jelenti Luccát, Puccini az övék, nem adják oda másnak, még Milánónak sem. Itt mindenki ismeri és szereti Giacomót, ezt a forróvérű, kedves, barnabőrű férfit, aki „új zenét" ír, – mert ezt is tudják róla. Már gyerekkora óta szeretik és figyelik, tudták róla mindig, hogy rendkívüli ember lesz. S az benne a különös, hogy nemcsak a tehetsége rendkívüli, még rendkívülibb a szerénysége, a szeretetreméltósága. Mindenkinek a barátja, a legnagyobbaknak és a legkisebbeknek: a polgármesternek, Angeloninak, Nericinek, Paladini professzornak, sőt Carlo Ginori marchesenak is, de ugyanakkor a legbizalmasabb gyerekkori barátja Tao, a gömbölyű arcú parasztfiú, Francesco Fanelli, más néven „Cecco", a nyomorgó kis piktor, Alfredo Caselli, a szerény drogista, Raffaello, a vén sekrestyés, vagy Emilio, a féllábú koldus: minden kisember, többre becsüli őt a nagyoknál, többre. És hűséggel megtartotta minden barátját, nem szórt el közülük egyetlenegyet sem.

Miért szerették őt így, ilyen különös rajongással? Mert minden vonzó rajta: az egyszerűsége, a természetessége, a szomorúsága, még a hangja, a tekintete, a szépsége is. Egyetlen hivalkodó, fölényeskedő, sértő szava nem volt soha senkihez. Első tudott lenni úgy, hogy soha senkivel sem éreztette a felsőbbségét. Megmaradt annak a közvetlen barátnak, annak a vidám cimborának, annak az együttérző testvérnek, aki gyerekkorában volt. Szerette a tréfát és az együtt sírt könnyeket, a bort, a szerelmet, a vadászatot, – csak egyet nem bírt: a nagyképűséget, az előkelőséget. Lányosan szelíd, szemérmesen halk volt, néha kisfiúsan szégyenlős, de tudott harcolni az igazságáért körömszakadtáig, bátran, szenvedélyesen, kíméletlenül, ha kellett; szembeszállt a hatalommal, megvédte a gyöngét, a kiszolgáltatottat, és nem áldozta fel a szabadságát senkinek és semminek. Nem volt semmi igénye, s a képzelete mégis mindent megkívánt. Száz lírából meg tudott élni harmadmagával, és százezer lírát is el tudott költeni egy hónap alatt egymaga. Távol tudta tartani magától a legnagyobbakat is megkörnyékező hiúságot, de boldoggá tette a siker. A hízelgőket és a lakájokat elkergette magától. A szertelenség, a mértéktelen rajongás szinte filozófiája volt. Hitt magában mindig, de sohasem bízta el magát. Úgy ült neki minden újabb művének, olyan szorongással, olyan alázattal, mintha léte legelső műve volna. Féltve vigyázott, hogy megőrizze önmagát a maga egyszerűségében, a maga gyermeki hitében, hogy meg ne változtassa, meg ne rontsa a siker. Ezért szerette őt Lucca.

– Hova megyünk, babbo?

– A tündérkertbe megyünk, Fosca, meglátod, milyen szép lesz: az erdő vén fáin mókusok ugrálnak, a napsütötte tóban kövér halak úsznak…

A fapadon ültek, a harmadik osztályú fülkében négyen, a hatéves kislány és a párhónapos kisfiú. Két táskájuk volt összesen. Mégis boldogok voltak. Puccini folyton magyarázott: minden kis dombról, minden egyes szikláról, minden gyors patakról tudott valamilyen elragadó történetet.

– Nézzétek, ott a tenger! – kiáltotta izgatottan, ahogy kibukkant a vonatjuk az alagútból.

Tudta, hogy Lucca várja őt. Sejtette azt is, hogy tárt karokkal várja. De erre nem számított mégsem.

A kis pályaudvar peronján valóságos tömeg. S ahogy leszálltak a vonatról, kórusban kiáltották valamennyien: „Evviva il nostro Giacomo!" És hullt feléjük a virágeső. A tömeg élén álló öreg polgármester megölelte Puccinit és jobbról-balról megcsókolta; aztán kezet csókolt Elvirának, aki nem győzte átvenni a feléje nyújtott csokrokat.

Mindenütt egy-egy ismerős arc: Dide, Ottilia, Ramelde… Nicolao… Caselli, Tao és Cecco!…

– Cecco, Cecco, gyere ide!…

Alig tudott utat törni maguknak a kijárat felé: simogató, becéző kezek nyúltak utána.

Csak Elvirát és a két gyereket ültette fel a kocsira Ottiliaval; ő maga gyalog ment be a városba, karonfogva Didével és Rameldével, hogy minden egyes házat külön megcsodáljon. Úgy lépkedtek egy ütemre, szorosan összefonódva.

Most vette csak észre, hogy valaki hiányzik a fogadtatásán.

– Hol van Nitteti? – kérdezte ijedten.

– Nem tudott kijönni – felelte tompán Tomina.

– Mi van vele: beteg?

– Majd később, Giacomo…

– Nem: tudni akarom rögtön. Beszéljetek!

– Alberto meghalt – mondta halkan Dide. Giacomo megállt. Szédült.

– És gyereket is vár, szegény …

– De boldog, hogy téged viszontláthat. Olyan hihetetlen volt: a mindig vidám, kacagó, boldog Nitteti szenved… a kis Nitteti özvegy… „Benne megismered majd az én vidám énemet, a szomorúságom nélkül", mesélte róla Elvirának a vonaton. És most Nitteti szomorú, szomorúbb, mint ő. Hirtelen maga előtt látta Alberto Marsilit, ezt a lányosan halk, szelíd embert; mindig volt benne valami megható. Most tudta, mi volt ez: jegyessége a halállal.

De önzőnek kellett lennie: nem szabad, hogy bármi is elrontsa a mai nap örömét.

– Szegény Nitteti… Hol van?

– Külön lakik két gyerekével…

– Vezessetek hozzá. Látni akarom.

Nitteti sírt: görcsösen fonta két – karját Giacomo nyaka köré, alig akarta elereszteni. De Giacomo érezte, hogy a gyász könnyei közé örömkönnyek is vegyültek. Nitteti sírt és nevetett egyszerre, s bevallotta neki, elragadó nyíltságával:

Úgy szenvedek, Giacomino!… Olyan boldog vagyok, Giacomino!…

Puccini megkönnyebbült. Nitteti megmaradt számára Nittetinek, olyan kedvesnek, bolondnak, amilyen mindig volt.

Már vidáman tudott beszélgetni Didivel és Ramelde-vel.

– Hogy fogunk mindnyájan elférni a négy kis szobában?

– Könnyen – felelte Tomina. – Mi nem lakunk már otthon, a szülői házban. Csak Ottilia lesz veletek a férjével és gyerekével.

REMEK ÉRZÉS VOLT csakugyan megint ott ülni a vén pianino mellett, s ott megálmodni a Manon második felvonását, a falról rátekintő nagyszakállas Antonio Puccini szigorú ellenőrzése alatt. És mégis egészen más volt ez most, mint akkor régen, amikor a Le Villi-t komponálta, s amikor négy nő leste lélegzetvisszafojtva minden új dallamát, akár estétől reggelig, anélkül, hogy egyszer is megzavarták volna a munkájában. Most nem komponálhatott éjjel, nem tehette: jobbról tőle Elvira a két gyerekkel, balra tőle Ottilia és a férje, négyéves fiukkal. Pedig szüksége lett volna az éjszakákra most is, mindig csak az éjszaka álmodó csendjében tudott teljesen elmerülni magában, – döntő ütközetre indult a Manon-jával is ugyanúgy, mint a Le Villi-vel annak idején. Talán még döntőbb volt ez az ütközet: ki kellett köszörülni az Edgar-ral ejtett csorbát.

Jó lecke volt az Edgar, nem is volt túl drága; alaposan megtanulta belőle, hogy az opera szövegkönyve majdnem olyan fontos, mint maga a zene. Nem fogja többé kímélni a szövegírót soha, nem fogja elnézni egyetlen botlásukat sem, nem fog miattuk megbukni, nem, azt nem teszi a kedvükért. Manon Lescaut drámája igazi dráma, nem engedi elrontani, elsekélyesíteni. Hiszen tagadhatatlan: Marco Praga és Domenico Olíva rutinosabbak, okosabbak százszor, mint szegény, szerencsétlen Ferdinando Fontana, de nem vérbeli írók, inkább mesteremberek. Több van ebben a drámában, mint amennyit kihoznak belőle: fölényesebb jókedv és kegyetlenebb kín. A két első felvonás még nagyjából tűrhető, de a két utolsó drámai felvonás használhatatlan. Ez így van, bizonyosan, Puccini érzi magáról, hogy ismeri a színpadot, szinte megelevenednek előtte az egyes jelenetek, pontosan látja a színészek mozgását, érzi a feszültséget, a hatást, a kiejtett szavak súlyát, – nem lehet őt többé becsapni összetákolt, odakent híg szövegekkel. Tízszer is visszadobja két neves írójának az elkészült szövegkönyvet, újabb és újabb kifogásokat emel, könyörög, tiltakozik, követelődzik, egyre hevesebben és hevesebben, keservesen panaszkodik Giulio Ricordinak, a segítségét kéri: nem tud ezzel a két süket emberrel így továbbdolgozni. Pedig le kell győznie Massenet Manon-ját, a szövegkönyvét is, nemcsak a zenéjét! De Marco Praga, az ünnepelt, nagysikerű színpadi szerző vérig sértődik, nem tűri tovább a mindig mindennel elégedetlen Giacomo Puccini okvetetlenkedéseit, „kínzásait" (noha szereti Puccinit, akinek barátja és híve), s inkább lemond a további együttműködésről. A türelmesebb Domenico Oliva, a költő, a versek írója, egyelőre még bírja idegekkel a Puccinival való csatározást, de aztán kifullad, elkedvetlenedik, visszavonul ő is. Puccini magára marad a félig kész szövegkönyvvel. De tüstént talál valakit, egy fiatalembert, Luigi Illica-t, aki valósággal elbűvöli őt a tehetségével, az ötletességével, a temperamentumával, s a villámgyors munkájával. Ugyanolyan lelkes ember, ugyanolyan szenvedélyes, amilyen Puccini.

Giulio Ricordi tudni sem akar Illicáról, de Puccini ragaszkodik ehhez a mulatságos fiatalemberhez, aki „úgy szórja az ötleteket, mint a gyorstüzelőágyú a lövedékeit". Végül „Sor Giuli" kénytelen-kelletlen belenyugszik Illicába, azzal a kikötéssel azonban, hogy maga mellé veszi szerzőtársul Giuseppe Giacosa-t, a szelíd, finom költőt. A bölcs, öreg Ricordi tudja, mit cselekszik. A vad, fékezhetetlen, indulatos Illica mellé odateszi villámhárítóul a gyöngédlelkű, béketűrő, kövér, nyugodt, szakállas Giacosa-t. Az új házasság remekül indult! (Vajon sejtette-e akkor Ricordi, hogy mennyi remekművet fog ez a két kitűnő ember Puccinival írni?!) De Puccini „kínzását", folytonos elégedetlenségét Illica se bírta elviselni gyorsan felfortyanó természetével. Hetenként összeveszett Puccinival, a galamblelkű Giacosa és Ricordi azonban újra meg újra kibékítette őket, ami nem is volt olyan nehéz, mert Puccini és Illica, a két állandóan veszekedő barát, kölcsönösen imádta egymást. Volt egy közös szenvedélyük, a vadászszenvedély. „Nem bánom, eljövök vadászni hozzád – mondta dühösen Illica –, de egy szót sem írok többé neked, erre megesküszöm!" És eljött, és írt. Éjjel összeveszett Puccinival, elmondta őt mindennek, megesküdött az összes szentekre, hogy soha át nem lépi többé a küszöbét, s reggel már megjelent, vidám mosollyal, kezében az átírt felvonással, teljesítve Puccini minden kívánságát. Ilyen volt Illica. Elbűvölő ember volt.

Végül is szegény galamblelkű Giacosa idegei mondták fel a szolgálatot. Ő nem volt olyan gyors, amilyen Illica, s a szívére vett mindent: igazi költő volt. Lemondott végleg ő is, meg Illica is, aki szolidáris volt szerzőtársával. Már négy szövegkönyvíró vérzett el a csatatéren – Puccini megint magára maradt.

Végső kétségbeesésében „Sor Giuli"-hoz fordult megint Puccini. Neki könyörög, neki, a hatalmas Giulio Ricordinak, akinek a párnázott ajtaján is nehéz volt bejutni, hogy ő maga írja meg a Manon Lescaut végleges formáját. És bármilyen hihetetlen is, Ricordi enged Puccini kérésének, otthagy üzletet, családot, mindent, elhagyja Milánót, és Canobbio-ba utazik, hogy ott Puccini kívánságainak eleget téve, átdolgozza a Manon-t. Senkinek a világon nem tette volna meg ezt Giulio Ricordi, egyedül csak Puccininak, ennek a fiatal muzsikusnak, aki még mindig nem aratott döntő sikert. Jellemző ez arra, micsoda kételynélküli bizalommal tekintett Ricordi Giacomo Puccini jövője elé – nem rendítette meg a bizalmát az Edgar bukása sem. És az ezermester Ricordi-nak – aki kiadó, zeneszerző, költő és színpadi író volt egy személyben – majdnem sikerült az, ami nem sikerült négy hivatásos, kitűnő írónak: drámává átformálni az eredetileg vígoperának szánt Manon-t. Mert ezt kívánta Puccini.

Giacomo Puccini hálás volt és megelégedett – két egész hétig. Aztán fogta a szövegkönyvet és maga gyúrta át a két utolsó felvonást: még a verseket is átírta. S még mindig nem volt teljesen megelégedve.

A Manon Lescaut második felvonásával már nagynehezen Luccában elkészült Puccini, de a két utolsó felvonás megkomponálásához teljes nyugalomra lett volna szüksége. Miért várat magára Torre del Lago, miért nem mehetnek oda azonnal? Ha Puccini látta volna azt az odaadó, „szerelmes" munkát, amivel a barátai széppé, kedvessé, lakályossá próbálták tenni számára az ütött-kopott régi Venanzio-házat, nem kérdezte volna ezt és nem dühöngött volna, hogy csak júliusban költözhetnek Torre del Lagóba, pedig még csak április volt. Négy egész hónap: örökkévalóság!

Levelet kapott Vacallóból, életmentő levelet. Ruggiero Leoncavallo írta. Ott dolgozik kövér barátja ebben a kis svájci faluban, a határmenti hegyek között, első operáján, a Pagliacci-n, a Bajazzók-on; ő maga írja a szöveget is, amilyen okos fiú. „Gyere ide, Giacomo – írja kedvesen –, itt aztán dolgozhatsz, nem zavar semmi. Jó lenne megint együtt lenni! Már lakást is kinéztem a számotokra, itt van rögtön velünk szemben. Gyere, gyere, gyere!"

Giacomo szót fogadott Leoncavallónak, „Sor Giuli" is helyeselte a tervet és pénzt is küldött az utazásra. Indult volna tüstént a családjával együtt, de valami mégis visszatartotta. Barátja, Pietro Mascagni győzött a Sonzogno-versenyen a „Parasztbecsület"-tel. És remek operáját, amelynek minden taktusát ismerte jól, május 17-én mutatja be Rómában a Teatro Costanzi. Ott kell lennie, ez baráti kötelesség, és gyönyörűség is. Soha nagyobb sikert még nem látott Puccini: ötször ismételték meg az intermezzo-t, valósággal tombolt az elragadtatott közönség. Ilyen sikere neki még nem volt megközelítőleg sem. De nem érzett semmi féltékenységet, inkább boldoggá tette őt barátjának a sikere. Kicsit büszke is volt magára: hiszen ő bátorította, segítette Pietrót, nélküle ez az opera soha meg nem születik. Lám, a bölcs, gyakorlott szemű Giulio Ricordi eldobta magától ezt a páratlan kis remekművet, s ő, Puccini, pontosan tudta az értékét. Sírva borultak egymás nyakába, Pietro meg ő, egyformán sírtak a boldogságtól mind a ketten, valóban, mintha testvérek lettek volna. S Mascagninak ez a rendkívüli sikere nem vette el Puccini kedvét a további munkától, ellenkezőleg, megnövelte a munkakedvét. Most jövünk mi, a fiatalok, mondogatta magában: Mascagni, Leoncavallo, meg én!

Két napja volt még Luccában az elutazásukig. Sok mindent el kellett intéznie addig. Meglátogatta Carlo Angelonit, – mennyire megöregedett szegény rövid néhány év alatt! De a szeretete, a kedvessége változatlan maradt. „Már nem vadászunk együtt soha többé, Giacomo – mondta szelíd mosollyal. – Neked ajándékozom a legjobb puskáimat. Tessék. Legalább gondolni fogsz rám…" Szinte jólestek Giacomo fülének az elpusztíthatatlan vén Nicolao Ceru tréfás, nyers szavai: „Sose hittem volna, hogy dajkának születtél. Hiszen ez sem rossz foglalkozás, nem mondom, de jobb lenne, ha komponálnál. Szeretnék már valami pénzt is látni tőled." Giacomo megnyugtatta nagybátyját: megfizet neki mindent, rövidesen, duplán is, ha kell!… A hentesüzlet előtt sokáig ácsorgott. Új, ismeretlen arcokat látott odabent. Megkérdezett valakit. Giulia az apjával Veronába költözött, ott nyitottak fényes hentesüzletet. Férjhez ment? Nem. Talán jobb ez így, dörmögte magában Giacomo.

Végül maradt még egy útja, a legkedvesebb mind közül, de ide Elvirát is elvitte magával. Nem mentek be a kolostorba, csak kihívatták Maria Enrichetta nővért. Szaladva érkezett Iginia, s olyan szenvedéllyel vetette magát Giacomo nyakába, mintha nem is lett volna soha apáca. Változatlanul szép volt, változatlanul megható. Elvirát is megcsókolta, a legmelegebb szeretettel. „Vigyázz, kedves, az én Giacominomra… ő a legnagyszerűbb ember az egész világon!"

Elvira el volt ragadtatva Iginiától. „Olyan egészen, amilyen te vagy. Csodálatosan hasonlít rád!…" Igen, Elvira megszerette Giacomo nővéreit mind, egyik kedvesebb volt vele a másiknál. S ilyen volt vele egész Lucca, mindenki; itt kitárultak előtte az ajtók egytől egyig és nem csukódtak be előtte úgy, mint Milánóban, itt nem kértek tőle házassági bizonyítványt. Giacomo Puccini szerelmes párja volt ő, ennél magasabb rang nem létezett Luccában. Szinte sajnált Elvira elutazni innen – Giacomo ellenben alig várta már, hogy a vonaton üljön: minden csepp vére kívánta már a munkát.

Új, ismeretlen tájak, égbenyúló hegyek havas tetővel, a sziklákról lebukó harsogó vízesések, – Puccini szeme behabzsolt mindent. „Nézzétek, milyen gyönyörű!" – kiáltotta minduntalan, olyan lelkesen, mint egy gyerek. Egyszer azt mondta Elvirának: „Milyen gyönyörű ez a Föld. Meg kellene ismernie egészen, minden zegét-zúgát!"

Ruggiero Leoncavallo az állomáson várta őket, a legszélesebb mosolyával. Kicsit szertartásosan köszönt Elvirának. De kedves tréfát készített nekik fogadtatásul. A két ház, ahol laktak, szemben állt egymással. Mind a két házon hatalmas zászló lengett. Az egyik zászlón csörgősapkás bohóc Pagliacco, Bajazzo, – a másikon nagy fekete kéz: manone olaszul, vagyis Manon! Nagyot nevettek a remek ötleten.

De a lakás nem volt valami biztató: három apró helyiség egymás fölött. A földszinten a konyha, az emeleten Giacomo szobája a zongorával, fölötte Elvira és a gyerekek szobája. S egy kanyargós, nyaktörős falépcső. Nem baj, olcsó volt, nem lehetett jobb a lakás. És különben is minden mindegy, hajtogatta Puccini, csak egyetlen fontos van: a Manon Lescaut. Igen, könnyen beszélt Puccini, úgy dolgozott, mint a megszállott, reggeltől estig és estétől reggelig, nem látott, nem hallott maga körül semmit, az alkotás láza elbódította egészen. De szegény Elvirának be kellett vásárolnia, főznie kellett, takarítania kellett, mosogatnia kellett, varrnia kellett, szoptatnia kellett és játszani is kellett szegény kis Foscával, aki halálra unta itt magát, – nem, nem volt olyan könnyű dolga Elvirának, igazán nem, jóformán az orrát se dughatta ki a házból, egész nap csak dolgozott, hiába volt a vidék gyönyörű, ő nem élvezhetett belőle semmit. S a zongorázás is felhallatszott a hálószobába, a gyerekek sírtak, nem tudtak aludni. Puccini egy harmadik halkító pedált szerelt fel a zongorára, de ez se használt sokat. Aztán hideg is volt szörnyen itt a havasok között, és nem volt meleg ruhájuk. Mondhatnám azt is: semmi ruhájuk nem volt. A kis Foscának például egyetlen ruhája volt csak, ha bepiszkolódott és az anyja kimosta, ágyba kellett feküdnie addig, amíg megszáradt és kivasalták.

– Babbo – nyafogott a kislány –, mikor megyünk már haza ahhoz a szép tóhoz, amiről meséltél nekem?

– Akkor kislányom – felelte Puccini –, ha majd olyan szépet játszom nektek zongorán, hogy ti mind a hárman sírva fakadtok, s én énekelek is hozzá valami gyönyörűt, akkor másnap reggel hazautazunk.

Most aztán minden reggel megkérdezte Fosca:

– Babbo, mikor énekelsz már?

De Foscának és Elvirának soká kellett várnia. Puccini ugyanis vad alkotó-lázában rögtön az utolsó felvonásba kezdett, mert ennek a zenéjét már készen hordta magában, jóformán csak kottára kellett vetnie, s átugrotta a színpadilag oly kényes és még szövegi változtatásokat kívánó „deportálási" jelenetet. Megfogadta, hogy addig marad Vacallóban, amíg befejezi az utolsó felvonást, s végül majd Torre del Lagóban írja meg a problematikus harmadik képet. De ha készen is volt benne ez a negyedik felvonás, mégis alaposan megszenvedett, amíg elkészült vele. Soha szenvedélyesebb erővel még nem „rohanta meg" a zene, mint most. A szívéből fakadt fel Des Grieux keserve, Manon halálsikolya, – csak egy szerelemtől elvarázsolt művész szólaltathatta meg így magát a szerelmet, annak boldogságát, kínjait. Egyetlen éjszaka alatt írta meg az intermezzo-t, ugyanúgy, mint a negyedik felvonás nagy szerelmi duettjét. Reggelre holtfáradt, a szeme alatt sötét, mély karikák, de ezek a szemek ragyognak a boldogságtól.

– Elvira!… Elvira!… – mondja reggel boldogan, magából kikelve: – Ezzel győznöm kell!… Ezzel győzni fogok!

És Elvira megrendülve hallgatja ezt a csodálatos zenét, amely a szerelmükből született. Ilyet még ő se várt Giacomójától. Nem volt boldogabb asszony az egész világon, mint Elvira itt Vacallóban, szűk kis padlásszobájában, egy szál ruhájában, ezer dolga közepette: nem cserélt volna senkivel. Már nem panaszkodott egyetlen szóval sem, – ő csitította, nyugtatta a gyerekeit éjjel:

– Pszt, csend legyen … babbo dolgozik!

Igen, ezek boldog éjszakák voltak, az ihletett nagy munka gyönyörűséges éjszakái. De keserves éjszakái is voltak Puccininak. Még mindig birkózik a szöveggel, versekkel, tökéletes rímeket, alliterációkat, asszonanciákat sző bele a két hivatásos költő, Oliva és Giacosa verseibe. Keresi a tökéleteset zenében, szövegben, a kettő legteljesebb harmóniáját. Nem kíméli magát; minden idegszálát beleveti a munkájába. Ezzel a negyedik felvonással kell győznie Massenet Manon-ja felett!

Még a múltba is visszanyúl Puccini, ifjúkori műveihez. Fülébe cseng az As-dúr miséje: az Agnus Dei-ből születik meg a Manon Madrigál-ja, – maga előtt látja Iginiát, ahogy sápadt, átszellemült arccal játssza ott Luccá-ban, a benedekrendi templom vén orgonáján – tizenhárom évvel ezelőtt.

Puccini örül Leoncavallo közelségének, – nem érti Elvirát, miért nem szereti ezt a kedves, tehetséges embert. Mascagnit szerette, Leoncavallót nem. „Nem őszinte barátod", hajtogatja folyton. Elvira téved. Hiszen Ruggiero még segít is neki, önzetlenül, szeretettel. Átnézi vele az egész szövegkönyvet, és sok okos, józan tanácsot ad. Leoncavallo is érzi a színpadot, akárcsak ő maga, jobban, mint azok az ügyetlen írók. Kifogásolják például, hogy Geronte szinte átjátssza a vén kéjenc kezére Manont. Ez ellenszenves, ostoba. Leoncavallónak igaza van, – Puccini tüstént belátja, s már javítja is a jelenetet, így lesz Leoncavallo a Manon Lescaut szövegkönyvének hetedik társszerzője.

De csak az operájuk szövegét ismerik kölcsönösen, a zenéjét nem. Mert nem akarják egymás inspirációját zavarni idegen zenével. Mégis az éjszaka néma csendjében néha-néha áthallatszik a nyitott ablakon át Leoncavalló-hoz a Manon, Puccinihoz a Bajazzók – Ruggiero is éjjel dolgozik –, ilyenkor aztán abbahagyják a munkát, s egymás zenéjében gyönyörködnek.

És reggel, az egész éjszakai munka után, lefekvés előtt, jólesnek az együttes séták a csodálatos erdőkben, beszélgetve, tréfálkozva.

– Te, Giacomo – mondta egyszer Leoncavallo egy ilyen hajnali séta közben –, van nálam egy remek szövegkönyv: a Bohémek, a francia Murger regényéből írták… neked való éppen, a te különös lírádnak, én nem használhatom, engem egyáltalában nem érdekel. Minden idegszálammal a Bajazzók-on csüngök. Átadom neked a Bohémek-et.

– Köszönöm, nem kérek belőlük – nevetett Puccini. – Én is úgy vagyok, mint te: minden idegszálammal a Manon-on csüngök, nem tudok mással foglalkozni.

Nem beszéltek többet róla.

…És elérkezett a mindnyájuk által olyan szomjasan várt éjszaka. Este, amikor a kis Fosca lefeküdt aludni, Puccini titokzatos arccal a fülébe súgta:

– Reggel figyelj jól: talán szépet fogsz hallani, és talán énekelni is fog a babba.

Ezen a júliusi éjszakán Elvira sem feküdt ágyba. Ott virrasztott Giacomóval, némán, egy sarokban. Folytak a könnyei. És egyszerre hajnaltájt Puccini énekelni kezdett, s felhangzott Manon halálsikolya.

S ott állt a kis Fosca hálóingében, a legragyogóbb arccal:

– Babbo!… Babbo!… – kiáltotta. – Gyönyörű volt!… Ugye, hazamegyünk a tündérkertünkbe?!

Puccini nem tudott szólni: felkapta a kislányt és összevissza csókolta. Aztán nevetve mondta, de a szeme tele volt könnyel:

– Igen, Fosca, hazamegyünk, a mi tündérkertünkbe! És megölelte Elvirát úgy, ahogy még soha.

FURCSA EMBEREK laktak ott Torre del Lagóban, azokban a pirosfedelű házakban a hallgatag tó partján. Különösen így nyáron. Vidám fickók voltak mind, pipa a szájukban, tréfa az ajkukon, ferde sapka a fejükön, puska a vállukon, puncs a gyomrukban, – igazi bohémek: festők, szobrászok, muzsikusok, költők. Itt töltötték el a nyarat egyszerű kis parasztok és halászok között, a legtestvéribb barátságban. Közös szerelmek, szenvedélyek fűtötték őket: a tó, az erdők, halászat, vadászat, művészet, – mindenfajta művészet: muzsika, költészet, piktúra. Esküdtek rá mind, hogy ez itt a földi paradicsom, a Massaciuccoli-tó, Torre del Lago, hogy a világon nincs ennél tökéletesebb szépség: a lebukó nap fénye rózsaszínre festi a márványhegyoldalt, a felhőket, a tavat, – olyan a hangulata az egész tájnak, mint egy régi kínai akvarellnek, olyan valószínűtlen, olyan gyöngéd.

Mennyi, mennyi régi barát! Ferruccio Pagni, a két Tommasi testvér (Lodovico és Angiolino), Cecco (becsületes nevén Francesco Fanelli), Alfredo Caselli, a luccai drogista, az öreg Carlo Paladini, hajdani professzora, Leopoldo Mugnone, a világhírű karmester, Raffaello Franceschini, a legkedvesebb sógora, Ottilia férje és végül: a vulkánikus természetű Luigi Illica. a Manon egyik sebesültje, aki „nyavalyás pocsolyának" meri nevezni a „szent" tavat. És még sokan, sokan, mind rajongó hívei Puccini zenéjének és lelkes barátai Puccininak, az embernek. Ha Puccini ezt sejti ott a vicinális-vasúton, amely fújtatva, lihegve vitte őt a júliusi alkonyatban tündöklő Torre del Lago felé boldog kis családjával!… Sejtelme sem volt róla; azt se tudta Puccini, hogy lesz-e egyáltalán ismerőse ebben a kis tóparti faluban, pedig barátja volt mindenki, a tó tulajdonosától, Carlo Ginori márkitól kezdve, a tó és az erdők rettegett orvvadászáig, Giovanni Manfredi favágóig, a hírhedt „Fekete Banda" főnökéig. Azazhogy Manfredi nem fogadta még barátjául Puccinit, nála nem ment ez olyan könnyen, neki nem imponált a zene, nem imponált az opera, az ő szemében csak egy számított: a puska. Bizalmatlanul kérdezte Ferruccio Pagnitól:

– Aztán tud-e vadászni az a Puccini mester?

– Nem tudom.

– Akkor nem is ember!

De azért ő is velük dolgozott, ahogy ácsolták az állomáson a diadalkaput.

– Siessetek, az ebadtát, ti átkozott lajhárok! – sürgette őket az ide-oda szökdécselő Cecco: – Rögtön itt a vonat, már látom a füstjét. Lányok, fiúk felsorakozni… és bömbölni, mint a sakálok!

Más volt ez a fogadtatás, egészen más, mint az a másik, ott Luccában pár hónap előtt, tele volt vidámsággal, tréfával, bohémiával, de azért ugyanolyan forró volt, talán forróbb is amannál. Ahogy nagykínlódva, szuszogva becammogott az állomásra a vonat, majdnem egyszerre ugyanaz a lelkes kiáltás fogadta itt is Puccinit, megtoldva pár szóval:

– Evviva il sor Giacomo!... Evviva il nostro sor Giacomo! … Evviva la nostra signora Elvira!!

És megdobálták őket virággal, záporozva hullt rájuk a rózsa meg a szegfű. Aztán sorra csókolták őket mindnyájan mind, Giacomót, Elvirát, Foscát, aki tapsolt, ugrált örömében, még a kis Toniónak is jutott néhány óvatos csók.

– Költő, előre! – üvöltötte Cecco.

És előlépett Giovanni Gragnani, az alkalmi költő, s elmondta négyszakaszos üdvözlő ódáját:

Torre egész népe

Kijött, mester, eléd,

Hogy itt köszöntsön végre,

S azt kiáltsa feléd:

Bezárt a szívébe!

S így tovább. Bömbölő éljenzés jutalmazta a költőt.

Nevettek mind a hárman, ahogy átvonultak a diadalkapun, olyan ellenállhatatlanul kedves volt ez a bolond társaság.

Puccini vállán három puska volt – az Angelonitól örökölt vadászpuskák. Giovanni Manfredi utat tört magának Puccinihoz és megveregette a vállát hatalmas mancsával:

– Mégis derék ember maga, látom! – mondta a legnagyobb megelégedéssel.

– Hát te ki vagy? – kérdezte mosolyogva Puccini.

– Orvvadász és favágó vagyok! – felelte Manfredi büszkén. – És szeretnék a maga vadászmestere, halásza és kertésze lenni. Nem kérek egyebet, csak egy kis bagót és itókát s a pecsenyéből részesedést.

– Rendben van! – mondta Puccini és a tenyerébe csapott. – Ezennel kinevezlek fő vadászmesteremmé!

Még aznap este új nevet adott Manfredinek Puccini: Lappore-nak nevezte el tréfásan, vagyis lappföldi embernek, hófehér szempillája és lapos orra miatt. S ez a Lappore lett Puccini legjobb barátja Torre del Lagóban. Az egyetlen ember a világon, akinek mindent megengedett mindig, az egyetlen ember volt, aki nem idegesítette soha, bármit csinált is. Pedig Lappore nem értett a zenéhez, fütyült a zenére, de imádta Puccinit, az embert, olyan hűséggel, rajongással nézett gazdájára világoskék szemével, mint a leghűségesebb vizsla. Cimborák lettek, cinkosok lettek, együtt vadásztak, halásztak, mindig a tilosban, s éltek, haltak egymásért.

Elvira el volt ragadtatva mindentől. A fogadtatástól, a feléjük áradó szeretettől, a kerttől, a virágoktól, a tótól – igazán mindentől. Nagyszerű érzés volt a vacallói nagy egyedüllét után most egyszerre száz barát között élni. Pedig ez a ház sem volt éppenséggel fényűző, nem, két szoba volt benne mindössze, de levegős, nagy szobák, az ablakuk a kertre és a tóra tekintett, az erdőlepte luccai hegyek felé: a földszinten a zongora-szoba (egy gyönyörű hangú Förster-pianinóval, most vették Giacomó-nak ajándékul a barátai) és a jól felszerelt konyha a borral, élelemmel dúsan megtömött éléskamrával, s az emeleten a tágas hálószoba kényelmes ágyakkal. Bútor bizony kevés volt, éppen pár szék és pár szekrény. De a ház körül vadonatúj, zöldre festett kerítés, a nagy kertben fenyőfák, fű és virágágyak, a tóparton öblös kis kikötő kétevezős csónakkal – mi kellett még egyéb? Több volt ez, mint gazdagság! És beállt hozzájuk egy helyes kis parasztlány is, a tizenhat éves Luisa, vidám, mosolygós teremtés, aki segített Elvirának főzni, mosogatni, takarítani, hétköznaponként eljött hozzájuk – nagy könnyebbség volt ez is. Aztán ott volt Lappore, csak füttyenteni kellett neki, szaladva jött máris és elvégzett minden nehezebb munkát, faaprítást, cipekedést, locsolást, szólni se kellett neki, tudta, mit kell tenni, nem kért soha egyebet, mint bagót és bort, – de azt aztán mindig kért. A mennyország volt, csakugyan!

Fosca is boldogan rohangált a kertben: „Ez a mi szép tündérkertünk!" – kiáltotta folyton, s a kis Tonio sem sírta el magát egyetlenegyszer sem, noha félnapig utazott, mintha csak megérezte volna, hogy milyen biztonságban van itt.

Már az első nap estéjén megrohanták őket a barátok. Egymás után jöttek, minden hívás nélkül, mintha a testvérükhöz jöttek volna, egy-egy üveg chianti-val, vagy egy-egy szál kolbásszal a hónuk alatt, leültek, falatoztak, ittak, kártyáztak, – Puccini boldog volt, hogy végre kártyázhatott, tréfálhatott, duhajkodhatott kedve szerint, hogy végre megint megtalálta azt a másik énjét, amelyet otthagyott az Aida-lebujban. A régi barátok utánajöttek ide is, Torre del Lagóba – ez volt a nagy élménye. Így hát együtt volt itt minden: Elvira, a szerelem, a család, a komolyság, a munka, s a hancúrozás, a dorbézolás is, meg a testmozgás, a sport, a vadászat, az evezés, a halászat, a séták. Itt nem fogja megrohanni a melankólia soha, vigyáz erre Cecco vigyori pofájával. Ajándékot is hozott Cecco, a leggyönyörűbbet: egy bunkószerű hatalmas plajbászt, még szebbet az elsőnél, éppen ideje volt már, tűig maradt belőle nyúlfarknyi darabka, – de hol a csudában vásárolja Cecco ezeket a gyönyörű ceruzákat?

A két Tommasi testvér két pipát hozott neki. Ferrucio Pagni egy bambusznádból készült karcsú horgászbotot, Alfredo Caselli egy üveg kölnivizet, a nagyszerű Leopoldo Mugnone – akit Giacomo még aznap éjjel mindenki nagy örömére, dadogó beszéde miatt elnevezett maestro Popoldo-nak – egy tömb finom kottapapírt, Raffaello sógora luccai olajat egy ötliteres palackban, végül Carlo Ginori egy hatalmas csokor rózsát Elvirának, de Giacomónak is hallatlan örömet szerzett:

– Szabadon vadászhatsz és halászhatsz a tavon – mondta neki kedvesen –, csak tartsd be a tilalmakat, ne hallgass erre a bitang Lappore-ra, nehogy elfogjon a vadőr. Éjszaka tilos a vadászat, vigyázz!

– Csak éjszaka lehet igazán vadászni – dörmögte magában sunyi arccal Lappore.

Végül megérkezett Illica is, de ő nem hozott semmit, nem is hederített Giacomóra, éppen csak hogy kezet fogott vele:

– Nehogy azt képzeld, hogy hozzád jöttem – mondta közönyösen, fagyosan –, semmi dolgom veled, csak Elvira asszonyt akartam üdvözölni.

Ezzel leült kártyázni, elnyerte az egész társaság pénzét, megivott minden maradék bort – ügyesebb volt bárkinél.

– Hát ti hogyan kerültök ide mind? – kérdezte Puccini a barátaitól.

– Ginori barátunk meghívására jöttünk – felelte Lodovico Tommasi –, ez itt egy kis nyári művésztelep, festők, költők, muzsikusok számára… itt lakunk szétszórtan azokban a pirosfedelű parasztházikókban.

– Remek! – lelkesedett Giacomo. – Akkor együtt leszünk mindig.

Elvira észrevétlenül eltűnt: felosont a hálószobába, lefektette Foscát és maga is lefeküdt, halálosan fáradt volt. Bizony kicsit felhallatszott a lárma és a zongorázás a hálószobába. De micsoda gyönyörűség volt félálomban megint végighallgatni a Manon negyedik felvonását!

Mugnone ugyanis megkérte Puccinit, hogy játsszék nekik valamit a Manon-ból. A kártyát azonnal eldobták, mindenki elnémult, letelepedett, pipára gyújtott. Kevés volt a szék, a legtöbben a padlóra kuporodtak, Cecco felült az ablakpárkányra. Ginori márki ott ült a padlón, az orvvadász Lappore pedig az öblös karosszékben trónolt. Puccini leült a pianino elé, leütött néhány hangot. Gyönyörűségében felkiáltott:

– Milyen lágy a hangja!… Nagyszerű zongora! Ezen élvezet játszani!… Hol kerítettétek?… Ha nekem ilyen zongorám volna!…

– A zongora a tied – vallotta be szégyenlősen Alfredo Caselli. – Mi vettük neked ajándékba… előlegül a Manon-ra.

– De hiszen ez valóságos vagyon! Egy valódi August Förster!… Megőrültetek?!

– Kezdd el, és ne fecsegj annyit! – förmedt rá Popoldo.

Giacomo intett a sógorának.

– Raffaello!… Te cseréld a számban a cigarettákat.

– Majd én! – mondta Luigi Illica. Már ő volt közöttük a legizgatottabb.

És megszólalt a Manon Lescaut utolsó felvonása, még szebben, emberibben, fájdalmasabban, mint Vacallóban, – Puccini lágy baritonja messze szállt az éjszakában.

Megrendülten hallgatták.

S a kertbe lábujjhegyen belopództak a parasztlányok és a legények, kis halászok, kertészek, favágók, cselédek, és letelepedtek a fűre, a nyitott ablak alá, hangtalan csendben. Úgy vonzotta őket Puccini zenéje, mint a bogarakat a fény.

Végül elhangzott Manon halálsikolya: néma csend a szobában, – kívülről, az ablak alól csattant fel az önfeledt, ujjongó taps. Puccini meglepetten nézett ki a kertbe: egész kis tábor ült az ablaka alatt.

Illica volt az első, aki megcsókolta. Csak ennyit mondott:

– Csodálatos!…

És ugyanezt mondta Mugnone is.

Aztán sorra csókolták mind, könnyel a szemükben, még a fehérszempillás Lappore, a favágó is.

– Hol akarod előadatni? – kérdezte Mugnone.

– Nálad, Rómában – felelte Puccini. – Azt akarom, hogy te dirigáld.

Luigi Illicanak még akadt valami mondanivalója:

– Tudod – mondta a torkát köszörülve –, ha még szükséged volna rám valamikor, én mindig boldogan a rendelkezésedre állok. Belátom, Giacomo, igazad volt, állat vagyok. Bocsáss meg…

Ilyen volt Illica: a legveszekedőbb barát, de a legjobb barát is.

Már pirkadt, mire hazamentek. Puccini egy kisfiú mosolygós boldogságával feküdt ágyba.

S így volt ez majdnem minden este. Jöttek a barátok feltartóztathatatlanul, leültek, kártyáztak, ittak, hangoskodtak, Puccini sohasem zavarta el őket.

– Nem lesz ebből baj, Giacomo? – aggályoskodott Elvira. – Feltartóztatnak a munkádban. A Manon mégiscsak mindennél fontosabb.

Puccini mosolygott.

– Fordítva van, drágám – magyarázta Elvirának –, elősegítik a munkámat. Nem is hallom őket munka közben, csak a szeretetüket érzem. És nem vagyok olyan egyedül a néma, üres éjszakában, ők lármáznak, én dolgozom. Régen is így volt ez, az Aida-lebujban, abban a pokoli zsivajban kelt bennem életre a muzsika.

Elvira ezt nem értette, nem is hitte. Komolyan aggódott. Giacomo nagy gyerek: imádja a barátait, és feláldozza magát értük, ő maga a csendet és a rendet szerette, az órára beosztott rendszeres életet. Éjjel alszik az ember, nappal dolgozik, nem pedig fordítva. Pontosan este tízkor felment a szobájába, akár volt vendégük, akár nem.

De azért megnyugodott idővel. A még hiányzó harmadik felvonás csodálatos gyorsasággal készült, az állandó vendégjárás ellenére is. Hihetetlen, de így volt. Pedig Giacomo magányos estéit gyakran megzavarta valami.

Gondolataiba mélyedve ült a zongoránál, amikor megzörrent az ablaküveg: valaki a kertből kavicsokat hajigált az ablakára. Lappore volt:

– Hé, gyöjjön gyorsan, itt vannak a vízityúkok!

– Most nem érek rá, dolgozom. Menj a fenébe!

– A munka az megvárja, a tyúkok elrepülnek. Gyöjjön, ha mondom!

És Puccini ment: otthagyta Manon-t Lappore és a szárcsák kedvéért.

Lappore evezett, halkan, óvatosan, hogy ne is csobbanjon a víz, Giacomo pedig hasonfekve, vállához emelt puskával leste a vízityúkokat és a szárcsákat a csónak orrában. Vigyázniuk kellett, hogy a leselkedő vadőrök és a tavon cirkáló vízicsendőrök észre ne vegyék őket. Eldördültek a lövések, megvolt a zsákmány, de a sötétből innen is, onnan is csónakok bukkantak fel, „állj"! üvöltötték fenyegető hangok, Lappore-nak minden ügyességére és ravaszságára szüksége volt, hogy egérutat nyerjenek és ép bőrrel hazalopakodjanak az elsötétített házba. Egyszer valóságos sortüzet kaptak, Puccini vállát súrolta a golyó, – izgalmas kaland volt, de Giacomo imádta a veszélyt és izgalmat. Négyszer egymásután állt a viareggiói bíróság előtt, mint vádlott, kétszer orvvadászat, kétszer pedig éjjeli csendháborítás és hatóság elleni erőszak miatt, – szegény, jámbor bíró valósággal vért izzadt, hogy tisztára mossa Puccini maestro-t, akit mindig „hamis vádakkal" illetnek azok a bamba csendőrök.

De a Manon Lescaut elkészült teljesen, az utolsó hangig, és Puccini rohant a partitúrával Milánóba, Ricordi-hoz, „Sor Giuli"-hoz, – izgatottan várta, mit szól az öregúr új operájához. Vakon bízott Giulio Ricordi ítéletében. Négy napig kellett várnia: kínszenvedés volt.

– Nos? – kérdezte izgatottan.

– Ez az, amit vártam tőled – mondta az öregúr elérzékenyülve. – Gyönyörű a műved! Tökéletes! És mint librettóíró is jelesre vizsgáztál. Izgalmas a drámád.

Giacomo boldog volt. Kíváncsian kérdezte:

– És van már valamilyen terve az operámmal, Sor Giuli? Hol kívánja előadatni?

– Torinóban.

Puccini rémülten nézett Ricordira.

– Torinóban? … Miért nem Milánóban, Rómában? Értem … Tehát mégsem olyan tökéletes a Manon?… Hát már odáig süllyedtem, hogy nem is kellek Milánónak, Rómának?... Mehetek vidékre, mint a másodrangú zeneszerzők.

Ricordi nevetett és a fejét rázta.

– Szörnyű ember vagy! – mondta. – Először is Torino nem vidék, a Teatro Regio pedig remek. S ott vezényel a legtapasztaltabb öreg karmester: Tomé. Azt akarom, hogy ő tanítsa be a Manon-t, ő minden szépségét ki fogja hozni, afelől nyugodt lehetsz.

– Tomé? – kérdezte Giacomo. – Miért nem Mugnone? Mégis ő a legnagyobb!

– Tomé van olyan nagy, mint Mugnone – mondta határozottan Ricordi.

Puccini mégis lógatta az orrát, ha beletörődött is Ricordi döntésébe. Kicsit türelmetlen volt már: lám, a Bajazzók-at, Leoncavallo operáját, a Scala mutatta be áprilisban és micsoda sikerrel! Két barátja, pajtása, Mascagni és Leoncavallo már döntő sikert aratott, ő pedig lemaradt mögöttük, ez a kegyetlen igazság.

NEVEZETES HÓNAP volt a zenetörténelem számára ennek az 1893. évnek a február hónapja. Február elsején mutatták be Torinóban Giacomo Puccini első nagy operáját, a Manon Lescaut-t, és nyolc nappal később, február 9-én mutatták be Milánóban Giuseppe Verdi utolsó operáját, a Falstaff-ot.

Az öreg Tomé ott állt a karmesteri emelvényen, Puccini ott ül a rendezői székben, – nincs szüksége rendezőre, ő maga vezeti a próbákat. Kölcsönösen gyönyörködnek egymás munkájában. Hol Tomé kopogja le a zenekart, hogy még csiszoljon valamit, hol Puccini szól fel a színpadra, hogy tökéletesítse az énekesek játékát. Pedig az énekesek kitűnőek, s milyen gyönyörű Manon Cesira Ferrani, álmodni sem lehet szebbet!

– Soha még nem láttam ilyen szuggesztív rendezőt – mondja Tomé Puccininak, aztán megkérdezi: – Igaz, nem is tudom, ki írta ezt a remek szövegkönyvet? Kinek a nevét nyomtassuk a színlapra?

Puccini nevet:

– Vegyen kérem papirost és ceruzát, és írja, én majd diktálom – mondja huncut arccal: – A Manon Lescaut szövegét mindössze heten írták: Marco Praga, Domenico Oliva, Luigi Illica, Giuseppe Giacosa, Giulio Ricordi, Ruggiero Leoncavallo és Giacomo Puccini.

– Tréfa?

– Nem, komoly.

– Szóval, végeredményben ön írta egyedül?

– Végeredményben igen.

– Tehát kit nevezzünk meg a színlapon?

– Senkit. Ez lesz az az opera, melynek szövegkönyv-írója nincs. Van még egy furcsasága: a négy felvonását négy különböző helyen írtam. Az elsőt Milánóban, a másodikat Luccában, a negyediket Vacallóban, a harmadikat Torre del Lagóban. Ilyen nyakatekert sorrendben.

Puccini bízott a sikerben. Mégis megtiltotta Elvirának, a nővéreinek, a meghitt barátainak és mindenkinek, akit szeretett, hogy eljöjjenek a bemutatóra. „A bukást, a szégyent, könnyebb egyedül elviselni, ti csak akkor jöjjetek majd, ha már bizonyos a siker" – írja nekik.

Így egyedül csak Pietro Mascagni volt jelen ezen a nevezetes premieren. Ugyanúgy csókolták meg egymást Giacomo és Pietro, boldog, könnyes arccal, ugyanazzal a testvéri érzéssel, mint annak idején a Parasztbecsület bemutató-előadásán.

Hogy mi történt ott Torinóban, a Teatro Regio-ban 1893. február elsején? – nehéz volna elmondani. A statisztika ennyit mond: Giacomo Puccinit az előadás végén negyvenszer hívta ki a közönség. Pedig szegény Puccini kényelmetlenül érezte magát vadonatúj frakkjában … Két híres milánói kritikát idézek, – az egyiket a kitűnő Giovanni Pozza, a legtekintélyesebb kritikus írta, – ezek többet mondanak minden leírásnál:

„Néhány perccel ezelőtt hangzott el Manon kimondhatatlanul fájdalmas utolsó sikolya. Még alig gördült le a függöny, s még alig vonult vissza Puccini művésztársaival a színpad sötétjébe a rivalda fényéből, ahova a fellelkesült, hatalmas közönség hívta ki őt számtalanszor, olyan lelkesedéssel, hogy az örömkiáltások ordítozásba csaptak át… még alig csendültek el a zenekar utolsó hangjai ennek a szenvedélyes emberi drámának szívbemarkoló epilógusaként, s én itt állok teljesen megzavarodottan, mintegy dermedten, mint akit az opera viharos erővel magával ragadott, s ami még ennél is többet jelent: könnyekig meghatott. És nem én vagyok az egyetlen, akivel ez megtörtént. Velem sírt az egész közönség, sőt velem sírtak az oly tartózkodó kritikus-kollégáim is: beismerték, hogy sírtak …"

A Corriere della Sera háromhasábos kritikájából való ez a néhány kiragadott mondat:

„ …Fényes siker volt, a fellelkesült, szinte őrjöngő közönség szűnni nem akaró forró tapsokkal köszöntötte a Manon Lescaut diadalmas szerzőjét… Hatalmas szakadékot ugrott át Giacomo Puccini az Edgartól egészen a Manon-ig … Nyugodtan állítom, hogy a Manon Lescaut klasszikus opera… Szenvedélyes olasz dallamok kergetőznek benne… Puccini igazi olasz tehetség…. Remek volt az előadás: az öreg Tomé karnagy zenekara, Cesira Ferrani Manon-ja Cremonini Des Grieux-je …"

Az előadás után egész sereg táviratot menesztett Puccini Luccába és Torre del Lagóba: „Jöjjetek azonnal – holnapután bankett."

Persze repültek Torinóba mind: Elvira, a testvérek, a barátok.

Puccini szörnyű zavarban volt. Megilletődött arccal mondta Elvirának:

– Díszes bankett lesz az Európa szállodában. Egész Torino ünnepelni fog. Mindenki eljön, aki a városban csak számit, polgármester, kritikusok, művészek. Megsúgták nekem, hogy fel is köszöntenek. Mit gondolsz, drágám, illik válaszolnom?

– Feltétlenül.

– De én utálok beszélni.

– Csak beszélj nyugodtan – biztatta Elvira –, bizonyára várják tőled.

Puccini elkomorodott. Fel és alá járkált lecsüggesztett fejjel, vigasztalhatatlanul. Egyszerre csak felderült az arca, mentőötlete támadt:

– Tudom már, mit teszek. Megírom a beszédemet és feljegyzem a kézelőmre. Ha megakadnék, onnan olvasom le titokban.

Egész délután tanult.

Este, a banketten elhangzottak az ünnepélyes, magasztaló felköszöntők. Aztán kiáltozni kezdtek mindenfelől: „Halljuk Puccinit… Halljuk Puccinit!…"

És Puccini felállt. Sápadtan körülnézett. Rásandított a kézelőjére. Végre megszólalt:

– Köszönöm… Mindnyájuknak köszönöm. Ez volt életének egyetlen beszéde.

II.

TORINÓBÓL egyenesen Milánóba megy Puccini, hogy beszámoljon Giulio Ricordinak minden élményéről, s megkérdezze az öregurat, miként vélekedik a Manon Lescaut sorsa felől. Legyőzi-e Massenet Manon-ját, meghódítja-e a külföldi színpadokat is, és számíthat-e végre valami kis pénzre az erkölcsi sikeren kívül? A kis Pietro Mascagni már híres és gazdag, – nem irigyli tőle, igazán nem, tőle a legkevésbé, megérdemli, – a Parasztbecsületet világszerte játsszák a Bajazzók-kal párosítva, a minap találkozott vele Viareggióban, a szegény fiatal hegedűművész, Ippolito Ragghianti temetésén, olyan elegáns és finom volt Pietro, hogy nevetnie kellett rajta. Ez nem fáj Giacomónak, ilyesmire ő nem vágyik, ő nem született előkelő embernek, olyan akar maradni, amilyen mindig volt megszületése óta. Egy igazi férfi sohasem változik, akár lent van, akár fent, nem változtat bőrt, egyszerű marad mindig, akár a gyermek. De a világsikerre szomjazott Puccini: álmaiban mindig remélte, hogy az idegen országokat is meghódítja a zenéje. Az volna az igazi, mindenkinek komponálni, angolnak, orosznak, franciának, németnek, mindenkinek a világon úgy, ahogy azt a nagyok tették, a Rossinik és a Verdik. Mindössze csak kétszer került színre külföldön szégyenteljes bukással: Hamburgban egyetlenegyszer játszották a Le Villi-t, Madridban pedig kétszer játszották az Edgar-t Vajon ez a Manon végre sikert arat-e külföldön is?

Útközben egyik kirakatban meglátott egy Humbert-kerékpárt. Már régen vágyódott rá, nemcsak a sport miatt, hanem mert félt az elhízástól, – kicsit sok hús van már rajta. Hosszú alkudozás után végre megkapta a biciklijét, kilencszáz líráért, havi nyolcvan líra részletfizetésre. Könnyelműség, sok pénz, de örült a vásárnak.

„Sor Giuli" ott ült szép dolgozószobájában rengeteg sürgöny, levél, újság között, alig fértek el az asztalon.

– Gratulálok, Giacomo – mondta sugárzó arccal –, szédületes a sikered! Száz és száz távirat, csupa gratuláció, érdeklődés, ajánlat a világ minden tájáról, öt német város érdeklődik, Moszkva, Prága, Budapest is kéri… És a sajtó!… Mintha megbabonáztad volna az újságírókat. Azt üvöltik kórusban, hogy te vagy Verdi utódja.

– Marhaság. Én nem vagyok senkinek az utódja.

– Azt írják, hogy te vagy vitathatatlanul az első. Megírtad a kor zenéjét, a nemzedék zenéjét…

– Lassabban, lassabban! – könyörgött Puccini nevetve: – Kíméletesebben! Nem bírok ki ennyit egyszerre.

– Te vagy a szerelem költője!

– Ez igaz, ezt vállalom.

– Szóval, te vagy a nap hőse.

– És ez a nap is elmúlik – mondta Puccini –, és minden megint marad, ahogy volt.

Giulio Ricordi komoly lett. Meghatottan, csodálattal nézte ezt az embert, akinek majdnem az egész ország tapsolt, s aki mélabús arccal ült itt előtte, szinte szomorúan és ugyanolyan egyszerűen, szerényen, mint amikor először meglátogatta. Sok művészt ismert már Ricordi: első kis sikerüknél fennhéjázók, fölényesek, önteltek lettek, más hangon beszéltek, az elbizakodottság tűrhetetlenné tette őket, elvette az eszüket.

– Éppen erről akarok veled beszélni, Giacomo – mondta komolyan, szeretettel, csakugyan úgy, mint amikor egy apa a legkedvesebb fiával beszél: – Megérkeztél oda, ahova indultál, elérted a célodat: feljutottál a csúcsra. Az első lettél az elsők között. A hegymászók mondják: feljutni a hegytetőre nehéz, vesződséges, de mégis sokkal könnyebb, mint fentmaradni rajta, biztos lábbal, nyugodtan, szédülés nélkül. Azt mondod: ez a nap is elmúlik. Egyedül csak rajtad áll. Ha megnyugszol, elbízod magad, élvezd a sikeredet, ha lejjebb száll benned az alkotóláz, a művészi fanatizmus, a tökéletességre való törekvés, ha meguntad az önkínzást, a keresést, a gyilkos, önfeláldozó munkát, ha megelégedett vagy magaddal és bámultatod, tömjénezteted magad, akkor, igazad van, ez a nap is elmúlik, minden marad a régiben, visszacsúszol a hegytetőről, elibéd vágnak mások, harcosabbak, erősebbek, rajongóbbak, és te nem leszel már az első. Ma mindenki tapsol, hozsannázik neked, egyedül csak én nem. Mert én még többet, sokkal többet várok tőled. Számomra ez még csak a kezdet, az első bátor lépés a megtisztulás, a beteljesedés felé. Ismerem a hibáidat, a művészi és emberi hibáidat egyaránt. Nem hagytalak el az Edgar bukása után, nem vesztettem el a benned való bizalmamat, és most nem borulok le előtted, mint mindenki más. A Manon Lescaut gyönyörű, de még mindig nem a remekműved.

– Tudom.

– És tudod-e azt is, hogy még sohasem voltál nagyobb veszélyben, mint ma. Ha nem tudsz feljebb lépni egy fokkal, ha nem tudsz ráduplázni a sikeredre, ha elszédülsz a tapstól, a hízelgéstől, a pénztől, véged van, Giacomo.

– Ha én olyan nagyszerű ember volnék, Sor Giuli, mint amilyen maga, nem félteném magamat – mondta majdnem megrendülten.

– Különb vagy nálam… különbnek kell lenned! Kisfiúsan kedves, félénk volt a kérdése:

– Hát ilyen nagy sikere van a Manon-nak?

– Minden képzeletet felülmúló.

– Legyőzöm Massenet-t? – kérdezte csibészes mosollyal.

– Remélem.

– Komolyan mondta „Sor Giuli", hogy első lettem a fiatalok között?

– A legkomolyabban.

– Azt hiszi, eljutok külföldre is?

– Itt vannak a táviratok, olvasd, maguktól beszélnek. Szégyenlősen, röstelkedve kérdezte:

– És ne haragudjék, hogy megkérdezem, de… hitvány ember vagyok én is: nem vagyok már szegény?

– Gazdag vagy, Giacomo. Ez a másik veszély. Olyan gazdag lettél, hogy én is meggazdagszom rajtad.

– Azért ez jó érzés – mondta őszintén Puccini –, harmincöt évi szegénység után. Kicsit későn jött.

Az öregúr egy üveg aranyszínű bort hozott, felséges zamatút. Koccintottak, ittak.

– És hol mindenütt fogják játszani a Manon-t?

– Minden operánkban: a milánói Scala-ban, a római Constanzi-ban, a velencei Fenice-ben, a bresciai Grandéban, a genovai Carlo Felice-ben, Livornóban, Nápolyban, Palermóban, Bolognában, Firenzében, és ahol akarod. Vigyáznunk kell az előadásokra, hogy kifogástalanok legyenek, ez nagyon fontos.

– És külföldön? Hol mutatják be először a Manont?

– Azt hiszem, Budapesten. A nagyszerű Nikisch Artúr van ott, és Perotti, a tenorista. De most nekem van néhány kérdésem hozzád: mi lesz a következő operád?

Habozás nélkül felelte Puccini:

– Verga „Lupa"-jából, a „Nőstényfarkas"-ból szeretnék szövegkönyvet íratni. Úgy érzem, nekem való. Ha „Sor Giuli" kis pénzt adna nekem, tüstént elutaznék Szicíliába, Giovanni Vergahoz, megbeszélni vele a dolgot.

– És ki írná a szövegkönyvet?

– Luigi Illica. Senki más, csak ő. Tehetségesebb bárkinél!

– Sajnálom – mondta kedvetlenül Ricordi. – Én ragaszkodom Giacosa-hoz. Költő nélkül nincs szövegkönyv.

– Giacosát is szeretem. Legyen Illica és Giacosa.

– Nem bánom.

Pénzt vett fel, rengeteg pénzt, Ricordi szinte rátukmálta.

– Aztán kóborolt kicsit a milánói utcákon, s amikor elfáradt, a Gallériá-ra ment és leült a Biffi elé ugyanabba a nádból font karosszékbe, ahol mindig ült, a barna ruhájában, – akkor is, amikor egyetlen centesimo sem volt a zsebében. És ugyanaz a fürge kis pincér szolgálta ki most is. Amikor meglátta Puccinit, felragyogott az urca:

– Gratulálok, maestro!… Hozom már a dupla feketét és a dupla konyakot.

Giacomo elgondolkozott. Milyen különös verseny ez: Hárman indultak el együtt Ponchielli és Bazzini féltő keze alól, egyforma reménységgel: Leoncavallo, Mascagni és ő. Egy ideig ő volt az első közöttük vitathatatlanul. A Le Villi-vel alaposan megelőzte őket. Aztán Mascagni ugrott élre a Parasztbecsület-tel. És jött a Bajazzók, már-már Leoncavallo látszott a győztesnek. S végül mégis ő, Puccini lett megint az első a Manon-nal. Vajon ez marad-e végleg? Mi lesz a folytatás?

Sok mindent vásárolt. Először a Dóm-tér nagy trafikjába megy be. Úgy nézegeti a gyűrűs havanna-szivarokat és a pléhdobozos egyiptomi cigarettákat, olyan éhes szemmel, mint a kiéhezett koldusgyerek a nyalánkságokat a cukrászdában. Mindent megvásárolhat magának, akár az egész boltot! Aztán vesz egy gyönyörű bőrtáskát, hogy elférjen benne a rengeteg ajándék: habkönnyű fehérnemű Elvirának, babák Foscának, kis gőzös Tonió-nak. Milyen remek érzés örömöt szerezni!

Hirtelen eszébe jut valami. Elszalad a postára és felad egy utalványt Nicolao Ceru doktornak. Hétezer lírát küld neki. Az utalvány hátlapjára azt írja: „Végtelen hálával!" Csakugyan hálás a szakállas vén varázslónak, meghatottan gondol rá, – mi lett volna belőle Nicolao nélkül! Négy utalványt ad fel négy nővérének is, – Iginiának fájdalom, nem küldhet semmit. Vajon olvasta-e Iginia az újságokat, tudja-e, hogy milyen csoda történt vele? Napsugaras jókedve van. Megáll egy hatalmas kirakat előtt, rengeteg ember ácsorog előtte: úgy bámulnak, mintha valamilyen csodát látnának. Gyönyörű automoil áll a kirakatban. Puccini szeme is kerekre nyílik. Nagy dolog az ilyen kocsi, amely önmagától jár, zseniális találmány. Jó volna megvenni! Gyorsan továbbmegy, nehogy kísértésbe essék. Jó nekem a bicikli is, gondolja magában, és boldogan gondol a kerékpárjára.

– Giacomo!… Giacomo! – kiáltja valaki. Luigi Illica. Örülnek egymásnak.

– Két jegyem van ma estére a Teatro Filodrammatici-ba. Sarah Bernhardt, a nagy francia tragika lép fel a Tosca-ban, Victorien Sardou híres drámájában. Velem jössz?

– Szívesen. Lyukas az estém. – Aztán rámosolyog Illicára. – Kikötöttem Ricordinál, hogy te és Giacosa írjátok az új librettómat.

– Nagyszerű: legalább megint veszekszünk egy kicsit. Sarah Bernhard-tól el voltak ragadtatva. A Tosca-tól is.

– Remek operaszüzsé lenne – mondta eltűnődve Illica. – Nem gondolod?

– Erre nem is gondoltam – dörmögte Puccini. – Lehet, de én már választottam: a Nőstényfarkas-t fogjuk feldolgozni. Holnap utazom Vergához.

PUCCININAK nehéz dolga volt Vergával. Három napjába került, amíg végül is Giovanni Verga beadta a derekát és beleegyezett, hogy opera készüljön az ő Nőstényfarkas-ából. Megbeszéltek mindent a legapróbb részletig, az együttműködés mikéntjét, a tantiémrészesedést, csak éppen szerződést nem kötöttek – ez Ricordiék dolga lesz.

Puccini boldogan ült Messinában hajóra, hogy Szicílián Nápolyon és Livornón át hazatérjen Torre del Lagóba. Még Messinából táviratozott Illicának, hogy minden rendben van, jöjjön azonnal, lássanak neki együtt a munkának. Tele volt türelmetlen munkakedvvel, alig várta, hogy dolgozhassék megint, s örült, hogy ezúttal ilyen gyorsan tudott határozni: a kellő szüzsé kiválasztása mindig a legnehezebb, a szövegkönyv megírása már a művész birkózása, s maga a komponálás gyönyörűség.

Szép tavaszi alkonyat volt, a nap leszállt a tengerbe, vörösre festve a tarajos vizet, s a hatalmas hajó komor leste körül játékos delfinek kergetőztek. Megszólal a vacsorára hívó gong. Gyönyörű a fényben úszó ebédlő virágos kis asztalaival. Puccini éhes, Puccini szomjas, Puccini boldog, mindennel meg van elégedve, olyan nyugalom van benne, mint eddig még soha, nincsen semmi gondja, nincsen semmi problémája. Ahogy leül az asztalához, minden szem ráfordul, minden szem rámosolyog. És a zongoránál ülő fiatalember ügyesen, halkan játszani kezdi a Manon intermezzo-ját. Útitársai tapsolnak. Puccini mosolyog, zavarban van. Milyen kár, hogy egyedül ülök itt, milyen jó volna kettesben iddogálni valakivel. Mintha a kedves arcú, kékszemű hajóskapitány elleste volna a gondolatát, odajön az asztalához és udvariasan megkérdezi tőle:

– Zavarom, maestro?

– Dehogy zavar, kapitány úr. Éppen azon búsulok, hogy egyedül ülök itt az asztalomnál, mint az elátkozott.

Koccintanak, beszélgetnek, Puccini dicséri a zongoristát, megköszöni a kedves figyelmet.

– Nézze csak, maestro, azt az érdekes arcú asszonyt ott – figyelmezteti a kapitány –, aki egyedül ül a sarokasztalnál.

– Érdekes asszony, csakugyan.

– Mit gondol, kicsoda? Blondine Gravina marchesa. Richard Wagner nevelt lánya, aki Cosima Wagner első házasságából született, amikor még Cosima Hans Bülow felesége volt.

Puccini egyetlen szót se szól. Megvárja a feketét, gyorsan kiissza, feláll és a zongorához megy. Súg valami a fiatal zongorista fülébe, az tüstént felugrik, átadja neki a helyét. Puccini a Tannhäuser-t kezdi játszani: a zarándokok kórusát. Hányszor játszotta ezt, már gyerekkorában.

Ahogy visszamegy az asztalához, karonfogja a kapitány és Gravina asszonyhoz vezeti:

– A marchesa szeretné megismerni önt. Kedves mosollyal fogadja őt az asszony.

– Köszönöm Puccini a megható figyelmet. Kérem, foglaljon helyet… Mesélték nekem, hogy maga nagy híve a mostohaapámnak: szinte rajongással beszél róla.

– A Tannhäuser volt életem első nagy zenei élménye.

– Én pedig most sírtam ki a két szememet a maga Manon-ján, nincsen még egy hete. Megrendítően szép.

– Az első igazi próbálkozásom – hárítja el magától a dicséretet Puccini.

– Mondja, hol volt, honnan jön?

– Szicíliából jövök: Giovanni Vergától.

– Mit keres maga Vergánál?

– A Nőstényfarkas-át akarom megzenésíteni…

Gravina marchesa rémülten néz Puccinira.

– Ezt komolyan mondja? Ne ijesztgessen!… Ez nem a maga lírájának való, ez a véres szicíliai realisztikus dráma: processzió, papok, kereszt… Szörnyen veszélyes; és kényes! Hozzá ne nyúljon, az ég szerelmére!

…Giacomo Puccini még ott a hajón táviratozott szegény Giovanni Verga-nak: Nőstény farkasról lemondok! – bocsásson meg – Puccini.

Illica már ott volt Torre del Lagóban, izgatottan várta Puccinit.

– Mikor kezdünk dolgozni? – kérdezte mohón:

– Már elkészítettem a „farkasunk" vázlatát.

– A farkasod meghalt. Kivégeztem a fenevadat – mondta komoran Puccini. – Verga nem nekem való, rájöttem a hajón.

Luigi Illicát a guta környékezte.

– Már megint kezded a buta mókáidat? – ordította magánkívül. – Keress magadnak más szövegírót. Én nem állok többé kötélnek neked, te őrült. Megyek vissza Milánóba. Szervusz.

Csúnyán összevesztek, elmondták egymást az égvilágon mindennek, csak úgy zengett tőlük a ház – a két gyerek sírt. Szegény Elvirának minden erejére szüksége volt, hogy visszatartsa a feldühödött Illicát.

Vacsora közben még nem beszéltek egymással. Vacsora után megkérdezte Puccini Illicától:

– Akarsz olyan Puccini-zenét hallani, amilyet még nem hallottál?

– Nem akarok én semmit – dörmögte Illica. Puccini leült a zongorához. Illica úgy hallgatta tágra-meredt szemmel. Alig bírta elhallgatni az elragadtatását.

– Hát ezt mikor írtad? Mi ez?

– Egy jó barátom halálára írtam Brescia-ban, öt évvel ezelőtt, egyetlen éjszaka alatt – felelte csendesen Puccini. – I Crisantemi a neve. Nem zongoradarab, hanem vonósnégyes. Most adja ki Ricordi. Soha ösztönösebben, gyorsabban nem írtam még zenét. – Elmosolyodott. – És tudod, miért komponáltam meg olyan gyorsan? Mert nem kellett hozzá szövegíró!

Már nevettek mind a ketten.

A zene becsalta a szomszédokat: Pagnit, Tommasit, Ceccót.

Puccini elpanaszolta nekik a baját: nincs szövegkönyve. Megőrül.

– Mondd, Giacomo – kérdezte Pagni –, miért nem írod meg a mi operánkat: az Aida-lebújt, az Excelsior-t, minket, Pepinát? A mi bolond, bohém életünket? A fiatalságunkat?

– Vígoperát írjak?

– Nem tudom, éppenséggel vígopera-e? – dörmögte szakállába Lodovico Tommasi. – Inkább drámának érzem.

– Tolsztoj titkára, a francia Henri Murger írt a bohémek életéről egy elragadó könyvet – szólt közbe Illica.

– Itt van, tessék, Carlo Ginori könyvtárából loptam – mondta vigyorogva Cecco, s az asztalra csapott egy sárgafedelű könyvet: Henri Murger, Scénes de la vie de Behéme.

– Hol hallottam én már erről a könyvről? – tűnődött Giacomo. – Megvan! Leoncavallo ajánlotta nekem Vacallóban.

– Ha van neked való téma, ez az! – biztatta Illica.

– Igen, igen – vívódott Puccini: – Csakhogy én sose voltam Párizsban, nem ismerem a Montmartre és a Quartier Latin romantikáját.

– Én ismerem – mondta Illica. – Az éhező kis festők, költők és grizettek ugyanolyanok Milánóban, mint amilyenek Párizsban. És ezeket te ismered a világon a legjobban.

– Olyan gyönyörű lenne – rimánkodott Cecco –, ha megírnád a szegénység, az ifjúság és a szerelem operáját!

– Ezt csak te tudod egyedül! – tette hozzá Pagni. Puccini gondolkozott; aztán felkapta a fejét:

– Megírom!… Megírjuk!… – kiáltotta rajongással a hangjában: – Megírom a Bohémek-ben az önéletrajzunkat … hogy megörökítselek benneteket!… – Aztán Illicához fordult: – Luigi, holnap nekilátunk!… Táviratozz Giacosának, hogy ő is jöjjön azonnal!… És köszönöm nektek, fiúk… Aranyosak vagytok!

TORRE DEL LAGO egész művésztársaságát valósággal lázba ejtette a hír: Giacomo operát ír rólunk! Csak úgy beszéltek Puccini készülő művéről: a mi operánk.

Leselkedtek az ablaka alatt, hogy elcsípjenek egy-egy hangot. De egyelőre néma volt még a zongora. Csak Puccini és Illica ordítása verte fel az éjszaka csendjét. A jámbor, szelíd költő, Giuseppe Giacosa úgy ült közöttük, mint egy megrettent kislány. Illica tudta a módját, hogyan büntesse meg Giacomót.

– Gyere, megtanítalak biciklizni! – hívta minden reggel, és Puccini kötélnek állt. A fejébe vette, hogy biciklizni fog. Felült a gépre, Illica hátul fogta a nyerget, vele szaladt egy darabig, aztán sorsára bízta Puccinit, aki befordult az első árokba. Ezt megismételte néhányszor. Illica nevetett, Puccini káromkodott.

Végül megunta Puccini a dolgot:

– Nem ülök fel többet erre az ostoba gépre – mondta dühösen. – Inkább veszek magamnak egy automobilt.

– Ne vágj fel!

– Majd meglátod.

De előbb bosszút állt Giacomo a kaján Illicán.

– Gyere velem horgászni – mondta neki jámbor arccal.

Csónakba ültek, nadrágban, ingben. A tó közepén kidobták a horgot. Illica figyelte, leste a dugót, egészen kihajolt a csónakból.

– Nem tudom, mit ettél ezen a nyavalyás pocsolyán – dörmögte magában.

– Mit mondtál?

– Hogy ez nem tó, hanem pocsolya.

Puccini villámgyorsan Illica lába alá nyúlt és kifordította a csónakból.

– Majd adok én neked pocsolyát! Illica nyelt, prüszkölt, üvöltött:

– Te őrült!…

Puccini pedig a legnagyobb lelki nyugalommal evezni kezdett, hogy ne tudja Illica elkapni a csónak farát.

– Szervusz, Luigi! – kiáltotta nevetve: – Egy szövegíróval kevesebb!

És száraz ruhát sem adott Illicának Puccini, – Elvira virágos fésülködő köpenyében szárítgatta Luigi magát: olyan volt, mint egy hórihorgas vénasszony. Puccini halálra nevette magát.

Igaza volt Elvirának, amikor fejcsóválva azt mondta: Giacomónak sohasem nő be a fejelágya, olyan, mint egy rakoncátlan kölyök. Igen, ez igaz volt. De az is igaz volt, hogy másnap megint komoly lett, túlságosan komoly, talán a legkomolyabb ember az egész világon.

– HALLOTTAD? … Catalani meghalt.

– Alfredo meghalt?!… – kiáltotta Puccini, eltorzuló arccal: – Lehetetlen!… Hiszen maga volt az élet, az egészség!… Honnan tudod?

– Castellitől hallottam – felelte Mugnone. – Szegény Catalani… tehetséges ember volt. Két operáját dirigáltam, szép volt mind a kettő.

– S milyen kedves, jó barát volt. Nem volt olyan vad és lehetetlen, amilyen én vagyok. Van vele kapcsolatban egy fájdalmas emlékem. Amikor a gyönyörű Loreley-ét hallottam, gyötört az irigység. Azt írtam haza anyámnak, hogy jelentéktelen munka. Pedig Catalani sohasem irigykedett rám. Szeretett, segített, sőt félreállt az utamból. Így elmenni máról holnapra!… hiszen még negyven sem lehetett.

– Harminckilenc éves volt.

– Üldöz engem a halál! Néhány rövid hét alatt Catalani a harmadik barátom, akit elvesztek. Meghalt Carlo Angeloni, a legkedvesebb tanárom… bizonyára ismerted… ő tanított orgonázni és komponálni is, amikor még gyerek voltam. Ő adott először puskát a kezembe, s ő hozott el ide engem Torre del Lagóba. Aztán meghalt egy nagybátyám, egy különös ember, akiről nem tudtam soha, hogy jót akar-e vagy rosszat. Az ő pénzén nőttem fel, s az ő pénze kínzott meg. Egyszer imádtam, máskor gyűlöltem. A varázslónak neveztem. Képzeld: két méter magas volt és elfújta Milánóban az utcalámpákat. Azt hittem, sohasem fog meghalni. Mondd, te érted a halált? Én sohasem értettem. Ma itt van valaki, és holnap már nincs…

Vigasztalhatatlan volt. Felkiáltott Elvirának:

– Bemegyek Luccába!… Ne várjatok haza ebédre.

A polgármester titkárnője fülig elvörösödött örömében, amikor megtudta, ki áll előtte.

– Tessék helyet foglalni. Azonnal szólok.

A polgármester sem volt már a régi öreg sindaco. Húsz-harminc év alatt egy egész város kicserélődik, gondolta magában keserűen Puccini. Ki él még a régiek közül?

Intelligens, komoly férfi volt a polgármester. Rajta is látszott az öröm, hogy megismerheti Puccinit.

– Régóta várok már erre a találkozásra – mondta udvariasan. – Mivel szolgálhatok, maestro?

– Meg akarom köszönni önnek, polgármester úr – mondta Puccini a legegyszerűbben –, hogy szobrot állított apámnak. A szobor gyönyörű, köszönöm. De ne vegye rossznéven tőlem, ha figyelmeztetem a város tanácsát, hogy még két luccai muzsikus érdemelne szobrot: Carlo Angeloni és Alfredo Catalani.

– Köszönöm a figyelmeztetést.

– Carlo Angeloni szobrának a költségét én magam szeretném viselni. S az volna a gyönyörű, a méltó az ő nagyságához, ha a Fő téren állhatna a szobra.

A polgármester elmosolyodott.

– Ezt az egyet nem tehetem meg, maestro, még az ön kedvéért sem.

– De miért nem?

– Mert a Fő teret szabadon kell hagynom egy másik szobor számára, erről már határozott a tanács. Ott az ön szobra fog állni, Giacomo Puccini.

– NOS, nem volna hozzá kedved? – kérdezte Giulio Ricordi. – Nem ártana, ha egy kis világot látnál, s a közönség szereti látni a szerzőt. Nem utazol eleget, még itthon Olaszországban sem. Már öt újabb sikert aratott a Manon: Milánóban, Rómában, Luccában, Bolognában, Nápolyban. Miért nem voltál ott egyik bemutatón sem?

– Nem szeretem ünnepeltetni magamat – dörmögte Puccini.

– Ez a mesterséghez tartozik – oktatta ki Sor Giuli. – És különben sem az ünnepeltetésen van a hangsúly. Segítesz a próbákon, a betanuláson, biztosítod a jó előadást. És tapasztalsz főleg.

– Mit tapasztalhatok én Budapesten?

– Sokat, nagyon sokat. Nézd, itt van Nikisch Artúr levele, éppen ma kaptam Drezdából…

– Hát nem Budapesten van Nikisch?

– De igen. Csak elment Drezdába, hogy a budapesti próbák előtt megnézze az ottani Manon-t. Azt írja, óriási Drezdában a siker, ugyanakkora, mint Hamburgban.

– Ott is adták?

– Ott adták külföldön először. Egy ilyen külföldi siker öt újabb bemutatót jelent. Olyan ez, mint a futótűz. És nézd ezt a torinói elszámolást. Huszonnégy előadás egyfolytában. Szédületes. Nos? Elmész hát Budapestre?

– Nem tudom még… A Bohémek szövegkönyvét gyúrom Rucával és Giacosával: ez mindennél fontosabb. Majd megöljük egymást. Késhegyre megyünk.

– Jó volna egy kis kikapcsolódás, egy kis szórakozás, pihenés…

– Nem tudok nyelveket… ez idegesít, bosszant, és szégyellem is magam. Egy árva szót sem tudok egyetlen idegen nyelven sem. S aztán nem vagyok társadalmi ember, nem szeretek társalogni, nincs semmi rutinom. Kiábrándítom magamból az embereket.

– Ettől nem félek – nevetett Ricordi.

Puccini fel és alá járkált. Félénken sandított Ricordira.

– Szabadna kérdeznem valamit, Sor Giuli?

– Tessék. Mit akarsz?

– Azt szeretném kérdezni, felvehetnék-e egy nagyon nagy összeget?

– Minek az neked?

– Nem tudok sehogy sem biciklizni megtanulni… autót kell, hogy vásároljak.

TORRE DEL LAGO egész népe körülállta a Lancia-t Úgy bámulták, mint valami csodát: ilyet még nem láttak errefelé. Nézték jobbról, balról, alája kúsztak, megtapogatták, megnyomogatták a dudáját:

– Az apja keservit! – mondta Lappore, s nagyokat pislogott.

A két gyerek, Fosca és Tonio, magánkívül volt örömében. A hétéves Toniót ki sem lehetett csalni többé a kocsiból: ha hozzányúlt valaki, tiltakozott, ordított. De ahány gyerek csak volt Torre del Lagóban, mind felkéredzkedett a kocsira. És Puccini mindenkit megkocsikáztatott, minden gyereket, minden parasztlányt, élvezte a játékos, ijedt sikolyukat, s élvezte a kemény kis mellüket, ahogy hozzádörzsölődztek. De minden gyerek közül ő maga élvezte legjobban a kocsiját, szinte sugárzott a boldogságtól.

– Ez egész Torre del Lago kocsija, mindnyájunké egyformán! – hirdette ki vidáman.

Szegény Giorgiónak, a Milánóból hozott fiatal sofőrnek volt munkája bőven. De Lappore is keményen dolgozott ám. Deszkákat, cölöpöket kerített, – Isten tudja, hol lopta, – s garázst épített a ház mögé, takaros, szép garázst.

Amilyen ügyetlen volt Puccini a biciklin, olyan ügyes volt az autón. Napok alatt megtanult vezetni, s két hét múlva már levizsgázott a viareggiói rendőrségen. Szenvedélyes sofőr lett. Egyre sebesebben hajtott – nézni is rossz volt. De keményen tartotta kezében a kocsit, noha cigaretta volt a szájában mindig.

– Vigyázz magadra, drágám – intette Elvira –, kitöröd a nyakadat. Miért így rohanni?

– A rohanás pokoli élvezet! – lelkesedett Puccini. Nagyszerű volt ez a kocsi, nagyszerűbb mindennél.

Percek alatt Luccában volt, megölelhette a nővéreit, s ha eszébe jutott Iginia, már ott termett a kolostor kapuja előtt. Az apácák ismerték a dudája hangját, rohantak eléje: „Ugye, játszik nekünk a maestro?" Az egyetlen laikus férfi volt Giacomo, akiknek szabad bejárása volt a vicopelagói kolostorba. De elmehetett (vagy elmehettek Elvirával együtt) operákat meghallgatni bármelyik környékbeli városba, Luccába, Pizába, Livornóba, Speziába vagy akár Firenzébe vagy Genovába is, és már éjfélre otthon lehetett megint. Vagy ha a sok munka után kis duhajkodásra támadt kedve, táncra, játékra, fiatal nők mosolyára, tíz percbe se telt, s már a viareggiói kaszinóban ült. S ha Sor Giulira volt szüksége, a véleményére, a tanácsára, a segítségére, öt óra alatt már Milánóban vagy Canobbióban volt. És hiába próbált menekülni előle a két „velencei betyár",[*] Illica és Giacosa, utánuk iramodott, fülöncsípte őket és visszahozta őket megint. De megesett az is, hogy céltalanul vágtatott a Lanciáján, átszáguldva a sötét éjszakán, hogy kirázza az idegeiből a legbírhatatlanabb izgalmat, a munka lázas izgalmát.

Mindenki imádta Sor Giacomo kocsiját, csak Lappore gyűlölte sötéten.

– Hé, Puccini mester – vonta kérdőre gazdáját –, mi lesz már a rucákkal és a szárcsákkal, meddig várjanak még szegény dögök? Vigyázzon ám magára, mert berozsdásodik a puskája!

Igaza volt Lapporenak, hűtlen lett a vadászathoz, nem maradt rá ideje. Pedig a vadászat mindennél izgalmasabb, szebb, ezt Puccini is tudta.

Egyszer mondott neki valamit ez a ravasz Lappore, pislogtatva fehér szempilláit, ami szeget ütött Puccini fejébe.

– Ha már mindenáron gépre szottyant kedve, miért nem vásárol magának inkább vízi gépet, amin vadászni is lehet, mert én már olyat is láttam ám, hallja-e?

Puccini eltűnt. És három nap múlva megjelent az újabb csodával: hatalmas piros motorcsónakkal –, hogy kibékítse Lapporet. Most hát vadászhattak megint a „tilosban" együtt, néha hármasban Illicával, ezt fogják el a carabinierik, a csendőrök, ha tudják. És Lappore dolgozhatott megint napestig, hogy kikötőt és csónakházat építsen a hajónak.

Giacomo Puccini szórta a pénzt, habzsolta a gyönyört, mint a legtelhetetlenebb gyerek.

– Harmincöt évig szegény voltam, most bosszút állok a szegénységen! – mondta Elvirának szomorú mosollyal.

– Vigyázz angyalom, el ne bízd magad.

Nem, ettől nem kellett félni: Puccini nem bízta el magát. Megmaradt olyannak, olyan egyszerűnek, közvetlennek, amilyen mindig volt, nem pártolt át a gazdagokhoz, ott maradt a szegények oldalán, csak éppen prédát rabolt az ellenségtől, s most felosztotta a zsákmányt bajtársai, a Ceccók, a Pagnik, a Taók, a Lapporék között. Nem lett hűtlen hozzájuk, az övék maradt egészen. Most operát komponál a szegénység romantikájából és azzal szerez magának újabb vagyont. Megmutatja, hogy gazdagnak is tehetségesebb, mint a született gazdagok, több fantáziával költi a pénzt, amit megvet még mindig.

A sors megtréfálta Puccinit: vagy nem adott neki semmit, vagy neki adott mindent. Két életformát ismert: a koplalást és a dúskálást. Macskaszegény volt és dúsgazdag lett egyik napról a másikra, minden átmenet nélkül. Úgy volt, mint az az ember, aki az alföld mélyéről felkerül a legmagasabb hegycsúcsra, vagy mint aki a jégmezőkről a trópusokra vetődik: tudta, mi van egész lent, tudta, mi van egész fent, de nem tudta, mi van közben, – tudta, mi a jéghideg, tudta, mi a forró, de nem tudta és nem is akarta megtudni, milyen az: langyos levegőben élni. Gyűlölte a középszerűt. Vagy száraz babot evett és vizet ivott hozzá, vagy kaviárt evett francia pezsgővel. Koldusok és királyok voltak a barátai. Vagy hónapos szoba vagy tündéri villa – polgári lakásban sohasem lakott.

De ha valaki látta volna Giacomo Puccinit ott a zongorája mellett nyitott ingben, csizmásan, rövid vadásznadrágban, kemény kalappal a fején (ez volt a legújabb kabalás mókája), bizony nem mondta volna azt, amit Milánó és Róma szalonjaiban fecsegtek róla, hogy ő „az első világpolgár", „szerelmekben dőzsölő, rafinált, túl-kulturált, elkényeztetett, effeminált ember". Inkább a luccai Giacomo volt ő még mindig, aki ágyában melengette a töröttlábú rigót, s akinek Tao, a parasztfiú volt a legjobb barátja.

A pénzszóráshoz azonban remekül értett. Az autó meg a motorcsónak még csak a kezdet kezdete volt. Lakást bérelt magának Milánóban is a via Giuseppe Verdi 4. alatt, gyönyörűen berendezte, remek zongorát is vásárolt, s elhozatta Luccából szakállas dédapja, Antonio Puccini arcképét, hogy a zongora fölé függessze. Új villát is vásárolt magának Chiatriban, az Appenninekben, ezerháromszáz méter magasságban, szemben Torre del Lagóval. Persze, ezt a villát is berendezte, mégpedig fényesen, és ide is kellett zongora és minden egyéb. A kilátás valóban gyönyörű volt a villából: a fenyves, a tó völgye, sőt ott a messzeségben a tenger is, éppen csak az volt a baj, hogy nem lehetett sehogyan sem megközelíteni a villát, semmiféle járművel, még gyalog is bajosan.

– Éppen ez benne a nagyszerű – magyarázta Giacomo lelkesen a kétségbeesett Elvirának –, itt aztán nem zavar senki a munkámban, nem járnak a nyakamra Via-reggióból a kíváncsi nyaralók és az autogramkérők. Mert ide ugyan nem jönnek fel.

– De én se tudok felmászni! – sóhajtotta Elvira.

– Meglátod, hogy nyáron milyen remek hűvös lesz itt. Nem szenvedsz majd a forróságtól, mint odalent a völgyben.

– Tudod, hogy az asztmám nem bírja a híg levegőt… De hiába volt minden. Ezúttal Giacomo megkötötte magát, pedig máskor mindig engedett Elvira minden kérésének. Kívánta, hogy az egész család felköltözzék Chiatriba, legalábbis nyárra. A gyerekek is bőgtek, imádták Torre del Lagót, a tavat, a csónakot, a fürdést, s a sok kis barátot, az egész falut ismerték már. De a gyerekek se tudták meglágyítani Puccini szívét.

Késő őszig kellett ottmaradniuk. Egyetlen napra se engedett el Puccini senkit, hogy lemenjen a völgybe. Elvira nem értette Giacomót. Hiszen ő maga sem tudott itt dolgozni, Illica és Giacosa faképnél hagyták, és szórakozása sem volt semmi, se horgászat, se vadászat, se autózás, se motorozás, se kártya, se tánc, egyetlen barátja sem jött fel ide, egész nap csak a gyerekekkel játszott és javítgatta a Bohémélet szövegkönyvét, de le se ült a zongorához, sétabotokat faragott magának mogyorófa-pálcából, vagy epret szedett az erdőben, és mégis jókedvű volt mindig, talán vidámabb, nyugodtabb, mint valaha. Giacomót nem lehetett kiismerni. Pedig elátkozott hely volt ez a Chiatri a rejtelmes sötét erdő kellős közepén, nedves, barátságtalan hely, vén baglyoknak való, s éjjel kísértetek táncoltak körülötte fehér ködruhában, erre megesküdtek a hegyi parasztok, és Giacomo játékból ezt is elhitte nekik.

Ennek szegény Carignani itta meg a levét. Carignani meghitt barátja volt Puccininak gyerekkora óta; kitűnő muzsikus létére úgyszólván annak szentelte egész életét, hogy operáiból zongorakivonatokat készítsen – remek kivonatokat! Beteges, sovány, rozzant ember volt, hálni járt belé a lélek, beesett arc, bánatos szakáll. Délután érkezett meg Torre del Lagóba, onnan küldték fel őt Chiatriba, – sejtelme sem volt róla, milyen nyaktörő az út, s hogy éjfél is lesz már, mire megérkezik a hegytetőre. Lihegve, fújtatva kúszott szikláról sziklára fehér porköpenyében. – Puccini az íróasztalánál dolgozott. Éjfél volt, zúgott az erdő, bujkált a hold. Egyszerre egy hátborzongató síri hang, mintha kriptából szólt volna: „Giacomo!…" Puccini felnézett, hátán végigfutott a hideg: ott állt a kísértet – szakállas halálfej fehér lebernyegben – a sárga holdfényben az ablaka alatt Puccini összeszedte minden bátorságát, egyetlen lendülettel kiugrott a földszint ablakán, s megragadta a kísértet szakállát. „Jaj!… Jaj!… Ereszd el a szakállamat, te őrült!" – üvöltötte Carignani. Ott álltak szemben egymással: Carignani dühösen, Puccini vidáman. Leült egy sziklára, úgy nevetett.

Október közepén végre kijelentette Puccini, hogy hazaköltöznek Torre del Lagóba. Megindult a kis karaván a völgybe. Bizony Elvirának nem volt valami jókedve. Neheztelt Giacomóra, hogy gyerekes szeszélyből egy egész negyedévre elzárta őket a világtól. Pedig nem volt gyerekes szeszély, Puccininak szüksége volt erre a három hónapra, erre a végtelen nagy nyugalomra: pihentette az idegeit, hogy felkészüljön a nagy küzdelemre, az új alkotásra.

AZ ELSŐ FELVONÁS megírása közben még nagy volt a békesség hármuk között. Itt is vitatkoztak eleget, különösen Puccini és Illica össze is vesztek néhányszor, de nem vesztek össze „halálosan", a jámbor Giacosa még idejében közbevetette magát és kibékítette őket. Boldog, gyönyörű napjaik voltak, ahogy megszületett képzeletükben Mimi megható alakja. Egy-egy gyöngéd vers végleges kiformálása közben könny csillogott a szemükben. Giuseppe Giacosa igazi költő volt, most megmutatta, hogy az. Hármuk barátsága ezek alatt a felejthetetlen hetek alatt elmélyült, igazi testvériséggé változott.

De következett a második felvonás, és vége volt a nagy harmóniának. Már a szín megválasztása körül is nagy viták folytak. Illica, a drámaíró váltig bizonygatta, hogy valóságos képtelenség egy opera-felvonást a nyílt utcán lejátszani a zsivajgó, hullámzó ünnepi tömeg közepette, a statisztéria állandó mozgása, lármája elvonja a közönség figyelmét a főszereplőkről, a voltaképpeni cselekményről. Giacosa is nagyjából egyetértett Illicával: véleménye szerint veszélyes volt az első felvonás romantikus hangulatát ilyen vakmerően megtörni, a könnyes lírából majdnem triviális burleszkbe átcsapni.

– Nem kell modernkedni! – dühösködött Illica.

– Meg kell őrizni az első felvonás poézisét – mondta szelíden Giacosa.

De Puccini ragaszkodott a Café Momus teraszához, az utcához.

– Fogalmatok sincs a színpadról, az ellenhatások művészetéről! – bosszankodott Puccini. – Az a triviális burleszk csak háttér a lírának, hogy az még meghatóbb legyen.

Pillanatok alatt papírra vetette a portékájukat kínáló utcai árusok kiáltásait: „Aranci! Marroni! Caramelle! La crostata! Fiori! Panna montata! Fringuelli, passeri! Latte di cocco! Datteri! Prugne di Tours! Ninnoli, spillette!… Ecco i giocattoli di Parpignol!”

– Hát nem szabályos őrült ez az ember?! – hördült fel Illica.

És vacsora közben megkérdezte Elvirától:

– Mondja, asszonyom, hogyan tud együttélni egy ilyen szerencsétlen futóbolonddal, amilyen a kedves ura?

De másnap reggel folytatták, ahol éjjel abbahagyták, civakodva, gorombáskodva, rajongással, szerelmesen.

Már hónapok óta gyötrődtek, verekedtek így. Illica ráért, agglegény volt, remekül érezte magát Torre del Lagóban, de Giacosa, szegény, alig várta már, hogy láthassa a feleségét és a gyerekeit.

Aztán elkövetkezett a tragikus éjszaka, amikor „egy életre" összevesztek. Úgy kezdődött, hogy Illica kereken kijelentette:

– Ki kell dobni ezt a hülye második felvonást! Fölösleges, erőszakolt betét, semmi más! Megakasztja a dráma menetét!

– Töri a hangulatot! – tette hozzá Giacosa.

– Barmok! – ordította Puccini magából kikelve; fogta magát és elrohant.

Hallották az autó berregését. Hiába várták, nem jött vissza. Senki se tudta, hova tűnt el.

KICSIT IZGATOTT lett Puccini, ahogy kinézett a hálófülkéje ablakán és látta a vasúti töltés mellett hömpölygő Dunát, s amikor beszólt hozzá a kalauz: „Budapest következik!"

Három mosolygó férfi várta a vonatnál. Sorra bemutatkoztak:

– Nikisch… Perotti… Kéméndy…

Ó, hiszen ez nagyszerű, kettő közülük remekül beszélt olaszul. Kéméndyt pedig tüstént megszerette, amikor megtudta róla, hogy festő.

A Hungária-szálloda szép. És a kilátás gyönyörű a szobájából: a budai hegyek, a Lánchíd és a Vár… Olyan egészen, mint Firenze. S mennyi kedves figyelem: az asztalon óriási csokor vörös rózsa, rengeteg cigaretta, különböző dobozok, termoszban fekete, tokaji bor és konyak. Egészen otthon érezte már magát.

– Ennyire ismernek itt engem? – kérdezte nevetve.

– Kicsit elkésett, mester – mondta neki Nikisch Arthur. – Eddig már kilencszer ment a Manon Lescaut. Március 17-én volt a bemutatója.

– Ön dirigálja?

– Én.

– Tetszik az operám?

– Nagyon nagy a sikere.

– Mikor fogom hallani?

– Már holnap. – És kedvesen hozzáfűzte. – És az előadás után természetesen bankett, a Lipótvárosi Kaszinóban.

– Jaj, csak ezt ne!… Én gyűlölöm a banketteket: nem vagyok világfi. És ráadásul néma vagyok, nem tudok beszélni. És kínszenvedés számomra, ha néznek, ünnepelnek. Csak a meghitt szűk baráti társaságot szeretem: a kis kocsmát, a lebujokat.

Olyan egyszerű és közvetlen volt: Nikisch Arthur máris megszerette Puccinit.

Másnap reggel kiült Puccini a napsütötte dunaparti korzóra. Ilyen élénk életet, ilyen hemzsegő, vidám sokaságot még csak Nápolyban látott, a Via Roma-n, s ennyi szép, ízlésesen öltözött asszonnyal csak Rómában találkozott eddig. Elbűvölő ennek a városnak az érverése, a vitalitása.

De az Operaházat bámulta meg a legjobban.

– Ritkán ültem hangulatosabb, szebb színházi teremben – mondta elragadtatva. – Pontosan a kellő nagyság, s az akusztikája is remek. Kár, hogy beékelték az utcai házsorba. Miért tették ezt? Ki festette ezeket a gyönyörű freskókat? Páratlanul szépek!

– Lotz Károly.

De kritizált is, megmondta a véleményét nyiltan mindenről, mint művész a művésznek, nem kímélt senkit, és nem bókolt senkinek csak azért, hogy bókoljon. Előadás után, Nikisch öltözőjében, szétboncolta az egész előadást:

– Köszönöm, maestro, az ön munkája remek… talán itt-ott egy-egy hajszállal gyorsabb tempót vennék. Az én elgondolásom szerint az első felvonás 37 perc, a második 42, a harmadik 23 és a negyedik 18 …

– Megjegyzem magamnak, köszönöm.

– Ábrányiné hangja megejtően szép, és remek színésznő is; egyetlen kis hibája, hogy a lénye túl kedves, túl könnyed, nem elég drámai; Perotti nagy művész, kár, hogy nem fiatalabb… én az operaszínpadon is a teljes illúziót keresem…

Puccini átesett a bankett kínjain; egyetlen szót se szólt.

A többi estéjét kis kocsmákban töltötte, leginkább a Drexler-pincében, a híres Muskátli-asztalnál, a festők között. Ezekkel egykettőre összebarátkozott, hiába, mindig a festőket szerette a legjobban. Csak ne volna olyan kegyetlenül nehéz ezeket a magyar neveket kimondani: Szinyei Merse Pál, Iványi-Grünwald Béla, Karlovszky Bertalan. Elbűvölte Puccinit a festők asztalán örökké virágzó muskátlibokor.

Zenei élménye is volt Puccininak. A Budapest kávéházban hallotta Banda Marcit, a legnagyobb magyar cigányt. Hajnalig hallgatta, elmerengve, bor mellett.

Igaza volt „Sor Giuli"-nak. Utazni kell, élményeket kell gyűjteni, meg kell ismernie az egész világot. Most megjött az étvágya Puccininak: utazni fog folyton, – ha nem dolgozik, utazik. Itt Budapesten szerezte azt a bizonyos „bolygó-neuraszténiáját" (ő maga nevezte így), amelytől nem szabadult soha többet.

Budapestet így jellemezte: gyönge cigaretta, erős bor, megértő barátok, elragadó nők. Megszerette Budapestet. Őszintén kiáltotta az induló vonat ablakából új barátainak: „Visszajövök!… Ígérem!"

És vajon mit szólt Budapest Giacomo Puccinihoz? A kritika hűvös tartózkodással fogadta. Igaza volt Keszler Józsefnek, a Nemzet híres kritikusának, amikor azt írta gúnyosan: „Sajtóbeli bajtársaim némelyike még nem tudja, miként tetszik neki Puccini műve, mert Eduárd Hanslick egyelőre még nem írt róla." Ki volt ez a Hanslick? „A kor rossz szelleme", ahogyan akkor nevezték, bécsi professzor és kritikus, Wagner Richard elkeseredett, bősz támadója. Keszler Józsefnek igaza volt: a pesti zenekritikusok – tisztelet a kivételnek – félfüllel mindig Bécsbe lestek, hogy mit mond erről vagy amarról a két csalhatatlan professzor: Hanslick és Kalbeck.

És a közönség? A földszint elismerően tapsolt, a karzati ifjúság tombolt, mint mindenütt a világon. Puccinit a karzat tette naggyá mindenütt, mintha megérezte volna, hogy ő maga is odatartozott valamikor. A modern, merész, új utakon járó Puccini (ezek voltak a visszatérő jelzők feltűnésekor) a fiatalság költője volt. A feltörekvő nemzedék, amely már Wagner zenéjén nevelkedett, állt ki Puccini mellett. „Wagner megdöbbentő, Puccini megrázó", mondogatták a karzaton.

Budapest zeneértő közönsége eddig két ellenséges pártra szakadt: Verdi vagy Wagner: bel canto vagy szimfonikus operazene. Aki szerette Verdit, megvetette Wagnert, aki szerette Wagnert, megvetette Verdit, – ilyen süketek és vakok voltak. A maradi öregek Verdire esküdtek, a modernek, a műveltek, az újra áhítozók, de fájdalom, a sznobok is, nem akartak másról tudni, egyedül csak Wagnerről, S ekkor jött ez a sehonnai szegénylegény, ez a Giacomo Puccini, az ő romantikus, impresszionista verizmusával, s a saját hangján mer beszélni, a szívéből mert dalolni, – ő, aki utolérhetetlenül nagynak tartotta Verdit és Wagnert is.

MÁR MESSZIRŐL hallatszott az autó dudája. – Torre del Lagóban mindenki ismerte a hangját. Fosca és Tonio rohantak eléje.

– Babbo!… Babbo!…

Alig tudta őket lefejteni a nyakáról.

Elvira is előkerült. Kicsit bosszúsan mondta:

– Hová tűntél, Giacomo?

– Budapesten voltam – mondta a világ legtermészetesebb hangján, a legártatlanabb mosollyal.

– Úgy rohantál el, hogy nem szóltál egy szót sem. Írhattál volna legalább.

Igaza volt Elvirának – Giacomo is belátta. Szaladt a postára, feladott két sürgönyt Illicának, Giacosának:

Mimi üzeni, jöjjetek azonnal – kocsit küldöm – bűnbánattal, szeretettel – Giacomo.

És ők jöttek azonnal, persze, hogy jöttek, haragról már szó se volt.

– Most hát megint lefeküdtünk a kínzópadra – mondta Giacosa egy mártír mélységes sóhajával.

– De ha megint kezded a bolondériáidat, esküszöm, hogy faképnél hagyunk örökre! – fenyegette meg Illica Puccinit.

Már az első napon hajbakaptak, úgy ordítottak, hogy csak úgy zengett tőlük a ház – a gyerekek nem tudtak tőlük aludni. S így ment ez folyton, hosszú hónapokon át: összevesztek, kibékültek; elrohantak visszajöttek. Ugyanaz a szerelem fűtötte mind a hármukat. Imádták egymást, imádták Mimit.

Nyáron, a nagy hőségben, felvonultak Chiatriba, – persze csak ők hárman. – Lappore főzött nekik. Ha kifáradtak, vadásztak, sok szarvas volt az erdőben. Egy ilyen vadászat alkalmával írta meg Puccini egyik legszebb dalát, a Diana himnuszt. Ö maga énekelte el elragadó hévvel, serleggel a kezében, pecsenyesütés közben erdei tanyájukon, ősszel megint visszamentek Torre del Lagóba, mert mégiscsak itt érezte magát Puccini a legjobban.

– Ez az én szellemi szökőkutam – mondogatta, egy elbűvölt ember elragadtatásával: – Ez az a falu, amely mindig mosolyogva vár engem.

Még csak összesen kétszer kellett megszakítaniuk a munkájukat. Egyszer lagzira ment Luccába az egész család: Nitteti esküdött örök hűséget második férjének, Massimo del Carlónak, egy kedves, vidám, értelmes fiúnak, és persze Giacomo volt az egyik tanú. Hogy ragyogott Nitteti, s milyen szép volt még mindig fitos kis orrával, alig változott valamit, pedig két nagy gyereke volt már. Puccini alig merte kiszámítani a korát: Nitteti egy évvel idősebb nála. Szapora család vagyunk, az már igaz, gondolta magában: tizenegy unokahúga és unokaöccse volt már. De a régi szűk esztendőket kövér évek váltották fel az egész Puccini-családban, mind a négy lánynál. „Giacomino" aranyba foglalta őket, nem volt nála jobb testvér.

Aztán egy szép napon vendéget kaptak: Mascagni kocsija állt meg a villájuk kapuja előtt. Pietro is megőrizte kedves kölyökarcát, pedig ő is már mélyen benne-járt a harmincas években. Ugyanazzal az örömmel ölelték meg egymást, mint mindig, első találkozásuk óta . Elmentek együtt horgászni, s írtak együtt egy tréfás levelet közös barátjuknak, Cesare Riccioninak. Különös levél volt: végig felváltva írták a sorokat, az egyik sort Puccini, a másik sort Mascagni.

– Legalább minden második sort el lehet majd olvasni – nevetett Giacomo, mert az írása nem javult meg a Le Villi óta sem, a legidegesebb, legkuszább írás volt a világon. Mascagnin viszont minden rendes volt, az írása, a ruhája, a modora, minden.

De Mascagni megint elment, s ők hárman újra nekiültek a munkának: most aztán nincs kegyelem! Az utolsó függönyig abba se hagyják, ha belepusztulnak is. Még csak egyetlen nagy vitájuk volt, a harmadik felvonás színhelyének a megválasztása körül. A két drámaíró mindenáron azt akarta, hogy bent a kültelki kocsmában játszódjék le a felvonás, féltek a nyílt utcától, a hajnali Barrière d'Enfer-től, a pokol-sorompótól, a finánctól, a szájaskodó kofáktól. Puccini századszor elmondta nekik ugyanazt a mondatot:

– Az élet mozgalmát keresem mindig, a valóságos életét, minden fintorával, trivialitásával együtt.

S mindig be kellett látniuk, hogy Puccininak van igaza.

De a viták, a civakodások elcsendesedtek idővel. Mind a hármukat megragadta, fanatizálta ez az ifjúságuk örömeiből, szenvedéseiből támadt egyszerű kis emberi dráma, igen, valósággal megrendítette őket. Valahogyan érezték, hogy a maga nemében páratlan remekművet írnak, ha eszközeiben szerényet is. Talán éppen ez benne a csodálatos: ez az egyszerűség, ez a szinte alázatos szerénység, amely minden szavából kicsendül.

Giacosa bevallotta Elvirának:

– A maga férje, asszonyom, nagyon nagy drámaíró. Költő, páratlan színházi érzékkel. Sokat tanultam tőle.

Különös munka volt a két utolsó felvonás megírása. Hol az egyikük, hol a másikuk szemében csillant meg a könny. – Musetta hozza a muffot… Mimi felnéz Rodolfóra: „Ugye, te hoztad?…" „Igen!…" mondja gyorsan Musetta… – Hárman sírnak fel egyszerre.

Végre elérkeznek a bűvös szóig: „Függöny". Utolsó függöny!

– Holnap végre hazautazhatom! – sóhajtja Illica.

– Ördögöt utazhatsz! – hűti le Puccini. – Most kezdődik csak az igazi munka. Elejétől végig átmegyünk az egész darabon, a legszigorúbb kritikával, mérlegre teszünk minden egyes szót. Ez még csak az első vázlat.

És elölről kezdenek megint mindent: vitatkozást, munkát, haragot és békét. Van olyan jelenet, amit négyszer, ötször is újraírnak. De végül ott fekszik előttük a Bohémélet, hibátlanul, készen – két évig tartó munkájuk eredményeként. Mosolyognak, hallgatnak.

– Köszönöm nektek – mondja egyszerűen Puccini és megcsókolja két barátját.

– Minden önálló művemre együtt nem fogyasztottam el annyi papirost, mint erre az egy szövegkönyvre – dörmögi Giacosa.

– Baromi munka volt! – mondja Illica.

SZÖRNYŰ nagy munka volt, de megérte a fáradságot, így kell ezt csinálni: a legnagyobb önfeláldozással, a legnagyobb lelkiismeretességgel. Nem szabad kényelemből, sietségből, vagy udvariasságból félmegoldásokat elfogadni. Most nyugodtan komponálhat, nem zavarja, nem akasztja, nem izgatja semmi. Nem kell birkóznia a lehetetlen szöveggel. Minden erejét, figyelmét, minden idegszálát a zenére összpontosíthatja. De a zenének is ugyanolyan egyszerűnek, természetesnek kell lennie, mint a könyvnek. Össze kell ölelkeznie a szavakkal.

Nehéz volt két teljes évig zene nélkül élni – szenvedés volt, büntetés volt. De szigorúan megtiltotta magának, hogy zenére gondoljon, hogy csak egyetlen kis dallamsort is lerögzítsen magában, amíg a szövegkönyv készen nem áll. Elűzte magától a zenét, ha orvul megtámadta. Két évig csak író volt.

Nagy gyönyörűség volt leülni a zongorához, a kottapapír elé – ott feküdt rajta Cecco vastag ceruzája, – és hívni a zenét, átadni magát a zenei alkotásnak, teljes ihletettséggel. Eleinte furcsa volt egymagában dolgozni, úgy megszokta, megszerette Giacosát és Illicát. Egyedül volt egészen a sötét éjszakában. Elvira tíz órakor pontosan lefeküdt, ő maga volt a rend, – egy bohém művész mellett jó egy rendes asszony, mondogatta gyakran.

Majdnem szorongást érzett Puccini, ahogy meggyújtotta a Förster-pianino kétoldalán a két-két kövér gyertyát és leült a kis forgószékre, hogy elfordulhasson balra az íróasztala felé, ha kottára akar vetni valamit. A legelső hangok voltak a legnehezebbek: megtalálni az alaphangot, amelynek a lírikusan tragikus hangulata átszövi az egész drámát. Behunyta a szemét: olyan élesen, olyan eleven erővel látta maga előtt Mimit, Rodolfót, Musettát, Marcellót, Collinét, Chaunard-t, mintha itt ülnének előtte, mintha bizalmas barátai volnának mind. Ismerte a mosolyukat, a hangjukat, a tekintetüket, szerette őket szenvedélyesen. Szerelmes volt Mimibe, a szó legmélyebb értelmében. Gyönyörködött benne, érezte az illatát. S ahogy így ült, csukott szemmel, lesve a szívéből feltörő hangokat, egyszerre csak követelő erővel felcsendült benne a Capriccio Sinfonico harmadik tétele. Megint visszaszökött az ifjúkorába, felidézte az szívében első szerelmét, most az dalol benne változatlan erővel, változatlan szenvedéllyel. Az ifjúság, a nyomor operáját írja most, vissza kellett magát álmodnia ifjúságába, nyomorába. A Bohémek első tizenhat taktusát a Capriccio Sinfonico-ból vette majdnem változatlanul, – hiszen Ponchielli már akkor megmondta neki: nem szimfónia ez fiam, hanem vérbeli opera.

Már tavaszodott éppen, megint március volt, hirtelen ibolyaszagú lett a föld s a fákon kipattantak az első rügyek. Puccini nyitott ablaknál dolgozott, hogy a hold fényében csillogó tavat is láthassa. S megint eljöttek a barátai, a legmegértőbb hallgatói, beosontak a kertbe, letelepedtek az ablaka alá, hogy magukba szívják a zongoraszobából kiáradó szerelmes muzsikát, – Puccini érezte, hogy itt vannak vele mind, az ő szelíd, kedves lagói népe: festők, halászok, költők, favágók, fuvarosok, parasztok, egy őrgróf, egy orvvadász, egy márki, egy kőtörő, és asszonyok, és lányok: az egész falu szerelmes fiatalsága. Nemegyszer megesett, hogy a komponálás másnapján már dalolták a faluban a legújabb áriáját. De ott az ablaka alatt meg se moccant senki, egyetlen hang sem hallatszott, nem is tapsolták meg soha, nehogy megzavarják. Páratlan érzés volt ez az együttérző barátság, szinte megihlette őt, szinte hajtotta a munkában.

De ha teljesen elkészült egy jelenettel, egy résszel, csendesen kiszólt az ablakon: „Gyertek be, gyerekek, egy pohárka borra… eljátszom, eléneklem nektek…" Hány hangja volt Puccininak szép baritonján kívül? Egy tenorja, egy basszusa, egy szopránja, ha kellett. Ugyanolyan könnyedén lehelte el Mimi áriáit, mint Rodolfóéit, ugyanazzal az utánozhatatlan közvetlenséggel, természtességgel. Vajon mit érezhetett Lodovico Tommasi vagy Ferruccio Pagni vagy Cecco, amikor a saját régi szavaik keltek életre Puccini új operájában?

Tavasszal készen volt az első felvonás. Gyönyörűség volt a munka, gyönyörűséges, megható játék. Most is a második felvonás, a Café Momus előtti ünnepi zsibvásár gyötörte meg a legjobban. Bitangul nehéz feladat elé állította itt magát. Mennyi új hangszert állít be a zenekarba; egyiket-másikat meg se lehet nevezni: xilofon, harang, gyermektrombita, játékdob, csengő, ostorpattogás, kerékcsikorgás, szamárbőgés, pohárcsörgés. Érezte, tudta: ez az operája veszélyes pontja. De ő maga kereste ezt a veszélyt. Megértik-e vajon, beveszik-e vajon, nem lesz-e ebből botrány, bukás? Csak tizennyolc perc és micsoda kín!

És jött egy áldott éjszaka: a Musetta-keringő éjszakája. Ez közönségnek való! Kipróbálta rögtön: elénekelte, eljátszotta, többször egymásután. Kiszólt az ablakon: „Gyertek be gyorsan!…" S ahogy lekuporodtak köréje, ránézett az egyik lányra, a falusi kovács lányára, a széphangú Rosinára: „Most énekeld el te… ugorj fel az asztalra, úgy énekelj!" És Rosina hibátlanul, fiatalsága bűbájával elénekelte Musseta áriáját. Most aztán tapsolt az egész szoba – eszeveszetten tapsolt. Még Lappore is, még Ottolini gróf is. És kézről kézre adták a chiantis üvegeket, mindenki húzott belőlük egyet – pohár ugyanis nem volt.

Másnap megalakult Torre del Lagóban a híres Bohém Klub, bolondos alapszabályaival: örökös elnök Giacomo Puccini, a „szívek királya" … pénztáros Ferruccio Pagni… mezítlábas dísztagok: Lodovico Tommasi, Cecco Fanélli, Angiolino Tommasi… Társadalmi különbség a tagok között nincs… Kötelező az elmebaj, a zabálás, a mértéktelen ivás, a tilosban való vadászás… A pénztáros köteles elsikkasztani a kasszát… Kerülni kell a csendet… s így tovább.

Aztán kiosztották a szerepeket: Rodolfo persze maga Giacomo, ki lehetne más? Marcello: Feruccio Pagni – Colline: Lodovico Tommasi – Chaunard: Cecco Fanelli. A nőkről hallgattak. – Gyerekek lettek újra, néhány bolond napra, azok akartak lenni. Talán jóelőre védekeztek az ellen a lelki megrázkódtatás ellen, ami mindnyájukra várt.

Mielőtt nekiült volna a harmadik felvonásnak, Puccini párnapos szabadságot adott magának, hogy „éljen egy kicsit", hogy lehűtse átizzott idegeit, hogy előkészüljön a nagy, fájdalmas küzdelemre, a döntő csatára. Vadul vágtatott az autóján, nyílsebes motorcsónakján vadászott a boldog Lapporeval, átugrott a viareggiói kaszinóba, hogy ott eltréfáljon a sok kedves, szép lánnyal, vagy reggelig kártyázott, briscolázott remek borok mellett a pajtásaival, játszott a gyerekekkel, kedveskedett Elvirának, órák hosszat beszélgetett vele, olyan szeretettel, szelíden, ahogyan csak ő tudott.

Forgó körlocsoló gépet szerkesztett a kertben Tonió-val együtt, aki éppen úgy imádta a gépeket, mint ő: szebb volt minden szökőkútnál! Amikor elkészült a géppel és működésbe helyezte, esernyővel sétált a vízsugár alatt, hogy megnevettesse a gyerekeket és kétségbeejtse Elvirát. Aztán madáretetőket aggatott a fákra, hogy a kertbe csalja a madarakat, főleg a rigókat, mert még mindig a rigókat szerette a legjobban valamennyi madár közül.

– Ártalmas állat az – méltatlankodott Lappore –, megeszi a gyümölcsöt, a cseresznyét és a barackot.

– Gilisztát eszik az! – nevetett Puccini.

– A madarakhoz én jobban értek, mint maga, ha zenélni tud is!

A szabadság letelt. Már nem létezett semmi más Puccini számára, egyedül csak a munka, egyedül csak Mimi. Este tíztől reggel hatig dolgozott mindennap szakadatlanul. Szeptember volt már és karácsony előtt be akarja fejezni a Bohémélet-et, hogy a kabala-napján, február elsején mutassa be ugyanaz az opera, amely a Manon-t is diadalra vitte, a torinói Teatro Regio.

Elvira komolyan aggódott érte: átdolgozta az éjszakákat, nappal sem aludt jóformán semmit és alig evett valamit, de rengeteget dohányzott, literszámra itta a feketét, – hogyan lehet ezt bírni?

Egyik reggel Elvira nyolcvanhat cigarettacsutkát tett ki egymás mellé Giacomo íróasztalára és felírta egy cédulára vörös ceruzával: 86!

– Megölöd magad, angyalom! – sopánkodott folyton. – Nincs az a szervezet, amely ezt kibírja!

Puccini mosolygott:

– A kivételes emberek fizikai törvényei is rendkívüliek – mondta szerény hangon, hogy elvegye a mondat hivalkodó jellegét.

Hiába tagadta, meglátszott rajta a nagy munka, akármilyen erős is volt. Alaposan lefogyott, karikás lett a szeme. De az arca átszellemült, boldogságtól sugárzott.

Éjszakai közönsége még megrendültebben hallgatta ezt a harmadik felvonást, a szerelem fájdalmas melódiáit. Már hidegre kezdett fordulni az idő, de ki törődött most ezzel: nem volt olyan hallgatója Puccininak, aki akár csak egyetlen éjszakát is elmulasztott volna. „Magnifico!…" – suttogták egymásnak büszkén és boldogan.

A harmadik felvonás is elkészült, – gyorsabban, mint hitte, s olyan lett, amilyennek kívánta. A negyedik felvonástól félt: nem mintha a munka nehézségétől félt volna, – hiszen nehézség, színpadi vagy zenekari probléma itt már nemigen volt, – de félt a szomorúságtól, gyásztól, a rászakadó gyötrelemtől. Félt Mimi halálától. Hogyan fog ő Mimi nélkül élni, a nélkül a tündéri kis teremtés nélkül, aki belefészkelte magát az agyába, a szívébe, aki még az álmába is elkísérte őt, s aki közel három éven át minden éjszakáját vele töltötte. S most elmegy örökre, soha többé nem látja őt viszont. Üres lesz az élete. S előbb végig kell néznie a haldoklását is. Ettől félt Puccini.

A valóságos élet megszűnt Puccini számára, vagyis a képzeletében megálmodott élet lépett a reális élete helyébe. Úgy járt-kelt, mintha hipnózisban élne, alig beszélt, néha nem felelt a kérdésekre, alig látta maga körül az embereket, sötét szeme szomorúbb lett, s az ajka szögletébe szenvedő vonás vésődött.

A munka könnyen ment. Készen kapta a zenét, csak le kellett írnia. Rodolfo és Marcello kesergése Mimi és Musetta után könnyeket csalt a saját szemébe, s hallotta, hogy odakint, az ablaka alatt felzokog valaki. Pagni volt?

Talán jó volt, hogy erőszakkal kitépte őt valami ebből a fájdalmas hangulatból. Giulio Ricordi sürgönyzött, hogy jöjjön hozzá azonnal és hozza magával a három kész felvonást. Puccini senkinek a kedvéért nem hagyta volna abba a munkát egyetlen percre sem, hiszen már csak néhány napra volt szüksége, hogy befejezze az operáját, s most forrósodott át igazán, de „Sor Giuli"-nak mindig engedelmeskedett, ő volt az egyetlen ember a világon, akinek engedelmeskednie kellett, ellenkezés nélkül. Beült az autójába és Milánóba ment.

Giulio Ricordi a szokott szeretettel fogadta Puccinit, s azonnal áttanulmányozta a három felvonást. El volt ragadtatva Puccini új művétől, még jobban, mint a Manon-tól. Itt a négy felvonás egyformán remek volt.

Megbeszéltek mindent: színházat, dátumot, szereposztást, dirigenst.

– Olyan karnagyod lesz, amilyen még nem volt – mondta Ricordi. – A fiatal Arturo Toscanini.

– Hallottam már róla – bólintott Puccini. – Remek a híre. De a rendező én leszek, ezt szigorúan kikötöm.

– És Mimit Cesira Ferrani fogja énekelni, ő énekelte a Manon-t is.

– Kitűnő lesz. Örülök. Szeretem Ferrani-t. Gyönyörű, teremtés.

Puccini boldog. A babona jót mutat, – három kabala biztatja egyszerre: megint Teatro Regio, megint február 1., megint Ferrani! Mind a hármat ő kívánta.

„Hazamegy" a Galleria-ra. Leül a Biffi elé.

– Giacomo!…

Megfordul: Leoncavallo. Kövérebb, mint valaha.

– Szervusz, Ruggiero! – üdvözli örömmel. Borozgatnak, beszélgetnek, elfogulatlanul, vidáman, mint ahogy az régi barátokhoz illik.

– Dolgozol valamin? – kérdezi Leoncavallo csak úgy odavetve.

– Igen – fel eh Puccini –, most fejezem be az új operámat, a Bohémélet-et.

– Mit?! – kiáltja Leoncavallo pulykavörös arccal.

– Mi lelt egyszerre? – kérdezi Puccini csodálkozva, jámboran.

– Hogy engem mi lelt?! – fuldokolt a dühtől Leoncavallo. – A Bohémélet az enyém, az én ötletem! Neked nem kellett, amikor Vacallóban felajánlottam a librettót.

– Neked se kellett, azért ajánlottad fel nekem.

– De én megzenésítettem…

– Én is.

– Borzasztó!

– Remek! – vonogatta a vállát Puccini: – Legalább két Bohémélet lesz egy helyett.

– Szörnyű ember vagy!

Felugrott és elrohant.

Másnap reggel cikk jelent meg a Secoio-ban, hogy Ruggiero Leoncavallo befejezte új operáját, a Bohémélet-et, amely rövidesen színre kerül Velencében.

Ugyanaznap este hasonló cikk jelent meg a Corriere della Sera-ban, hogy Giacomo Puccini a napokban fejezi be új operáját, a Bohémélet-et, amely rövidesen színre kerül Torinóban.

A közönség nevetett és izgatottan várta az érdekes versenyt. Ki lesz a győztes? Az a Leoncavallo, aki a Bajazzok-at írta, vagy az a Puccini, aki a Manon Lescaut-t komponálta? Két pártra szakadt Olaszország.

Leoncavallo sietett. A lapok jelentették, hogy a velencei Teatro Fenice már január elején kihozza az operáját. Megelőzte Puccinit. Sőt arról is hírt adtak az újságok, hogy Párizsban az Opera Comique is készül már Leoncavallo Bohémélet-ére. A párbaj első menetében Leoncavallo győzött.

Puccinit ez nem izgatta, – ellenkezőleg, nagyobb erőfeszítésre késztette. Rohant haza Torre del Lagóba, hogy befejezze a Bohémélet-et.

Már az első nap üzent Ceccóért, Pagniért és a két Tommasi testvérért.

– Üljetek le a szobámban – kérte tőlük. – Kártyázzatok, igyatok, lármázzatok, amíg én dolgozom. Kell a ti jókedvetek, – nem bírom el ezt a nagy szomorúságot egyedül.

Megtették, amit kért: kártyáztak, nevettek, mintha Puccini ott sem lett volna. De akarva, nem akarva, mégis elhallgattak közben, amikor a zene elbűvölte őket.

– Ne hallgatódzatok! – szólt rájuk Puccini. – Üvöltsetek, mint a sakálok, ez kell nekem!

– Hogy lehet így dolgozni?! – mondta neki minden reggel fejcsóválva az elszörnyülködött Elvira.

November huszadika volt. Puccini komponál, a barátai kártyáznak, úgy, mint minden éjjel.

– Káró ász!

– Ütöm.

– Fa-mi-fa-sol… – suttogja maga elé Puccini. – Nem jó: bé moll… Ez az!

– Rajtad a sor, Cecco!

– Üsd Ferro, nem apád!

– „Mit mondott az orvos? …"

Egyszerre csak leüt Puccini egy akkordot – zokogva a zongorára borul.

A négy barát felugrik, odaszalad hozzá, ölelgeti, simogatja:

– Giacomo!…

Puccini felnéz rájuk könnyben úszó szemmel, s úgy mondja nekik fuldokolva:

– Mimi meghalt!... Meghalt az én kis Mimim!… – Aztán: – Befejeztem, fiúk!…

Már játszik, már énekel. Mimi szájával mondja: Sono undati… Végem van…

Eljátssza az egész haldoklási jelenetet. Sírnak mind az öten.

– Ez az utolsó pár oldal halhatatlanná tesz téged Giacomo – dörmögte Cecco.

Puccini még simít, javítgat, de már nem dolgozik egész éjjel. És lassan-lassan visszatér megint az életbe, a szerettei közé. Tele van kedvességgel, tréfával. Csupa játék, csupa móka és csupa szeretet mindenki iránt.

– Azt hiszem, jól dolgoztam – mondja egyszerűen.

Sürgönyöz Alfredi Caselli barátjának Luccába: Jöjjetek mind – készen vagyok. És december 10-én megérkeznek a „bohémek" a vicinális vasúton. Leugrálnak a vonatról, s utastársaik hahotája közben nyomban ott az állomáson maskarába öltöznek valamennyien: Caselliből római gladiátor lesz, Ceccóból hóhér, Cleto Bevilacqua-ból pap, Angeoliniból török eunuch. Valamennyien felkapaszkodnak egy szekérre, úgy hajtanak be kurjongatva Torre del Lagóba. A falu egész népe köréjük sereglik, szaladva, nevetve, éljenezve követik a szekeret a Puccini villáig. Ott Cleto, a pap, áldást oszt rájuk, Alfredo Caseli pedig földig hajolva köszönti Giacomót:

– Ave Caesar, morituri te salutant!

A két gyerek ugrál örömében, csak szegény Elvira rázza a fejét: felnőtt emberek, s olyanok, mint a kölykök.

A vendégek indulnak a házba, de Giacomo visszatartja őket:

– Gyertek – mondja a legkomolyabb arccal –, mutatok nektek valamit… valami nagyon érdekeset.

És felállítja barátait a kerti locsoló köré.

– Ez az én saját találmányom. Most figyeljetek jól!

Gyorsan csavar egyet a csapon és körbelocsolja barátait. Úgy nevet, hogy a könnye is kicsordul. És ez ugyanaz a Puccini, aki még aznap éjjel a legszenvedőbb arccal, átszellemülten, megrendülten eljátssza tíz barátjának új operáját, a Bohémélet-et.

EZERNYOLCSZÁZKILENCVENÖT karácsonyának ünnepnapján három részre szakította magát Puccini. A karácsony estét nem töltötte otthon Torre del Lagóban, családja körében – neheztelt is rá Elvira kicsit. De az volt Puccini érzése, hogy el kell fogadnia Giacosa és felesége kedves meghívását, s hogy ezt az első karácsonyt a Bohémélet diadalmas befejezése után két szerzőtársával, jobban mondva: szerzőbajtársával kell együtt ünnepelnie, Luigi Illicával és Giuseppe Giacosá-val, ezzel a két nagyszerű emberrel, ezzel a két páratlan baráttal, akivel két teljes éven át együtt gyötrődve, veszekedett és töprengett minden egyes szó fölött. Majd ott ül mellettük láthatatlanul Mimi és Musetta is. És bizonyára felugrik majd hozzájuk pár percre mindhármuknak a védőszentje, megfékezője, atyai barátja, „Sor Giuli". Most őket hármukat illeti meg az elsőbbség, nekik köszönhet mindent.

Az első ünnep természetesen már Elviráé és a gyerekeké; lesz ajándék bőven, amit csak szemük-szájuk megkíván – majd kiengeszteli őket. A második ünnep Luciáé, a testvéreié – róluk sem feledkezik meg Giacomo soha.

– Maga az a szörnyű ember, akiről annyit mesélt nekem Giuseppe, s aki miatt én hosszú hónapokra özvegységre jutok? – kérdezi tőle mosolyogva Giacosa bájos felesége.

Vidámabb karácsonya még sohasem volt Puccininak. Illica valósággal felülmúlta önmagát: csak úgy szórta magából a vidámabbnál vidámabb ötleteket, tréfákat – alig fért a bőrébe. Hát persze, hogy velük ünnepelt Giulio Ricordi is, nélküle nem lett volna teljes a boldogság. Egészen megfiatalodott az öregúr, velük bohóckodott, játszott, ivott és dalolt, ő maga játszotta el a Musetta-keringőt, Giacomo csak énekelte. De nem játszottak el a Bohémélet-ből semmi egyebet, nehogy elrontsák a vidám hangulatot.

A dús lakoma végén hatalmas kalács került az asztalra: a tetején babérkoszorú, – „Sor Giuli" kedves ajándéka. És durrogott a pezsgődugó. Giacosa tréfás verssel köszöntötte fel Puccinit, „a szívek királyát", a Bohémélet halhatatlan költőjét. Koccintottak, ittak új operájának sikerére.

A babonás Puccini intette őket. La Fontaine-t idézte:

Még élt a medve, rajta volt a bőre,

És áldomást ittak rá jóelőre!

A PÁHOLY MÉLYÉN ülnek, elbújva, hogy ne lássa őket senki. Velence gyönyörű kis operaházában, a Teatro Fenice-ben: Puccini és Illica. Nem tudták megállni, hogy meg ne hallgassák Leoncavallo Bohémélet-ét, azt az operát, amellyel versenyre kell kelniük. Tudják jól: a két opera közül csak az egyik marad életben, másik elvérzik a csatatéren, eltűnik a játékrendről. Leoncavallo operájának már komoly sikere van, nem csak itt Velencében, hanem Párizsban is. És Bécs és Budapest is készül a bemutatójára.

Komoly siker? Hát igen, de nem lelkes siker, nem Bajazzók fergeteges sikere. A zene kedves és szép, tagadhatatlanul az, de nem meggyőző, nem élményszerű. És a műfaj? Vígopera? Zenedráma? Egyik se és mind a kettő. Mintha két összeillesztett opera volna. Az első két felvonás, a „bohémek" folyton megismétlődő tréfáival, csínyjeivel, inkább burleszk, mint dráma; a két utolsó felvonás pedig vigasztalanul komor. Két felvonás a Café Momus-ban, minden líra nélkül, két felvonás a padlásszobában, minden mosoly nélkül. Maguk a „bohémek" nem elég rokonszenvesek, meghatóak, jók: eleinte rakoncátlan kölykök, aztán megszeppent gyerekek. A dráma – minden könnyével és mosolyával – nem indul már az első jelenettel és nem vonul végig az egész operán, váratlanul robban be a laza cselekménybe az utolsó felvonásban. S mintha Musetta volna a női főszereplő, nem pedig Mimi. Milyen más az ő Mimijük, mennyivel élőbb, mennyivel meghatóbb, – már az első jelenetében is.

Puccini és Illica minduntalan egymásra mosolyognak a páholy félhomályában. Teljesen megnyugodtak.

Megbékélt lélekkel kanalazzák a tengeri pókokból, kagylókból, rákokból készült levest, a frutti di mare-t, a „tenger gyümölcsét" a Colombo-ban, – a velencei Illica tudja, hol főznek a legjobban egész Itáliában.

Jelenetről jelenetre szétszedik Leoncavallo egész operáját.

– Azt hittem, Ruggiero jobban ért a színpadhoz – mondja Puccini. – Most már érted, Luigi, miért vittem én ki az operánkat kétszer is az utcára, s miért játszatom le három színen? A színpad legyen mozgalmas. A dráma pedig haladjon előre pillanatról pillanatra a végkifejlődés felé, a legtermészetesebb logikával, állandó feszültséget teremtve.

Egy remek soare-t isznak. Koccintanak.

– Mimi le fogja győzni Musettát – nevet Puccini.

PUCCINI mosolyogva köszönti Cesira Ferrani-t, aki visszanevet rá a színpadról. Micsoda nagy művésznő! Milyen remek Manon volt, és milyen remek Mimi lesz! De a próba folyik tovább, nem akarja megzavarni. Egyelőre nem szól bele. Vizsgálódik, figyel: Gorga, a tenorista jó, Pasini Musettája elragadóan kedves, Moro Marcellója megható. Van azonban valaki, aki jobban érdekli őt mindenkinél: a fiatal karmester, Arturo Toscanini. Minden mozdulatát, szavát feszülten figyeli. Hibátlan a munkája. Tökéletesen átvesz, átérez mindent, amit ő elgondolt, megálmodott. Minden tempója jó. Ott gyorsít, ott lassít, ott erősít, ott halkít, ahol éppen kell. Egyszer se téved. Szinte szuggerálja a zenekart, az énekest. Beszél, magyaráz, énekel, hogy éreztesse az akaratát. Nagy művész, nagyon nagy művész. Gyönyörűség lesz vele dolgozni. Puccini még nem ismeri Toscaninit, de máris megszerette a munkáján keresztül. Pedig mennyi nagy karmestert hallott már: Achille Panizza-t, Franco Faccio-t, Leopoldo Mugnone-t, a kitűnő öreg Tomé-t, a római Mascheroni-t, de ez a komoly arcú fiatalember mindannyiuknál különb. Varázsló, gondolja magában Puccini: mintha belelátna a szívembe, az agyamba, ellesi minden gondolatomat.

Az első próbaszünetben bemutatkozik neki. Aztán kedvesen megkérdezi tőle:

– Mi az ön titka, maestro, hogy a pálcája alatt szinte átszellemül és ragyog a zenekar?

– A titkom nagyon egyszerű – feleli szerény mosollyal Toscanini. – Taktusról taktusra eljátszom azt, amit a zeneszerző megírt, s úgy játszom el, ahogyan ő azt megírta. De mi az ön titka, maestro, hogy ilyen megható minden áriája?

– Az én titkom még egyszerűbb – feleli ugyanolyan szerényen Puccini: – Megírom azt, amit érzek.

De csak a szünetekben ilyen szelídek és udvariasak ők. A próbák alatt egyformán szigorúak, kemények, bizony alaposan megizzasztják a muzsikusokat, az énekeseket. Mindenben teljesen egyetértenek: mind a ketten a tökéleteset keresik. Harmonikusabb próbákat el se lehet képzelni, mint amilyenek ezek voltak.

Az egész színház sikert vár, átütő, nagy sikert, – ezt várja Toscanini és Puccini is. Cesira Ferrani ragyog a boldogságtól.

Hiába tiltotta meg nekik Puccini, a Bohém Klub törzstagjai – Cecco, Lodovico Tommasi, Angeolini, Alfredo Caselli, Feruccio Pagni – mégis kivonultak a premierre, nem lehetett őket visszatartani. A proszcénium-páholyban ülnek összezsúfolódva, pirosan az izgalomtól: a maguk életét látják a színpadon, majdnem önmagukat látják. És természetesen ott van a színházban – mint minden Puccini-premieren eddig – Pietro Mascagni is, ezúttal már az első sorban és szabályos szmokingban.

Siker volt, forró siker, újrázásokkal, kihívásokkal, nyíltszíni tapsokkal, de mégsem volt olyan forró ez a siker, mint amilyen a Manon Lescaut sikere volt. Nem ujjongott a közönség. Valami kis csalódást érez magában Puccini: többet, nagyobbat várt ennél.

Másnap reggel mohón veszi kezébe az újságokat. Elsápad, ahogy olvassa a kritikákat, nem akar hinni a szemének: „… Ez az operazene semmilyen hatással nem lehet a hallgatóra…" „ … Mi ez? Zenés bohózat tragikus véggel? …" „ … A Bohémélet zenéje könnyű, nagyon könnyű, túlkönnyű, nem csupán a vidám részeiben, hanem a drámai és szenvedélyes részekben is – írja Carlo Bersezio, a Stampa-ban, s ezzel a mondattal fejezi be a kritikáját: – Jó lenne, ha a szerző beismerné, hogy ez a műve nem egyéb pillanatnyi tévedésnél és rövidesen visszatérne a művészet igaz útjára." Még a Manon-t oly lelkesen dicsérő E. A. Berta is valóságos förmedvényt ír a Gazetta del Popolo-ban: „Puccininak vissza kell térnie a nagy és komoly művészi harcokhoz….

– A barmok! – dühöng Puccini elkeseredetten. És teljes erővel megrohanja a melankólia.

Hiába biztosítja őt Toscanini: „Ez az opera sikert fog aratni az egész világon!", hiába mondja neki Giulio Ricordi: „Ez Sonzogno és Leoncavallo együttes műve, sok a pénzük és hosszú a kezük… de én már elhelyeztem a Bohémélet-et Rómában, Palermóban és Nápolyban, ott majd válaszolunk nekik!", hiába tapsolja meg Puccinit lelkesen az egyik kis torinói kocsmában egy fiatal lányokból és fiúkból álló vidám társaság, azt kiáltva feléje: „Megírtad a fiatalság operáját!", – Puccini vigasztalhatatlan, mély sebet ütöttek rajta, amely nem tud begyógyulni semmiféle orvosságtól.

Hazautazott Elvirához, s azt mondta neki a legsötétebb arccal:

– Nem írok több operát… ennél jobbat nem tudok… beleöntöttem az egész szívemet!… Szakítok a muzsikával, csak vadász leszek ezentúl!

Elvira rettenetesen sajnálja Giacomót, de titokban azért kicsit mosolyog rajta: fájdalmában is milyen gyerek!

Négy nap múlva sürgönyt kapott Puccini:

Emberek meghalnak – kormányok változnak – de a Bohémélet örökké élni fog – Edison.

Ami nem sikerült Ricordinak, Elvirának, az sikerült Edisonnak: Puccini visszakapta az önbizalmát, életkedvét.

DE HÁROM HÉT MÜLVA Rómában, a Teatro Costanzi-ban majdnem szóról szóra megismétlődött az, ami Torinóban történt: szép közönségsiker, de teljes sajtóbukás. Pedig itt is híres karmester vezényelte a Bohémélet-et, ugyanaz, aki a Manon-t is sikerre vitte: Masch roni, a római operaház igazgatója.

Ricordi alig bírta rávenni Puccinit, hogy elmenjen Palermóba.

– Elég volt már a szégyenből! – dörmögte keserűen. Nem is Ricordi kedvéért ment el Palermóba Puccini, hanem földije, barátja, a Torre del Lagói Mugnone kedvéért. Mert Mugnone fogja dirigálni Palermóban a Bohémélet-et, ugyanaz a Leopoldo Mugnone, aki jelen volt új operája megszületésénél, aki vele sírt és kacagott, aki lelkesítette munka közben és lelkesedett a munkájáért, aki végigszenvedte vele az alkotás minden gyötrelmét, lázát, aki ismerte minden gondolatát, s aki ezenkívül a Bohém Klub egyik alapító tagja volt. Ez kötelezte Puccinit. Nem tehette meg a hűséges, remek Mugnone-val, hogy elmegy Torinóba, elmegy Rómába, s éppen Palermóba nem megy el, ahol Mugnone vezényel. El kellett mennie, akár akarta, akár nem.

Édes, bolond ember volt ez a Leopoldo Mugnone, csupa szín, csupa rigoly, csupa furcsaság, csupa szív. Babonásabb volt mindenkinél, még Puccininál is.

– Tizenharmadikán, pénteken?!… Megőrültél? – üvöltötte magánkívül. – Nem dirigálok, az atyaúristennek sem! Keress magadnak más dirigenst!… Nem ettem sárkefét, hogy egy félbolond kedvéért kitörjem a nyakamat!

– Értsd meg, te ember; tizenharmadika péntek az én kabala-napom – próbálta megnyugtatni Puccini.

– De nem az enyém!

Így kezdődött Palermóban. Egy teljes hétbe telt, amíg Mugnone végül beadta a derekát. Puccini kedvetlenül nézte a színlapot, majdnem csupa ismeretlen név: Mimi – La Stehle, Rodolfo – Garbin, Marcello – Sottolana, Musetta – Ada Giachetti [*] De már az első próbán felvidult: ez az igazi, így gondolta, így! Négy fiatal énekes, négy remek színész énekli el a fiatalok operáját. Mennyi lelkesedéssel, mennyi hittel, mennyi természetes bájjal! Most jön ki először a Bohémélet igazi hangulata. Ezek a fiatalok megértik, mit akart ő – megértik ezt a könnyes, mosolygós bohém-romantikát. Pedig mennyit szidják őket. Mugnone is, ő is, rekedtre kiabálják a torkukat. De Mugnone buzdítja is énekeseit, elragadó, amit mond nekik: „Gyerekek!… Ezt a tündéri, megrendítő operát Torino és Róma nem tudta teljes diadalra vinni. De mi majd megmutatjuk a világnak, milyen remekmű ez az opera!… Gyerünk, dolgozzunk… Figyelem: kezdem!…" És már káromkodik, dühöng, kifogásol, nem válogatva meg a szavait soha. De dicsér is, tapsol is. Tudja, hogyan kell a végletekig felizgatni, fellelkesíteni a munkatársait. Így még nem szárnyaltak Mimi és Rodolfo áriái sehol. Nagyszerű ember ez a „Popoldo"! Egyetlen idegcsomó, csupa türelmetlenség, nervozitás, tűz. Csak úgy szakad róla a verejték, pedig már alig van rajta ruha, lassanként mindenét ledobta magáról. Teljes a próbaláz. Puccinit is magával ragadja: „Ne csak a torkotokkal énekeljetek, de a szívetekkel is! Én is azzal komponáltam!" – kiáltja fel a színpadra.

Április tizenharmadika van: tizenharmadika, péntek. Ilyenkor a legszebb Szicília. Puccini kint állt a szállodája erkélyén, nagyokat lélegzik, úgy élvezi a reggelt. Valóban sugárzik a sötétkék ég, s olyan közel van hozzá, mintha ráborulna egészen. Alatta a virágpiac, – a világ legcsodálatosabb virágpiaca: rózsa, mimóza, frézia, szegfű, orchidea. Olyan, mint egy ezerszínű, hatalmas öböl, amelyet teleszórtak virággal. Amerre ellát a szem, csak virág és virág. Puccini leszalad a piacra és összevásárol temérdek virágot, legalább tíz kosárra valót, s elküldi a két fiatal művésznőnek, La Stehle-nek és Ada Giachetti-nek.

Puccini vidám. Szinte röstelli, hogy ilyen vidám és bizakodó. Mi jogon? Komoly akar maradni, és mosolyognia kell. Soha még ilyen zamatos nem volt a cigaretta, soha. Hiszen tudja magáról Puccini gyermekkora óta, hogy az időjárás rabja: a köd megkínozza, a verőfény boldoggá teszi. De ilyen vidám még sose volt!

Fütyörészve öltözködik; megnézi magát a tükörben, hogyan fest szerzői frakkjában. Lefogyott, karcsú lett, ennek örül. Kihívják-e vajon, meghajol-e a közönség előtt? Úgy megy este a színházba, mintha menyegzőre menne.

Leopoldo Mugnone a haját tépi, tombol:

– Nem dirigálok!… Holnapra halasztjuk!… – ordítja magánkívül.

Puccininak a lélegzete is eláll.

– Mi történt, az ég szerelmére? – kérdezi riadtan.

– Pók mászott a frakkomra! – sápadozik Mugnone. – Ez a legvészesebb jel! És fekete macska szaladt át az utamon!… Nem dirigálok.

Puccini nevet. De „Popoldo" nem tréfál. Semmi áron nem akar kötélnek állni. Puccini nyugtatja, rimánkodik, könyörög, az igazgatóval, a szereplőkkel együtt. Végre megtörik Mugnone: fogja a pálcáját, s egy mélységes sóhajjal lemegy a zenekarba.

De egyetlen pillanat múlva visszarohan megint, teljesen feldúlt arccal.

– Ugye megmondtam neked, te szerencsétlen: tizenharmadika, péntek! – üvölti Puccini felé. – Nem jött el az oboás, bizonyára meghalt!

Most nem lehet megállítani, most nem lehet vele beszélni: fogja a lebernyegét és rohan a kiskapu felé, rohan ki a színházból. A kapuban majd feldönti a cammogva megérkező derék oboást, akinek megállt az órája.

A közönség zajong, topog és fütyül. Jó előjelek. „Biztos bukás!" súgja Mugnone Puccininak, amikor végre belökik a zenekarba.

Félórával későbben kezdenek: a közönség dühös.

De alig indul a játék, – (hogy játszanak és énekelnek ezek a fiatalok és milyen átszellemült hévvel vezényel Mugnone!) – már nyíltszíni taps: Mimi áriáját megismételtetik, Rodolfo áriáját is újra akarják hallani: „Bis!… Bis!…" hangzik folyton, a földszintről és a karzatról egyaránt. Már az első felvonás végén tombol a közönség: feláll és úgy tapsol „Autore!… Puccini!… Evviva Puccini!" De Giacomo még nem mutatkozik. Hagyja, hogy az énekesek és Mugnone hajlongjanak helyette.

Majd csak most dől el a harc: jön a merész és kényes második felvonás. De a siker még fokozódik, ha ugyan ez lehetséges. Ada Giachetti remek, és milyen szép! Önmagát múlja felül ez a lány. A Museita-keringőt kétszer megismételtetik. És függöny után megint vad ordítozás, taps, követelik a szerzőt. Puccini még mindig vár, megkínozza kicsit a közönséget. Áttapsolják a szünetet. Megnyertük a csatát! – mosolyog Puccini, de babonából hármat kopog, nehogy elkiáltsa a sikert.

Igen, így álmodta ezt a harmadik felvonást: ez a tökéletes poézis. Most elnémul a tömeg; csak itt-ott hangzik egy-egy felcsukló sírás. De függöny után felpattan az egész közönség, ordít és tapsol, lángol a lármától az egész terem, követelik a szerzőt, nincs, többé kitérés. S ahogy megjelenik Puccini a függöny előtt, ujjongó hangorkán köszönti. Nem engedik le a színpadról, látni akarják, újra meg újra. Mugnone már a helyén van, folyton kopog a pálcájával, és Puccini még mindig hajlong.

A negyedik felvonás – nehéz leírni. A kabát-áriát háromszor énekli el a basszista. S attól a pillanattól fogva, hogy a haldokló Mimit behozza Musetta, az egész közönség könnyezik – Puccini is.

Függöny. Könnyben úszó arcok, önfeledt tapsok. Hajlonganak mind, egyszer, kétszer, hússzor, de a taps semmit se gyöngül, a közönség üvölt. Dobálják rájuk a virágot: már az egész színpad tele van virággal. Bis!… Bis!… Bis!… Da capo!… harsogja kórusban az egész terem. Mugnone nem érti: mit akarnak megismételtetni velük? „Az egész felvonást!" – kiáltják mindenfelől. Ilyen még nem volt!… Mugnone összetereli a már cihelődő muzsikusait és elkezdi elölről a negyedik felvonást.

A közönség megint őrjöng. Még mindig nem mozdul. Puccini arcán végigfolynak a könnyek: úgy áll ott mozdulatlanul, lehajtott fejjel. Aztán megcsókolja Mugnonet és sorban minden énekesét, a legőszintébben, minden teatralitás nélkül.

Már csak ketten állnak a függöny előtt: Mugnone és ő. A zenekar már sötét, az énekesek öltöznek. És megint felhangzik a követelő kívánság: „Bis!… Da capo!…"

Mugnone engedelmeskedik. Kifényesedik a zenekar. Ügyelők és színházi szolgák rohannak a muzsikusokért, s a már lesminkelt és polgári ruhába öltözött énekesekért. Soha még közönség nem látott egészségesebb és elegánsabb és boldogabb Mimit, mint a gyönyörű ruhában és kalappal a fején megjelenő La Stehle kisasszonyt. A haldoklási jelenettel kezdik.

A huszonkilenc perces negyedik felvonás másfél óráig tartott. Már régen elmúlt éjfél, amikor találkozik Puccini Mugnoneval és hat fiatal harcosával egyik eldugott kis kocsmában. Valósággal szerelmes beléjük.

– Soha nem lesz több ilyen estém – mondja meghatottan Puccini: – Köszönöm nektek, gyerekek!… Popoldónak, nektek és Szicíliának!

És mit írtak a lapok?... Mit írhattak volna? Ha mást írnak, a palermói közönség szétverte volna a nyomdájukat. Azt írták: „ … Soha nem látott fergeteges siker!…

Kétszer megismételt negyedik felvonás!… A Bohémélet remekmű!… Puccini teljes diadala!!…"

Puccini sürgönyzött Illicának és Giacosának:

Mimi legyőzte Musettát.

III.

AZ ÉN DIADALMAS NYARAM – így nevezte Giacomo Puccini ezt az 1896-os nyarat. Érezte, hogy soha többé nem lesz életében ilyen nyár. Harminchét éves volt.

Mindenkinek az élete kulminál egyszer, gondolta magában, most az én életem érkezett el a kulminációs pontjára. Küzdelmes, gyötrelmes volt az út felfelé, de szomorúbb lesz lefelé. Itt kellene megállni, ezen a ponton, itt kellene megmaradni időtlen időkig. Most valóban mindene megvolt: családi boldogság, béke, öröm. Elvira szerelme, okossága, rendje, a gyerekek kedvessége, vidámsága, – Fosca már tizenhat (és milyen gyönyörű, valódi toszkán szépség, egészen az anyja!), Tonio tíz –, a barátai rajongása, két nagyszerű munkatárs, a legkitűnőbb kiadó, mindenféleképpen, a legmeghatóbb testvérek, dicsőség, és pénz, mérhetetlen sok pénz, autó, motorcsónak, vadászat, horgászat, kártya, ez a tündéri Torre del Lago, és Lucca, és Viareggio, – semmi, de semmi nem hiányzott az életéből, beteljesült minden.

Csak egyetlen vágya nem teljesült még: hogy megismerje a világot – az egész világot. Hiszen már elkezdte az utazást, mint kóstolgató gyerek, volt már Budapesten, Bécsben is, és felfedezett két kis bajor várost, Ingolstadtot és Fuldát, de mi volt mindez az egész világhoz képest, s a világ oly gyönyörű, olyan izgalmas, olyan érdekes!

Ezen a nyáron volt először Bayreuthban, Richard Wagner Wáhnfried-jében, s végighallgatta a Festspielhaus-ban az ünnepi játékokat, A bolygó hollandi-tól a Parsifal-ig, a legalázatosabb lélekkel és a legnagyobb gyönyörűséggel. Még mindig a Parsifalt tartotta a legmegrendítőbb operának. Vendége volt Cosima Wagnernak, a nagy Liszt Ferenc nagyszerű lányának, Wagner özvegyének, Bayreuth „fejedelemasszonyának", megismerte Wagner gyermekeit, Siegfriedet és Évát (Sieglindét), megismerte a magyar Richter Jánost, a legkitűnőbb Wagner-dirigenst, az ünnepi játékok zseniális rendezőjét, – és büszke volt, igenis büszke volt arra, hogy úgy fogadják mindenütt, mint valami kiskirályt, mint Bayreuth egyik díszvendégét.

Elvira csak ritkán utazott vele, az asztmájára panaszkodott, és vigyáznia kellett a gyerekekre is – ezt lássa be Giacomo. Giacomo belátta, s utazott egyedül, Elvira nélkül. Elvira ezt nem bánta: legalább kitakaríthatom, kifestethetem egyszer a házat, nem zavar semmi. Nem lehet bírni ezt az állandó vendégeskedést.

Én vagyok a hűség, de szeretem a változatosságot, az új élményeket, gondolta magában Puccini komolyan: hű vagyok Luccához, Torre del Lagóhoz, – Torre del Lago az én Wahnfried-em, – elkóborolok néha más városokba is, de mindig visszatérek hozzá, szomjas nosztalgiával, változatlan szerelemmel. S így vagyok mindennel, barátokkal, testvérekkel, Elvirával is, aki tökéletes feleség, mindig visszatérek hozzájuk, nem ragad el tőlük semmi. Hűség, igen, hűség és hála, de nem rabszolgaság, nem polgári karám, nem feláldozása az egész életnek, az egész világnak!

NAGY ÖRÖMBEN volt része Puccininak: meglátogatta őket „Sor Giuli", hacsak egyetlen napra is. El volt ragadtatva Torre del Lagótól.

Délelőtt egyetlen szó sem esett operáról, színházról, munkáról, tervekről. De ebéd után, fekete mellett, mégiscsak erre terelődött a szó.

– Nagy sikere volt a Bohémélet-nek Bresciában és Nápolyban is. Mindennap leköti egy-két újabb város – számolt be Ricordi.

– A külföld nem mozdul?

– Dehogy nem. A Manon Lescaut már meghódította egész Németországot. Most persze a Bohémélet-et is kérik mindenütt. De nemcsak Németország érdeklődik utána, hanem Budapest, Bécs, Moszkva, Prága, Párizs…

– Párizs? Massenet fellegvára? Ahol Leoncavallo Bohémélet-ét is adták?

– Éppen tegnap kaptam levelet André Messager-től, az Opéra Comique igazgatójától.

– Honnan ismeri Messager a Bohémélet-et?

– Elküldtem neki egy partitúrát, és mellékeltem hozzá a palermói és nápolyi kritikákat.

– De szeretném megismerni Párizst! – sóhajtott fel Puccini.

– Majd kiutazol a premierjeidre – nevetett Ricordi.

– Ne biztassa Giacomót, kérem. Úgyis folyton utazik! – szólt közbe Elvira.

– A legérdekesebbet még nem meséltem el: már Amerika is felfigyelt rád. Két város érdeklődik a Bohémélet és a Manon iránt: New York és Buenos Aires.

– Hihetetlen!…

– Mehetsz Argentínába struccra vadászni – nevetett Elvira.

– El is megyek! És hozok neked strucctollakat a kalapodra.

– De New Yorkba én is veled megyek ám. New York érdekel.

– No, végre! Csakhogy elkísérsz valahova te is.

– Tudja, Ricordi – mondta Elvira –, Giacomo nagy gyerek.

– Tudom, asszonyom – felelte „Sor Giuli". – Éppen ez benne a megkapó.

– És mi van Leoncavallo operájával?

– Már alig adják valahol.

Puccini mindent tudni akar:

– És mit írnak a milánói kritikusok? – kérdezi. – Azok, akik sárba tiportak: a Berseziók, a Berták? Hogyan mossák tisztára magukat?

Ricordi nevet.

– Ne féltsd te őket, nem olyan szégyenlős kislányok azok. Vastag a bőrük. Azt írják, hogy a torinói előadás volt gyalázatos: az vezette félre őket.

– Nem igaz!… Hazugság!… A torinói előadás jó volt, s Arturo Toscanini a legremekebb karmester, akit életemben hallottam. Nem engedem őt bántani!

Giulio Ricordinak van egy nagy bánata: Giacomo Puccini nem szereti a fiát, Tito Ricordit, akit gúnyosan elnevezett „Savoyai hercegnek". Ezt tudja, ezt érzi. Kicsit talán téved Giulio Ricordi: Puccini annyira nagyra tartja őt, hogy hozzá mérve kicsinek látja a fiát. Giulio barát és művész, Tito pedig üzletember, remek üzletember – így látja Puccini. Igen, igen, lehet, de akkor miért szereti Puccini annyira Ricordiék fiatal igazgatóját, Carlo Clausettit?

– Szeretném, Giacomo – mondja „Sor Giuli" kedvesen, diplomatikusan –, ha kicsit összemelegednétek a fiammal, Titóval. Ő nagyon nagy híved, hidd el, és pontosan tudja, milyen érték rejlik benned. Nézd, én maholnap visszavonulok az üzlettől, megöregedtem, elfáradtam és nem is voltam soha igazi kiadó, igazi üzletember, szép lassan átadok mindent Tito kezébe, ő sokkal ügyesebb és mozgékonyabb nálam, remekül érti a szakmát.

– Tudom.

– Ő helyezte el külföldön a Manon-t és a Bohémélet-et, ő és nem én. Remek összeköttetései vannak, él-hal az utazásért és jól beszéli az idegen nyelveket. Nagyon tehetséges, szorgalmas, agilis ember. Beszélj vele néha, avasd be a terveidbe, az én kedvemért. Kicsit fáj neki, hogy mindig csak velem tárgyalsz, őt észre se veszed.

– Nehéz valakit észrevenni melletted – nevetett Puccini. – De minden úgy lesz, ahogy kívánod. Egyébként is én becsülöm Titót és hálás vagyok neki a sok fáradságáért.

Sétáltak kicsit, aztán leültek a tóparton egy padra.

– Gondolkoztál már a következő operádon? – kérdezte Ricordi.

– Már tudom is a nevét – nevetett boldogan Puccini. – Sardou Tosca-jából fogok operát írni.

Ricordi arca elborult.

– Ezt bajosan fogod tenni – mondta kedvetlenül. – Victorien Sardou már eladta a Tosca-t, mégpedig Franchettinek, apád hajdani tanítványának, aki már dolgozik is rajta. Luigi Illica írja a szövegkönyvet.

– Illica?!… A csibész! Majd kitekerem én a nyakát!

– Szóval, keress magadnak más szüzsét.

– Nem! – felelte határozottan, egy elkényeztetett gyerek akaratosságával Puccini. – Én a Tosca-t akarom. Vagy a Tosca, vagy semmi! Láttam benne Sarah Bernhardtot, felejthetetlen!… Már kigondoltam az egész opera menetét. Izgalmasabb lesz, minta Sardou drámája!

– Értsd meg, Giacomo: lehetetlen – próbálta lehűteni őt Ricordi. – Tudod, ki akarta megzenésíteni a Tosca-t? Verdi! Őt is meghódította a dráma, felkereste Sardou-t, aki a barátja, de Sardou nem tudott semmit se tenni: Fianchetti ragaszkodott a jogaihoz. Verdi kénytelen volt lemondani a Tosca-ról.

– De én nem mondok le róla! – kiáltotta szenvedélyesen Puccini és nagyot toppantott a lábával.

Felugrott, fel és alá járkált, megállt Ricordi előtt.

– Beszélj Franchettivel és mondd meg neki, hogy az a hátborzongató Tosca nem neki való. Hogy, biztos bukásba kergeti. Vedd el a kedvét. Ajánlj neki valami mást…

Ricordi búsan rázta a fejét:

– Nem, nem… ezt nem tehetem. Verdi miatt sem. De talán Illica, rá hallgat Franchetti, s az övé a szövegkönyv. És Sardout is jól ismeri, volt nála Párizsban, Franchettivel együtt.

– Remek! – ujjongott Puccini. – Legalább megbűnhődik a betyár a hűtlenségéért. Veled megyek Milánóba, hogy beszéljek Illicával.

– MIT HALLOK, te gazember? Hogy titokban megcsaltál? Hogy a hátam mögött Franchettinek írsz librettót?

Illica bűnbánóan pislogott.

– Tudod, a Tosca mindig izgatott – dadogta zavartan. – Éppen ráértem… Te se kértél tőlem semmi munkát. Hát gondoltam…

– A Tosca engem is izgat. De mennyire izgat!… Mutasd a szövegkönyvet.

Puccini figyelmesen átböngészte Illica szövegkönyvét.

– Ezzel befűthetsz, Luigi! – mondta nevetve. – Hajítófát sem ér.

Illica dühös volt.

– Franchettinek tetszik. Ez a fontos – dörmögte bosszúsan.

– De nekem nem tetszik – mondta nyomatékkal, szigorúan Puccini. – Mert én zenésítem meg a Tosca-t, nem pedig Franchetti, ha éppen tudni akarod.

– Te?

– Én. Mit vágsz olyan mulya arcot? Igenis én. Tosca az enyém lesz. És te fogod nekem megszerezni.

– Én?!… Hogyan?

– Tüstént beszélsz Franchettivel. Szidod a Tosca-t, elmagyarázod neki, milyen szörnyű rémdráma, s addig nem nyugszol, amíg le nem mond róla. Aztán nagylelkűen vállalkozol rá, hogy Párizsba utazol és megpróbálod elintézni az ügyet Sardouval, hogy felbontod vele a szerződést. Megteszed?

Illica némán nézte Puccinit, de a szeme nevetett. Puccini két marokkal megragadta a vállát, s alaposan megrázta:

– Felelj már! Megteszed?

– Ördög vagy… Megteszem. Megpróbálom.

Már egy hét múlva megkapta Puccini Illica sürgönyét:

Tosca a tied – Franchetti lemondott – Sardou örül.

– MÁR FELVÁZOLTAM az egész drámát, úgy, ahogy én látom – magyarázta Puccini Giacosának és Illicának. – Nem követtem mindenben Sardou-t, logikusabbá tettem a cselekményt és kiküszöböltem a hosszadalmasságokat. Fokoztam az izgalmat, a feszültséget. Megvallom, kicsit zavar, hogy Sardou költött nevekkel dolgozik: Scarpia, Cavaradossi, Angelotti… nem történelmi nevek, ezeket ő találta ki. Én szeretem a valóságot. De mit tegyek? Mindezek a nevek már átmentek a köztudatba, nem változtathatok rajtuk. – Giacosa felé fordult: – Ez egészen más feladata, mint amilyen a Bohémélet volt. Ennek a hangulata nem romantikus, lírikus, hanem szenvedélyes, gyötrelmes és sötét. Itt nem dolgozunk csupa kedves, jó emberrel, hanem vadállatokkal, amilyen Scarpia, Spoletta. És a hőseink sem olyan lágyszívűek, puhák, mint amilyen Rodolfo és Mimi volt, hanem elszántak, bátrak. Scarpia figurája nem olyan egyszerű, ő nemcsak gonosz és kegyetlen, hanem kéjenc is és világfi is. Amilyen gyűlöletes, olyan érdekes, fölényes, szóval…

Csodálattal hallgatták Puccinit, aki új cigarettára gyújtott közben.

– Szóval itt egészen más a feladatunk, más stílusra kell áttérnünk… és főleg neked, Giacosa, más verseket kell írnod; nem lágyakat, gyöngédeket, hanem drámai erejűeket, szenvedélyeseket. Érted? A Bohémélet-nél könnyeket akartunk aratni, meg akartuk rendíteni a közönséget, a Tosca-val az emberek igazságérzetét fogjuk felkorbácsolni és megborzongatjuk az idegeiket. Szelídek voltunk, most kegyetlenek leszünk.

Délután Giacosa és Illica együttesen átnézték Puccini részletes vázlatát.

Milyen nagy drámaíró ez a Giacomo – dörmögte magában Illica. – Megkereshetné a kenyerét a prózai színpadokon is.

Vacsora után már elkezdték a munkát.

– Az egyetlen szerencse – nevetett Giacosa –, hogy itt csak három felvonás van, nem négy!

– Tudod, hogy becéz téged az egész falu népe? – ugratta Illica Puccinit. – Te vagy a Maestro Cuccumeggiante, a hölgyikék költője!

Puccini nevetett:

– Csakugyan az vagyok.

Illica igazat mondott. Torre del Lago minden legénye, lánya így becézte azt a Giacomo Puccinit, akit rajongva szeretett. De éppen szeretetből adták neki ezt a tréfás gúnynevet, nem csúfolódásból.

Csak Elvirát bosszantotta kicsit ez a furcsa epitheton ornans. Szemrehányó mosollyal kérdezte Giacomótól:

– Mikor írsz már végre egy tisztességes nőről is?

Jó volt megint így együtt ülni hármasban.

– Dolgozzunk! – sürgette őket Puccini. De már az első jelenetnél megakadtak.

– Az ördög vigye el! – bosszankodott Puccini. – Nem ismerem a liturgiát, az egyházi szertartásokat. El kell utaznom Rómába, pap-barátomhoz, Don Pietro Panichellihez, hogy megtudjam tőle, milyen volt 1799-ben egy győzelmi istentisztelet.

– Fontos ez? – kérdezte Illica.

– De milyen fontos! A valóságot kell mindig követni, nem szabad hazudni a kényelem kedvéért.

Amilyen bohém volt az életében Puccini, olyan pedáns volt a munkájában.

Puccini már másnap táviratozott Don Panichellinek, s amint megkapta a válaszát, már indult is Rómába. Így hát félbe kellett szakítani az együttes munkát.

Mindent megtudott Puccini Rómában, amit tudni akart. A kicsit Mefisztó-arcú, kedves sovány dominikánus Don Pietro Panichelli, akit „Pretino"-nak és „Don Pie"-nek becézett Puccini, éjjel-nappal a rendelkezésére állt. Ezer kérdése volt Puccininak: szertartásról, körmenetről, liturgikus énekekről, a templomlátogatók viselkedéséről és öltözetéről, sekrestyésekről, ministránsokról, az oltári szolgálatot végző pap mozdulatairól, imájáról, miseruhájáról, – mindent tudni akart, és Don Panichelli minden kérdésére pontosan megfelelt. De a biztonság kedvéért még az öreg maestro Meluzzi-t, az országos hírű egyházi zenészt is maga mellé vette Puccini, hogy a győzelmi körmenetek régi egyházi énekeit lekottázza vele, sőt Giggi Zanazzo-t, a „Rugantino" levéltárosát és a Vandini testvéreket is bekapcsolta kutatómunkájába. Történelmi tanulmányokat is végzett Puccini, ismerni akarta Napóleon olaszországi hadjáratának, a marengói ütközetnek a teljes történelmi hátterét és a legapróbb részletét is. Az Angyalvár-ba is felment és jól megnézett mindent, hogy az emlékezetébe vésse, bejárta a Capitolium-ot, hosszú órákat töltött a Sant Andrea alla Valle ősrégi templomában, hogy kijavítsa mindazt, amit Sardou hibázott. A pápa svájci testőrgárdájának az egyenruháját is lemintázta. Puccini maga volt a lelkiismeretesség.

– A művész lelkiismerete a legnagyobb a világon – mondta mosolygó gúnnyal tudós barátainak.

Hazafelé útbaejtette Luccát, hogy meglátogassa a nővéreit. A véletlen úgy hozta, hogy az utcán találkozott legkedvesebb gyerekkori barátjával, Eugenio Riccivel, Taóval, a gömbölyűfejű parasztfiúval. Megörültek egymásnak, megölelték egymást. Alig változott ez a Tao, noha negyvenéves volt már, a feje éppen olyan gömbölyű volt, a szeme épp olyan tréfásan csillogott s az arcáról ugyanúgy lerítt a becsület, mint gyerekkorában.

– Emlékszel, Tao, hogy mennyit verekedtünk? – kérdezte mosolyogva Puccini.

– Mondok én neked valamit, Giacomo – mondta neki Tao: – Gyere el az én kis parasztnyaralómba, a Villa Mansi-ba, itt van nem messze, Monsacratiban, ott aztán dolgozhatsz, nem zavar meg senki. És zongorám is van…

– Zongorád? Neked?

Tao zavartan vakargatta nagy, gömbölyű fejét.

– Hát, gondoltam magamban, egyszer talán eljössz hozzám, ha olyan híres lettél is… és te nem tudsz meglenni zongora nélkül, azért vettem a zongorát.

Elragadó, megható ember volt Tao.

– Lesz tej, vaj, sajt, tojás, amennyit csak akarsz, és remek borom van, és szűz pipadohányom…

– Tudsz kártyázni?

– Hogy a fenébe ne tudnék!

Hát persze, hogy elment Taóhoz Puccini, hogyne ment volna, nem lehetett néki ellenállni. Sőt elvitte magával egyik hajdani közös barátjukat is, akivel szintén véletlenül találkozott Luccában: Luigi Pierit, a milánói postaigazgatót. Ez a Luigi Pieri is imádta Puccinit gyerekkora óta, tűzbe ment volna érte. Vidám, eszes ember volt és remekül kártyázott.

A Villa Mansi kedves volt, a bor, a dohány remek, és micsoda kártyacsatákat vívtak, a legvidámabb hahotával. Puccini egy jó briscola-partiért a világ végére is elment volna.

De éjszaka persze dolgozott, – dolgozott, – mint egy apostol. Ezúttal pipával a szájában. Nem a zongoránál, – alig ütött le néhány hangot –, de az íróasztal mellett. Jelenetről jelenetre, a leggondosabban, a legrészletesebben, kidolgozta az egész első felvonást. Könnyű dolga lesz Illicának. Jóformán csak a versek hiányoztak, azokat kell Giacosának megírnia, noha néhány verset is írt Puccini. Mindig szerette a verseket, kitűnő költő volt, a szó legkomolyabb értelmében. Verlaine-t, Baudelaire-t, Mallarmé-t, Rimbaud-t, Maeterlinck-et és d'Annunzio-t szerette. Impresszionista volt. Melankolikusak és kicsit ködösek voltak a versei.

Remek, vidám hetek voltak. Egy hónap Rómában, egy hónap Taónál, de ez igazán nem volt elvesztegetett idő. Igaz, hogy már hazavágyódott, hívta vissza Torre del Lago. Elvira, a két gyerek, a vadászat, a Bohém Klub, és a két kedves, bolond munkatárs: Illica és Giacosa. Jó lesz megint civakodni kicsit!

MOST VALAMIVEL simábban ment a munka, kevesebbet veszekedtek, mint a Bohémélet idején. Hiába, már összeszoktak: a sok közös küzdelem testvériséget teremtett közöttük. S egy hatalmas közös siker volt a hátuk mögött, ez mindennél jobban összeforrasztotta őket. Persze jó egynéhányszor összezördültek most is, különösen Puccini és Illica, akik nem bírtak a vérmérsékletükkel, ordítozva szétszaladtak, a munka hetekre megszakadt, de mind a hárman tudták, hogy hetek múlva mosolygó arccal összeülnek megint és folytatják a szövegírást, ott, ahol azt abbahagyták. Talán üdvös is volt, hogy közben kicsit kiszellőztették és lehűtötték a fejüket.

Puccini a Tosca-nál változtatott a munkarendjén. Nem várta meg a teljesen kész szövegkönyvet, hanem tüstént nekiült egy-egy jelenet megzenésítésének, hogy ne veszítsen időt. Mire hűtlen barátai megint visszatértek hozzá megbékélt lélekkel, ő már eljátszhatta nekik a megérlelt szöveghez a teljesen kész zenét.

Ez a zene csakugyan egészen más volt, mint a Bohémélet zenéje: erősebb volt, mutatósabb, csak nem volt olyan érzelmes, nem volt olyan meghatott. De talán még izzóbban lángolt benne Puccini szenvedélye, amely minden művét egyformán átfűtötte. De Puccini mindig mást és mást keresett, új utakat, új megoldásokat, új még merészebb hangszerelési hatásokat, soha nem jár kitaposott utakon, nem akarta olcsón megismételni a sikereit. Az új érdekelte mindig. Csak egy szempontra vigyázott a legféltőbb gonddal: hogy mindig természetes maradjon. „A művészet maga a természetesség", hangoztatta folyton. (Ugyanazt vallotta ő is, amit Maupassant.) Nem kell érthetetlen zenét írni ahhoz, hogy valaki modern legyen. A művésznek közérthető nyelven kell beszélnie, s mindenkihez kell szólnia, a világ minden emberéhez, de a legtisztább művészi eszközökkel. Éppen ez a nehéz, éppen ezt tudják kevesen. „Én mindenkinek írok, minden népnek, minden fajnak, fehérnek, feketének és sárgának egyaránt…" Szóról szóra így mondta.

Puccini minden operája között a Tosca a legteátrálisabb, a legszínpadszerűbb. Puccini színpadismerete, drámai érzéke, páratlan művészi ökonómiája ebben a művében mutatkozik meg tökéletesen. Pedig mennyi keserves vitája volt saját „drámaíró" munkatársaival, Illicá-val, Giacosával, még Victorien Sardou-val is, akit az „öreg mágusnak" nevezett.

– Milyen baritonistákra számítasz te? – aggályoskodott Giacosa, amikor eljátszotta nekik az első felvonás fináléját, a Va Tosca-t – Szegény Scarpia hangját se fogja hallani a közönség, túlharsogja majd a zenekar és a kórus!

– Ez lesz a siker, meglásd!

És Illica kétszer is kihúzta Toscának a mondatát, amikor előtte fekszik a halott Scarpia: „És ettől rettegett egész Róma!" De Puccini harmadszor is beírta a szövegkönyvbe ezt az általa kitalált mondatot, tudta, érezte, hogy hatásos, jó, látta maga előtt a színpadot.

– Éppen függöny előtt töröd a zenédet ezzel a prózai mondattal, lefokozod a véghatást! – dühöngött Illica.

– Nem, fokozom vele a hatást! – biztosította Puccini. Két felvonásban megegyeztek végre, de a harmadik felvonás végleges szövegében sehogy sem tudtak megállapodni. Giacosa egy úgynevezett „latin himnuszt" írt Cavaradossi számára, amelyet az közvetlenül kivégzése előtt énekel el, mint életének utolsó dalát. Maga a vers valóban gyönyörű volt: a művészet nagyságát dicsőítette. Meg is zenésítette Puccini; de érezte, hogy a halálra készülő festő szájába más szöveget kellene adni, valami sokkal emberibbet, természetesebbet, egyszerűbbet – csakhogy még nem tudta, hogy mit. Más megoldatlan problémái is maradtak Puccininak az általa mindig döntőnek tartott utolsó felvonásban. Mi történjék Toscával kedvese halála után? Elmenekül az Angyalvár-ból, vagy megőrül fájdalmában? Nem tudott határozni: egyik se jó. Illica persze pillanatonként talált valamilyen új megoldást, de Puccini rázta a fejét: ez sem az igazi, más kell ide, érzem.

„Sor Giuli"-t is bevonták a tanácskozásba. De Ricordinak, aki el volt ragadtatva a két első felvonástól, egyáltalán nem tetszett a harmadik felvonás.

– Elhamarkodtátok – mondta: dobjátok el és írjatok újat.

– Nem, nem – tiltakozott Puccini. – A felvonás jó. Csak meg kell találni a helyes befejezést és a himnusz helyett kellene valami más.

– A himnusz a legszebb! – mondta egyszerre Ricordi és Giacosa.

Giulio Ricordi azt is kifogásolta, hogy Puccini az Edgar-ból is átvett egy részt és beleszőtte a Tosca-ba. De Puccini hajthatatlan maradt:

– Itt a helye, érzem!

Éppen megakadtak a munkában, amikor megérkezett Párizsból Sardou sürgönye: „Szeretném, ha megtisztelne a látogatásával".

Látni fogom Párizst! – ujjongott Puccini, és már csomagolt.

KICSIT MEGIJESZTETTE Puccinit Párizs, szédületes forgalmával, lármájával és vakító fényeivel. Megijesztette és idegesítette. Egyetlen szót se tudott franciául, – se franciául, se angolul, se németül, egyetlen idegen nyelven sem. Elveszett gyermeknek érezte magát.

Így született meg az a keserves levél, amelyet Alfredo Caselli barátjának, a luccai drogistának írt:

Párizs, 1898. május 10, kedd.

„Drága Alfredo, –

torkig vagyok Párizzsal! Zöld erdők után vágyódom, egy jó bő nadrág után, melyben kényelmesen ringathatom a pocakomat, a tenger felől érkező, illatos szellők után, hogy tele tüdővel beszívhassam magamba az áldott sós levegőt!

Gyűlölöm az utcák kövezetét!

Gyűlölöm a palotákat!

Gyűlölöm a nagyvárosokat!

Gyűlölöm a stílusokat!

Imádom a nyárfák és a fenyők elragadó stílusát, a fasorok árnyékot nyújtó boltozatát, ott szeretném felállítani a templomomat, a házamat, a dolgozószobámat, egy újkori druidaként. Szeretek elheverészni egy törpeerdő friss zöldjében. Szeretem a rigót, a pacsirtát, a harkályt. Gyűlölöm a kocsilovat, a macskát, a háztetőkön ugráló verebet és a luxusebet. Gyűlölöm a gőzhajókat, a cilinderkalapokat és a frakkokat.

A hónap végén mutatják be itt a Bohéméletet. Remélem, itt leszel te is. – Szívből ölellek …"

Lassan, lassan mégis megbarátkozott Párizzsal. Különösen, amikor megismerkedett Marcel Prévost-val, a híres regényíróval, a Françoise levelei-nek ünnepelt szerzőjével, aki maga volt a kedvesség, az udvariasság, s aki remekül beszélt olaszul. Marcel Prévost megmutatta neki egész Párizst, a két operát, a boulevardokat, a Louvre-t, a rue de la Paix-t, a place de la Concorde-ot, a Montmartre-t és a Quartier Latin-t: a Café Momus-t és a Barrière d'Enfer-t, ahol a Bohémélet lejátszódik. Színházba is elvitte Puccinit, hogy még egyszer lássa Sarah Bernhardt-ot a Tosca-ban. És be is mutatta őt a nagy tragikának, aki „kegyesen" fogadta. Párizs híres ínyenckocsmáit is megismertette fiatal olasz barátjával a mindenre gondoló Marcel Prévost: a Lapérouse-t, Anatole France kedves vendéglőjét, s az előkelő, méregdrága Foyo-t, amely ugyanabban a házban volt, a Luxembourg-kerttel szemben, ahol Honoré de Balzac lakott valamikor. Aztán kocsiba ültek és kihajtattak Marly-ba, az „öreg mágus" otthonába. Hatalmas zászló lengett Sardou villáján, annak a diadalnak az örömére, hogy a Tosca újra színre került.

Érdekes, vonzó öregember volt Sardou. Inkább vén komédiásnak látszott hosszú, sovány, kicsit gyűrött arcával, szatirikus mosolyával, állandó bársonyzekéjében, barna kis sapkával a fején. Minden szava sziporkázóan szellemes, ő is tudott olaszul.

– Gyönyörű a villája, s milyen rengeteg könyv!

– Tudja – mondja Sardou elmaradhatatlan ironikus mosolyával –, kell nekem ez a sok könyv, hiszen belőlük plagizálok,[*] ahogy ellenségeim, a bukott szerzőtársak mondják.

Sok mindent beszéltek erről a közel hetvenéves vén mágusról Párizsban: hogy mesterember, hogy hatásvadászó, hogy rutinié, hogy színpadi technikus, hogy nem igazi költő, hogy nincs lélekanalízise, hogy nem tekint a dolgok mélyére, hogy csak a sikert hajszolja, – nem mondom, mindebben volt valami igaz, de ki írta vajon azt az ötven színdarabot, bohózatot, vígjátékot, színművet, verses drámát, tragédiát, „grand guignol"-t, amelyek meghódították az egész világot, ki írta „Az idegesek"-et, „A Benoiton család"-ot, „Az agglegények"'-et, a „Rabagas"-t, a „Fedora"-t, a „Theodora"-t, ki más, mint ez az örökifjú Victorien Sardou, aki fiatalabb volt minden harmincévesnél.

– A sikert, a hírt, a pénzt nem bocsátják meg az embernek soha azok, akik számára a szőlő mindig savanyú marad, akik reménytelenül áhítozzak a sikert – mondta Puccininak Sardou. – Azt hajtogatják lógó orral, hogy ők nem írnak sikerre. Nem igaz, hazudnak. Minden művész kívánja a sikert, hogy minél több emberhez jusson el a szava, Shakespeare is kívánta, Molliére is kívánta, Beethoven is kívánta. Csak a tehetségtelenektől óvjon meg az Isten! Minden tehetséges ember mögött száz tehetségtelen áll tőrrel a kezében, hogy a kellő pillanatban ledöfjék: ön is tapasztalni fogja ezt, kedves Puccini.

– Már megpróbálták velem is – mondta Puccini. – Szörnyűek voltak a Bohémélet, kritikái. Levágtak a sárga földig.

– Jó kritikákat akar? – gúnyolódott Sardou: – Küldjön a kritikus uraknak a premierje előtt egy-egy arany cigarettatárcát. Az eredmény biztos, szavatolok érte.

Tele volt az öregúr igazi gall szellemmel, fanyarral, csípőssel, blazírttal, cinikussal.

Remek vacsorát ettek, még remekebb italokkal. Mindössze hárman voltak: Prévost, Sardou, Puccini.

– Elhoztam önnek a kész szövegkönyvet – mondta Puccini. – Vagyis csak két felvonás van belőle teljesen készen, a harmadik körül még zavarok vannak, nem látom tisztán a befejezést. Szeretném a véleményét hallani, mester.

Leült a zongorához, ledobta a nyakkendőjét, kigombolta az ingét, ami nagyon tetszett az „öreg mágus"-nak.

– Csak a szöveget olvasom, de itt-ott zongorázom és énekelek is közben, hogy a muzsikával együtt a teljes hatást éreztessem. Kérek ide cigarettát, bort és feketét.

– Monsieur Sans-Gêne[*] – nevetett Sardou. Sardou és Prévost egyik ámulatból a másikba esett.

Minduntalan egymásra néztek.

– Tovább! Tovább! Gyerünk! – sürgette Sardou Puccinit az első felvonás után – Izgatott vagyok.

A második felvonás után azt mondta, szép színészfejét csóválva:

– Hogy milyen muzsikus ön, Puccini, azt mások fogják elbírálni, de arról biztosíthatom: különb drámaíró, mint amilyen én vagyok!

– Hallatlanul izgalmas! – mondta Marcel Prévost – Mondja, mester, hol szerezte ezt a színpadismeretet?

– De most jön a bökkenő: a harmadik felvonás – mondta szerényen Puccini. – Itt kell valamilyen megoldást találnom, hogy hatásos legyen a vége.

Eljátszotta a harmadik felvonást is, elmagyarázva, hogy hol érzi a bajt.

– Mi legyen Toscával? Megőrüljön? Szökjön meg?...

– Előbb döfje le az undorító Spolettát, aztán tűnjön el – mondta Sardou.

– De hogyan, és hova? – kérdezte Puccini.

– Nem fontos. Ezt bízza a közönség képzeletére.

– Nem, ezt nem lehet – tiltakozott Puccini meggyőződéssel. – Nem szabad a színdarabban nyitott kérdéseket hagyni. A közönség tudni akar mindent. És Tosca nem ölheti meg Spolettát. Már az is sok, hogy Scarpiát megöli.

– Azt hiszem, Puccininak igaza van – mondta Marcel Prévost.

Gondolkoztak, ittak.

– Megvan! – szökött fel a helyéről izgatottan az „öreg mágus". – Tosca az Angyalvár tetőpárkányáról beleveti magát a Tiberis-be.

– Mit csinál Tosca?! – kérdezte elhűlve Puccini.

– A Tiberisbe veti magát, ez a hatásos függöny!

Puccini hamiskásan mosolygott.

– Ezt nem teheti szegény – mondta. – Egyszerűen azért nem, mert nem távolugró világbajnok. A Tiberis ugyanis legalább húsz méternyire folyik az Angyalvártól. Nem is beszélve arról, hogy az Angyalvár tetőzeti párkánya, amelyről Tosca levethetné magát, háttal van a Tiberisnek.

– Fontos ez?! – mérgelődött Sardou. – A színpadi szerző szuverén joga, hogy megváltoztassa a valóságot a képzelete szerint. Azért játék a színház.

– A színház nem játék – dörmögte Puccini.

– Folyjon hát a Tiberis az Angyalvár és a Vatikán között, s a dolog máris rendben van.

– Azt már nem! Kinevetnek engem otthon, Rómában.

– Ugyan, kérem, ne legyen már olyan szőrszálhasogató! – legyintett Sardou.

Majdnem hajba kaptak. De a szelíd Marcel Prévost még idejében közbelépett:

– Szerintem Sardou alapötlete kitűnő – mondta csendesen. – Tosca legyen öngyilkos Cavaradossi kivégzése után, ez az egyetlen természetes megoldás, vesse le magát a párkányról a mélybe, mindegy, hogy hová.

– Igen, igen, ez így remek! – ujjongott Puccini, és kedves, boldog arccal fordult Sardou felé. – Köszönöm magának: megmentette az életemet! Mégis ön a mester, ön ért a színpadhoz, ön és nem én!

Barátokként váltak el. Sardounak nagyon megtetszett Puccini: nem hitte volna, hogy ilyen tehetséges.

Sok érdekes emberrel ismerkedett meg Puccini Párizsban. Mindenekelőtt a három muzsikussal, aki az Opéra Comique-ban a május 28-ára kitűzött Bohéméletet betanítja: Albert Carré igazgatóval, és a két karmesterrel, a nagybajszú André Messager-val és az olasz Luigrini-vel. Puccini mérhetetlenül csodálkozott, amikor megtudja, hogy Carré is, Messager is bohózatíró, a Folies Bergère számára írnak sikamlós bohózatokat, s ők ketten állnak az operaház élén. Ez Franciaország, ez Párizs, – ezt nem érti meg egy olasz soha. Mást sem ért meg Puccini: azt a véghetetlen lassúságot, kényelmet, nyugalmat, amivel itt a próbák folynak. Egy-egy új díszlettel hetekig is elpepecselnek. És ha beteg egyik énekes, az egész próbát lefújják. Milyen más otthon az iram, mennyivel fűtöttebb az izgalom, nagyobb a lelkesedés. Mugnone vagy Toscanini három-négy hét alatt tökéletesen betanítja a világ bármelyik operáját: legyen az akár a Parsifal vagy a Falstaff. Még szerencse, hogy az olasz Luigini fogja vezényelni a Bohéméletet. (Végül is megbetegedett Luigini, és Messager dirigált, Puccini nagy keservére!) Puccini azt írja Giulio Ricordinak „ … Hogyan öntsek ezekbe az álmos és passzív hivatalnokokba egy kis olasz lelkesedést, egy kis olasz vitalitást?!…"

Mindössze két dolog tetszik Puccininak az Opéra Comique-ban: az utolérhetetlen, tökéletes díszletek, a kosztümök, a ruhák, és Mademoiselle Marguerite Guirodon, aki megható gyereket formál Mimi-ből. Ők ketten nagyon jól megértik egymást: Puccini és Guirodon kisasszony. Már nem is olyan unalmas ez a Párizs!

De azért a művésznőt sem kímélte Puccini. Egyszer, amikor egy „becsempészett" trillát énekelt egyik áriájában, Puccini tüstént felszólt a színpadra:

– Ugyanazt mondom önnek, művésznő, amit Verdi mondott a világhírű Baltistini-nak: a zenét én írom, maga csak elénekli, amit én megírtam!

Victorien Sardou és Marcel Prévost által sok francia írót megismert Puccini. Köztük a nagy Alphonse Daude-t, Bizet barátját, ő volt a legrokonszenvesebb mind közül: halk, zárkózott, egyszerű, szomorú ember, látszott rajta, hogy költő, s az is látszott rajta, hogy vidéken él „az ő kis malmában", [*] szinte érzett rajta a friss búzaszemek illata, és sugárzott róla az emberség, a jóság. (Az ő műveiből kellene operaszüzsét választanom, gondolta magában Puccini). A másik barátja Emile Zola, a nagy regényíró, a kegyetlen verista, a keményarcú „ügyvéd". Minden mondata okos volt, de nem szellemeskedett folyton, mint a többi francia. Szinte komor embernek látszott. Általa ismerte meg az ügyes librettóírót, Abraham Dreyfust, az életfogytiglan börtönre ítélt szerencsétlen Alfred Dreyfus rokonát. Egy nagyszakállas, kövér, vidám emberrel is barátságot kötött Puccini: Tristan Bernard-dal, a nagysikerű vígjátékíróval. Mulatságos ember volt, minden szavával megnevettette.

De a legnagyobb élményt Puccini számára a fiatal Pierre Louys jelentette, az „Aphrodité" és a „Les chansons de Bilitis" világszerte ünnepelt, híres írója, ő is és a felesége is, José Maria de Heredia bájos, szép lánya: Louise de Heredia. Testvériséget érzett Puccini Pierre Louys-sal. Mintha önmagát látta volna benne. Ugyanaz a féktelen szenvedélyesség, érzékenység és érzékiség is, ugyanaz a ragyogó, sötét tekinteti, ugyanaz a nyolcvan cigaretta naponta, ugyanaz a sötét bőr. Egyforma szenvedélyek, egyforma örömök, ugyanaz az állandó változékonyság: melankólia és jókedv. Érdekes ember volt Pierre Louys, akárcsak a felesége: költők voltak mind a ketten.

– Mi még írunk együtt valamit, Puccini – mondta neki mosolyogva olaszul Louys: – szeretem az operáit, hallottam mind Milánóban, és szeretem a hazáját, Itáliát. Az ön Paradicsomát, Torre del Lagót is ismerem jól.

Egy barátját is bemutatta Puccininak: a még nála is fiatalabb Maurice Vaucaire-t, a rokonszenves, szelíd költőt. Vele is barátságot kötött Puccini.

A festőkkel itt is jóban van Puccini, mint mindenütt a világon. Megcsodálja Manet, Renoir, Courbet képeit, s valamilyen homályos sejtése támad, hogy az ő művészetének is valamelyes köze van ezek művészi törekvéseihez. Nagy örömére Boldini, a Párizsban élő olasz festő megfesti az ő pasztell-portréját: remekül sikerült.

Mindenütt sikere volt Puccininak Párizsban, egyetlen balsikere volt csak. Egyik üres délelőttjén elhatározta, hogy meglátogatja Sarah Bernhadtot párizskörnyéki villájában. Hatalmas csokor vörös rózsát vásárolt és kocsiba ült. A nagy tragika ott sétált a kertjében, szerepkönyvvel a kezében. Ahogy megpillantotta a közeledő Puccinit – nyilván fogalma sem volt, hogy kicsoda – kiabálni kezdett:

– Micsoda tolakodás ez! Hordja el magát, de azonnal, mert magára uszítom a kutyáimat! Nem adok autogramot!

– Én se adok magának! – kiáltotta vissza dühösen Puccini. – Giacomo Puccini vagyok!

Talán nem tudta Puccini, hogy Sarah Bernhardt volt egész Párizs legbolondosabb, legexcentrikusabb teremtése. A legkülönösebb bolondériája az volt, hogy gyönyörű kriptát építtetett magának Párizs temetőjében, a Pére-Lachaíse-ben és felvésette a sírkőre:

Itt nyugszik Sarah Bernhardt

Született 1844-ben, meghalt … – ban

És minden reggel próba előtt imádkozott leendő sírjánál, sőt a rossz nyelvek szerint bele is feküdt néha a kriptába helyezett érckoporsóba. „Becsapom a Halált – mondta ravasz arccal barátainak. – Azt hiszi, hogy már ott fekszem a koporsómban, s elfelejt értem jönni."

Végre megvolt a Bohémélet premierje is. Párizs el volt ragadtatva a fiatal olasz komponista párizsi operájától. A sajtó is remek volt – Massenet ellenére. Guirodon kisasszony megható kis Mimije nagy sikert aratott. Ennek külön örült Puccini.

Végül fájt a szíve Puccininak, amikor június elején búcsút mondott Párizsnak. Végeredményben négy gazdag hetet töltött a francia fővárosban. Olyan barátokat szerzett, mint amilyen Alphonse Daudet, Victorien Sardou, Emile Zola, Marcel Prévost, Pierre Louys, – ő, a kis luccai Giacomo Puccini. Csodálatosak ezek a francia írók! Igaz, hogy nagyon lefogyott, és sokat fájt a feje az állandó párizsi széltől – de megérte, szép volt. Szép és tanulságos.

A legszívesebben egyenesen hazautazott volna Puccini, Torre del Lago már nagyon hívogatta, de „Sor Giuli" fia, Tito Ricordi levélben megkérte őt, hogy ejtse útba Montecarlót, ahol nemrégen mutatták be a Bohémélet-et. Egy fiatal tenorista énekli Rodolfót: valami Enrico Caruso. Hallgassa meg, hogy csakugyan olyan jó-e.

Montecarlo elbűvölte Puccinit. Elmerengve ült az öböl egyik padján és gyönyörködve nézte a domboldalon egymás fölé ágaskodó házakat – és milyen jó volt megint ez a sós tengeri levegő! Gyönyörű volt itt minden, tündérien szép: a Kaszinó mögötti hatalmas terasz közvetlenül a tenger fölött, bársonypuhaságú fekvőszékeivel, az úgynevezett „arany opera" magában a Kaszinó épületében, s a szállodája is, a Hotel de Paris,– ilyen szállodában még nem lakott. És micsoda luxus: elképzelhetetlen! Csak egy nem tetszett Puccininak: Caruso, a tenorista. Óriási hang, szép hang, de még kicsit nyers és fegyelmezetlen. Kár. Nem igazi Rodolfo, nem kis bohém költő.

Annyira nem tetszett ez az Enrico Caruso Puccininak, hogy megakadályozta barátját, Luigi Pierit, akivel véletlenül találkozott Montecarlóban, hogy meghallgassa őt a Bohémélet-ben. Elkérte tőle a jegyét és összetépte.

MOST HÁT VÉGRE otthon volt megint, az ő Wahnfried-jében, az őt állandóan mosolyogva váró Torre del Lagójában, távol minden lármától, a legbékésebb csendben, szerettei körében. Remek érzés volt. Milyen komoly és nemes Elvira toszkán szépsége, milyen aranyosan fénylik barnásszőke haja, s hogy ragyog tündéri fiatalságában ez a nagylánnyá kivirult Fosca, „la dolcemente forte", s hogy megnyúlt a kis Tonio, nagy legény már ő is, tizenkét éves, s milyen jól esik megveregetni Lappore hátát, vadkacsázni vele kicsit, és briscolá-t játszani Pagnival és Lodovico Tommasival egy jó poncino[*] mellett, – még a kávé íze is más itthon! – s milyen jó lesz megint veszekedni Illicával és Giacosával, hogy mindig megtalálják a legművészibb megoldást, nem kímélve magukat soha.

Giacosának és Illicának tetszik az új befejezés. Gyorsan megcsinálják: Tosca leugrik az Angyalvár-ból, ez a logikus, ez az életszerű. S noha Puccini még mindig nem békült ki a kivégzés előtti tenoráriával, azzal a bizonyos „latin himnusz"-szal és az utolsó duettel, mégis befejezik az operát és beküldik a harmadik felvonást is Milánóba, Giulio Ricordinak. És Ricordi megint azt írja egy lesújtó levélben, hogy a harmadik felvonás elhibázott, rossz, nem eléggé színpadszerű, a zene sem tudja meggyőzni őt, írjanak újat, dobják el ezt. Egyébként fiának, Titónak is ez a véleménye. Most először történik megismerkedésük óta, hogy nem értenek egyet Giacomo és „Sor Giuli", – eddig inkább Puccininak nem tetszett semmi és Ricordi volt az, aki lelkesedett mindenért. Szenvedélyes levelet írt Giulio Ricordinak Puccini, védi az igazát, védi a Tosca-t: úgy jó, ahogy van, nem változtat rajta egyetlen betűt sem.

Hiszen mindenkinek egyformán tetszik a Tosca elejétől végig. Mugnone, a kedves, bolond, zseniális „Popoldo" a szakállát tépi elragadtatásában, a barátok őrjöngenek, Elvira és Fosca boldog, csak úgy sugárzik az arcuk a büszkeségtől, örömtől, – s egyszerre csak egy autó áll meg a kapu előtt: Arturo Toscanini ugrik ki belőle. Ez aztán az öröm: Mugnone és Toscanini együtt.

És Toscanini is el van ragadtatva a Tosca-tól: nem szabad változtatni rajta. Véleménye szerint a harmadik felvonás a leghatásosabb, – Ricordi téved, a fia befolyásolja. Ez döntött: Mugnone és Toscanini egybehangzó véleménye. Senkit se becsül náluk nagyobbra Puccini.

Meglepő hírt hoz Toscanini Puccininak. Télen a Scala is bemutatja a Bohémélet-et, s ő maga fogja dirigálni.

– Nagyszerű – ujjong Puccini. – És ki énekli Rodolfót?

– Egy tüneményes új tenorista – feleli Toscanini –, Enrico Caruso.

Puccini szólni se tud meglepetésében.

– Most hallottam éppen Montecarlóban – mondja zavartan. – Kiábrándító volt.

– Tudom – mosolyog Toscanini. – De hallgasd meg Milánóban, ha majd én tanítom be neki Rodolfót!… Egyébként nem ez lesz a Scalaban az első fellépése: Franceso Cilea új operájában, a L'Arlesiana-ban mutatkozik be. Ott is remek lesz. Meg kell hallgatnod.

Puccini szót fogadott Toscanininek. Meghallgatta Cilea nagysikerű operáját. Az opera is szép, de a siker főrészese: Enrico Caruso. Bámulatos, mit fejlődött ez az ember néhány hónap alatt!

Most már izgatottan várja Puccini a Toscanini által betanított új Bohémélet-et. Enrico Caruso tökéletes. Soha még nem hallott ilyen Rodolfót, soha, sehol! Toscanini csodát művelt. Bemegy Caruso öltözőjébe, gratulál neki, megöleli.

Még valaki van az öltözőben, kedves, régi ismerőse: a palermói Musetta, a szép Ada Giachetti.

– Hát maga mit keres itt, művésznő? – kérdezi csodálkozva Puccini.

– A vőlegényemet – feleli mosolyogva Ada Giachetti és Enrico Carusóra mutat.

NAGY ÖRÖM várja otthon Puccinit. Rengeteg felgyülemlett levele között két rendkívüli levél van: a milánói és velencei konzervatórium egyformán felajánlja neki a zeneszerzési tanszéket. Ez jólesik Puccininak. Ponchielli örökébe léphetne, ha akarná. Közben komponálhatna is kedve szerint, semmi akadálya nem volna. De nem teszi, nem teheti. Meg kell őriznie teljes függetlenségét, szabadságát, nem korlátozhatja senki és semmi, hogy akkor dolgozhasson, henyélhessen, utazhasson, vadászhasson, kártyázhasson, akkor és ahol neki éppen jólesik.

– Nem akarok én tanítani senkit, inkább nekem kell még sokat tanulnom – mondja elragadó kisfiús mosolyával.

Távirat érkezik Párizsból.

Kérem jöjjön azonnal – partitúrát hozza magával –

Sardou.

Mit akarhat tőle a vén mágus?

De nem kérdez semmit, csomagol és vonatra ül.

– Itt vagyok. Miért hívott, mester? – kérdezi Sardou-tól.

– Mert szeretném, ha eljátszana a Tosca-t egyik kitűnő öreg barátomnak – feleli finom, ironikus mosolyával Sardou.

– Kinek? Ki az?

– Majd megtudja holnap. Nagyon érdekli őt a Tosca és szeretné önt megismerni. Tehát holnap hat órakor!

Kicsit furcsa ez a Sardou, gondolja magában Puccini. Csak úgy iderendeli az embert, mintha itt laknék a szomszédban, hogy elszórakoztassam egyik barátját. Mi vagyok én: az udvari bolondja? És mit titkolódzik? Ki lehet az az ember?

Puccini rosszkedvű, ahogy kihajtat Marlyba. Fárasztó is ez a folytonos játék és éneklés. Szórakozottan lép be Sardou dolgozószobájába. Kezet fog az eléje siető házigazdával és… csak most pillantja meg, nem hisz a szemének: Giuseppe Verdi! Ott ül az öregúr szelíden, fehéren egy öblös karosszékben, egészen elvész benne, olyan kicsi lett már!

Puccini igazán úgy áll Verdi előtt, mint egy megszeppent kisdiák a tanára előtt.

Bosszantja Sardou szellemeskedése: – Azt hiszem, az urak hírből ismerik egymást.

– Nem tudtam, maestro, hogy ön Párizsban van…

– Az Otello-t jöttem meghallgatni. De a Bohémélet-et is hallottam, szívből gratulálok: őszinte, megható és érdekes munka.

Milyen friss még mindig Verdi, pedig már nyolcvanhat éves.

– Örülök, Puccini, hogy ön zenésítette meg a Tosca-t, nem pedig Franchetti. Én magam is gondoltam rá…

– Tudom.

– De ehhez az izzó témához az ön szenvedélyessége és fiatalsága kell.

Most történt meg először Puccinival, hogy lámpalázzal ült le a zongorához: rettenetes kicsinek érezte magát. De azért ledobta a nyakkendőjét, felgombolta az ingét.

Verdi feszült figyelemmel hallgatja. Bólogat, tapsol is. Puccini boldog. Már a harmadik felvonást játssza, az utolsó tenoráriát, azt a kétséges „latin himnuszt".

Verdi felugrik, odamegy a zongorához, eltolja Puccinit, leül a helyére és reszkető kézzel maga elé húzza a partitúrát.

– Ez gyönyörű! – kiáltja. – Ez a legszebb, amit ön eddig írt. Én játszom, maga énekelje.

Még egyszer elhangzik a tenorária, aztán továbbjátszik Puccini, befejezi a Tosca-t. Lelkesen mondja Verdi:

– Biztos vagyok a sikerében. És azt a latin himnuszt a művészet nagyságáról az egész világon énekelni fogják. Megrendítő! Kitűnő!

Puccini idegesen járkál, mélyen lehorgasztja fejét, megáll Verdi előtt és halkan, szinte bocsánatkérően mondja:

– Az a himnusz nem kitűnő, hanem értéktelen szamárság.

Megdöbbenve néznek rá. Most már szenvedélyesen mondja Puccini:

– Tessék elképzelni, maestro… ha ön tudja, hogy pár perc múlva kivégzik, akkor nem fogja a latin művészetet dicsőíteni választékos szavakkal, hanem… hanem, mint az életéért reszkető hitvány kis ember, fel fog jajdulni: meg kell halnom, nekem nyomorultnak, pedig úgy vágyom élni!… Ez az élet, ez az ember! Igen, ez az… végre megvan, megtaláltam, egy év óta keresem!

Ragyogott az örömtől. A két nagyszerű aggastyán megrendülve nézte. Tudták, igaza van.

Alig ért haza Puccini Torre del Lagóba, ledobta a kabátját, leült a Förster-pianino mellé, mindenkit kikergetett a szobából és kapásból, ott rögtön, néhány óra alatt, megteremtette legnépszerűbb áriáját, Cavaradossi levéláriáját: „E lucean le stelle…" A szöveget, a verset is ő maga írta hozzá.

Másnap Mugnone majdnem széttépte őt elragadtatásában.

KEDVES ÖTLET volt Puccinitól, – igazi Puccini-ötlet: meghívta Viareggióba, az Albergo Fiorenza-ba a római Tosca három kijelölt főszereplőjét, Ericlea Darclé-t, Enrico de Marchi-t, Eugenio Giriddoni-t, valamint a leendő karmestert, Leopoldo Mugnone-t és munkatársát, papbarátját, Don Pietro Panichelli-t, akit a Floria Tosca-szerű Ericlea mellé ültetett.

Szegény Pietro Malfatti-nak, a kis szálloda tulajdonosának, a „sültagyú Pietro"-nak, ahogy őt Puccini nevezte, még sohasem volt ilyen nevezetes napja, mint ez. Nem tudta izgalmában melyik lábára álljon. Puccini, aki remek szakács volt, rendelkezett:

– Szalonka és fenyőmadár legyen szalonnában sütve, olajbogyóval, jól meglocsolva vörös borral… – s folytatta vagy tíz percig: pompás lakoma lesz, ritka italokkal.

Kitűnő volt a hangulat: nevettek, tréfáltak, bolondoztak, mint a gyerekek. De egyik percről a másikra komolyak lettek, áhítatosan komolyak.

– Figyeljetek jól, álljatok ide körém! – mondta nekik Puccini: – Előbb elmagyarázok, eljátszom nektek mindent, s eléneklem az áriákat, aztán ti következtek: Mugnone zongorázik és ti énekeltek úgy, ahogy azt tőlem hallottátok.

Tökéletes rendező volt Puccini: a színház volt az élete.

Mindenki dolgozott, csak Don Pietro Panichelli ült boldogan és tétlenül kopott reverendájában: – még életében nem érezte magát ilyen jól. Egyik munkaszünetben intett neki Puccini:

– Gyere velem, Don Pie! Kapsz valami szépet. Kimentek az öltözőbe. Egy hosszú barna dobozt adott át a papnak:

– Ez a honorárium, a segítségedért, ami aranyat ért nekem.

Egy gyönyörű új reverenda feküdt a dobozban. Don Panichelli Mefisztó-arca sugárzott az örömtől. De azért restelkedve mondta:

– Túl szép ez nekem. Nem merem felvenni. Még azt találják hinni a hívek, hogy a Péter-fillérekből loptam össze ezt a csodálatos reverendát.

A MUGNONE-házaspár római lakásában együtt szállt meg Elvira és Giacomo. A bemutató napja volt: 1900. január 14.

– No, mit mondanak a capitóliumi kakasok, Popoldo? – tréfálkozott Mugnoneval Puccini: – Mit jósolnak estére?

Megelégedett, vidám volt. Rengeteget dolgoztak együtt, mégpedig remekül, megértették egymást mindenben mindig, a zenekar hibátlan, az; énekesek kitűnőek, különösen De Marchi és Ericlea Darclé, aki pompásan játszott is. Nyugodt volt egészen.

Bezzeg Mugnone maga volt a nyugtalanság.

– Csak tréfálj – dörmögte idegesen. – Addig tréfálsz és nevetsz, amíg este sírni fogsz. Nézd, itt ezt a levelet! Ilyet még nem láttál! – és egy levelet tartott Puccini orra alá.

– Én is kaptam ötöt – mondta Puccini vidáman. – Csak nem ugrasz be anonim levelek ijesztgetésének? Vagy attól félsz talán, hogy csakugyan bombát dobnak a fejünkre? Ilyen még nem volt a világon.

– Nem volt?! – horkant fel Mugnone. – Kérdezd meg a feleségemet, ő majd megmondja neked. Hát idehallgass, te okos! Nyolc évvel ezelőtt, Barcelonában, a Teatro Liceo-ban, bombát dobtak a zenekarba, s valóságos csoda, hogy életben maradtunk. Hát nekem egy bombából elég volt!

Egész Róma tele volt a rémhírrel, hogy a Tosca premierjén bombát dobnak a nézőtérre. Suttogó szájak terjesztették a hírt. A Teatro Costanzi igazgatója és maga a rendőrség is kapott fenyegető leveleket. A római rendőrkapitányság az Opera bejáróihoz detektíveket rendelt, akik mindenkit igazoltattak és a gyanús embereket meg is motozták.

Mi történt? Milánó, a nagy, büszke Milánó, a dúsgazdag Milánó, feldühödött, felmordult a hálátlan és hűtlen Giacomo Puccini ellen, akit ő nevelt, ő tanított, ő táplált, ő nyúlt a hóna alá, ő dobta fel a hírét, hogy aztán meghódítsa az egész világot. Ő állt ki Puccini mellett, amikor még nem kellett senkinek. Beengedte a Scala-ba a Capriccio Sinfonico-val, előadta két vékony operáját, a Le Villi-t és az Edgar-t, előlegezte neki a bizalmát. És ez a cudar Puccini, amikor Milánó jóvoltából világhírű lett, hátat fordít Milánónak és az igazi nagy operáit Torinónak és az örök vetélytársnak, Rómának adja! Ezt megkeserüli! Majd megmutatja neki Milánó, hogy nem lehet vele ujjat húzni, nem lehet őt megsérteni, – megmutatja neki, hogy milyen hatalmas!

A milánói vonat csak úgy ontotta az embereket Rómába, s titokzatos milánói kezek felvásárolták a premier jegyeit.

Puccini keble dagadozott a büszkeségtől, amikor délelőtt tizenegy órakor látta, hogy valóságos embertömeg ostromolja az operaház pénztárát. Ilyen népszerű ember ő!

– A te premierjeiden mindig valamilyen rendkívüli muri van, hogy a fene ette volna meg! – átkozódik szegény Mugnone, aki majd hogy kibújik a bőréből. És az a baj, hogy a folyton sopánkodó felesége is izgatja:

– Ne dirigálj, Leopoldo, jobb, ha itthon maradunk! Szegény Elvirának minden okosságára és nyugalmára szüksége van, hogy jobb belátásra bírja a megrettent Mugnone-házaspárt, s útnak indítsa őket.

Ott ülnek ketten a proszcénium-páholyban: Puccini és Elvira. Puccini szeme megkeresi Pietro Mascagni mosolygó arcát. Integetnek egymásnak. És Mascagni mellett ott ül két másik kitűnő komponista: Francesco Cilea és Franchetti.

A nézőtéren óriási a lárma. A bölcs igazoltatások miatt nem tud a helyére jutni az egymást letipró, méltatlankodó közönség. Leopoldo Mugnone már ötször kopog, már ötször tárja ki két karját, de nem tudja elkezdeni az ordítozástól, – minduntalan hátranéz; Puccini attól fél, hogy végül is megunja a dolgot Mugnone, fogja magát és elrohan, amilyen ideges bolond.

Mugnone súg valamit a prímhegedűsnek, az továbbadja a karmester üzenetét a társainak: mindnyájan bólintanak, hogy megértették. Most végre beinti Mugnone a zenekart. Éktelen lárma, üvöltés keletkezik, a kintrekedt emberek majdnem birkóznak az ajtóknál. Alig hallani a zenét, az énekeseknek egyetlen szavát se lehet érteni. Kórusban zeng a bömbölő kiáltás: „Da capo!… Da capo!… Elölről!… Elölről!…" A levegőben lóg a fergeteges botrány. Mugnone leinti a zenekart, legördül a függöny, kivilágosodik a terem – tizenkét perccel a kezdés után. A lárma tovább tart a világosban is, kereplők, visítás, de Mugnone int a társainak: és felharsan a király-himnusz.

A trükk remekül bevált: a lárma elcsitul, a tülekedők feszes glédába állnak, Puccini nevet: Popoldo egy zseni!

Most vár Mugnone, a közönség felé fordulva, csípőre tett kézzel. Végre teljes a csend, mindenki a helyén van. És másodszor kezdi a Tosca első előadását – negyven perc késéssel. Mugnone, De Marchi, Darclé, Giraldoni küzdenek a sikerért, minden művészetüket, minden tudásukat latba vetve. És kiharcolják a sikert, a legfényesebb sikert – a sötét kezek ellenére. Már az első tenoráriáját – a Recondita armonia-t megismételtetik de Marchi-val. A finálé, a Te Deum óriási hatást vált ki. A második felvonás izgalmassága valósággal meggyötri, megrendíti a közönséget. Ericlea Darclé megismétli Tosca imáját. De az igazi siker a harmadik felvonásban robban ki. A levéláriával nem tud betelni a közönség. Tosca és Cavaradossi duettjét is meg kell ismételni.

Végeredmény: tomboló taps, öt ismétlés, huszonegy függöny és teljes siker!

Előadás után Puccini és Elvira barátaikkal, Illicával és Giacosával, a Bohém Klub tagjaival, a Mugnone-házaspárral és az énekesekkel elmennek a közeli Café Aragno-ba. Mihelyt megpillantják az emberek Puccinit, felugrálnak a helyükről és tapsviharral köszöntik.

Milánó elfordult Puccinitól, de Róma magához ölelte őt. Hússzor egymásután játszották a Tosca-t páratlan sikerrel. És még nem múlt el egy hét sem, már Párizs, New York, Melbourne, Buenos Aires, Bécs, Budapest, Prága is lekötötték a Tosca-t.

Három világsiker egymásután: Manon, Bohémélet, Tosca!

S ezúttal a sajtó is óvatosabb volt már. Legföljebb azt írták a kritikus urak: „…A Tosca témája nem egészen Puccininak való …"

– Már nem is érzem jól magamat, ha nem történik a bemutató előadáson valamilyen botrány! Ez jelenti a sikert.

.,Sor Giuli"-t pedig megkérdezte, hamiskás mosollyal, szemét hunyorgatva:

– Olyan rossz az a harmadik felvonás? Igazán?

IV.

A TOSCA PREMIERJE után még Rómában maradt egy ideig Puccini. És Elvirát sem engedte el maga mellől.

– Szükségem van rád – mondta neki kedvesen. – Azt akarom, hogy ezeket a boldog heteket együtt élvezzük.

Valóban boldog hetek voltak: boldog, diadalmas hetek. De Elvira már vágyódott a gyerekei után, akik pillanatnyilag Milánóban voltak, rokonoknál.

– Látni szeretném Foscát és Toniót.

– Majd találkozunk velük Milánóban.

– Miért nem otthon, Torre del Lagóban? – kérdezte Elvira.

– Mert tárgyalnom kell Ricordiékkal, Illicával és Giacosával a következő operámról – felelte Puccini.

És ez igaz is volt. Már a Tosca bemutatójának másnapján felötlött benne a riasztó kérdés: mit zenésítek meg ezután?

– Tudod – magyarázta Elvirának egy megkínzott ember mártírmosolyával –, nem tudok már munka nélkül élni, nem tudok tétlenül lézengeni a világban. Az én képzeletem olyan, mint a ragadozó madár: látni akarja a prédáját, amire lecsap! – Aztán még szomorúbb mosollyal: – Hiába, munkagép lettem, s már az is maradok életem végéig. Nem élem már a magam életét, engedelmeskedem a végzetnek, amely alkotásra kényszerít. – Elmerengve bámult cigarettája füstje után. – Azt hiszem, Marié Antoinette drámájából íratok magamnak szövegkönyvet. Mindig izgatott a téma.

– Pihenj inkább, angyalom.

De nem is hallotta Elvirát, úgy folytatta, elgondolkozva:

– … Vagy talán Dante Divina Commedia-jából keresek ki három egyfelvonásos szüzsét… egy tragédiát, egy drámát, egy szatirikus bohózatot… már régen kedvem van egy vígoperára, úgy meggyötör ez a sok gyilkos dráma.

Éjjel-nappal az új operáján törte a fejét.

Pedig kellemes volt itt Rómában, sok kedves barát vette őket körül, megható szeretettel. A nagyszerű Mugnone-házaspár, és az aranyos Pretino, vagy Don Pie, vagyis Pietro Panichelli, a pap, és a legédesebb szerenádok muzsikus-költője: a mindig derűs és nyugodt Paolo Tosti, aki Londonban élt ugyan, de most látogatóban volt itthon szép feleségével, a belga származású Berth-tel.

Puccini megszerette Rómát és hálás volt Rómának, hogy kivédte Milánó támadását.

Elvira egyre türelmetlenebb lett, noha kitűnően érezte itt magát:

– Nem értelek, drágám… Miért nem megyünk haza? Két hónapja már, hogy elmentünk hazulról…

– Holnapután indulunk Milánóba… Légy kis türelemmel…

És egyszer csak felkiáltott, minden átmenet nélkül:

– Tudom már, mi lesz az új operám: Alphonse Daudet regényét, a Tartarin de Tarascon-t zenésítem meg. Kiutazom Daudet-hoz Párizsba és…

– Giacomo! – figyelmeztette ijedten Elvira: – Hiszen Daudet meghalt már!…

– Persze – mondta csüggedten Puccini. – Sokszor gondolkozom rajta: miért egyszerű halandók a lángeszű emberek is? Egy Daudet-nak, egy Verdinek, egy Goethének, egy Beethovennek örökké kellene élnie, nemcsak a művein keresztül. De ha meghalt is Beethoven, aki a VII. és IX. szimfóniát írta, bizonyára ott ül Istennek a jobbján.[*] Ez megilleti őt.

Folytonos láz lobogott Puccini szavaiban.

– Végül is a francia íróktól fogok szövegkönyvet kapni, meglásd. Már van is egy ötletem: Zola: Mouret abbé vétke remek opera téma.

– Nem olvasol újságot, angyalom – mosolygott elnézőn Elvira. – Jules Massenet megint megelőzött: már megzenésítette a Mouret abbé vétké-t.

Elvira mindig „angyalának" nevezte Giacomót. „Ő az én rakoncátlan ördögöm és az én jóságos angyalom" – mondotta gyakran egy szerelmes asszony rajongásával.

De most haragudott Giacomóra: mintha szándékosan húzta-halasztotta volna az időt, a milánói tárgyalások sehogy sem akartak véget érni, pedig máskor mindig ő volt az, aki hazavágyódott Torre del Lagóba: „az ő napsugaras földi paradicsomába". Hiszen volt itt lakásuk Milánóban is, a via Verdi 4. alatt, de ez kicsike lakás volt, nem lehettek együtt a gyerekekkel. És a gyerekek már nagyon hiányoztak Elvirának.

Szegény Puccininak izgalmas tárgyalásai voltak a két Ricordival és a két librettistájával. Illicával és Giacosá-val. Öten kutattak új operatéma után. Ami Puccininak tetszett, az nekik nem tetszett, s amiért ők lelkesedtek, az Puccininak nem kellett.

– Marie Antoinette? …

– Agyoncsépelt téma! – legyintett Giulio Ricordi.

– Dante … Három egyfelvonásost írnék …

– Nem egyfelvonásosok kellenek! – jelentette ki Tito Ricordi, a remek üzletember.

– Gerhardt Hauptmann: Takácsok?… – ajánlotta Illica.

– Nincs rá kedvem – rázta a fejét Puccini.

– Tennyson gyönyörű költeménye, az Enoch Arden! … – lelkesedett Giacosa, a költő.

– Gallio Coronaro már megzenésítette – világosította fel őket Tito Ricordi. – De van itt nekem egy kész szövegkönyvem: Benjamin Constant Adolphe-ját dolgozta fel egy fiatal író …

– Kész szövegkönyvek nem érdekelnek! – mondta bosszúsan Puccini.

Giulio Ricordi eddig hallgatott. Most megszólalt, mosolygott:

– Én tudom a megoldást, csak vártam, amíg kifecsegitek magatokat. Tegnap kaptam levelet „nagy költőnktől", Gabriele d'Annunzio-tól. Azt írja, egyetlen vágya, hogy neked írjon szövegkönyvet. Nos, mit szólsz hozzá, Giacomo?

– Érdekes. Erről lehet szó.

– Képzeld el! Egyetlen plakáton a ti nevetek együtt: Puccini és d'Annunzio!… Micsoda szenzáció lesz… Két témát is ajánl d'Annunzio: „A ciprusi, rózsá"-t és „A gyerekek keresztes hadjáratá"-t.

– Nem ismerem egyiket sem.

– D'Annunzio kész Torre del Lagóba utazni, hogy személyesen tárgyaljon veled. Szeretne megismerni, nagy tisztelőd.

– Én is szeretem a verseit. Jöjjön minél előbb. Luigi Illica felállt.

– Akkor ránk nincs is szükség – mondta sértődötten. – Ajánlom magamat!

– Ne bolondulj! – mordult rá Puccini. – Nélkületek nem dolgozom.

Ezekben a napokban jelent meg az egyik újságban az a tréfáshangú interjú, amin az egész ország nevetett (Puccini irtózott az interjúktól, és mindig tréfás, ironikus válaszokat adott az újságírók kérdéseire):

– Azt mondják önről, maestro, hogy szenvedélyes vadász. Igaz ez? – kérdezte az újságíró. – Mire szokott ön vadászni?

– Vadkacsákra, jó librettókra és megértő nőkre – felelte Puccini szemrebbenés nélkül.

Elvira kicsit neheztelt Giacomóra a könnyelmű tréfáért.

Egy érdekes színházi estéjük is volt Milánóban: megnézték Sada Yakko-t, a híres japán tragikát. Puccini el volt tőle ragadtatva.

– Csodálatos színésznő! – mondta lelkesen. – Minden mozdulata, mosolya, hangja maga a harmónia, a tökéletes női báj. Felejthetetlen! Gyönyörű! Bele tudnék szeretni!… Figyelted az édes, tipegő járását? A csendességét, az alázatát?

– Engem is nagyon megfogott – vallotta be Elvira. Végre március 15-én kiadta a parancsot Puccini:

– Holnap reggel indulunk! Hazamegyünk Torre del Lagóba!

Tapsoltak örömükben. És beültek mind a négyen az új ragyogó Lancia-ba. Maga Puccini vezetett.

– Lassan! Óvatosan! Ne olyan veszettül! – kérlelte Elvira.

– Gyorsabban, babbo, gyorsabban! – buzdította ugyanakkor Tonio az apját.

Csodálatos út volt: lerohantak Genováig abban a vadregényes völgykatlanban, amely a tengerig húzódik le, aztán Genovától a világ legszebb útján, a Riviéra di Levante-n át, mimózaerdőkben, s a tengerparti sziklába vájt keskeny úton, Rapallón, Spezián keresztül Luccáig.

– Miért kerülünk ilyen nagyot? – kérdezte csodálkozva Elvira.

– Mert egy pillanatra felugrom Luccába a nővéreimhez: régen nem láttam őket.

A hallgatag, nagy fenyőerdőn át közeledtek a tóhoz. Úgy bukkantak ki belőle a napsütötte fényes rétre, hogy szinte elvakultak a nagy világosságtól.

– Itt megállunk egy pillanatra – mondta Puccini. – Ez az a bogaraktól zümmögő kedves dombtető, ahonnan kamaszkoromban annyiszor bámultam le vágyakozó szemmel Torre del Lagóra. Nézzétek, milyen gyönyörű!

Ott pihent sütkérezve, lustán a tó, s a partján a pirosfedelű kis házak. Egyszerre csak felkiáltott Elvira:

– Giacomo!…

Görcsösen szorongatta a karját, aztán zokogva borult a nyakába. Úgy mondta, olyan elragadtatottan, mintha Iginia mondaná:

– Te vagy a legelragadóbb ember a világon!

A foltozó varga ütött-kopott háza, a régi Venanzio-ház helyén egy tündéri kis villa állt a tóra néző nagy erkéllyel, gömbölyű toronnyal, tündöklő díszkerttel, szép új kikötővel, garázzsal.

A gyerekek is el voltak ragadtatva.

Csak Giacomo Puccini mosolya volt kicsit bágyadt, ahogy elmerengve nézte az új házat.

– Vajon leszünk-e olyan boldogok ebben a házban is, amilyenek a régi kis házban voltunk? – kérdezte csendesen. – Vajon tudok-e itt is ugyanúgy dolgozni, még nagyobbat alkotni?… Hiszek a tárgyak, a bútorok, a falak erejében, jóindulatában és rosszindulatában.

Most hát tanyát ütött végleg. Itt marad Torre del Lagó-ban élete végéig. Itt gyötrődik, itt harcol új és új célokért. Ez marad az otthona, a munkahelye mindig. Eldőlt a sorsa.

Voltaképpen a barátai ajándéka volt ez. Senkinek a világon nem voltak olyan barátai, mint neki. Ez volt az ő legnagyobb gazdagsága. Amikor a Bohém Klub tagjai megtudták, hogy a szegény foltozó varga, a Venanzio-ház tulajdonosa kivándorol Brazíliába, alkuba bocsátkoztak vele Puccini háta mögött, és megvették tőle a házat és a telket. Csak az új villát építtette fel Puccini a maga költségén és a saját pontos tervrajza szerint. Puccini ugyanis kitűnően rajzolt, mérnöknek is remek lett volna. De ez a tervrajz szerény volt, jellemző a gazdájára. Puccini, akinek három operáját játszották egyforma sikerrel a világ minden sarkán, száz és száz színházban, Puccini, aki több pénzt keresett egyetlen este, mint más ember hosszú éveken át, ez a Puccini nem épített magának valamilyen tündérvárat, csak egy kényelmes kis villát tágas dolgozószobával és egy tóra néző nagy erkéllyel, – ezeken volt a hangsúly. És elfogadta, igenis, boldogan elfogadta barátai ajándékát, mert ez a szeretet ajándéka volt, s a szeretetet nem szabad elutasítani soha. Ugyanolyan csodálatos ajándék volt ez, mint régen, ott Milánóban az a másik, amikor ő még macskaszegény volt, s amikor a gazdag és nyomorgó barátai percek alatt összeadták a Le Villi kimásolásához szükséges összeget. Ez történt most is: a Ginori márkik és a Ferruccio Pagnik vették meg neki ezt a tündéri telket, amit tizenöt éves korában már megkívánt.

– Tudod – mondta ábrándosan az elragadó kis Foscának, aki ugyanolyan szép volt, amilyen az anyja, csak vidámabb volt nála sokkal –, a művész életében az a meghatóan gyönyörű és csodálatos, hogy a gyerekkori álmok, a legirreálisabb, a legvadabb álmok is mind valóra válnak.

Egyszer alkonyatkor, úgy este nyolc felé, ahogy a naplementét nézték a tóparti erkélyről, azt mondta Elvirának:

– Hidd el, nem a pénznek, nem is a dicsőségnek örülök én, de megrendítő érzés, ha elgondolom, hogy most e pillanatban sokszáz színházban sötétül el a nézőtér, megy szét a függöny és szólal meg a zenekar, s az én képzeletem, az én muzsikám markol bele milliók szívébe, hogy szeretetre, jóságra, emberségre nevelje őket. Néha az az illúzióm, hogy az én érzéseim, álmaim, szenvedéseim, lázadásaim egy új nemzedéket nevelnek fel, amely érzőbb, nemesebb, egyszerűbb és őszintébb lesz a réginél. Tudom, bolondság…

– Nem bolondság – suttogta Elvira.

– Mert Goethének van igaza: a művészetben nem az értelem, hanem az érzelem a fontos.

A kertjének örült a legjobban Puccini. És a ház körüli fenyőfákat szerette a legjobban. Ezek az én pineáim mondta elragadtatott mosollyal.

– Elveszik a levegőt – Ellenkezett Elvira.

– Dehogyis! Inkább rálehelnek a házra gyantás leheletükkel!

Nagy halom levél várta Puccinit, rengeteg levél, egész szekérre való. Nagyjából háromfajta levéltípus volt: gratulációk, szerelmeslevelek ismeretlen hölgyektől (fényképpel vagy anélkül) és librettók: Olaszország valamennyi tanítója, vénlánya és diákja szövegkönyvet akart neki írni. Elvirát bosszantották a szerelmeslevelek; csodálkozott azon, hogy Giacomo, a „nagy Puccini" egy kölyök vidámságával futja át ennek a sok „szemérmetlen, felkínálkozó, ostoba lúdnak" az áradozását – még a fényképüket is megnézegeti.

– Nézd, ez egész csinos! – mondja huncut mosollyal.

– Mikor komolyodsz meg már végre?

– Soha, drágám, soha. Gyereknek születtem, és az is maradok.

Igen, Puccini volt négyük közül a gyerek, a rakoncátlan, a bolond, a fékezhetetlen, ők hárman voltak a komolyak, a felnőttek, – vagyis inkább csak ketten: Elvira és Tonio. Különös, de leginkább a neveltlánya, Fosca hasonlított természetben Puccinira, ugyanolyan temperamentumos, vidám volt, mint ő; Tonio csak külsejében hasonlított apjára, egyébként egészen az anyjára ütött: hallgatag, csendes, illedelmes fiú volt.

De persze volt a rengeteg levél között fontos, komoly levél is. Hívják Puccinit Bécsbe, ahol a Bohémélet-re készülnek Leo Slezákkal, hívják Párizsba, ahol a Tosca-t próbálják, hívják Bolognába, ahol Enrico Caruso és Ada Giachetti (a palermói Musetta) fogják énekelni Rodolfót és Mimit, hívják Berlinbe is, ahol a legszebb olasz énekesnő, a fiatal Labia Maria[*] mutatja be a Tosca-t, és hívják Londonba, ahol a Coven Gardera-ban a világhírű Nelly Melba énekli majd Mimit, sőt hívják Manchesterbe is, és hívják mindenüvé a világon: itt Manon, ott Bohémélet, amott Tosca. Hova menjen? Döntenie kell. Mert utazik, az bizonyos, szenvedélye utazni, betanítani, rendezni és világot látni: a színház az élete, nemcsak a zene.

Elvira marasztalja, de ő csóválja a fejét:

– Addig kell utaznom, amíg még szabad vagyok, amíg még nincs új librettóm, amíg még nem estem teherbe, amíg még nem köt le a munka, – aztán úgyis jön a börtön, a szerzetesi élet, hosszú hónapokon, talán éveken át. Ki kell használnom a szünidőmet.

Pedig bejárta már fél Európát; ismeri Bayreuthot, Budapestet, Párizst, Moszkvát, Prágát, Bécset, Madridot, Bruxellest és sok, sok német várost, csak éppen Angliában nem volt még, oda vágyik elsősorban, – hiszen Tostiék is ott vannak, nem is lesz elveszve. De hogyan boldogul majd Londonban, hiszen angolul se tud egyetlen szót sem? Az angol írók is érdeklik, szereti Bemard Shaw-t, James Barrie-t és Pinero-t, és persze Oscar Wilde-t és az öreg Dickens-t, – talán éppen ott Londonban találja meg azt a szövegkönyvet, amit hónapok óta hiába keres, – hiszen már gondolt Dickens Fanny-jára, de aztán elejtette a gondolatot, Illicának sem tetszett. És hálás Bernhard Shaw-nak nagy feltűnést keltő nyilatkozatáért: „Szerintem Puccini Verdi igazi utódja, őt tartom a legkülönbnek a fiatal olasz zeneszerzők közül."

Napra beosztott pontos programot szab magának, összeegyeztetve a különböző dátumokat. Pár napra Luccába megy, hogy ott Giulio Ricordinak készítsen kedves meglepetést. A Teatro del Giglio egyik díszhangversenyén bemutatja Burgmein (Ricordi művészi álneve) egyik szerzeményét: a Magyar táncok-at. Boldog lesz az öregúr! – aztán elszalad Bolognába, hogy meghallgassa Carusót és Giachettit, ezzel tartozik nekik. Utána egyenesen London, megállás nélkül!

AHOGY A CHARING CROSS pályaudvaron kiszáll a vonatból, riadtan megáll: pár percig valóban úgy érzi magát Puccini ebben a soha nem látott forgatagban, mint az elveszett gyerek. De mindenki nyugodt, nem kiabálnak, rohannak úgy az utasok, mint a milánói vagy a párizsi pályaudvarokon. Ennek ellenére csak akkor nyugszik meg teljesen Puccini, amikor megpillantja Paolo Tosti szakállas, kedves arcát, s az Angeli-házaspárt, Mariát és Alfrédot.

Különös: Párizs mindig felizgatta Puccinit, London megnyugtatja. Van benne valami hűvös méltóság, valami majesztétikus. A forgalom óriási, de halkabb. A cab-ek, az egylovas kis fülkéskocsik, cilinderes kocsisukkal az emeletes bakon, elbűvölik Puccinit. Az ember rögtön vidám lesz, ha egy vastag kicsi ló ott dobálja gömbölyű farát az orra előtt.

Maga a vén operaház, a Covent Garden hatalmas és csodálatosan szép. De hogyan lehetséges, hogy ennek az óriási városnak nincs állandó operaegyüttese és csak stagionék játszanak benne időnként. Miért van ez? Nincs fülük az angoloknak? Nincs zenei kultúrájuk? Nem kívánják az operát, mint elmaradhatatlan szellemi táplálékot? Tosti a vállát vonogatja és nevet: hagyomány ez náluk, mint minden a világon; a múltban is megvoltak állandóan játszó operatársulat nélkül, hát most is megvannak, gondolják magukban.

Amennyire tetszett Puccininak a Covent Garden, annyira nem tetszett neki az ausztráliai Nelly Melba.

– Tekintélyes Mimi – súgja Tostiné fülébe előadás közben.

– A hangja?

– A súlya és a kora is – feleli Puccini nevetve. Soha nem engedné meg otthon Itáliában, hogy egy közel negyvenéves, elhízott nő énekelje Mimit, legyen bármilyen híres is. Mindegy, a siker nagy, az angolok tapsolnak. Sokszor kell meghajolnia a függöny előtt. A Bohémélet Londonban is győzött, Mimi, Rodolfo áriái a hűvös angol szemekbe is könnyeket csalnak. Vacsora közben azt mondja Puccini Tostinak:

– A Bohémélet a legmegrendültebb művem. A Tosca-ban nem adtam annyit magamból… A Tosca nem vallomás, inkább színházi bravúr, azért van sikere. Most, hogy felváltva látom mind a kettőt…

– Igaz, milyen volt a bolognai Bohémélet? – szólt közbe Berthe Tosti.

– Caruso megint eszményi Rodolfo volt, de Ada Giachetti torkán egyetlen hang sem jött ki. Én voltam a hibás. Elkövettem azt az ostobaságot, hogy a premier napja előtt délután hattól reggel négyig próbáltam vele. Az ember ne kívánjon túl sokat. Azt akartam, hogy tökéletes legyen, s azt értem el vele, hogy másnapra teljesen berekedt szegény. De eleget beszéltünk Puccini úrról, rettenetesen unom már. Tosti-zenét szeretnék hallani.

Paolo Tosti egyetlen szó nélkül megindította a gramofont. „Vola, o serenata…" énekelte egy vékonyka madárhang – de micsoda hang! A tökéletes muzsika, az eszményi lágyság, könnyedség, gyöngédség, a kristálytiszta csengés.

Puccini mosolygott.

– Ez Adelina Patti. Így nem énekel senki más a világon, csak ő. De ilyen szerenádot is csak te tudsz írni egyedül, Paolo.

Őszintén szólva, kicsit unatkozott Londonban Giacomo Puccini. Már éppen arra gondolt, hogy átszökik Párizsba, de már elfogadta Manchester meghívását, előbb oda kellett mennie, legalább egy napra. Az egész város várta.

Micsoda csalódás! Köd, füst, korom, sötétség, hideg, kémény kémény mellett, – hogyan lehet itt élni?!… Hiába ünnepelték, hiába voltak kedvesek az emberek, már másnap visszaszaladt Londonba, az ő napsugárhoz szokott olasz idegei nem bírták elviselni ezt a vigasztalanul szomorú gyárvárost.

Az utolsó napja volt Londonban.

– Este színházba megyünk Angeliékkel – mondja neki Tosti. – Gyere te is velünk, páholyunk van. Érdekes lesz…

– Miért? Mit adnak?

– David Belasco japán-tárgyú drámáját, a Getsha-t.

– Ki az a Belasco?

– A legnépszerűbb amerikai szerző. Hatalmas sikerei vannak. Az úgynevezett Belasco-színházak csak az ő darabjait játsszák.

– Nem… nem megyek el. Úgysem értenék egy szót sem az egészből.

– Legalább látsz egy angol prózai színházat is. Az előadás is jó lesz. És akkor mész el, amikor akarsz, nem kockáztatsz semmit.

– Nem bánom.

Így jutott el Puccini a Duke of York színházba, hogy végignézze a kis Butterfly tragédiáját, amelyet eredetileg Luther John Long írt meg egyik novellájában.

És megértett mindent páratlan színpadi érzékével, mintha csak olaszul beszéltek volna a színészek. Egyre fokozódó izgalommal követte a drámát.

– Az ember sose tudhatja, mikor lesz szerelmes – mondta boldog mosollyal a szünetben Berthe Tostinak. – Halálosan beleszerettem a kis Cso-Cso-Szan-ba!

Most már tudta Puccini, miért kellett neki Londonba jönnie, miért rendelkeztek vele így a felső hatalmak: hogy Pillangókisasszony az övé legyen.

Az előadás után búcsúzik Tostiéktól:

– Bocsássatok meg… rohanok…

– Hova rohansz?

– A postára. Sürgönyt kell feladnom. Ezt táviratozta Ricordiéknak:

Kérem okvetlenül megszerezni számomra az amerikai Dávid Belasco Geisha című drámáját.

LESÚJTÓ HÍRREL fogadja Puccinit Giulio Ricordi Milánóban: David Belasco nem akarja, hogy operát írjanak a drámájából. Nem adja el a témát.

Puccini el van keseredve. Majdnem rimánkodva mondja:

– Értsd meg, ez az egyetlen szüzsé, ami inspirál engem. Gondolni se tudok másra. Éjjel-nappal csak őt látom magam előtt: a kis Madama Butterflyt! Már bennem zeng a hangja, a zokogása.

Giulio Ricordi bosszankodik:

– Figyelj rám, Giacomo, mondok, neked valamit – inti szigorúan. – Le kell szoknod ezekről a gyerekes makacsságokról, hóbortokról. Bevallom, én örülök, hogy nem kaptuk meg azt a japán-tárgyú amerikai drámát. Az ellenségeid úgyis azt beszélik rólad, hogy…

– Hadd fecsegjenek! Mit törődöm én velük!

– … hogy internacionális, kozmopolita vagy… hogy csak az idegen témák érdekelnek, hogy a zenéd nem is olasz…

– Ez nem igaz! – fortyant fel Puccini. – A zeném olaszabb, mint bárkié!

– Akkor miért kell neked ez a japán dráma? Tudod-e, hogy a japán muzsika üteme egészen más, mint a mi európai zenénké?

– Annál érdekesebb!

– Szóval fel kell dolgoznod a japán népzenét, az egész japán folklóre-t, ha hiteles akarsz lenni. Hogyan akarsz hozzájutni? Szinte lehetetlen. És ha hozzá is jutnál valamiképpen, hogyan akarsz japán zenéjű operát írni úgy, hogy azért olasz maradj? Hogy akarsz ázsiai népdalokból olasz bel canto-t csinálni? Ez megoldhatatlan feladat. És biztos bukást jelent!

– Én megoldom a feladatot! És ha nem fogok megbukni! … Szerezzétek meg a Geisha-t. Akarom.

– Lehet is veled komolyan beszélni! – mérgelődött az öreg Ricordi. – Rosszabb vagy minden vásott kölyöknél! Vad ötleteid vannak és konokul kitartasz mellettük!... D'Annunzióval kell operát írnod: én már beszéltem is vele. A napokban meglátogat, megígérte nekem.

– Nem kell nekem d'Annunzio! Maradjon, ahol van! A kis Pillangókisasszony kell nekem egyedül.

A fiatal Tito Ricordi is végighallgatta a viharos szócsatát. Amikor Puccini dühösen elrohant, ő utánaszaladt és megfogta a karját.

– Én megszerzem neked a Pillangókisasszonyt, Giacomo. Kihajózom Amerikába Belascóhoz, és addig gyúrom, amíg beadja a derekát.

Puccini arca felderült:

– Igazán? Megteszed?!

– Csak az apámnak ne szólj. A Geisha a mienk lesz, ígérem neked!

Így lettek végre barátok: Giacomo Puccini és Tito Ricordi.

A SAVOYAI HERCEG, Tito Ricordi, szavának állt. Megszerezte Belasco-tól a Geisha-t. Pedig nem volt könnyű dolga. Az ünnepelt amerikai, aki egy elkényeztetett író-fejedelem életét élte, nem is akarta fogadni Titót. S amikor Ricordi előadta, hogy mit akar tőle, fölényesen kérdezte:

– Ki az a Puccini?… Verdinek odaadnám a darabomat, de senki másnak nem adom.

– Hogy ki Giacomo Puccini?… – mondta gúnyosan Tito Ricordi. – Kérdezze meg Gatti-Casazza-t, a Metropolitan Theatre igazgatóját, majd ő megmondja magának. Három Puccini-operát mutat be rövidesen. Vagy forduljon egyenesen Giuseppe Verdihez, tőle is megtudhatja. Vagy érdeklődjék talán Edisonnál.

– Edisonnál? – csodálkozott Belasco.

– Edison Puccini rajongó híve. Belasco megingott, de még nem adta meg magát.

– A drámám még most is fut. Én magam csináljak neki konkurenciát?

– Nem konkurenciát, hanem reklámot.

– Puccinit alig ismeri itt valaki, én pedig a hírem tetőfokán állok.

– Bocsánatot kérek – mondta Tito Ricordi egy elnyomott mosollyal –, Giacomo Puccini van olyan híres, amilyen ön. – És fölényesen folytatta: – Különben nem is tudom, miért tárgyalok én önnel, hiszen a téma, az eredeti ötlet nem is az öné, hanem Luther John Longé, az ő novellájából vette ön a Geisha-t.

Ez hatott. Tito Ricordi boszorkányosan ügyes volt, ügyes és eszes, tudta jól, hogyan kell egy amerikai üzletemberrel beszélni. Még aznap este szerződést kötött Belascóval.

– A FELADAT itt egészen más – magyarázta Puccini Illicának és Giacosának: – Alázatos, érzékeny kis virág ez a Madama Butterfly, gyöngéden izgató illata van… új női típust kell teremtenünk, a szerelmes, rajongó, önfeláldozó, a férfit istenítő, törékeny, megható nő típusát.

– Kicsit Mimi…

– Igen is, és nem is. Még gyerekebb, még alázatosabb, még esendőbb, és talán erotikusabb is Miminél. De Toscát el kell felejtenetek egészen. Tosca öntudatos, harcolni tud, gyilkolni képes. Ez a japán kislány csak áldozatot tud hozni, csak szeretni tud, gyönge kis pillangó, hálóval megfogják és gombostűre tűzik.

– Hány felvonásra gondolsz?

– Kettőre mindössze. Két hosszú felvonásra, hogy az egész estét betöltse.

– Jó ez? – nyugtalankodott Giacosa.

– Így látom, nem tehetek róla.

– Négy felvonással kezdtünk, kétszer egymásután – nevetett Illica –, aztán lecsökkentettük háromra, most már kettőnél tartunk. Ha így haladunk, legközelebb már csak egyfelvonásos operát írunk.

– Könnyen lehetséges – mosolygott Puccini. Nagy lárma verte fel a kertet. Elvira felháborodott, erélyes hangja hallatszott.

– Százszor megmondtam már maguknak, hogy a férjem nem ad autogramot! Ne leselkedjenek itt folyton. A férjem dolgozik, tiszteljék a munkáját.

– Elvira az én zsandárom! – mondta tréfásan, ironikusan Puccini.

De valljuk meg, szükség is volt erre a zsandárkodásra. A viareggiói nyaralók, a fiatalok főleg, processzióban vándoroltak Torre del Lagóba, hogy lássák Puccinit, „a szerelem dalnokát", a „szívek királyát", hogy lássák a helyet, ahol dolgozik, hogy két szót válthassanak vele legalább, hogy autogramot kapjanak tőle. Bizony Elvira erélye nélkül a kíváncsi kis hölgyek ellepték volna Puccini szentélyét, mert maga Giacomo nehezen tudott volna egy édes kislánynak nemet mondani. Néha ki is kapott Elvirától nagy engedékenységéért; ilyenkor behúzta a nyakát és bűnbánóan hallgatott, mint egy ártatlan csínyen tettenért kisfiú.

– Giacomo három tekintélyt ismer az egész világon – szellemeskedett Illica: – a Corriere della Sera-t, Giulio Ricordit és Elvirát! Más nem imponál neki.

Ebben az időben készült az a sokak által maliciózusan félremagyarázott amatőr fénykép is: Elvira egy kertiszékben ül, Puccini a lábánál hever, s Elvira két lábát a nyakába teszi. „Ez az én házaséletem!" – írta rá a fényképre Puccini önironikus gúnnyal.

Milyen volt hát ennek a rendkívüli művésznek, ennek a szenvedélyes férfinak, ennek a nagy gyereknek a házasélete? Puccini imádta Elvirát, és Elvira imádta Giacomót – ez az igazság. Nem mindig értette meg művészférje szertelen fantáziáit. Féltékeny is volt. De hiszen maga Puccini mondta: „Nincs szerelem féltékenység nélkül!" Tosca féltékenysége is alighanem Elviráé. – Ez a föld teljesen a nőké, filozofált Puccini: ők keményen állnak a földön, mind a két lábukkal. Mi kósza férfiak csak lebegünk rajta, mert valamennyien véletlenül idevetődött idegenek vagyunk, nem ismerjük úgy a szabályait, mint a nők.

Puccini türelmes és békés volt, Elvira olykor békétlenkedett. De a szeretetük egymás iránt változatlan maradt, tizenhét éven át. Sok együttes küzdelem fonta össze őket. És Elvira még mindig méltóságosan szép volt, csak az a fanyar vonás a szája körül élesedett ki egyre jobban, s ne lett volna olyan túlságosan komoly, és sokszor bizony komor is. Nem szerette úgy a tréfát, mint Giacomo, aki nem tudott tréfa nélkül élni.

Persze Puccininak is voltak keserű napjai, amikor az életét via crucis-nak nevezte. Ha nem volt munkája, és ráadásul tél volt (nem bírta soha a téli hideget, még mindig ott borzongott az idegeiben az a milánói didergés a fűtetlen hónapos szobákban), vagy eső verte az ablakát, vagy pára borult a tóra, az a régi, egész életét végigkísérő neuraszténiás melankóliája újra meg újra megrohanta. Ilyenkor elkeseredett hangon beszélt. Ilyeneket mondott:

– Már maga a művészi alkotás is súlyos betegség, idegbaj, rettenetesen meggyötri, megviseli az embert. Pedig paradox módon az élet szörnyűségei elől csak a munkába menekülhet az ember, egyedül csak a munka tud megnyugvást, kielégülést adni… mindig szerencsétlen vagyok, ha nincs munkám. Hogyan tudnak emberek munka nélkül élni?!

Sokszor hangoztatta, de mindig csak öniróniával, tréfásan, borozgatás közben a pajtásai előtt:

– A férfi poligám, nem tehet róla, ilyennek született. Ha én diktátor volnék, törvényt hoznék, hogy a művész ötévenként köteles kicserélni a feleségét, és még ez se volna elég, azt hiszem.

Elvira nem örült ezeknek a félig tréfás, félig komoly kijelentéseknek, kicsit sértve érezte magát.

– Egy napsugárral kevesebb a házunkban – mondta elszomorodva Puccini –, amikor megtudta, hogy a „kis Foscából" asszony lesz. Bizony a „kis Fosca" már tizenkilenc éves gyönyörű lány volt, de még mindig egyformán szerette az ő babbo-ját, ugyanúgy, mint Vacallóban.

Nehéz lesz Fosca vidámsága nélkül élni. Ő volt Giacomo bizalmasa, pajtása, fiatalsága beragyogta Puccini öregedő életét, öregedő élet? Igen. Puccini megriadt a korától, attól a negyvenkét évtől, riadtan nézegette magát a tükörben, itt-ott felcsillanó ősz hajszálait – irtózott a megöregedéstől.

– Meghalni könnyű, de megöregedni nehéz – mondta a barátainak. – Van benne valami szörnyen megalázó, valami elszégyenítő, mert unesztétikus.

Nem, Puccini nem volt öreg, fiatalabb volt, mint valaha: szerelmes volt megint – ilyen szerelmes még sose volt. Cso-Cso-Szan volt a kedvese. A szó legigazibb értelmében. Mert folyton csak őt látta maga előtt, ébren is és álmában is, oly élesen, mintha csak testet öltött volna. Az én japán kisasszonyom, így nevezte Pillangókisasszony-t.

Boldog volt, hogy szerelmes.

– Verjetek agyon, ha már nem tudok szerelemre lobbanni – mondta fénylő szemmel. – Nem kívánok, nem tudok szerelem nélkül élni!

Valóságos extázisban volt.

De fájdalom, Giulio Ricordinak lett igaza. Rögtön megakadt a munkájában, ahogy belekezdett – Illicát és Giacosát is haza kellett küldenie, nem boldogultak sehogyan sem, több tárgyismeretre volt szükségük. Tanulmányozniuk kellett a japánok életét, különösen a nőkét. És Puccininak zenei tanulmányokat is kellett folytatnia, meg kellett barátkoznia a különleges ritmikájú japán zenével. Igen, de hogyan és hol?

RÓMÁBAN volt éppen, egy Mascagni-premieren. Egyik délelőtt a világ leghatalmasabb terén sétál, a leírhatatlan szépségű Piazza di San Pietro-n. Gyönyörűséggel nézi a körbefutó oszlopsort, a Szent Péter-templomot, úgy nézi, mintha először látná, – az igazi szépséggel nem lehet betelni. És bemegy a templomba, hogy megnézze a Pietá-t, Michelangelo legcsodálatosabb remekművét. Ott áll előtte hosszú percekig, megrendülten. De mintha mágneses erő vonzaná a tekintetét: fel kellett, hogy nézzen. Gyönyörű nő áll mellette, törékeny kis japán asszony. Megható gyerekbáj, végtelen szelídség, tökéletes harmónia sugárzik az arcáról. A tekintetük találkozik: mintha mosolyogna. Csak egyetlen pillanatig gondolkozik Puccini, aztán odamegy az ismeretlen japán nőhöz, s önmagát plagizálva, Scarpia szavaival szólítja meg őt: „Szentelt vízzel köszöntöm…" nem fordul el, nem szalad el, ott marad mellette. Némán indulnak a templom kijárata felé.

Puccini izgatott, alig tud beszélni:

– Bocsásson meg, hogy megszólítottam – mondja a legalázatosabb tisztelet hangján, – de nem tehettem egyebet. Szükségem van a segítségére… Giacomo Puccini vagyok.

Milyen szép a mosolya, milyen dallamos a hangja:

– Jól ismerem magát, maestro. Sokszor láttam az operáit. Valamennyi áriája itt dalol a szívemben. Köszönöm, hogy megszólított. Ohyama asszony vagyok, a római japán követ felesége. Miben állhatok a szolgálatára?

– Japán tárgyú operát írok…

– Ah!… Igazán?

– … és bele szeretném élni magamat a japán életbe, a japán muzsikába. Meg akarom ismerni a japán népzenét, az egész japán folklórt. Ehhez kérem a segítségét.

– Boldogan.

Olyan egyszerű, olyan természetes.

– Mi lesz az opera címe?

– Madama Butterfly.

– Szép. Meddig marad Rómában? Puccini elmosolyodik.

– Ameddig azt Madama Butterfly kívánja.

– Szabad ma délután? Eljöhetne hozzánk? Énekelnék magának japán dalokat.

Puccini körül valóban forog a világ. Mintha egy tündér játszanék vele.

– Hány órakor jöjjek?

– Amikor jólesik, öt órakor?

– Ott leszek.

Felejthetetlen délután volt, – felejthetetlen délutánok következtek egymásután. Mintha valamilyen varázs kerítette volna hatalmába Giacomo Puccinit. Azok a felső hatalmak megint őrködtek fölötte, megint megsegítették.

Ohyama asszony japán ruhában fogadta őt. Így még törékenyebb, szebb volt, mint délelőtt kifogástalan európai kosztümjében. Virágos lila selyem kimonó, csillogó nagy fésű feltornyozott szénfekete hajában, apró szája vörösre festve, – és minden megható volt rajta, a végtelen nagy komolysága, a tipegő járása, a gyors és apró tapsolása, amellyel behívta a szobalányát, az udvariassága, a meghajlásai, minden, ami rajta volt, – Puccini szinte fotografálta a mozdulatait, fülébe véste a hanglejtése dallamát, nem tudta róla levenni a szemét. A szoba is japán volt, minden kicsi darabja: az arany madarakkal kihímzett selyemkárpit, a pihepuhaságú párnák a földön, a sárkányos szőnyegek, csak a zongora volt európai, s előtte az egyetlen csavartlábú szék.

Ohyama hármat tapsolt: csak éppen gyorsan megpaskolta három kicsi ujjával apró tenyerét, s amikor beszaladt a japán szobalány, előbb meghajolt előtte, aztán úgy mondta neki kérőn, udvariasan, kedvesen, de parancsolón:

– Méhecske, hozd be a teát, és add ide a gitáromat. Soha tea még nem volt ilyen illatos, és a csésze is milyen szép: gyönyörű ez a japán porcelán.

Nem kellett megkérni Ohyama asszonyt, mihelyt megteáztak, kezébe vette a gitárt és énekelt: különös zene volt ez, sejtelmesen hangzó, fájdalmas, panaszos – csodálatos.

– Minden daluk ilyen szomorú? – kérdezte Puccini.

– Ezek szerelmi dalok – mondta Ohyama asszony –, a szerelem pedig szomorú. Nem?

– De… azt hiszem, igen – dörmögte Puccini. – Végeredményben az.

Egy-egy dalt kétszer is megismételtetett, aztán a zongorához ült és eljátszotta, hibátlanul. De a japán melódiát tovább bogozta, továbbfejlesztette már japáni ritmikával.

Most az asszony mondta elragadtatottan:

– Csodálatos! Megint tapsolt:

– Küldd be a követségi titkárt.

Ferdeszemű, sárga ember lépett a szobába. Lehetetlen volt megállapítani a korát. Percekig hajlongott, mellén keresztbetett kézzel.

Most olyan fölénnyel beszélt Ohyama asszony, mint egy uralkodónő. Természetesen olaszul:

– Az az óriási megtiszteltetés ért bennünket, titkár úr, hogy a világhírű Puccini maestro operát ír rólunk, japánokról. Kérem, adjon fel tüstént százszavas táviratot Tokióba a férjemnek, hogy küldjön külön gyorsfutárt Rómába kottákkal, népdalgyűjteményekkel, amilyen gyorsan csak lehet. Egy félórán belül menjen el a sürgöny. Jelentést kérek. Ugye megértett, titkár úr?… Köszönöm a fáradságát.

Egyetlen szó válasz sem, csak újabb sűrű hajlongás.

– Szerencse, hogy a férjem Tokióban van – mondta Ohyama asszony.

– Ez igazán szerencse – helyeselt Puccini. – De hogyan fogom én mindezt megköszönni magának?

– Boldog vagyok, hogy szolgálhatom a hazámat – felelte egyszerűen. – Ez kötelességem.

– Eljöhetek máskor is?… Eljöhetek mindennap? – kérdezte Puccini; majdnem megijedt a maga vakmerőségétől.

– El kell, hogy jöjjön. Én várni fogom mindennap. Zongoráztak, énekeltek.

Jött hajlongva a titkár és jelentette olaszul:

– Elment a távirat, asszonyom: pontosan száz szó volt.

Késő lett, búcsúzni kellett. Majdnem fájdalmasan mondta Puccini:

– Ha maga mindig mellettem lehetne… olyan könnyen megírnám azt az operát!… Olyan messze van ide Torre del Lago.

Olyan természetesen mondta az asszony, mint a világ legtermészetesebb dolgát:

– Ha szüksége van rám, ott leszek maga mellett. Villát béreltetek Viareggióban. Akarja?

– Akarom.

Varázslatos hetek voltak ezek. Bámulatos gyorsasággal megjöttek a kották, mérhetetlen mennyiségben. Puccini tele volt japán muzsikával, japán szerelemmel: Madama Butterfly már életre kelt benne.

Egyszer azt mondta neki az asszony:

– Táviratot kaptam a férjemtől. Az a szigorú parancsa, hogy szolgáljam ki magát, ezt kívánja tőlem Japán. Már béreltem egy villát Viareggióban. Amikor akarja, odaköltözöm.

Még csak egyetlen kérése volt Puccininak:

– Szeretném – mondta félénken –, ha eljönne velem az operába. – A Bohémélet-et játsszák. A legjobb barátom vezényel, Leopoldo Mugnone. Természetesen páholyom van. Eljön velem?

Ohyama asszony mélyen meghajolt.

– Köszönöm, maestro, a nagy megtiszteltetést. Ha megengedi, a komornámat is magammal hozom.

Az egész színház őket nézte, ahogy ott ültek egymás mellett boldog mosollyal. Ohyama asszonyon a legelegánsabb estélyi ruha volt: szebb volt, mint valaha. De Puccini is szmokingba öltözött ezúttal.

A harmadik és negyedik felvonásban könny ült Ohyama asszony fekete szemében, – Puccini észrevette.

Másnap sürgönyzött Puccini Illicának: Várlak benneteket – folytatjuk Pillangókisasszonyt.

Mintha megszelídült volna Puccini egyik napról a másikra. Még Illicával is csak csendesen, mosolyogva vitatkozott, nem veszett össze vele „halálosan" egyetlenegyszer sem. Luigi csodálkozott:

– Mi történt veled, Giacomo? Valaki megnevelt téged Rómában!

– Igen – felelte boldog arccal Puccini. – Valaki megnevelt engem Rómában. Sokat tanultam tőle, nagyon sokat: udvariasságot, csendet és türelmet.

– Japánul is megtanultál? – gúnyolódott Illica.

– Azt hiszem, tökéletesen – mondta komolyan. – Megtanultam az ő zenei nyelvükön beszélni.

Még Elvirának is feltűnt, milyen figyelmes, türelmes a máskor oly ideges, türelmetlen Giacomo, – ilyen kedves még sose volt.

És nem dolgoztatta a társait sem a tőle megszokott vad iramban. Nem dolgozták át az egész éjszakát, hanem kettő felé lefeküdtek. Délutánonként pedig folyton motorozott Puccini a tavon. Minden délután kivétel nélkül, és mindig csak egyedül! Hiába ajánlkozott Giacosa, hogy szívesen vele tart, Puccini mosolyogva rázta a fejét: nem, nem, számára csak ez az igazi pihenés, ha egyedül száguldhat a tavon új motorcsónakján, amelyet Montecarló-ban vásárolt: híres csónak volt ez, a Grand Prix nyertese, a világ leggyorsabb versenycsónakja. Tíz perc alatt Viareggióban volt vele, ahol kikotortatta titokban a tó lefolyásának a medrét és kis kikötőt is építtetett magának. Mert a legfontosabb munkatársa – százszor fontosabb Illicánál és Giacosánál is – Viareggióban volt: a vele való munka a legértékesebb, a legtermékenyítőbb Amikor Puccini eljátszotta Ohyama asszonynak az első felvonás fináléját, Pinkerton és Butterfly nászdalát a nagy szerelmi áriát, Ohyama asszony felzokogott:

– Ez a muzsika leheletszerű, szinte anyagtalan mondta elragadtatottan. – S ennél megrendítőbb és japánibb zenét még sohasem írt senki.

Puccini boldog volt. Boldogok voltak mind a ketten. Ohyama asszony azt se bánta, ha Puccini néha csizmában, egy szál nyitott ingben állított be hozzá. Szegény Giacomo nem öltözhetett fel gyönyörűen, – miért kellett volna neki elegáns ruhákban motoroznia? Elvira így is gyanakodott már, különösen, amikor Giacomo éppen csak hogy vacsorára érkezett haza.

– Hogyan lehet naponta órák hosszat nyargalni a tavon? – kérdezte.

Illica tréfája húzta ki a pácból Giacomót:

– Asszonyom, aki bolond, az bolond! – mondta nevetve. – Megszokhatta Giacomónál. Nem tudom, mit evett ezen a nyavalyás pocsolyán?

Néha bizony majdnem elárulta magát Puccini egy-egy lelkes mondatával. Ilyeneket mondott:

– Mi európaiak olyan nagyra vagyunk a kultúránkkal. Pedig vannak a miénknél régebbi, kifinomultabb kultúrák is: például Ázsiában, a kínai, a japán.

Puccini nem tudott valamit félig csinálni. Teljesen beleélte magát abba a világba, amelyet életre kívánt kelteni a műveiben. Két asszonyarcot látott maga előtt mindig, összevegyültek a képzeletében: Cso-Cso-Szan és Ohyama…

Egyik délelőtt, úgy dél felé, gyönyörű autó állt meg a Puccini-villa kerti kapuja előtt. Ez Rolls Royce volt, csakugyan. A ferdeszemű sofőr lekapta fejéről tányérsapkáját és nagy hajlongások közben nyitotta ki a kocsi ajtaját. A legeurópaibb ruhába öltözött Ohyama asszony egy királynő mosolygós méltóságával lépett ki az autóból.

– Eljöttem, hogy megismerjem azt a legboldogabb asszonyt, aki Giacomo Puccini felesége – mondta Elvirának tökéletes olasz kiejtéssel és egy nagy csokor tearózsát nyújtott át neki.

Csupa kedvesség volt, csupa nagyvilágiasság, csupa báj, – miért fogadja őt Elvira olyan hűvösen, majdnem kimérten, bosszankodott Puccini. És hálás volt két barátjának, Illicának és Giacosának, felülmúlták önmagukat, olyan udvariasak és mulatságosak voltak Ellensúlyozták Elvirát.

– Gyönyörű a kilátás innen, maestro – mondta Ohyama asszony –, egészen olyan ez a tó a maga pasztell színeivel, mint a mi japán tavaink. De szeretném azt a zongorát is látni, amelyből az ön ujjai azokat a megható dallamokat elővarázsolják.

Félóráig maradt mindössze. Ugyanolyan mosolyogva búcsúzott, amilyen mosolyogva jött.

– Kedvesebb is lehettél volna hozzá – mondta Elvirának szemrehányón Puccini.

– Miért lettem volna kedvesebb hozzá? – kérdezte hűvösen Elvira.

– Mégiscsak neki köszönhetem egyedül, hogy teljesen megismertem a japán népzenét. Nélküle, az ő baráti segítsége nélkül, sose tudnám megírni a Pillangókisasszonyt. Hálával tartozom neki.

– Te igen, én nem.

Ohyama asszonyról többet egyetlen szó sem esett közöttük.

De a munka gyorsan haladt. Simábban és gyorsabban, mint valaha is életükben. A babonás Puccini aggódva mondta:

– Túl simán megy minden. Vigyázzatok! Itt valamilyen kelepcébe csal minket a sors.

De Illica és Giacosa kinevették Puccinit a babonásságáért. Ők el voltak ragadtatva a munkájuktól, s az eddig hallott zenétől is.

– Ez a legszerelmesebb muzsikád! – mondta Puccininak Giacosa.

SZOMORÚ téli reggel volt. A párafelhők ráhemperedtek a tóra, mintha meg akarnák fullasztani. A fenyőfákról nagy sötét tócsákba csöpögött a víz. A hegyek füstölögtek. Vigasztalan volt minden.

Megérkezett a posta – Puccini még reggelizett. Unottan nyúlt a Corriere della Sera után. Fekete gyászkeretben volt az újság. Puccini hangosan felzokogott: két tenyerébe temette arcát.

– Mit történt?! – kérdezte riadtan Elvira és Tonio.

– Giuseppe Verdi meghalt! – mondta csukladozva. Magához vonta Toniót, megsimogatta a fejét, s úgy mondta neki mélységes megrendüléssel.

– Jegyezd meg ezt a napot, fiacskám: 1901. január 27. Egy óriás költözött el a földről. Egy fokkal sötétebb lesz minden a világon, mert Itáliában kialudt a legtisztább fény. Nézd, hogy sírnak a fenyők, hogy hallgat a tó, milyen dermedten merednek fel az égre a hegyek. A természet gyászol. Tudod ki volt Verdi? A legnemesebb ember, a legnagyobb mind közül, mert felül tudott emelkedni a maga nagyságán és ott tudott maradni a kicsinyek mellett. Egyszerű volt és jó volt, mint minden nagy ember. Nem volt benne semmi féltékenység, mint bennünk, kicsinyekben. Gyönyörködni tudott a vetélytársaiban, és szerette a fiatalokat, az újakat, a más utakon járókat, tanulni tudott tőlük, ő, aki százszor többet tudott náluk. Mindig tanult és fejlődött, még nyolcvanéves korában is meg tudott újulni. Ő volt a bel canto megdicsőítője, de ami még több ennél: ő volt maga a szerénység. Érted ezt, Tonio?

Még aznap délelőtt küldöttség kereste fel Giacomo Puccinit. Arra kérték fel őt, hogy képviselje hivatalosan Viareggio városát Giuseppe Verdi temetésén. Puccini vállalta a megbízást, megköszönte a polgármesternek a megtiszteltetést, s azt mondta:

– Giuseppe Verdivel, fájdalom, kialudt az olasz dicsőség legtisztább és legfényesebb lángja.

SZENVEDÉLYES vitája volt Puccininak Milánóban az öreg Ricordival. „Sor Giuli" még mindig nem szerette a Pillangókisasszony-t, nem tudta, vagy nem akarta megszeretni. Száz kifogása volt. Hiába ült le Puccini a zongorához és játszotta el neki a legszebb áriáit, Giulio Ricordi nem olvadt fel, nem lágyult meg: túl volt már a szerelem korán. Beteg volt, zsémbes volt.

– Két felvonás?! – szörnyülködött. – Egy opera legyen háromfelvonásos, töltse be az egész estét.

– De hiszen a Pillangókisasszony betölti az egész estét – védekezett Puccini. – Hosszabb lesz bármelyik operámnál. Számításom szerint az első felvonás ötnegyedóra, a második pedig közel másfélóra.

– Elég baj! Egy felvonás ne legyen hosszabb ötven percnél, többet nem bír el a közönség. Másfélóra alatt mindenki alszik már.

– Az én operámban ugyan nem! – tiltakozott Puccini önérzettel, hevesen. – Ébren tudja tartani a figyelmet, értek annyira a színpadhoz!

– Kicsit vak lettél, Giacomo, önmagaddal szemben – mondta szigorúan az öreg Ricordi. – A sok siker a fejedbe szállt. Ha akarod tudni a véleményemet: ez az opera unalmas.

– Unalmas?! – hördült fel Puccini. – Azt mondtad: unalmas?… Ezt se mondták még nekem!

Sor Giuli várt kicsit, hogy lecsillapodjék Puccini. Csendesebben mondta, de kicsit professzori hangon:

– Ha végighallgatsz nyugodtan, elmondom neked a Pillangókisasszony kirívó hibáit. Az operaközönség tenoristát akar elsősorban hallani… tenoristát, tenoráriákat. Te pedig az első felvonás végével elsüllyeszted a tenoristádat. Ez már egymagában is bukást jelent. Ráadásul pedig: a hősöd, a te Pinkerton-od ellenszenves, aljas fráter. Álházassággal megejt egy serdületlen kislányt, másállapotba hozza, a faképnél hagyja és még pénzt se küld neki. Des Grieux, Rodolfo, Cavaradossi után egy ilyen link Pinkerton… gratulálok, mondhatom. Az egész operád nem egyéb, mint a megcsúfolt Pillangókisasszony szerelmi nyavalygása…

– Nyavalygás?!

– Hát micsoda? Mégpedig három órán keresztül. Elment az eszed? Hová lett Puccini, a nagy drámaíró, a színpad rafinált mestere?!… Nyomát se látom. Ezt a zenedrámát egy dilettáns írta, akinek fogalma sincs a színházról!

– Szörnyű, amit mondasz! – dörmögte Puccini összeszorított fogakkal.

– Csak az igazat, hogy megkíméljelek egy ostoba bukástól. Ne felejtsd el, hogy rengeteg az ellenséged, az irigyed: alig várják már, hogy a torkodra tegyék a kést. És a közönséget sem szabad kiábrándítanod magadból. A közönség mást vár tőled, nagyobbat, mint a Tosca!

– A Tosca harmadik felvonása sem tetszett neked! – emlékeztette Puccini.

– Az más volt. Kifogásaim voltak, de magától a drámától el voltam ragadtatva. Itt azonban minden hibás. Mintha belebolondultál volna abba a kis Cso-Cso-Szan-ba, és …

– Belebolondultam, ebben igazad van!

– … és elvesztetted volna nagy rajongásodban a tisztánlátásodat, az ítélőképességedet.

Puccini fel és alá járkált, mint egy oroszlán a ketrecében:

– Szóval, mi a tanácsod? Mit kellene tennem?

– Dobd el az egészet, úgy, ahogy van, s írj d'Annunzióval egy remek operát…

– Hagyd már azt a d'Annunziót! A legközelebbi operámat vele írom, megígérem. Inkább azt mondd meg nekem, hogyan lehetne segíteni a bajokon. Mert a Pillangókisasszonyhoz ragaszkodom, nem tágítok mellőle, vedd ezt tudomásul!

– Kár! – dörmögte kedvetlenül az öreg Ricordi.

– Nos?

– Hát mindenekelőtt tedd rokonszenvesebbé a hősödet. Kurtítsd le a két maratoni felvonásodat, s írj hozzá egy harmadikat szép tenoráriákkal, ez feltétlenül szükséges. Én már kieszeltem neked egy harmadik felvonást. Ide hallgass! Helyezd a harmadik felvonást az amerikai konzul hivatali szobájába, s odaérkezik Pinkerton a felvonás elején… Majd felvázolom neked az egészet, ha akarod, s elküldöm neked Torre del Lagóba.

Puccini elnevette magát. Szívből kacagott.

– Nem értesz te ehhez, édes Sor Giulim! Ezzel a rideg hivatali szobával elrontanám az egész darab poézisét, bűbáját, leheletszerű könnyedségét. Letörölném vele a kis pillangóm hímporát. Értsd hát meg végre: ennek az operának egyetlen szereplője van csak, Pillangókisasszony… a többi arra való, hogy még jobban kidomborítsam általuk az ő megható, varázsos figuráját. Ő, Cso-Cso-Szan viszi a cselekményt egyedük vergődése, halálos szerelme maga a dráma, ez adja a színpadi feszültséget is. Ez, és semmi más! Nem érted?

Az öreg Ricordi nagyot sóhajtott.

– Őrültekkel nem lehet beszélni!

BÁRHOGYAN CÁFOLTA is magában Giulio Ricordi kifogásait, azok mégis hatottak rá és megzavarták, megakasztották a munkájában. Hiszen valami kis igaza mindenben volt „Sor Giuli"-nak, ezt maga Puccini is érezte. A Pillangókisasszony színpadi cselekménye tagadhatatlanul gyöngébb, mint a Toscá-é, de a zenéje modernebb, merészebb, egyénibb, meghatóbb, itt megfogadta az öreg Antonio Bazzini hajdani tanácsát: énekhang és hegedűk mindenek fölött! Itt a zenének kell győznie, a zenekarnak és az énekesnőnek együtt, ennek a japán muzsikának az illatos varázsa eltakarja majd a szövegkönyv fogyatékosságait.

Különös: eddig Giulio Ricordi lelkesedett a műveiért, és Tito Ricordi idegenkedett tőlük; most Tito bízik vakon a Pillangókisasszony sikerében, és Giulio kételkedik benne. Ahogy távolodik tőle az apa, úgy közeledik hozzá a fia. Mintha szerepet cseréltek volna.

Nagy művészi élménye volt közben Puccininak: megismerkedett Claude Debussy zenéjével. Valósággal elragadta Puccinit ez a zene. Mintha hangjegyekkel festene ez a csodálatos francia muzsikus, mint egy pasztellszínekkel dolgozó impresszionista festő, milyen elragadó a képzelete, milyen tökéletes és elegáns az instrumentálása, milyen egyéni és új a disszonancia-kezelése, – igen, ez az új út, őszinte új út, nem önkényes, szándékolt modernkedés, bravúroskodás! Sok közösséget érzett magában Puccini Debussyvel, s a Butterfly megírása közben gondolt is rá néha. (Igor Sztravinszkij érdekelte Puccinit, Richard Strauss – a szimfonikus és a dalköltő elsősorban – izgatta őt, mind a kettőt őszintén tisztelte, de Debussyt szerette.)

A munka megszakadt, a Pillangó pihent. A tél is beköszöntött megint. Ohyama asszony is visszautazott Rómába. A hallatlanul érzékeny idegrendszerű Giacomo Puccinit a legapróbb változás is befolyásolta a munkájában.

Aztán történt még valami, ami hosszú hetekre elkedvetlenítette, szinte megbénította Puccinit. Valamelyik „jóakarója" elküldte neki a két világhírű bécsi professzornak, a két „hóhér-kritikusnak", Eduárd Hanslick és Max Kalbeck uraknak a Bohémélet-ről írt hajmeresztő kritikáit. Noha Puccini már tudta, hogy az operája Bécsben hatalmas közönségsikert aratott, mégis elszörnyülködve olvasta: „A zene – írja Hanslick – ebben az operában csak másodlagos szerepet játszik, bármily igényesen és lármásan igyekszik is itt-ott előtérbe nyomulni… Az opera kedély nélkül kering a leghétköznapibb dolgok körül… Ez már az utolsó előtti állomás: ezután már csak a száraz melodráma következik… Puccini dallam-invenciója rendkívül kevés… A második felvonás triviális és unalmas, a harmadik pedig szentimentális és unalmas…" – És a másik hóhér, Kalbeck? Nem marad el Hanslick kollégája mögött, hanem még rálicitál, ha ugyan lehet: „…A szöveg fogyatékosságaival függ össze Puccini fárasztó vadászata meglepő zenekari hatások után. Egyik a másik sarkát tapossa, egymásra bukdácsolnak, majd szétszaladnak, mint a kiöntött higany cseppjei, s a hallgató, aki már nem hisz a maga fülének, végül se nem hall, se nem lát, se nem gondolkozik… Puccini elképesztő ellentét-hatásokban tetszeleg… A szökdécselő hangjegyek kattogó jégverését zúdítja a nyakunkba, vagy felhőtlen égből lecsapó villámként szólaltatja meg az üstdobot, mintha álmából kellene felriasztania a közönséget… A második felvonás valóságos zenei hangyaboly, amely üvölt és sipít, röhög és röfög, fütyül és béget, lármázik és tombol, mintha elérkezett volna a világ vége …"

Vajon hiszik-e ezek a bécsi professzorok azt, amit írnak? Vajon van-e szívük, és voltak-e fiatalok és szerelmesek valaha?… Mindegy, Puccinit letörték ezek a kritikák: hetekig nem ült zongorához. Fúrt, faragott, pepecselt, madarakat etetett, festőbarátaival kártyázott és Ginori márkival vadászgatott néha. Alig beszélt néhány szót. Egyszer azt mondta bosszúsan:

– Nem tudom, mi van velem: folyton fáj a torkom, és rekedt is vagyok.

– Persze, hogy rekedt vagy – mondta Elvira –, ne dohányozz annyit.

És csakugyan: Puccini fényes baritonhangja fátyolos lett kicsit.

Csak karácsony táján tűnt fel Puccininak, hogy Tonio délutánonként órákra eltűnik:

– Hol kószál ez a gyerek folyton? – kérdezte Elvirától.

– Egy nyugalmazott tanár lakik itt a közelben – nyugtatta meg Elvira. – Azzal tanulgat minden délután egy-két óra hosszat… azért megy el hozzá, hogy ne zavarjanak a munkádban, én kívántam így.

Puccini nagyon szerette Toniót, ezt a csendes, jószívű, kicsit zárkózott gyereket, aki külső megjelenésében nagyon hasonlított rá. Mást semmit sem örökölt tőle, legföljebb a technikai készségét, a gépek iránti érdeklődését. Egyébként az anyja fia volt teljesen: komoly, néma ember. Puccininak egyedül csak az fájt, hogy fiát nem érdekelte a zene – mondjuk ki nyíltan: botfüle volt. Milyen különös ez: öt nemzedéken át töretlenül öröklődik apáról fiúra a zenei tehetség a Puccini-családban, talán nála kulminál, s a fiának egy mákszemnyi sem jut már belőle. Nem baj. Még mindig jobb ez így, mintha Tonio rossz muzsikus volna.

A karácsony nevezetes ünnep volt Pucciniéknál: hármas ünnep volt. December 22-én született maga Puccini, s egy naptári nappal később, december 23-án született Tonio. Elvira mindig készített számukra valamilyen váratlan meglepetést. Így van ez most is, 1902 karácsonyán.

A reggelinél ülnek december 22-én, titokzatos, mosolygó arccal megcsókolják Giacomót, gratulálnak neki.

– Most ülj oda a nagy székbe, hogy Tonio megörvendeztessen valamivel! – rendelkezik Elvira.

Puccini érdeklődéssel várja Toniót, aki kisurran a szobából.

Már visszajön, félszeg mosollyal, a háta mögött rejtegeti a titkot, az apja elé áll szétterpesztett lábbal. Egyszerre csak előránt egy hegedűt, a vállához illeszti és játszani kezd rajta: a legteljesebb cincogás, valóságos macskajaj, minden egyes hang hamis. Puccini pár pillanatig megrökönyödve nézi szegény erőlködő Toniót, aztán nevetni kezd, nevet feltartóztathatatlanul, még a könnye is kicsordul, s végül megköszöni szépen az örömteli meglepetést, magához ölelve kamaszfiát.

– Köszönöm, Tonio! Erre igazán nem számítottam!… Nagyon megkínoztak, szegény fiacskám?

– Nagyon.

– Ugye, tehetséges? – kérdezi Elvira.

– De milyen!… Hallatlanul tehetséges!… Jutalmat is kap tőlem rögtön … Gyere ki a kertbe, Tonio, a hegedűddel együtt, és hozd ki magaddal a szerszámos ládát is… Te csak maradj Elvira. Majd beszólunk érted, ha már kijöhetsz. Most mi készítünk neked valamilyen meglepetést. Meglásd, milyen nagyszerű lesz!

Ott ülnek ketten a fű közepén, fúrnak, faragnak, szorgalmasan, gyorsan. Most Tonio is úgy nevet, hogy csurog a könnye. Gyönyörű árbocot szúrnak a hegedű kellős közepébe, két vitorlát is feszítenek rá szétszaggatott zsebkendőkből, hegedűhúrokkal, – soha ennél szebb vitorlást nem látott a világ!

– Szólj be anyádnak! Hívd ki!

Tonio boldogan rohan, – ilyen boldog még sose volt. Puccini a tó partján várja őket. Jó kis szellő van: nagyszerű lesz. Jönnek. Elvira csupa érdeklődés.

Puccini ellöki a partról a vitorlás-hegedűt. Milyen nagyszerűen siklik a sima víztükrön! De aztán bukdácsolni kezd és elmerül: volt, nincs! Tonio tapsol, ugrál örömében.

– Lehetetlen ember vagy! – mondja Elvira a férjének, sértődötten, haragosan.

GYÁSZJELENTÉST hozott a posta: Elvira férje meghalt.

Puccini megcsókolja Elvira szép homlokát.

– Most hát végre a feleséged lehetek… tizennyolc év után – sóhajtja meghatottan Elvira.

– Mindig az voltál, angyalom, az első naptól fogva – mondja Puccini simogató szeretettel. – A szív számít, és nem a papír.

Egy kis erdei kápolnában esküsznek egymásnak örök hűséget, ők ketten, akik annyi küzdelmen, szenvedésen, örömön keresztül hűségesen kitartottak egymás mellett mindig. Csak a pap, két tanú, senki más.

AZ ELSŐ TAVASZI szellő elfújta Puccini letargiáját. A munkakedve visszatért a jókedvével együtt. Egyetlen duzzadó, bomló rügy egy bokron már vidámmá tette.

Már-már üzenni akart Illicának és Giacosának, de még adott magának egyetlen heti szabadságot, hogy meglátogassa Luccában a nővéreit. Néha-néha látnia kellett azt a régi házat ott a via del Poggio-n, ahol az édesanyjának és a nővéreinek a szeretete, szerelme formálták őt olyanná, amilyen, – ez a látogatás is az életéhez, a nyugalmához tartozott. Nittetinél, a már újra boldog, mindig hancúrozó, mosolygó Nittetinél vacsoráztak mind a hárman, Elvira és Tonio is, a legjobb hangulatban, Giorgio, a sofőr is velük volt, Elvira kívánta ezt így. Nitteti mindenáron ott akarta tartani őket Luccában egész éjszakára, mert valóságos ítéletidő volt odakint, süvöltött az északi szél, jeges eső esett, a tél még egyszer megpróbálta hátbatámadni a tavaszt, pedig már február 25-e volt.

– Ne félts te bennünket, drágám, – nyugtatta meg nővérét Puccini –, remek sofőr vagyok, egy félóra múlva otthon is vagyunk.

– Azt már nem! – tiltakozott Elvira – akkor én nem ülök a kocsiba! Giacomo úgy hajt, mint az őrült. Kikötöm, hogy Giorgio vezessen.

A sofőr ült a volánhoz, Puccini melléje telepedett, Elvira és Tonio hátraültek a nyitott kocsiba. Jól beburkolóztak kendőkbe és pokrócokba.

– Kérem, hajtson óvatosan – intette Elvira a sofőrt.

– Koromsötét van, alig látni valamit.

Öt kilométernyire voltak Torre del Lagótól, éppen áthaladtak egy hídon, amikor egy éles kanyarban megcsúszott a kocsi, s a meredek lejtőn lezuhant egy öt-méteres árokba. Elvira és Tonio kiröpültek a kocsiból, puha fűre estek, meg se karcolták magukat, de Puccini a sofőrrel a kocsi alá került.

– Giacomo! Giacomo! – kiáltotta rémülten Elvira.

– Hol vagy?! Az Istenért!…

A vaksötétben nem látott semmit.

– Mi van Tonióval? – hallatszott valahonnan Puccini hangja, de olyan gyönge volt ez a hang, hogy alig lehetett megérteni, mit mond.

– Itt van … nincs semmi baja! Veled mi van, angyalom?!

– Rohanjatok segítségért. Szegény Giorgio itt fekszik mellettem … úgy jajgat és nyöszörög…

A szerencsétlenségben szerencséjük volt: a kitűnő orvos hírében álló doktor Sbragia villája előtt fordult fel a kocsijuk. Kiáltozásukra a doktor egész házanépe kiszaladt hozzájuk.

– Hol van a maestro? – kérdezte izgatottan Sbragia.

– Előbb a sofőrömnek segítsenek – kívánta Puccini –, félek, már elvesztette az eszméletét.

Azt hitték, Puccininak nem lehet komoly baja. Egyetlen szóval sem panaszkodott, még fel se szisszent egyszer sem. Sbragia doktor megrémült, amikor meglátta véres lábát: nyílt csonttörése volt, a jobb lábszárát törte el.

Az orvos összetákolt hordágyakon a villájába vitette a két súlyos sebesültet. Itt is az volt Puccini első kérdése:

– Mi van szegény sofőrömmel?

– Az ön sérülése súlyosabb – dörmögte az orvos. Sbragia doktor remek ember volt: még aznap éjjel helyreigazította a szétvált csontot és sínbe tette az eltörött lábat, de természetesen előbb morfiuminjekciót adott betegének.

Két nap múlva Ginori márki egy kompot hozatott, belefektette Puccinit, és a motoros csónakkal átvontatta a kompot a tó túlsó partjára, hogy a rázós, kátyús Torre del Lagói úttól megkímélje a beteget, akit autón vittek tovább a mentők a luccai kórházba. Torre del Lago kicsinye, nagyja ott állt a tóparton, könnyel a szemében.

Amikor Puccini magához tért kábulatából, azt mondta Elvirának, aki ott ült az ágya mellett, könnybe lábadt szemmel:

– Vége az én japán kisasszonyomnak… Küldj táviratot Ricordinak is, Illicának, Giacosának… és Ohyama asszonynak is.

BIZONY LASSAN, nagyon lassan gyógyult a törött láb. Az orvosi vizsgálatok kiderítették azt is, hogy Puccininak cukorbaja van, amiről senki se tudott eddig. De a nagy baj nem is ez volt, nem is a lábtörés, hanem Puccini kétségbeejtő idegállapota. Szinte búskomor lett Puccini, vigasztalhatatlan.

– Mit tesznek a kávémba? – kiáltotta vadul. – Mi az a kis fehér vacak?

– Szaharin – felelte az orvos.

– Cukorbajom van?

– Semmiség az egész, de a cukortól eltiltom, és cigarettáznia sem szabad.

Puccini gúnyosan nevetett:

– Vegye tudomásul, kedves doktor úr, hogy én a halálom napjáig cigarettázni fogok. A cigaretta a munkatársam, nélküle nem tudok dolgozni.

És azonnal rágyújtott.

Nehéz beteg volt Puccini, türelmetlen, rakoncátlan. Mozdulatlanul feküdni egy helyben – ez volt számára a legnagyobb kín.

– Vigyenek haza Torre del Lagóba – követelte folyton.

Csak két hónap múlva szállították haza, előbb nem lehetett. De otthon is még hónapokig feküdnie kellett. Pedig odakint már ragyogott a napfény és énekeltek a madarak. S ő börtönbe volt zárva, tétlenségre kárhoztatva.

A földszinten, a dolgozószobában vetettek neki ágyat, hogy láthassa a tavat, a kertet, a fákat. Már levették a lábáról a nehéz gipszkötést és könnyebb kötéssel cserélték fel, de felkelésről egyelőre még szó sem lehetett. Puccini keserű arccal nézte ezt az elsatnyult, pipaszárszerű jobb lábat: fogok-e tudni járni rajta valaha, sánta maradok-e, szükségem lesz-e mankóra? – kérdezte magától elkeseredve. A két nagyhírű bolognai professzor, Ciamician és Napini mosolyogva mondta neki:

– Nyoma sem marad a törésnek, maestro. Olyan lesz a lába, amilyen volt. És a cukra szinte teljesen eltűnt.

De Puccini sohasem hitt az orvosoknak. Az a kötelességük, hogy hazudjanak, gondolta magában. Akkor vágják a legderűsebb arcot, amikor látják a halált.

Egyik éjszaka Elvira arra riadt fel álmából, hogy csodálatos zenét hall: mintha megszólalt volna a zongora. Azt hitte, álmodik. Felkapott magára valamit, lerohant a lépcsőn. Ott ült Puccini a zongorája előtt, az égő gyertyák között, cigarettával a szájában, megdicsőült arccal.

– Megőrültél, angyalom?! – riadozott Elvira. – Hogyan bírtál eljutni a zongorához?

– Négykézláb kúsztam idáig, olyan lassan, mint a teknősbéka – nevetett Puccini egy csintalan kisfiú huncut arcával. – Megrohant a zene! Végre valahára!

– De az orvosaid megtiltották …

– Fütyülök az orvosokra! Inkább hallgasd meg ezt… most komponáltam. Ez lesz az intermezzo a két felvonás között… Tetszik neked? Szép?

Rövidesen engedéllyel zongorázhatott. Aztán tolókocsiba ültették: a szabadban tölthette az egész napot. Hogy elhíztam, az ördög vigye el, és meg is öregedtem, bosszankodott Puccini.

Végül már járhatott is kicsit, két mankóval persze. De az egyik mankót gyorsan eldobta, hatalmas sétabottal cserélte fel. S már augusztus 29-én vidám levelet ír „Sor Giuli"-nak:

„Visszatértem az életbe: olyan friss és vidám vagyok, mint a pinty … Minden gondom, gondolatom az én japán kisasszonyom… Az „Intermezzót" befejeztem, már alig marad valami munkám… a második felvonást instrumentálom éppen… Amint csak a lábam engedi, Párizsba utazom, hogy meghallgassam a Toscát…"

Szeptemberben meglátogatták a munkatársai. Nagy élmény volt újra együtt dolgozni, veszekedni, lelkesedni Illicával és Giacosával. Mind a ketten sírtak, amikor eljátszotta nekik az Intermezzót.

– Kár félbeszakítani – mondta bánatosan Giacosa –, valóságos gyilkosság.

– Kénytelen vagyok vele, mit csináljak, nem tudok más megoldást találni – felelte Puccini –, vele kell befejeznem az első felvonást, és vele kell kezdenem a másodikat.

HA VALAMIT a fejébe vett Giacomo Puccini, azt keresztül is vitte. Október közepén kiutazott Párizsba – orvosai legnagyobb rémületére. Még mankón járt, bottal. A lába még kutyául fájt, a csont már összeforrt ugyan, de az izmok még nem akartak engedelmeskedni. És az idő is gyalázatos volt Párizsban: eső, szél, hideg. Alighogy megérkezett, már hazavágyódott.

Puccini Párizsban is megkapta az első támadást. Edouard Lalo, Massenet meghitt barátja, írt róla egy dühös cikket, sőt megtámadta cikkében Victorien Sardou-t is. Az „öreg mágust" azonban nem kellett félteni, sok hasonló csatában vett ő már részt, gyakorlott öreg harcos volt, szinte feldöfte epébe mártott tollával a pimaszkodó Lalót.

Puccinit mégis bosszantotta a támadás; de azért mégse bánta meg párizsi útját. Boldogan nézte az Opéra Comique heti műsorát a hatalmas plakáton: kedd – csütörtök – szombat: Tosca, péntek: Bohémélet.

A díszletek, ruhák, s az énekesnők remekek (a hajdani törékeny kis Mademoiselle Marguerite Guirdon-ból időközben Madame Carré lett, de kár!), csak a tenoristák és a karmesterek lehetnének jobbak!

VISSZATÉRT hát oda, ahonnan elindult: a milánói Scala-ba. A Pillangókisasszonnyal kibékítem a haragos Milánót, gondolja magában mosolyogva Puccini. Soha még egyik operáját sem szerette úgy, még a Bohémélet-et sem. Mert ez egyetlen dal csak, a szerelem nagy dala, az önfeláldozó női szerelem fájdalmasan szárnyaló, varázsos éneke. Szerelemből és szenvedésből született ez az opera, megrendült szerelemből és rengeteg szenvedésből. Ezt érezni fogja mindenki. Ezt meg kell éreznie mindenkinek.

És soha még egyik énekesnőjét sem szerette úgy Puccini, mint ezt a megható kis Rosina Storchiót, az ő „tökéletes pillangóját". Ez a csodálatos fiatal énekesnő teljesen átszellemülve, könnyekkel a szemében énekelte Pillangókisasszony áriáit. Puccini gyönyörködve hallgatta, nézte őt. Mintha maga Ohyama asszony állt volna ott előtte! A játéka, a mozgása is tökéletes volt, teljes illúziót keltett, kis japán gésa volt csakugyan, törékeny, szerelmes, édes kicsi pillangó. S olyan engedelmesen dolgozott, annyi alázattal, rajongással, pedig Puccini alaposan megkínozta szegényt: azt akarta, hogy tökéletes legyen, még tökéletesebb. A színházi próbák után tovább próbált Puccini Rosinával kettesben, akár hajnalig, ha kellett, megtanította őt mindenre, amit Ohyama asszonytól ellesett, a tipegő járására, a tapsolására, a legyezgetésére, a hajlongására, még a teatöltésére, a mosolyára is, és Rosina Storchio sohasem panaszkodott, sohasem tiltakozott, sohasem volt fáradt, – oly alázatos és engedelmes volt, mint maga Madama Butterfly.

– Soha nem lesz több ilyen énekesnőm, mint maga, kis Rosina – mondta mély meggyőződéssel Puccini.

Rosina boldog volt, sugárzott a boldogságtól, ő sem énekelt még ilyen melódiákat soha, mint amilyeneket Puccini írt neki. Nem érzett semmi fáradtságot, alig várta már, hogy újra próbáljon vele a maestro, ez a rendkívüli ember, aki jobban tud szeretni, lelkesedni mindenkinél. És maga Puccini sem érzett semmiféle fáradtságot, pedig még fájt a lába, mankón járt még mindig. Az öröm fűtötte.

Mert rendkívüli próbák voltak ezek. Csupa lelkesedés, rajongás volt az egész színház: a színészek fent a színpadon, a muzsikusok lent a zenekarban, a próbaközönség a nézőtéren. Még az ügyelőknek, a színpadi munkásoknak, még az ügyeletes tűzoltóknak is könny ült a szemükben.

Giulio Ricordi is eljött az egyik próbára.

– Igazad volt, Giacomo – mondta csendesen az öregúr. – Gyönyörű az új operád!

És ezt mondta mindenki, kivétel nélkül. A zene csodálatos, Cleofonte Campanini karmester munkája hibátlan, az előadás tökéletes, a párizsi Jussaume díszletei is rendkívüliek.

Csak Rosina Storchio nem bízott magában.

– Megbuktatom a remekművét, maestro – mondta kislányos szomorúsággal.

– Maga fogja az operámat diadalra vinni! Mert tökéletes! – felelte Puccini, hogy lelket öntsön Rosinába.

Még egy levelet is küldött neki nagy csokor rózsával a bemutató reggelén, 1904. február 17-én:

„Édes Ronisa, –

teljesen fölösleges, hogy szerencsét kívánjak. A maga művészete oly igaz, oly gyöngéd, oly elragadó, hogy a közönség bizonyára meghajlik előtte!

Remélem, hogy a maga segítségével kiküzdjük a győzelmet!

Tehát viszontlátásra este! Nyugodalmas szívvel és minden szeretetemmel köszöntöm, legkedvesebb barátnőm!

Rajongó híve …"

Puccini biztos volt a sikerében, olyan halálosan biztos, hogy ezúttal ő maga hívta el a családját, a rokonait, a barátait – mindenkit, akit szeretett, hogy együtt örvendezzenek vele.

Elvirát is, Toniót is elhozta magával, ott ült velük a szerzői páholyban a legderűsebb arccal, de ott volt Fosca, Nitteti és Ottilia, mindhárman a férjükkel, és persze ott voltak Ricordiék is, „Sor Giuli” és Tito a családjukkal, ott volt Illica és Giacosa, az egész Bohém Klub, egész Torre del Lago, s ott volt, mint mindig, Pietro Mascagni, s vele együtt minden számottevő, fiatal olasz muzsikus: Francesco Cilea, Alberto Franchetti, Umberto Giordano, s a többi is mind. S éppen velük szemben, egyik földszinti páholyban ott ült férje mellett a gyönyörű Ohyama asszony elragadó mosolyával, amelyet úgy hordott az arcán, mint valami tündöklő ékszert. S itt is, ott is sárga japán arcok tűntek fel a földszinten. S eljött Párizsból az Opera Comique igazgatója, André Messager, és vele együtt sok külföldi opera igazgatója.

Világesemény volt Giacomo Puccini új operájának a bemutatója, – hogyne lett volna az, a Manon Lescaut, a Bohémélet, a Tosca minden képzeletet felülmúló sikere után.

De ezúttal alaposan felkészültek Puccini ellenségei, jobban, mint Rómában, biztosra mentek. Le kell döfni ezt a Giacomo Puccinit, túl nagyra nőtt már, bírhatatlanul nagyra, nem lehet elviselni a folytonos sikereit, – nincs tovább, nincs kegyelem!

Azzal kezdődött a remekül megrendezett botrány, hogy megéljenezték a nézőtérre gyanútlanul beballagó Pietro Mascagni-t: „Evviva Mascagni!…" Mascagni felháborodva fordult a zajongók felé: „Hallgassanak!… Szégyelljék magukat!" – kiáltotta magánkívül.

S amikor Campanini karmester beintette a zenekart, a felbérelt zavargók ütemes tapsba kezdtek, úgyhogy alig lehetett valamit is hallani énekből, zenéből. Hiába volt minden pisszegés és igyekezet, egyre nőtt a lárma és dagadt a botrány. Már az egész termen elharapódzott a hisztériáig fokozódó idegesség, a legjámborabb hallgatók is fészkelődtek, köhögtek, sokan ijedten elrohantak, folyton csapódtak a székek, az énekesek is teljesen megzavarodtak, ide-oda futkostak a színpadon, a Suzukit megszemélyesítő alténekesnő kétségbeesetten ráncigálta a kis házat elzáró függöny zsinórját, Rosina Storchio hiába küzdött, egyetlen hangját sem lehetett hallani a pokoli lármában, amely akkor érte el tetőfokát, amikor az intermezzónak, a zümmögő kórusnak kellett volna felhangzania. Ebből sem hallatszott semmi.

Amikor az első felvonás után legördült a függöny, hirtelen síri csend támadt. Ahogy kigyúltak a lámpák, az emberek értetlenül bámultak egymásra: mi történt itt? Fáradt, kedvetlen, bosszús volt mindenki.

– A bitangok! – sziszegte Puccini megkínzott arccal. – Szegény kis Rosina!… Szégyen!…

– Légy erős, angyalom! – mondta Elvira féltő szeretettel. – őrizd meg a nyugalmadat. Látod, én is erős vagyok.

Nagyszerű asszony volt Elvira.

És mi volt Rosina Storchióval? Hangtalanul bámult maga elé az öltözőjében. Campanini próbált lelket verni szegénybe:

– Fel a fejjel, Rosina!… Megrendezett botrány!... Százszor fogod énekelni a Pillangókisasszonyt, én mondom neked!

– Nekem már végem van… – suttogta Rosina.

A második felvonásban megismétlődött minden, ugyanúgy, mint az elsőben. De történt valami, ami aztán teljessé tette a botrányt. Rosina Storchio bő kimonója egy gyors mozdulatnál felfúvódott, mint valami hólyag. A nézőtéren röhögés és gúnyos kiáltások: „Da capo!… Hogy volt!"… Rosina Storchio sírva fakadt, patakzottak a könnyei. Az előadás végén éktelen füttyzene: egyetlen taps sem, Puccinit kifütyülték!

Petro Mascagni felrohant Puccini páholyába, megcsókolta Giacomót és Elvirával együtt kitámogatta a kocsijáig.

A még mankóval járó Puccini egész testében reszketett. Csukladozva mondta:

– Rosina… Ohyama… Nem bíznak bennem többé!… Jó, hogy nem tudta, hogy Rosina Storchio ájultan fekszik az öltözőjében.

A kiürülő nézőtéren kaján, vidám arcok. „Elvégeztetett!" – kurjantotta el magát Sonzognóék egyik kiküldött kémje: Consummatum est! Parce sepulto!

S egy óra múlva már egész Milánó zengett a rikkancsok kiáltozásától:

Giacomo Puccini gyászos bukása!

MÁR KORÁN REGGEL telefonált Tito Ricordinak:

– A Pillangókisasszonyt letiltom a Scala-ban. Nem játszhatják többet, ez a szigorú parancsom. Kártalanítsátok a színházat, természetesen az én terhemre.

Egyetlenegyszer adták elő a milánói Scala-ban a Pillangókisasszonyt, 1904. február 17-én, – ami Puccininak 20 000 lírájába került. Ennyit fizetett ki a Scala-nak kártalanításképpen.

Az egész sajtó kinevette Puccinit, a legkéjesebb gyönyörűséggel: vége van Puccininak, ezt a szégyenteljes bukást nem heveri ki többé! Ezt írták egybehangzón a zenekritikus urak mind – Giovanni Pozza kivételével: „Erősen bízom benne, hogy a Pillangókisasszony rövidesen feltámad. Miért ne ismétlődhetnék meg ugyanaz, ami annak idején a Bohémélet-tel történt? … Várjunk még kicsit!…" Ezt írta a derék Pozza.

Rosina Storchiót is felhívta Puccini másnap telefonon.

– Rosina beteg, nem jöhet a telefonhoz – mondta egy idegen női hang. – Csak egy fényképet kér öntől, semmi egyebet. Rövidesen elutazik.

– Hova utazik?

– Buenos Airesbe – hangzott a válasz.

Puccini dermedten áll a telefonnál. Buenos Aires… milyen végzetes szerepet játszik ez a város az ő életében! Elnyelte az öccsét, Michelet, most elnyeli a kis Rosináját. Ne legyen az ember babonás?

Elküldi a fényképet, levelet ír hozzá:

„Édes Rosinám, –

nem tudom elhinni: el akar engem hagyni az én szenvedélyes kis Pillangókisasszonyom? Úgy érzem, ha ő elmegy, magával viszi művem legszebb, legköltőibb részét. Butterfly Rosina Storchio nélkül – léleknélküli ügy lesz. Milyen kár! Ilyen brutális módon fizetni azért a gondos művészi munkáért, amellyel finomérzékű és hallatlanul nagy intelligenciáját belevetette alakításába: micsoda szégyen ez! De én bízva bízom, hogy ez a rút élmény csakhamar elmosódik emlékezetünkben és csupa reménykedéssel tekintek a jövő elé …"

S ilyen optimista leveleket írt élete legszörnyűbb napjaiban, szinte kibírhatatlan gyötrelmei közepette, a legjobb barátainak, többek között két sógorának, Enricónak és Massimónak, és Don Pietro Panichellinek, a kedves római papnak is.

Enricónak ezt írja:

„…a szám íze még keserű, de remélem, hogy ez a keserűség rövidesen más szájakba vándorol át, csakhogy ez még maróbb keserűség lesz …"

És Panichellinek:

„Kedves Pretino, –

képzelem, mennyire felháborítottak az irigy sajtó aljas beszámolói. Ne félj! A Pillangókisasszony él és élni fog: nagyon hamar feltámad, én mondom ezt neked!… Törhetetlen hittel vallom, hogy Madama Butterfly pár hónapon belül diadalmaskodik, ha most még nem is tudom, hol…"

Pedig ugyanakkor, amikor ezeket a bizakodó leveleket írta, feljajdulva mondta Elvirának, naponta többször is:

– Olyan sebet ejtettek rajtam, amit nem heverek ki soha többé, történjék velem bármi. A legkedvesebb művemet ölték meg!

De az ütés olyan kemény volt, hogy a dühe legyőzte a fájdalmát: vissza kell ütnie, amilyen gyorsan csak lehet! A harcos Puccini felrázta kábulatából a vérig sebzett, elkeseredett Puccinit:

Otthon, Torre del Lagóban, egész halom sürgöny várta. Lám, vannak még barátai a világ minden sarkán, és micsoda barátok! Kérték, a kifütyült, a kinevetett, a sárba tiport, a meggyalázott, az egyetlenegyszer adott Pillangókisasszony-t. Toscanini Buenos Aires számára, Tosti London számára, Messager, aki pedig látta a bukást, Párizs számára, és… és hihetetlen, ez nem lehet igaz, ugyanaz a Cleofonte Campanini, aki azon a tragikus milánói estén vezényelte a Pillangókisasszonyt, ezt sürgönyözi neki: Megváltam a Scála-tól – Bresciá-ba jöttem – már próbálom Pillangót Teatro Grande-ban Salomea Krusciniski-vel és Zenatello-val – a legteljesebb bizalommal.

Nagyszerű! Remek ember ez a Campanini! És a többiek mind! Az egész világ felhorkant, tiltakozott, kiállt mellette és elítélte a gyilkosait.

Puccinival, a „nehezen dolgozó, mindent megfontoló, mindennel elbabráló, lassú munkással", aki hosszú évekig dolgozott egy-egy operáján, csoda történt: tizenhét nap alatt átdolgozta egymagában a Pillangókisasszony egész szövegkönyvét és zenéjét!

Szabályszerű háromfelvonásos opera lett a kétfelvonásos operából, az intermezzo-t nem tépte ketté, hanem kibővítette, elmélyítette, még egy tenoráriát írt, talán a legszebbet, – most megszívlelte „Sor Giuli" minden régi tanácsát, sok igaza volt az öregúrnak, be kellett látnia. Tizenhat órát dolgozott naponta Puccini, a legnagyobb frissességgel. A mankóját is eldobta, botra támaszkodva járt, már alig-alig sántított. Giacomo Puccini valósággal újjászületett a Pillangó-jával együtt. Csak Rosina Storchiót nem tudta pótolni senki és semmi. Még Salomea Krusciniski sem. Pedig Krusciniski akkor Olaszország egyik legünnepeltebb énekesnője volt. Egyik diadalt aratta a másik után: kitűnő Brünhilda, megható Aida, átszellemült Isolda, elragadó Loreley, tüneményes Salome volt ez a sokoldalú, magabiztos, nagy rutinnal rendelkező és nagy kultúrájú énekesnő. Maga volt a nyugalom és az önbizalom. Elsősorban ezért választotta őt az okos Cleofonte Campanini. Salomea Krusciniskit nem lehetett egykönnyen zavarba hozni. De a partnerét, a luccai születésű remek fiatal tenoristát, Giovanni Zenatello-t sem. Még a kisebb szerepeket is országoshírű énekesek énekelték, Giuseppe de Luca, Gianoli, Lucucesca. És persze maga Giacomo Puccini volt a rendező; el volt ragadtatva munkatársaitól.

De a nagy öröm, a nagy meghatottság számára Cleofonte Campanini volt, aki otthagyta miatta remek állását a Scala-ban, az ország első operaházában, s akinek volt bátorsága és hite hozzá, hogy három hónappal a világ legnagyobb bukása után újra bemutassa azt a Pillangókisasszony-t, akit olyan gondosan elhantoltak Puccini elszánt ellenségei. Igen, ehhez hallatlan vakmerőség, és hit és önbizalom és jellem is kellett! Puccini szeme könnyes volt, ahogy megölelte Campaninit.

– Köszönöm neked… – Többet nem tudott mondani.

Puccini önbizalma sem rendült meg egy csöppet sem. Biztos volt benne, hogy a Pillangókisasszony győzni fog, hogy győznie kell, bármit csináljanak is az ellenségei. Mindenkit meghívott a május 28-ára kitűzött bresciai bemutatóra, kivétel nélkül mindenkit, aki a milánói bemutatón is jelen volt – még Ohyama asszonyt is, talán elsősorban őt.

És el is jött mindenki, Ohyama asszony is. De Puccini felfedezett az egyik páholyban valakit, akire nem számított, s akit nagyon szeretett: egy pápaszemes, keményarcú öregurat, Arrigo Boito-t, a Nerone, a Mefistofele világhírű szerzőjét, a felejthetetlen Ponchielli legjobb barátját, Verdi legremekebb librettistáját, – ugyanazt az Arrigo Boitót, aki pénzt gyűjtött a számára annak idején és kiharcolta a Le Villi előadását. Boito hitt benne akkor is és hisz benne most is. Eljött Bresciába, hogy segítsen neki.

Cleofonte Campanini megkapta bátorságáért és jellemességéért megérdemelt jutalmát. Amikor fellépett a karmesteri emelvényre, fergeteges taps köszöntötte. A közönség felállt, úgy tapsolt percekig.

Giovanni Pozza jóslata bevált: megismétlődött a palermói este. Teljes volt a siker, teljesebb már nem lehetett. Minden egyes áriát megismételtetett a közönség; a régi Intermezzót, a zümmögő kórust négyszer akarta hallani. És Giacomo Puccini számtalanszor hajolt meg a függöny előtt – bot nélkül és frakkban.

Amikor visszament a páholyába, könnyes volt a szeme.

– Mi bajod, angyalom? – kérdezte Elvira.

– Rosinára gondolok.

V.

SOHA TÖBBÉ nem bukott meg a Pillangókisasszony sehol a világon, sem Olaszországban, sem külföldön. S a külföld nem Európát jelentette csupán, hanem egész Amerikát, Észak- és Dél-Amerika minden nagy városát, és Afrikát is, Kairót, az Aida bölcsőjét.

Mégis a legnagyobb öröm az olaszországi siker volt. Brescia után Bologna következett, és Bologna után megint Milánó: a Teatro dal Verme mutatta be 1905-ben másodszor a Pillangókisasszony-t, hadd szégyenkezzék a Scala. S a legmulatságosabb az volt, hogy ugyanazok a milánói kritikusok, akik egy rövidke év előtt még azt írták nagy gúnyosan, hogy Pillangókisasszony az a szánalmas opera, amelyet csak egyetlenegy estén játszottak el, most minden pironkodás és szemrebbenés nélkül diadalmasan leszögezték: ez lesz Puccini legnagyobb sikere! Valóban vastag volt az arcukon a bőr. Elégtétel? Nem. Inkább bosszankodás, undor.

Puccini különben sem tudta élvezni a sikereit. Nem bírt megpihenni soha: a legközelebbi feladata, az új téma, az új, még keményebb küzdelem nyugtalanította már. Keserű öniróniával mondta a barátainak:

– Csak librettókat olvastam egész életemben, semmi egyebet!

Megint felbukkant a Marie Antoinette ötlete. Szegény szerencsétlen Illica már megírt egy felvonást, de – Puccini szokása szerint – hirtelen mást gondolt. Eszébe jutott Pierre Louys érdekes regénye és színdarabja: a La femme et la pantin (Az asszony és a bábu)[*], s elugrott Párizsba, hogy lekösse a darabot. Pierre Louys boldog volt, és még boldogabb volt a két operaigazgató, Carré és Messager: egy Puccini-ősbemutató Párizsban! Már felvették a Puccini-Louys-operát a következő évi programjukba, már nyilatkoztak is az újságokban. Bátran tehették, hiszen Puccini szabályos szerződést kötött Pierre Louys-szal, sőt magával vitte Torre del Lagóba Maurice Vaucaire költőt, hogy együtt dolgozzanak a szövegkönyvön. Így történt – amire még aligha volt példa a zeneművészet történetében –, hogy G. Walch költő antológiájában a következő sorok olvashatók a II. kötet 331. oldalán: „Puccini, »La femme et le pantin« című operáját, amelynek szövegét Maurice Vaucaire írta Pierre Louys regényéből, 1906-ban bemutatta a párizsi Opera Comique." A valóság, a szomorú valóság, pedig ez: a fiatal francia költő megérkezett Torre del Lagóba, de Puccini persze ragaszkodott Luigi Illicához is, akivel annyi sikert aratott már együtt, s akit többre becsült bárkinél, páratlan gyorsasága és ötletessége miatt. (Giacosáról ezúttal nem lehetett szó: Giacosa betegeskedett, visszavonult a munkától). Vaucaire és Illica nem tetszettek azonban egymásnak, sehogy sem tudtak együtt dolgozni. Vaucaire meg volt sértve, Illica is meg volt sértve –, egyedül akartak dolgozni mind a ketten. Minduntalan hajbakaptak; Puccini békítgette őket, de nagyon unta már ezt a mesterséget, inkább veszekedni szeretett volna ő is. Mégis, nagy nehezen, két felvonást megírtak együtt a Conchita-ból, ez lett volna az opera megváltozott új neve. Ekkor történt a baj.

Giulio Ricordi meglátogatta Puccinit Torre del Lagóban.

– Mit keres itt ez a francia? – kérdezte tőle csodálkozva.

Puccini elmondott „Sor Giuli"-nak mindent: Pierre Louys színművéből ír operát az Opera Comique-nak. Az öreg Ricordi a fejét csóválta. Elolvasta a két felvonást.

– Idehallgass, Giacomo – mondta szigorúan –, küldd haza ezt a franciát. Én pedig felbontom a szerződésedet Louys-szal és az Opera Comique-kal. Dobd el ezt a szövegkönyvet!

– Ezt nem tehetem! – tiltakozott Puccini. – Mit gondol majd rólam Párizs?!

– És mit gondol rólad Olaszország?… ez fontosabb, azt hiszem!… Mondd, nem tűnt fel neked, hogy ez a színdarab mennyire hasonlít a Carmen-hez? Jegyezd meg magadnak: Carmen csak egy volt, azt nem lehet legyőzni, és nem is szabad vele versenyre kelni, mert illetlen és nevetséges! De ettől eltekintve is, Pierre Louys túlságosan merész erotikáját nem bírja el az operaszínpad.

Puccini lehorgasztotta fejét, valóban úgy, mint egy csínytevésen rajtakapott kisfiú. Egy szempillantás alatt minden kedve elment a Conchita-tól.

– Igazad van – mondta bűnbánóan, csendesen. – Én is éreztem ilyesvalamit… Nekem se tetszik már.

Maurice Vaucaire-t hazaküldték szépen: nem volt könnyű feladat. Illica ujjongott:

– Tudtam, ez lesz a vége! – mondta nevetve. – Te csak velem tudsz operát írni, Giacomo. De mondd, hány librettót írjak még, amíg végül megállapodsz egynél?

– Oscar Wilde: Firenzei tragédia-jából írunk operát, – súgta neki Puccini, hogy Giulio Ricordi meg ne hallja valahogyan: – Gyönyörű a darab: sokkal emberibb és nemesebb a Salome-nál.

Az öreg Ricordi ugyanis még mindig d'Annunzio mellett kardoskodott:

– Olasz operát kell végre írnod – mondta. – És Gabriele d'Annunzio a legnagyobb élő költőnk és a legsikeresebb színpadi szerzőnk!

Igen, igen d'Annunzio… Puccininak is kedve lett volna hozzá, de valahogyan mégis idegenkedett tőle: hallotta róla, milyen öntelt, elkényeztetett ember.

Ricordi elutazott, és Puccini egyedül maradt Illicával. Egymásra néztek, mint a cinkosok:

– Nos? Wilde? – kérdezte ravasz arccal Illica.

– Persze, hogy Wilde!

És nekivetették magukat a munkának. Éppen elkészültek az első jelenettel, amikor megérkezett d'Annunzio sürgönye: Szeretettel várom önt Pietrasanta-ba.

– Kénytelen vagyok elmenni – mondta Puccini –, nem sérthetem meg d'Annunziót.

Két ellentétesebb embert és művészt elképzelni sem lehetett, mint amilyen Puccini és d'Annunzio volt. Puccini maga az egyszerűség, természetesség, közvetlenség, d'Annunzio a választékos keresettség, a fellengzősség, a stilizáltság. Mégis kölcsönösen becsülték egymás művészetét, bármilyen messze álltak is egymástól, mint emberek.

D'Annunzio ilyeneket mondott:

– Az én öreg pacsirtám a legszebb dalát Önnek fogja énekelni… és diadalt szerez mind a kettőnknek: babér lesz a csőrében!

Minden mondata ilyen volt. Majdnem versben beszélt. De lendület volt benne, ezt el kellett ismerni! Csak ne lett volna minden olyan parfümös, amit mond.

Ez hát az az ellenállhatatlan férfi, gondolta magában Puccini, akinek az „isteni" Eleonóra Duse volt a szeretője, s akiről azt hallotta Párizsban, hogy a fiatal Ida Rubinstein a legújabb kedvese. Néha nehéz megérteni a nőket.

De este, vacsora után őt is elragadta, elkápráztatta Gabriele d'Annunzio. Olyan színesen, olyan fergeteges lendülettel, olyan megelevenítő erővel mesélte el A ciprusi rózsá-t, hogy Puccini valósággal fellelkesült.

– Ez az, amit keresek! – kiáltotta boldogan. – Végre valaki, aki megértett engem!

– A lábához helyezem a lantomat, maestro! – mosolygott büszkén d'Annunzio.

Egyetlen hétig voltak csak együtt. Egy hét múlva már felborult közöttük minden egyezség.

D'Annunzio felolvasta Puccininak A ciprusi rózsa első jeleneteit. Egyetlen szó sem volt bennük mindabból, amit d'Annunzio oly gyönyörűen elmesélt neki.

– Nem, nem, ez nem jó! – mondta Puccini szokott nyíltságával.

A „nagy költő” arcán megfagyott a mosoly. Aztán udvariasan meghajolt és fagyosan mondta:

– Végtelenül sajnálom… és sok sikert kívánok új operájához, maestro!

Már előbb is összevesztek valamin.

Egyik reggel azt kérdezte Puccinitól d'Annunzio:

– Nem volna kedve kilovagolni velem?

– Nem tudok lovagolni – vallotta be Puccini.

– Hogyan? Ön nem sportol soha?

– Szenvedélyes vadász vagyok.

– A vadászat nem sport: az szórakozás! – mondta lefitymálón d'Annunzio.

Ezt a sértést nem bocsátotta meg neki Puccini soha. Egye meg a ciprusi rózsáját, gondolta magában dühösen, ahogy beült az autójába.

Keservesen panaszkodott „Sor Giuli"-nak:

– Megöl ez az átkozott tétlenség. Pedig hogy buzog bennem az alkotóerő!… Milyen nyomorúságosan szegény a színházi világ, külföldön is, itthon is: nincs egy egészséges színdarab!… Talán Maxim Gorkij vagy Matilde Serao művei közt találok valamit… A legjobb lesz mégis, ha visszatérek Oscar Wilde-hez… vagy Pierre Louys-hoz, talán … Mit tegyek? … Szörnyű ez a többterhesség!

Puccini nem tudott határozni. Nem lelkesítette igazán semmi.

– Vadászni fogok és utazni fogok! – mondta keserűen.

De a vadászattal is baj volt. Két legkedvesebb vadásztársa, Lappore és Ginori márki, a két hűséges barát, meghalt.

– Most hát enyém lesz az egész Massaciuccoli-tó – mondta fájdalmas mosollyal. – Én leszek a szárcsák és a víziludak diktátora.

Pedig új vadászterülete is volt Puccininak: a maremmai mocsár. Volt itt mindenféle vízivad mérhetetlen sokaságban és csodálatos tarkaságban, még szalonka is akadt bőven. Puccini megvásárolt egy omladozó vén tornyot ott Maremmában, a tenger partján, egyetlen szoba volt mindössze benne, egy heverővel és egy zongorával persze, de romantikusan szép volt, – ide jöjjenek utána az autogramkérők, ha tudnak! Hat kilométerre volt az utolsó vasúti állomástól, Orbetelló-tól, úttalan utakon át, ingoványos sárban lehetett csak idejutni, a világ tolakodó lármája ide nem hallatszott el, csak a hullámok csobogtak és a rablómesékről suttog sűrű erdők zúgtak egész éjszakán át. Puccinit elbűvöl ez a páratlan szépségű, vadregényes táj. Itt megpihenhetett, itt erőt gyűjthetett a szelleme és a teste az alkotómunkára. Vajon így volt-e ez csakugyan? Vajon jót tett-e ez a fenségesen komor, elhagyatott, néma táj melankóliára hajló természetének?

– Az öngyilkosok tornáca ez! – mondta neki Illica. – Egyetlen napig sem bírnám ki itt egyedül.

Különös volt ez Puccininál: hol kereste a társaságot, hol menekült a társaságtól, – hol kívánta a magányt, hol irtózott a magánytól. Lármában dolgozott, vagy a legnémább csendben. Egyszer vonzotta a nagyvilág, Párizs, London, Bécs, máskor taszította. Egyszerű paraszt volt, és világpolgár. Torre del Lago volt az örökös szerelme, s folyton otthagyta, – senki se utazott nála többet a világon. Hű volt és hűtelen: mindenre szomjas és minden iránt közönyös. Csupa ellentét volt: tréfa és komolyság, henyélés és munka, vadság és szelídség, mértéktelenség és önmegtartóztatás, luxus és puritánság, egekig csapó jókedv és sötét kétségbeesés! És a legkétségbeesettebb mindig akkor volt, mikor nem volt munkája, amikor nem találta még meg új szerelmesét, az új Mimit, az új Cso-Cso-Szánt. Mindig rajongania kellett valakiért, egy tiszta, gyöngéd, önfeláldozó törékeny kis nőért, akit dédelgető képzelettel ő maga formált ki magában.

Rosina Storchiót nem tudta elfelejteni: ő maradt számára az igazi Pillangó, – Rosina nélkül „lélektelen ügy" lett számára az operája, ha meg is hódította az egész világot. Még Bresciából, annak a diadalmas napnak az előestéjén, írta Rosina Storchiónak Buenos Aires-be ezt a levelet:

„Édes Rosinám, –

itt vagyok hát Bresciában! Isten adja, hogy sikerüljön minden. Folyton magára gondolok! Szememben őrzöm bűbájos mozdulatait, fülemben hordom szívhez szóló, édes hangocskáját. Talán éppen e pillanatban próbálja maga is odakint a Pillangót… És hogyan áll a mi ügyünk? Írjon nekem pár sort milánói címemre, s értesítsen mindenről: hogyan él, mit csinál?

A legmelegebben üdvözlöm és minden elképzelhető jót kívánok.

Rajongó híve …"

Nem, Rosina Storchio elvesztését még nem heverte ki most sem Puccini.

Maremmából hazajövet, 1905 tavaszán, távirat várta Milánóban: Már próbálom a Pillangókisasszonyt – Rosina.

Puccini rohant Tőrre del Lagóba. Ujjongott benne minden. Fiús könnyedséggel ugrott ki a kocsijából.

– Megyek Buenos Airesbe! – kiáltott már messziről Elvirának.

– Nagyszerű! – örvendezett Elvira. – Veled megyek én is.

Kicsit meghökkent Puccini.

– Drága mulatság lesz: kettőnk útiköltsége oda-vissza ötvenezer frank volna.

Elvira csodálkozva nézett rá.

– Hiszen gazdagok vagyunk… legalábbis én azt hittem.

Így hát ketten indultak útnak Buenos Airesbe május közepén.

Elvira rosszul bírta a tengert; sokat panaszkodott. Hajójuk befutott Buenos Airesbe.

– Oda nézz! – kiáltja Puccini.

Több mint tízezer ember szorong a kikötőben, hogy kiáltozva, ujjongva, kalaplengetve fogadja Giacomo Puccinit, a legendáshírű maestro-t. Mert sehol a világon nem olyan híres Puccini, mint itt, Buenos Airesben.

A világ egyetlen operaháza ez, ahol mind az öt operáját állandóan játsszák, a Le Villi-t is, az átdolgozott Edgar-t, is! Hihetetlen, de így van! Mert négy rajongó művész, négy igazi barát terjeszti itt a Puccini-kultuszt: az igazgató, Leopoldo Mugnone, az első karmester, Arturo Toscanini, a segédkarmester, Ettore Panizza (Achille Panizza kitűnő fia) és a primadonna, a pillangók pillangója, Rosina Storchio. És ki az ott a tömegben? Lehetséges? Jól látja? Ferruccio Pagni, az aranyos „Ferro", akinek ugyancsak felvitte Isten a dolgát itt Buenos Airesben: a Szépművészeti Akadémia igazgatója lett.

Puccini nem tudja, kit csókoljon meg előbb: Rosinát, Leopoldót, Arturót, Ferrót? Fojtogatja a boldogság, a meghatottság. Ismeretlen emberek szorongatják a kezét, ismeretlen lányok csókolják meg nevetve: nem kérnek autogramot, csókot kérnek tőle. Ez Argentína, ez indián vér, spanyol vér! S itt tudják, hogy ki ő: „a szerelem dalnoka”, „a szívek királya”! Kétoldalról közrefogják, belékarolnak: Rosina és Leopoldo. Milyen szép ez a kis Rosina, szebb, mint valaha, sugárzik róla a boldogság, az öröm. Még Elvira is nevet, őt is meghatja a fogadtatás, őt Toscanini és a kis Panizza veszik közre.

Az első meglepetés maga a színház, a Plaza Mayón álló Teatro de la Opera, vagyis a Teatro Colon: hatalmas, gyönyörű terem, kicsit utánzata a londoni Covent Garden-nak.

– Hallatlan magas itt az operakultúra – magyarázza Toscanini. – Az emberek egyetlen szórakozása a sportoláson kívül az operába járás. Ez szinte kötelező itt. Állítom, hiszen majd te is meglátod: még otthon, Olaszországban sem tudnak ilyen előadásokat produkálni, és sehol a világon nincs ilyen hálás közönség.

– Nem tudok Operát az egész világon – mondja őszintén Puccini –, ahol öt olyan művész dolgoznék együtt, amilyen Storchio, Toscanini, Mugnone, Panizza és Zenatello.

– Majdnem fáj a szívem, hogy alighanem itthagyom Buenos Airest, New Yorkba csábít Gatti-Casazza, a Metropolitan-ba, első karmesternek, hatalmas gázsival.

– Majd ott is találkozunk! – nevet Puccini.

Ezek a dél-amerikaiak mindenre gondolnak. Figyelmesek, kedvesek, vendégszeretők. A csillagokat is lehoznák az égről Pucciniéknak. A legnagyobb napilap, a La Prensa tulajdonosa, Senor Paz látja őket vendégül; külön autót, külön olasz szakácsot, állandó tolmácsot és virágtengerben úszó, fejedelmi lakosztályt bocsát rendelkezésükre. Elhalmozzák őket apró figyelmekkel, de ugyanakkor senki sincs a terhükre soha. Természetes a kedvességük, ugyanolyan természetes, mint Puccinié. Még arra is van gondjuk, hogy Puccini vadászszenvedélyét kielégítsék, – tudják róla, hogy vadász, mindent tudnak róla: struccvadászatot rendeznek a számára, a végtelenbe nyúló fazenda[*]-kon.

És milyen gyönyörűek a nők! A legkisebb pásztorlány mozgása is lassú, harmonikus, finom. A tekintetük bársonyos és nagy, sötét szemüket hosszú szempillák árnyékolják. Démonoknak látszanak, és gyerekesen naivak. És mennyi itt a galamb! – ennek is örül Puccini, a madarak barátja.

Figyelmek, igen, de micsoda figyelmek! Négy nappal a Pillangókisasszony bemutatója előtt Edgár röpríze! Puccini kicsit fél tőle. De ezt is Toscanini vezényli, aki megnyugtatja őt.

– Nyugodt lehetsz, Giacomo – mondja mosolyogva –, itt mindenki tudja, hogyan és mikor született ez az operád. Fogadni mernék, hogy ezek az udvarias argentinok ugyanolyan melegen fogadják az Edgar-t, mint a Pillangókisasszony-t. Javítottunk is valamit a lehetetlen szövegen, és nekem különben is az véleményem, hogy az Edgár gyászindulójánál szebb zenét sohasem írtál.

Nagy siker volt az Edgár; Puccini boldog. Élete első keserves, nagy szégyenéért adta neki ezt jutalmul a sors, – tizenhat év után. De a nagy élmény mégis a Pillangókisasszony volt, az igazi kis pillangóval, az ő pillangójával. Tüneményes volt Rosina Storchio, nem is volt valóság, költői álom volt. Még Elvira is sírt. És a közönség tombolt, ahogy ott álltak ketten a függöny előtt, egymás kezét fogva, mélyen lehajtott fejjel, könnyekkel a szemükben: Giacomo és Rosina. Ez volt az igazi revans a milánói gyalázatért.

A kis Rosina öltözőjében egyetlen fénykép: Giacomo Puccini dedikált fényképe. „Az én felejthetetlen Pillangómnak – Giacomo". És így becézi egész Buenos Rosina Storchiót: „nagy Giacomo kis pillangója".

Bankett, rengeteg emberrel és még rengetegebb étellel, itallal, de milyen más bankett ez, mint az európai bankettek! Nincsenek nagyképű felköszöntők, nem hangzik el egyetlen tapintatlan, bombasztikus szó sem, vele együtt örvendező barátok ezek; természetesek, vidámak, bohémek, mint ő. És büszkék, hogy Puccini kitüntette őket látogatásával. Ott ült Giacomo a legboldogabb mosolyával Rosina és Mugnone felesége között, szemben vele Elvira, – ilyen boldog még sohasem volt. És van valaki a bankettjén, akinek külön örül Puccini, nagyon örül neki: Sarah Bernhardt, a nagy francia tragika. „Nem adok autogramot!” – kiáltja neki tréfásan, de aztán megcsókolja az öregasszonyt, mélységes szeretettel. Itt vendégszerepel éppen, leírhatatlan sikerrel. Hihetetlen a műsora, a legsötétebb tragédiától a legkacagtatóbb bohózatig mindent tud ez a csodálatos színésznő: Shakespeare Hamlet, Racine Phaedra, Victor Hugó Angelo és Andromaque, A. Dumas A kaméliás hölgy, E. Dumas Claude asszonya, E. Rostand A sasfiók és a Szamaritánus, V. Sardou Tosca, Fedora és a Boszorkány, H. Sudermann Magda, Legouvé Adrienne Lecouvreur, M. Bernard A sebhely, Meilhac-Halévy Frou-Frou és a Bohémek.

Ez a műsora. És minden szerepében szinte tökéletes. Puccini sokat tapsol neki.

Mégis Buenos Airesben is megbukott egyszer Puccini, ha nem is a színházban. Az udvarias argentinok óvatosságból előbb szárcsa-vadászatra hívták meg Puccinit, ismerve a vízi-vad iránti szenvedélyét. Tudták, milyen kitűnő vadász ő gyerekkora óta, egész legendák keringtek róla.

Felrepül az első szárcsa – Puccini lő, s az aljas madár vidáman továbbrepül. No majd másodszor! Puccini megint lő, s a bitang madár újra sértetlenül továbbszáll. Puccini bosszankodik: micsoda szégyen! A harmadik szárcsa végül is lepottyan. Puccini hátrafordul, diadalmas arccal, de már nincs mögötte senki: az udvarias argentinok elpárologtak, hogy ne szégyellje magát előttük Puccini. De a strucc-vadászat, vagyis helyesebben a lóhátról való nandu [*]-üldözés gouchok-kal [*]* alighanem elmaradt. Legalábbis Puccini mélységesen hallgatott erről. De hiszen lovagolni is alig tudott szegény maestro.

Boldogan maradt volna még Puccini, de már várta őt Párizs, a párizsi Pillangókisasszony: megígérte barátjának, Albert Carrénak, hogy föltétlenül ott lesz a bemutatón.

A kikötőben megint hatalmas tömeg. Buenos Aires búcsúztatja kedvencét, Giacomo Puccinit. Csókok és virág – rengeteg csók és rengeteg virág.

– Visszajövök hamarosan – mondja meghatottan Puccini Rosina Storchiónak.

– Úgy, mint Pinkerton Butterfly-hoz? – kérdezi könnyein keresztül is mosolyogva Rosina.

PÁRIZSBA is elkíséri Puccinit Elvira, aki remekül érezte magát Buenosban. Talán most látja csak igazán, milyen hallatlanul népszerű ember az ő férje. Élvezi a sikerét, gyönyörködik benne. Különösen az hatja meg Elvirát, milyen szerénységgel viseli Giacomo a sikereit. Egy pillanatra sem tetszeleg magában, az marad, aki mindig volt: a legegyszerűbb, legközvetlenebb ember – Elvira változatlanul szerelmes a férjébe, szerelmesebb, mint valaha.

Itt Párizsban is ünneplik Puccinit. Szinte mozogni sem tud már az autogramkérőktől. Egyszer vásárol valamit a rue de la Paix egyik divatáruüzletében. Amikor kilép a boltból, hosszú embersor áll az utcán: mind autogramra vár. Egyik este pedig, ahogy belépnek a Grand Café-ba, a zene elhallgat, s pár pillanat múlva felcsendül a Pillangókisasszony szerelmi áriája, pedig még be sem mutatták Párizsban az operát.

Bizony lassan folynak a próbák itt Párizsban, csigalassúsággal. Toniót is elhívatja közben Párizsba Puccini, hadd lássa egyszer, hogyan ünneplik az apját külföldön is, és Elvira már nagyon vágyódik a fia után. De Puccini ezúttal őszintén megcsodálja Albert Carré munkáját. Mintha kicserélték volna ezt az embert, írja Giulio Ricordinak. A felesége, a hajdani Marguerite Guirodon is remek Pillangókisasszony, ugyanolyan megható, mint amilyen Mimi volt. Igen, igen, csakhogy beteg szegény, alig áll a lábán, csak úgy támolyog a színpadon. Nem baj, még így is jó. A díszletektől pedig el van ragadtatva Puccini. Ebben verhetetlen Párizs. Káprázatos a kicsit felemelt színpad –, a nézőtér felől valóságos egzotikus virágerdő övezi.

A Tosca-t is megint látják: a világhírű Geraldine Farrar és Antonio Scotti énekli Toscát és Scarpiát, – New Yorkból jöttek át vendégszereplésre. Nincs igazi tenorista, Cavaradossi Párizsban, azért kell folyton szüneteltetni a Tosca-t.

De mindez csak futólag érdekli Puccinit, nem köti le igazán. Az egyetlen izgalmas, egyre kínzóbban izgalmas kérdés, amely újra meg újra felötlik benne, s minden egyéb kérdést háttérbe szorít: mi legyen az új operája? Még mindig nem tud határozni. Hol ezt a témát ítéli jobbnak, hol megint azt. Egyre bonyolultabb a helyzet.

Pierre Louys meghívta ebédre őket; mosolyogva fogadja Puccinit, nem éreztet vele semmi haragot. Úgy látszik, Maurice Vaucaire is megbékélt, ő is kedveskedik, mosolyog. De egyszerre csak orvul megrohanják Puccinit és minden ékesszólásukkal rábeszélik a Conchitá-ra; Puccini vívódik, már-már meginog. De a szállodában két levél is várja: Tito Ricordié és Illicáé. Tito ujjongva közli vele, hogy sikerült nagynehezen kiengesztelnie a „nagy költő"-t, Gabriele d'Annunziót, aki már újra dolgozik A ciprusi rózsá-n. Illica is ujjong, még jobban, mint Ricordi: elkészült Wilde darabjával, A firenzei tragédiával, – „ilyen librettód még nem volt!" … Melyiket válassza: Louyst, d'Annunziót, Wildet? Megőrül az ember!

De az igazi zavar csak most következett. Két rendkívüli darabot lát Puccini a színházban. Az egyik Maurice Maeterlinck költői mesejátéka, a Pelléas és Mélisande, a másik Didier Gold egyfelvonásos rémdrámája, a La Houppelande, A köpeny. Mind a kettő remek operaszüzsé. (Milyen kár, hogy A köpeny csak egy felvonás!) Puccini nem gondolkozik sokat: már másnap felkeresi a nagy flamand költőt, Maurice Maeterlincket, aki mint ember is elragadó, – ha kicsit kövér is, de a felesége, a finomtollú költőnő annál karcsúbb. De amit mond, az lesújtó:

– Milyen szép lett volna, ha együtt írunk operát! Fájdalom, erről egyelőre le kell mondanunk. A Pelléas és Mélisande-t már megzenésítette Claude Debussy barátom, mégpedig zseniálisan. Óriási a sikere, csodálom, hogy nem látta.

Puccini rémülten néz Maeterlinckre, de tüstént megnyugszik; mosolyogva mondja, lelkesen, őszintén:

– Claude Debussy nagy muzsikus. Messze kimagaslik a kortársai közül. Igazi költő. Mindig úgy éreztem, hogy van egymáshoz valami közünk. Tőle nem sajnálom a Pelléas és Mélisande-t, egyedül csak tőle nem! Szeretném őt megismerni.

– Debussy is boldog lesz, ha megismeri önt – feleli Maeterlinck. – Szabad ön vasárnap? Kérem, ebédeljen nálam, Debussyt is meghívom.

Nevezetes ebéd volt. Az új utakon járó, új hatásokat kereső két nagy zeneszerző itt találkozott először, Maeterlinck házában. Puccininak szerencséje volt: éppen szombat este látta Debussy operáját. El volt tőle ragadtatva. Mosolygó tréfával mondta Debussynek.

– Soha modern opera még nem fogott meg ennyire. Szívből gratulálok! A Palléasa tökéletes, utolérhetetlen, de Mélisande talán nekem fekszik jobban… mégiscsak én értek a női szívekhez!

Debussy nevetett és visszaadta a bókot:

– Hallom, milyen rendkívüli a Pillangókisasszony. Alig várom, hogy halljam!

Didier Gold boldogan eladta Puccininak A köpeny-t. De ez még nem oldotta meg Puccini nagy problémáját: mit kezdjen egyetlen egyfelvonásos operával?

A Bois-ban bolyongott, hogy egyedül legyen kicsit, – már fárasztotta a sok ember, a folytonos ünneplés. Leült egy padra, cigarettára gyújtott, úgy tűnődött, tépelődött: dolgozni kellene már, elzárkózva, egyedül, szerzetesi magányában, a világ legszebb helyén, Torre del Lagóban, ahelyett, hogy tétlenül csatangol, keresztül-kasul járva az egész világot. Éppen tegnap kötött szerződést egy amerikai színházi ügynökkel, Conried úrral, hogy még decemberben kimegy New Yorkba, a Manon és a Pillangókisasszony bemutatójára, s addig is elfogadott egy sereg meghívást Nápolyba, Nizzába, Palermóba, Bécsbe, Kairóba … őrület, téboly, – dolgozni kellene, semmi mást! Világcsavargó lettem, gondolja magában; bolygó hollandi, elátkozott ember, aki nem tud megnyugodni többé soha. Holnap bankett itt Párizsban, nem térhet ki előle, Clemenceau is ott lesz, holnapután átugrik egy hétre Angliába, Rotschild hívja vadászatra, aztán vissza megint Párizsba, hogy hajlongjon a függöny előtt, a Pillangókisasszony premierjén, mint valami pojáca… nem élet ez, rabszolgaság, önként vállalt teher, kis hiúság is, valljuk meg, emberi gyöngeség, amely elvonja igazi hivatásától, az alkotástól – így van ez, bizony. Valaki leül melléje a padra.

– Megengedi, maestro.

– Tessék – dörmögi; fel se tekint.

– Min töri azt a kedves fejét, ha szabadna kérdeznem?

Puccini ránéz: gyerekkori barátja, Piero Antinori.

– Hát te, hogy kerülsz ide, Piero?

– Tegnap érkeztem egyenesen New Yorkból.

Puccini kiönti barátja előtt a szívét. Keservesen panaszkodik: nincs új szövegkönyve, nem tud dolgozni!

– Te, Giacomo – mondja Antinori felragyogó szemmel. Én ajánlok neked remek operaszüzsét. Láttad már a Pillangókisasszony szerzőjének, David Belascónak legújabb drámáját, a The girl of the golden West-et, a Nyugat lányá-t? Óriási siker New Yorkban, s itt is adják Párizsban, akár ma este megnézheted. Hallatlanul izgalmas, éppen neked való!

Belasco neve csábítja Puccinit. Még aznap este elmegy Elvirával megnézni a darabot. Előadás után azt mondja nevetve a feleségének:

– Azt hiszem, rövidesen belebolondulok ebbe a szentlelkű kis girl-be, ebbe a Minnie-be. A darab ugyan rossz, de én majd csinálok belőle valamit!

Még aznap éjjel sürgönyöz Tito Ricordinak, Milánóba:

Szerezd meg minden áron Belascótól a Nyugat lányát – kikötve a tetszés szerinti átdolgozást.

A PILLANGÓKISASSZONY sikert aratott Párizsban, és sikert aratott mindenütt: Nápolyban, Nizzában, Palermóban, s Giacomo Puccini végigkísérte ezt a „legkedvesebb operáját" diadalútján, amit nem tett meg eddig egyik operájával sem. Pedig a Tosca is hallatlanul nagy siker, és Puccini mégsem kíváncsi rá, nem a szerelmes gyermeke, mint Butterfly. És mennyit hívják őt mindenfelé, főleg Németországba, ahol Maria Labia sikerről sikerre viszi a Tosca-t. Itt Puccini a „Tosca szerzője" marad mindig. Ez a zenedrámája tetszik legjobban a németeknek. Maga Puccini így beszél az operáiról:

– A hat operám közül csak hármat érzek igazán a magaménak: a Manon-t, a Bohêmek-et, s a Pillangó-t. A Tosca-ban csak mint színpadi szerző vizsgáztam jelesre, de ez az operám nem tükrözi vissza a valódi lényemet.

Mulat az egyébként rendkívül elismerő német kritikákon. Ilyeneket írnak róla : „ .. Puccini zenéje szexuális muzsika, érzéki varázsa van…", „ … Puccini zenei szadizmusa…" „…maga Puccini nemcsak Cavaradossi, hanem ugyanakkor Scarpia is …" (Nem ártott meg a németeknek egy kicsikét Freud? – kérdezi Puccini.) Egyik élclap a karikatúrája alá azt írja: Monsieur Butterfly! – De vannak olyan német kritikák is, amelyeknek szívből örül Puccini : „ … Puccini zenéje félreismerhetetlenül olasz zene …" „… földi szerelem, földi gyönyörűség, földi rettegés, földi tehetetlenség, – ez Puccini zenéje …" „ … soha semmiféle zene még nem fejezte ki ilyen közvetlenül a mi életünket…" „ … minden pátosz nélküli zene…" „ … a gyász, az elhagyatottság, a gyötrelem, a kétségbeesés zenéje ez, amely a vérünkig hat…" „ … Puccini filozófiája: a földi élet gyászos sötétségében az egyetlen vigasztaló fénypont a szerelem…" „… Puccini nemcsak jó zenét akar komponálni, hanem a színpadi hatásra is gondosan ügyel…" „… egyformán hat a szívre és az érzékekre is…" „ … Puccinit elragadja az élet szépsége, és kétségbeejti a földi lét haszontalansága …" „ … Puccini megérti a férfi és a nő szerelme közötti alapvető ellentétet: a szerelmes nő maga a hűség, az állandóság, a férfi meg akarja váltani és változtatni a világot…"[*] Tagadhatatlan: ezek a német kritikák nagyobbára komolyabbak, mint az otthoniak, többet megértenek az ő művészete lényegéből, mint sok olasz kritika; Puccini hálás Wagner nemzetének, hálás a németeknek, hogy befogadták őt, hogy meghajoltak előtte. Máris ő a legtöbbet játszott komponista Németországban. Csak ne volnának olyan kövérek az énekesek és olyan lassúak a karmesterek!

Elvira hazautazott Torre del Lagóba, Tonio miatt, meg azért is, hogy előkészítse az év végére tervezett együttes amerikai útjukat, Puccini pedig átszáguld egy sereg európai, városon: Bruxelles, Amszterdam, Köln, Drezda Frankfurt, közben Nizza, Palermo, Nápoly, aztán Moszkva, Prága és Bécs, – pedig gyűlöli a szállodákat, a nagyvilági életet, az idegen arcokat, folyton erről panaszkodik.

Bécs az utolsó állomás, itt megpihenhet kicsit. Szereti Bécset, az emberek kedvességét, egyszerűségét, vidámságát, még a szállodát, a Bristol-t is szereti. Csak a nyelvvel nem boldogul, ez a bonyolult német nyelv megtanulhatatlan a számára. (Caselli barátjának tréfás levelet ír: „Nem tudok mit kezdeni a sok Fritzivel, Mitzivel, Schitzi-vel!") Két operáját játsszák, mégpedig remekül: a Bohémélet-et, és a Toscá-t. Itt a Bohémélet a nagyobb siker – ennek is örül Puccini. Persze bankett, ünneplés itt is, de kedélyesebben, mint másutt.

Puccini vidám, megelégedett. Boldogan olvassa Ricordiék sürgönyét: „Megszereztük Nyugat lányát". Most hát végre tudja, min fog dolgozni, megszabadult a bírhatatlanul gyötrelmes és idegeket romboló többterhességtől. Nincs már d'Annunzio, Louys, Wilde, senki sincs többé, nincs már semmi egyéb, csak az amerikai girl van. És képzeletében már formálja Minnie alakját, már érzi szívében a feltámadó szerelmet. Még csak gyorsan New York, – régen kíváncsi már erre a másik, idegen világra, meg kell ismernie, ha egyébért nem, hát Minnie kedvéért, – aztán következik a munka, az elzárkózás minden elől, a teljes elmélyedés, odaadás – hároméves szünet után! Éppen ideje. Micsoda megváltás lesz!

Tehát kiélvezi Bécset, szabadsága utolsó előtti állomását.

Nagy élmény a Bohémélet, a Hofoper hibátlan előadása. Az összes női szereplők krinolinos szoknyában – igaza van a rendezőnek! És micsoda pokoli mozgalom és zsivaj a Café Momus előtt! (Gustav Mahler ironikusan mosolyog a proszcénium-páholyban.) Teljes a siker: Puccini hatvanszor hajlik meg a függöny előtt – ez még nála is rekord.

Megismer egy embert Bécsben, egy apró, vidám, örökösen mosolygó, nagyon kedves embert, a magyar Lehár Ferencet. Lehár rajongó híve (talán kicsit tanítványa, utánzója is) Puccininak. De Puccini is szereti Lehár muzsikáját. Puccini nem nagyképű: minden érdekli, ami szép. Szereti az operettet, sőt szereti az új hangzású tánczenét is. Nincs műfaj, mondja gyakran, csak igazi művészet vagy álművészet, dilettantizmus van. Klasszikus operettet is lehet írni – hogyne lehetne! Offenbach nagy művész volt! „A víg özvegy" is gyönyörű, most adják éppen tomboló sikerrel. Puccini gratulál Lehárnak.

– Nem volna kedve egyszer operettet írni? – kérdezi Lehár.

– Kedvem, az volna, csak időm nincs hozzá – feleli Puccini.

Egyik este magántársaságban vacsorázik Puccini. Vacsora után a háziasszony megkéri őt, hogy zongorázzék valamit. Puccini nem szívesen zongorázik idegenek előtt, de most ellenvetés nélkül leül a zongorához, azzal a bizonyos pajkos mosollyal, szája csücskében az örökösen égő cigarettával. Persze mindenki Puccini-zenét vár tőle, de ő Lehárt játszik, A víg özvegy-et, á la Puccini: Puccini-módjára, ahogyan ő írta volna. A vendégek csodálkoznak :

– Ennyire szereti, maestro, Lehár Ferenc zenéjét? – kérdezik tőle.

– Szeretem, igen – feleli Puccini őszintén. – A dallaminvenciója csodálatos. Ha több kultúrája volna, nagyon nagy lehetne.

VÉGRE OTTHON VOLT megint, vidáman, frissen. Még egy pillanatra megállt Milánóban, a két Ricordi kedvéért.

– Csakhogy megjöttél! – üdvözölte Sor Giuli. – Már azt hittem, elvesztél.

– Gyönyörű a világ! – lelkesedett Puccini.

– Hallom, még New Yorkba is átlátogatsz? Ez teljesen fölösleges.

– Inkább nagyon fontos! – vetette közbe magát Tito.

– Sajnos, megígértem Gatti-Casazzanak, és szerződést is kötöttem egy amerikai ügynökséggel. Egyetlen fillérembe sem kerül az egész út, képzeld!

– Dolgoznod kellene, egyedül csak ez a fontos – dörmögte rosszallón az öreg Ricordi. – Sok időt pocsékolsz. És nekem ez az amerikai história nem tetszik, mondhatom. Megint idegen szüzsét választasz, és ráadásul külföldön mutattatod be az operádat… ez nem helyes, ez sérti az olasz önérzetet.

– Ellenkezőleg, én remeknek tartom a New York-i premier ötletét – mondta Tito: – Óriási pénzt jelent.

– Nem csak a pénz a fontos.

– Az amerikaiak megőrülnek a boldogságtól és a büszkeségtől, ha megtudják, hogy Giacomo Puccini indián operát ír nekik. Tudod, milyen néven fogom hirdetni a Nyugat lányát? The girl of the golden West, és alcímnek: Indián Story and Song from North-America. (Indián történet és dal Észak-Amerikáról.)

– Hogyan énekelnek az indiánok? – kérdezte Puccini nevetve.

– Éppen ezért kell Amerikába menned, hogy ezt alaposan megtanuld – mondta Tito Ricordi.

– Tegnap japánul énekeltél, holnap indiánul énekelsz… – zsörtölődött az öregúr. – Mondd, mikor fogsz már végre olaszul is énekelni?

– Mindig csak olaszul énekeltem! – mondta határozott eréllyel Puccini.

Giulio Ricordi a fia felé fordult:

– Ezeket a reklám-trükköket is utálom, Tito. Jó bornak nem kell cégér.

– Tévedés, apám – felelte Tito. – Éppen ez a kiadó kötelessége, semmi más: az ügyes terjesztés, a népszerűsítés.

– De remélem, máshová már nem utazol ezután? – kérdezte Puccinitól mogorván Sor Giuli.

– Csak még Egyiptomba, Kairóba, az Aida bölcsőjéhez. Ezt nem hagyhatom ki… és Budapestre persze.

– Oda miért mész?

– Nikisch, Bánffy és Kerner miatt. Nagyszerű emberek!

– Tokióba nem utazol?

– Miért? – ragyogott fel Puccini szeme: – Tokióban is játsszák a Pillangót?

– Még nem, de készülnek rá, lekötötték – felelte Tito.

– Nagyszerű!

– És olvasd el ezt a sürgönyt, a Pillangókisasszony amerikai diadalútjáról, majdnem hihetetlen: Boston, Chicago, Washington, New York… tizenegy város kötötte le eddig. Herry Savage, az amerikai megbízottunk külön énekesnőt kér tőlünk, aki körbevinné a Butterfly-t egész Amerikán. Nehéz feladat. Giulio Ricordi türelmetlen lett:

– Beszéljünk már arról is, ami a legjobban érdekel valamennyiünket: kik lesznek a munkatársaid, kikkel kívánod megírni a Nyugat lányá-t?

– Illicával, persze. Egyedül csak vele! Giacosára, fájdalom, nem számíthatunk, ő súlyosan beteg.

– Pedig Illica mellé feltétlenül kell egy fék, aki lefogja a szertelenségeit.

– Illica páratlan! – lelkesedett Puccini. – Villámgyors és tele van ötlettel.

– Mondd, Giacomo – kérdezte Tito Ricordi –, ismered te Carlo Zangarini-t, a Corriere della Sera új büszkeségét?

– Ismerem.

– Hallatlanul tehetséges! És remekül ismeri az amerikai életet. Járt odakint. S vele együtt megszerezzük a Corriere óriási nyilvánosságát. Ez sem éppen megvetendő. Nem lehetne társítani Illicát és Zangarinit?

– Megpróbálom.

ILLICA már várta Puccinit Torre del Lagóban, izgatottan, vidáman tele munkakedvvel.

– No, csakhogy megjöttél az északi sarkról! – fogadta tréfálkozva barátját. – Ma este nekiülünk a munkának. Jó?

Este, vacsora után egyedül maradtak.

– Idehallgass, Luigi… – kezdte Puccini kicsit bizonytalanul: – Előbb gondolkozzunk, hogyan pótoljuk szegény Giacosát.

– Nem kell pótolni senkit. Megírom én egyedül az egészet, néhány hét alatt – fogadkozott Illica.

– Nem, jobb lesz, ha hárman vagyunk. Mit szólnál a fiatal Zangarinihoz?

– Mit kezdjek vele? Én nem társulok senkivel. Giacosa volt az egyetlen, akivel szívesen dolgoztam együtt.

– Mégis kellene egy költő…

– Zangarini nem költő! Újságíró.

– Jól ismeri Amerikát.

Fürkészve, dühösen nézett Puccinira Illica.

– Vedd tudomásul, hogy én Zangarinival nem dolgozom együtt! – jelentette ki keményem: – Vagy Zangarini vagy én!

– Ne bolondozz, kérlek…

– Nem, és nem! Nem dolgozom vele együtt. Ha mindjárt a fejed tetejére állsz is.

Puccinit is elfutotta a harag. Szinte nem tudta, mit mond dühében:

– Hát jó… ha ilyen makacs vagy!… ilyen megátalkodottan csökönyös!… Majd megírjuk a szövegkönyvet Zangarinival.

– Sok szerencsét! – mondta Illica; az arca sötét lett, a hangja remegett: – Hálás ember vagy, mondhatom!… Négy szövegkönyvet írtam neked a legnagyobb önfeláldozással … és tizenöt éven át tűrtem a kínzásaidat, minden bolond szeszélyedet… most pedig kidobsz egy kezdő kedvéért… Isten veled, Giacomo!

– Megőrültél?!

– Engem ugyan nem látsz többé!

– Luigi!… Luigi!… – kiáltotta rémülten Puccini: – Gyere vissza!… Ne haragudj!…

De Illica már eltűnt: nem találta sehol.

– Mi történt?! – kérdezte ijedten Elvira, aki leszaladt az emeletről.

Puccini sírt. Vigasztalhatatlan volt.

– Elűztem magamtól a legjobb barátomat… akit a legjobban szerettem… ilyen gyalázatos vagyok! – mondta panaszoson, önváddal, aztán még panaszosabban: – Újra utolér a végzetem: valahányszor dolgozni akarok, megakaszt valami… valamilyen szörnyűség!

Rettenetes árat fizetek minden egyes munkámért! Meglásd, ez a Minnie, ez a vadnyugati lány fog a legcudarabbul megkínozni!

ILLICA nem jött vissza. Hiába írt neki Puccini vagy egy tucat levelet, hiába küldte érte a kocsiját, Illica még csak nem is válaszolt: hajthatatlan maradt.

Puccini alig szólt egy szót. Céltalanul barangolt, néha vadászott kicsit, de rendszerint a kertben szöszmötölt valamin, madarakat etetett, gépeket javított, de nem dolgozott semmit, nem is zongorázott. Puccini gyászolt – gyászolta Illicát.

Elvira szegény kétségbe volt esve. Mindent megpróbált, hogy kitépje Giacomót letargiájából, összeesküdött Tonióval, és titokban levelet írt luccai barátjuknak, Alfredo Casellinek, hogy látogassa meg őket minél előbb, de mintha csak úgy véletlenül toppanna be hozzájuk.

Caselli ismerte barátját, tudta, hogyan kell vele bánni.

– Azért jöttem, Giacomo – mondta a legvidámabb hangon –, hogy egy szívességre kérjelek. Vigyél el engem autón Nürnbergbe és Würzburgba, fontos üzleti tárgyalásaim lennének, és vonattal már nem érek oda időre. Mindössze pár napról van szó. Ugye, megteszed?

– Apám! – szólt közbe a már tizennyolc éves Tonio. – Én is veletek mennék. Annyiszor ígérted már nekem, hogy elviszel egyszer Nürnbergbe, Ingolstadtba…

Puccini arca felragyogott, napok óta először.

– Elvira! – kiáltotta boldogan! – Gyorsan csomagolj Toniónak és nekem, elmegyünk autózni egy kicsit Bajorországba. Pár nap múlva itthon vagyunk.

Vidáman ültek be a legújabb nagy, csukott Lanciába, vidáman, mint a kirándulásra induló gyerekek. Sofőrt nem vittek, Puccini vezetett, boldog volt, ha vezethetett.

Remekül érezték magukat mind a hárman. Hancúroztak, tréfáltak, nagyokat ettek és ittak. Már hazafelé tartottak, Ingolstadt volt az utolsó állomásuk. Egy remek kis vendéglőben ebédeltek hárman: idei libát ettek, Puccini kedvenc ételét. Egyszerre csak evés közben felhördült Puccini, elvörösödött, fuldokolni kezdett: csontszilánk akadt meg a torkán. Egy fiatal orvos ebédelt mellettük, az vette ki Puccini erősen vérző torkából a szilánkot.

– Látta már otthon orvos ezt a torkot, mester? – kérdezte komoly arccal.

– Nem. Miért? Vörös?… Sokat dohányzom és köhögök.

– Mindig ilyen rekedt?

– Mindig.

– Jó volna megmutatni a torkát egy gégésznek. Puccini elfelejtette a bajor orvos tanácsát. Nem tulajdonított neki különösebb fontosságot.

CARLO ZANGARINI tetszett Puccininak. Értelmes, rokonszenves ember volt, pillanatok alatt felfogott, átvett mindent. Persze, azért nem volt olyan gyors és ötletes, mint Illica, de nem is volt lassú. Boldogan dolgozott Puccinival, látszott rajta, lelkesíti, izgatja a feladat. Csak egyetlen baj volt vele: nem maradhatott Torre del Lagóban, Puccini mellett, a szerkesztője nehezen engedte el Milánóból, a laptól. Alighogy megérkezett Zangarini, már búcsúzott is megint. Nehéz így dolgozni.

És hiányzott a költő, hiányzott Giacosa, mégiscsak hiányzott, noha Puccini is remekül verselt, de ez mégsem ugyanaz. Hivatásos, vérbeli költő kell ide, nem olyan egyszerű dolog indián dalokat és zsoltáros énekeket írni. Zangarini ajánl valakit Puccininak: barátját, Guelfo Civinninit, jó volna őt is bekapcsolni a munkájukban. Igen, Puccini már hallott róla, szép verseket ír csakugyan, de még várjunk vele kicsit, – hol vagyunk még a versektől!

Egy másik fiatal íróval is érintkezésbe lép Puccini, egyfelvonásos operája, a hajdani La Houppelande, az Il Tabarro, A köpeny miatt: Giuseppe Adaminak hívják ezt a mulatságos, szellemes fiatalembert, aki ügyes, nagysikerű vígjátékokat ír. Remekül ismeri a színpadot, ezért tetszik Puccininak, – jobban, mint Zangarini. Vele megint az a baj, hogy elsősorban önálló műveket ír, és elfoglalt ember, felesége és gyerekei vannak, leköti a munka és a családi élet is, nem tud mindig a rendelkezésére állni. De nagyon okos fiú, Puccini őt is szereti. Most vizsgáztatja A köpeny-nyét. Majd elválik, mit tud, valóban olyan kitűnő-e?

Váratlan öröm éri Puccinit, ami legyezgeti kicsit a hiúságát, bárhogyan igyekszik is titkolni ezt: kinevezték a főrendiház tagjává, szenátorává, mint Olaszország legkiválóbb művészét – Giuseppe Verdi helyére. Nem csoda, ha örül és kicsikét büszke is. De tréfába rejti ezt a büszkeségét, nehogy kinevessék. Úgy írja alá Nittetihez írt levelét: Giacomo Puccini, muzsikus-szenátor.

FÜLLEDT, forró nyár volt, kibírhatatlanul forró, különösen itt lent, a völgyben. Szellő se rebbent, levél se rezzent, a nap ráfeküdt a tóra, mintha fel akarná színi magába a vizét. Tüzes kemence lett Torre del Lago.

És Elvira beteg volt, az asztmája kiújult, nem kapott levegőt; szinte fuldoklott. Csúnyán köhögött, még csúnyábban, mint Giacomo; versenyt köhögtek. – Duettben köhögünk – mondta akasztófahumorral Puccini.

S egyszer történt valami, ami hosszú napokra elkeserítette Puccinit. Luccában volt egyetlen napra, s mire hazajött Torre del Lagóba, eltűntek a ház körül az összes fenyőfák, – az ő gyönyörű imádott pineái! Elvira kivágatta őket.

– Hogyan tehettél ilyet? – kérdezte tőle szemrehányón, fájdalmasan.

– Inkább én pusztultam volna el? Miattuk nem kaptam levegőt, ezek miatt a nyavalyás fenyőfák miatt… miattuk és a cigarettáid füstje miatt…

Igen, igen, más baj is volt Elvirával: minden csekélység felizgatta, türelmetlen, nyugtalan lett, ő, aki maga volt a béketűrés, nyugalom mindig, és nem nézett el a férjének semmit, pedig húsz éven át elnézett mindent ennek a rakoncátlan, forróvérű, kedves és jóságos művész-embernek, akit más mértékkel kellett mérni, mint az egyszerű férjeket. Valóságos hőhullámai voltak Elvirának, a fejébe szökött a vér, szép bársonyos hangja is megváltozott ilyenkor, kiáltozni kezdett, mindent kifogásolt, – mi történt vele hirtelen? Elvira veszedelmes korba lépett, amikor egyszerre csak hallatlanul érzékenyek lesznek a női idegek, megzavarodnak, összekuszálódnak minden apróságra, – ezt megmagyarázta Puccininak a háziorvosuk: most neki kell türelmesnek és elnézőnek lennie Elvirával szemben.

– Azonnali környezetváltozásra van szükség – mondta az orvos –, ami neked se fog ártani. Így nem engedem ki télen Amerikába a feleségedet. Előbb rendbe kell szednie az idegeit. Menjetek el néhány hétre valahová pihenni, lehetőleg magaslatra, hűvösre.

Puccini szót fogadott az orvosnak. Hiszen ő maga se bírta már ezt az idegességtől vibráló légkört, – Elvira volt életében a nyugalom, a béke mindig, s most ő lett a nyugtalanság, a békétlenség. Az is bosszantotta Elvirát, hogy a kiszolgáló személyzetük egészen megváltozott, a régiek elmentek egyik napról a másikra, mintha összebeszéltek volna valamennyien. Új volt a házmester-vadászmester, Nicche, új volt a szakácsnő-inas házaspár, s a szobalány is új volt, a gyönyörű kis Doria, akit gyerekkora óta ismertek, hiszen ott született mellettük, az egyik pirosfedelű parasztházban. Sok vesződség, bosszúság volt ezzel az új cselédséggel, meg kellett őket szokni, be kellett őket tanítani, ez is fárasztotta Elvirát. Ideje volt elutazni, okosabbat nem tehettek. Így jutottak el Abelone-ba, Boscolungo mellé, mert Chiatriról tudni sem akart Elvira: gyűlölte Chiatrit, ezt a kísértetkastélyt, ezt az elhagyott, komor rablófészket. Társaságuk is volt Abetoneban, érdekes kedves társaságuk, – nem unták magukat, igazán nem. Paolo Tostiék töltötték itt a nyarat, s egy feltűnően szép és érdekes fiatal angol asszony volt a társaságukban: Sybil Seligman. Művelt, öntudatos, okos teremtés volt és rajongott minden művészetért, különösen a zenéért. Nagy híve volt Puccininak, valamennyi operáját ismerte jól. Kicsit sznob lehetett azért, mert szinte gyűjtötte a híres embereket. Egy egész sereg angol írót személyesen ismert, ismerte Tostit, ismerte Carusót, s most Puccinit is sikerült megismernie; s amikor megtudta, hogy d'Annunzio is Abetonban van, addig-addig mesterkedett, amíg őt is bemutatták neki, aminek Puccini nem nagyon örült.

De a „nagy költő" viselkedésén nem érződött semmi neheztelés. Világfias udvariassággal beszélt Puccinival, előzékenyen, kedvesen.

– Az én ciprusi rózsám még nem hervadt el, maestro – mondta mosolyogva –, most bontogatja éppen bársonyos, kecses szirmait, önnek illatozik, virágzik, abban a reményben, hogy egyszer majd mégis rámosolyog és a gomblyukába tűzi.

Sybil Seligman élvezte ezt a három nagy embert: Puccinit, d'Annunziót, Tostit – egész Abetone irigyelte őt. De kedves asszony volt, végtelenül kedves, s ráadásul remekül beszélt olaszul, ami kellemessé tette a vele való érintkezést. A legkellemesebb a nyugalma volt, az állandó derült, angolos nyugalma. Erre a nyugalomra most nagy szükségük volt Pucciniéknak, Giacomónak és Elvirának egyaránt. Megnyugtató teremtés volt ez a fiatal Sybil. Keveset beszélt, de élénken tudott figyelni, látszott rajta, hogy csak úgy issza „a nagyok" szavát. A zárkózott Elvira is megszerette Sybilt, aki száz figyelemmel halmozta el őt. Kedves kis ajándékokat hozatott neki Angliából, divatos skót sálakat, puha, bolyhos szvettereket, s egy művészien megkötött angol fagyöngy csokrot, – szerencsét hoz, azt mondta. Puccininak pedig cigarettát küldetett, remek cigarettát: tizenhatos Abdullah-t. Ó, ügyes volt Sybil, végtelenül ügyes és tapintatos, szinte észre se vették és már hozzájuk tartozott egészen, velük étkezett, velük sétált, velük kártyázott, ha esett az eső, sose volt a terhükre. Pedig a fia is vele volt, egy hatéves kisfiú, de ez se zavart sok vizet, ki se nyitotta a száját, illedelmes, jól nevelt fiúcskának látszott. Így kellemesen telt el a nyár, a környezetváltozás csakugyan jót tett mind a kettőjüknek.

Már éppen készültek haza Torre del Lagóba, amikor gondterhes arccal azt mondta nekik Sybil:

– A fürdőorvos megvizsgálta a fiacskámat, nagyon gyengének találta, s azt tanácsolta, vigyem fel őt subalpin levegőre, lehetőleg fenyvesek közé, legalább egy hónapra. Berthe Tosti mesélte, hogy van maguknak egy üresen álló tündéri kis kastélyuk a tó fölött, ezerháromszáz méter magasságban, valóságos fenyőrengetegben. Ne haragudjanak, ha megkérdezem, nem bérelhetném-e ki augusztusra ezt a lakatlan kastélyt?

– Jöjjenek csak!… Nagyszerű!… – lelkesedett Puccini. – Meghívjuk magukat, kibérelésről szó sem lehet. – Aztán nevetve hozzáfűzte: – Ez az a nevezetes villa, ahol mi ketten együtt még alig laktunk Elvirával.

– Ugyan, Giacomo, hogyan képzelsz ilyet! – intette le Elvira; aztán Sybil felé fordult: – Nem veszem a lelkemre, kedvesem, hogy odacsábítsam magukat. Egymagában álló komor odú az, kiszolgálás sincs, és étkezni se tudnának rendesen… és nem is volna társaságuk. Nem, nem, ez nem maguknak való, egészen vad ötlet, csak egy férfinak juthat ilyesmi eszébe.

– A legszebb kilátás onnan nyílik egész Itáliában – dörmögte Giacomo.

De Sybil Seligman nyugodtan mosolygott.

– Majd segítek én magunkon, tessék csak rám bízni. Feltalálom én magamat, ne féltsenek engem. Tudok főzni magam is, és van konzervünk bőven. Nem kell nekem társaság, és semmi se kell. Csak a kisfiam egészsége a fontos nekem, semmi más. Ha megengedik, elfogadom kedves meghívásukat. Egy Puccini-villában nyaralni, ez már önmagában is boldogság!

– Nagyszerű! – lelkesedett Puccini.

Elvira arca nem volt éppen lelkes. De mit szólhatott volna szegény?

Nem, Sybil, a művészekért rajongó Sybil, nem szalasztotta volna el a világ minden kincséért sem ezt a páratlan alkalmat. Mit fognak a barátnői szólni otthon Londonban, ha majd elmeséli nekik, hogy Giacomo Puccini vendége volt egész nyáron át, a villájában lakott, s ő hallotta először az egész világon a Nyugat lánya áriáit, megszületésük pillanatában. Elzöldülnek az irigységtől! Ezért még áldozatot is érdemes hozni, kicsit koplalni is érdemes. A férje, a derék David Seligman is örülni fog ennek, bizonyos volt benne.

De nem is nélkülözött Sybil, éppenséggel nem. Pucciniék átengedték neki az ügyes kis Doriát, az gondoskodott róluk, az látta el őket mindennel: főzött, takarított, mosott, minden munkát elvégzett. Doria imádta Puccinit, mint minden ember Torre del Lagóban, Puccini-kultuszban nőtt fel, az ő melódiáit hallgatta megszületése óta, – nem volt az az áldozat, amit meg ne hozott volna a legkedvesebb ember, a „nagy Giacomo" kedvéért.

Puccini gyakran látogatta meg Sybilt, persze csak egyedül, Elvira nem tudott ide felkapaszkodni, a hegy tetejére. És Puccini örült ennek a megértő, csendes asszonynak, aki remekül értett hozzá, hogy megnyugtassa felzaklatott művészidegeit. Barátság fejlődött közöttük, komoly, meghitt barátság. Giacomo megszokta gyerekkora óta, hogy nőkkel közli mindig a gondolatait, a problémáit, a gyötrelmeit, – az anyja volt a bizalmasa, aztán Giulia, Iginia, Nitteti, majd végül Elvira, – valósággal megkönnyebbült, ha gyónhatott egy nőnek, ha kiönthette előtte a szívét, őszintén, maradéktalanul; voltaképpen dédelgető, elnéző anyát keresett a nőkben, azért szerette a hallgatag, komoly asszonyokat, a Giuliákat, az Elvirákat. És most, egy időre, Puccini elveszítette az ő nyugodt, kedves Elviráját.

De Sybil, az okos, tapintatos Sybil nem feledkezett meg Elviráról sem. Hetente kétszer is meglátogatta, s őt is levette mindig a lábáról, kedvességével, figyelmével, hallatlan nagy nyugalmával.

Végül búcsúznia kellett: a férje, David Seligman, már türelmetlenkedett otthon, sürgette, hogy jöjjön haza, – neki is hiányzott Sybil, aki valóban mindenkit boldoggá tett maga körül. Búcsúzáskor ígéretét vette Puccininak, hogy írni fog neki, értesíti mindenről hosszú levelekben, minden bajáról, gondjáról, a munkájáról elsősorban, hogy a baráti kötelék ne szakadjon meg közöttük, ha távol vannak is egymástól. És Puccini ezt megígérte ami nagy dolog volt Puccinitól, hiszen ő volt az az ember, aki állítólag irtózott a levélírástól, jóformán nem levelezett soha senkivel. Sybil volt a kivétel.[*]

Így hát egyedül maradtak megint: Giacomo és Elvira. De az asszony most már nyugodtabb volt, valóban jót tett neki a nyár, s a nagy amerikai útra való készülődés is elfoglalta egészen. Csak Tonio hiányzott mindkettőjüknek: Tonio már technikus volt, Milánóban végezte tanulmányait, csak nagy ritkán látogatott haza Torre del Lagóba, ha szünetelt az előadás. És bizony a kedves, szép Foscát is csak nagy ritkán látták, az ő sugárzó jókedve is hiányzott nekik nagyon.

De Puccini is megnyugodott. Már dolgozott megint, ha egyelőre nem is a Nyugat lányá-t írta –, ezt eltette magának Amerika utánra. A köpeny-en, az egyfelvonásos operáján dolgozott, mégpedig nagy kedvvel. Igazi Puccini-téma volt, feszültséggel, lírával, féltékenységgel, szerelemmel, borzalommal telve. És most már ismerte jól Párizst, a Szajna-parti életet, a franciák természetét. Nagy meglepetés volt számára – kellemes meglepetés – a fiatal Giuseppe Adami remek szövegkönyve. Végre egy író, aki ismeri a színpadot, igazán ismeri! Aki váltogatva adagol komédiát és drámát, lírát és borzalmat, úgy, mint maga az élet. Ezek eleven emberek, nem papirosfigurák! Most történt Puccinival életében először, hogy nem dobta vissza az eléje tett szövegkönyvet, nem változtatott rajta úgyszólván semmit, hanem elfogadta úgy, ahogy az író azt megírta, csak néhány verset írt hozzá, nagyszerű verseket. Gratulált Adaminak. Fogok én még ezzel az emberrel nagy operát is írni, gondolta magában, talán a legnagyobbat, – remekül megértjük egymást, így élvezet dolgozni!

Mert valóban kedvvel, élvezettel dolgozott. Bámulatos gyorsasággal komponálta meg A köpeny zenéjét, néhány rövid hét alatt. Pedig nem is volt olyan egyszerű kis munka, ötvenkét percre szabta az opera játékidejét. S megelégedett volt a munkájával, – megint új hang, új szín, még nagyobb merészség. Ez aztán az igazi verismo, még Pietro Mascagni igazságszomját is kielégíti vele! Egyetlen bánata volt csak: A köpeny így egyedül életképtelen, árva gyermeke, – még két remek librettót kellene találnia, éppen ilyen remeket, de más hangulatút egészen, a borzalom után áhítatot, az áhítat után komédiát, hogy egyetlen opera-estén három különböző arcát mutassa meg a közönségnek és a kritikusoknak is. Ez volna az igazi: egy egész estét betöltő három egyfelvonásos opera. Verizmus, szimbolizmus, szatíra. Régi álom volt ez már. S egy nagyon régi vágy: vígoperát írni! Sor Giuli megint csóválta a fejét:

– Giacomo! Giacomo!… Ez már a nyolcadik idegen tárgyú operád!

VÉGRE kint vannak hát a végtelen nyílt tengeren, a hatalmas Kaiserin Auguste Victoria fedélzetén, útban New York felé. Szörnyű a hideg, alig lehet kibírni ezt a januári tengert, jó, hogy Puccini bundát vásárolt magának Párizsban, bunda nélkül bizony ki se kukkanthatna a friss levegőre. Elvira is feljön vele néha a fedélzetre sétálni kicsit, ha csendes a tenger, megfullad lent a levegőtlen fülkében. Sőt egy-egy kis órára, ha kisüt a nap délben, egymás mellé fekszenek Giacomo és Elvira puha nyugágyakba, s elmerengve nézik a tenger megunhatatlan játékát. Érzik, ahogy az idegeikbe oson a nyugalom, a béke, – nincs megnyugtatóbb, elnémítóbb látvány a színét folyton változtató határtalan víztükörnél, nincs csendesebb, játékosabb zene a hullámok csobogó paskoló muzsikájánál. Mosolyogva feküsznek egymás mellett. Jó Giacomo Puccini feleségének lenni, gondolja Elvira magában boldogan. Benne is nagy béke honol.

De az emberektől elzárkóznak egészen, félve kerülik az ünnepeltetést. Nincs autogram, nincs ismerkedés! Elvira, az „eszményi zsandár”, távol tart Puccinitól minden közönséges halandót. Az asszonyok, a lányok csak messziről tekingetnek vágyakozva Puccini felé.

New York eleinte megdöbbenti őket ijesztő méreteivel, idegen, gyorsabb ritmusával: bele kell szokni ebbe az életbe. De Puccini szereti az újat, szereti a gépeket. Ámuló gyerekként nézi a simán futó, hatalmas autókat, az örökösen, némán járó paternoster-lifteket, ilyet nem látott még Európában. De az emberek komorak, gondterhes az arcuk, nem mosolyognak és fecsegnek annyit, mint Párizsban vagy Milánóban. Még a legfurcsább tánczenét is érdeklődve, szívesen hallgatja Puccini, és nézi az új táncokat, a különböző step-eket, az illetlenül ható groteszk cake-walk-ot Talán felhasználhat valamit a zenéből és táncból is a Nyugat lányá-ban, – ki tudja? Szeme, füle fotografál, figyel, mindent lerögzít, elraktároz gondosan. Már a színpadi szerző, a rendező gyűjti a tapasztalatokat.

Gatti-Casazza, a Metropolitan Opera Company olasz művészi igazgatója, kitűnő, lelkes ember, remek muzsikus és páratlan szervező tehetség. Úgyszólván a semmiből teremtett nagyszerű operaegyüttest, nagyobbára olasz énekesekből, olyan együttest, amely versenyre kelhet akár a Scala vagy a Costanzi világhírű együttesével. A két karnagya is olasz: Vigna és Toscanini, aki most jött meg éppen Buenos Airesből, Puccini legnagyobb örömére, mert Vignától, a Pillangókisasszony karnagyától bizony nincs túlságosan elragadtatva (nem tartja össze teljesen a zenekart, írja panaszosan). A zenekarban, az énekkarban is rengeteg az olasz. És az énekesek között olyan káprázatos nevek, mint Enrico Caruso, Lina Cavalieri, a baritonista Antonio Scotti (mind a három olasz) és Geraldine Farrar. Kár, hogy éppen a Pillangókisasszonyt amerikai nő énekli. Tőle nincs elragadtatva Puccini – világhíre ellenére sem. (Mindenkinek tetszik Geraldine Farrar, csak éppen nekem nem. – írja Ricordinak.) Hiányzik belőle a lényeg: a költészet! Mindig a kis Rosina Storchióra kellett gondolnia. Miért nem hozta őt is magával Toscanini?!

Mindegy, bárhogyan is: nagy siker a New York-i Pillangókisasszony. A közönség tombol, a sajtó áradozik. Puccini percek alatt a legnépszerűbb ember lett Amerikában. Eddig csak a szintén nagysikerű Tosca-ját ismerték itt, de a Butterfly még jobban tetszik. (Gatti-Casazza is könyörög Puccininak egy európai Pillangó-ért, hogy az turnézni vigye az operát és minden nagyobb amerikai városban elénekelje.) Puccini boldogan hallja, hogy a washingtoni operaház igazgatója Cleofonte Campanini, a Pillangókisasszony milánói kudarcának és bresciai sikerének nagyszerű hőse, aki Éva Tetrazzinit, a tüneményes énekesnőt vette el feleségül. Nem különös? Buenos Airesben Mugnone, New Yorkban Toscanini, Washingtonban Campanini, három jó barátja! Szinte végzetszerű… (És az is különös, hogy a győzedelmes bresciai Pillangó-ját, Salome Krusciniscit, hűséges régi pajtása és kitűnő ügyvédje, Cesare Riccioni vette el feleségül.) De már a harmadik Puccini-operát, a Manon Lescaut-t is próbálják, hogy Puccini még lássa a bemutatót. Szédületes a szereposztás: Manon a vakító szépségű Lina Cavalieri; Des Grieux az utolérhetetlen Enrico Caruso; Geronte a kitűnő Antonio Scotti; s ami mindennél fontosabb és nagyszerűbb: karmester Arturo Toscanini, a „bűvös pálcájú" dirigens. Az a különös érzése támad Puccininak, hogy most hallja először teljes szépségében a saját operáját, itt messze idegenben.

Most tűnik ki csak igazán, milyen nagyszerű ember Gatti-Casazza, milyen nagy művészi érzékkel válogatta össze valamennyi munkatársát. A Manon előadása a legapróbb részletig tökéletes; a díszletek is pompásak, káprázatosak. Hiszen igaz, nem volt éppen nehéz dolga Gatti-Casazzanak, a pénz nem számít itt semmit, nem kell krajcároskodni, mint a szegény Európában, – kerül, amibe kerül, mondja Amerika, de az én operaházam legyen a legkülönb a világon, ez a feladat, a cél, még az se baj, ha idegen tollakkal ékeskedünk. Tessék, itt a pénz, a többi az ön dolga, kedves Casazza! És Gatti-Casazza Arturo Toscaninival együtt világhírűvé teszi a Metropolitan-t. Mert az operához is három dolog kell, akárcsak a háborúhoz: pénz, pénz és pénz.

De Gatti-Casazza nemcsak kitűnő művész, hanem meggondolt, okos ember is volt, aki ismerte a közönséget, jól ismerte Amerikát.

– Most még szándékosan nem verem a nagy dobot melletted – mondta mosolyogva Puccininak –, ennek még nem érkezett el az ideje. Az érted való lelkesedésnek akkor kell kulminálnia, amikor majd, megelőzve minden más operaházát a világnak, itt mutatjuk be először a mi számunkra írt „amerikai operádat", a Nyugat lányá-t. Boldog és büszke lesz az amerikai közönség, szét fogja szedni lelkesedésében a színházat, erről kezeskedem. Te leszel a legnagyobb ember Amerikában.

– Ne túlozz! – nevetett Puccini. – Előbb még meg is kell írnom azt az operát, mégpedig jól.

– Nagyon kérlek, te se szólj erről az újságírónak egyetlen szót sem, ne hagyd magad kifaggatni… ne süssük el a nagy ágyúnkat idő előtt!

Ez nehéz kérés volt, mert az interjúkra éhes újságírók falkákban követték Puccinit, valósággal vadásztak rá, s az első kérdésük természetesen mindig az volt: „Milyen új operán dolgozik, maestro?"

Puccini a szokott lelkiismeretességével dolgozik: nem elégszik meg a színházi próbákkal, hanem külön-külön, egyenként is foglalkozik az énekesekkel, akár éjszakákon át, javítgatva, csiszolva, segítve őket, hogy tökéletesek legyenek. A legtöbb időt Lina Cavalierinek szenteli, hogy a játéka is ugyanolyan megkapó legyen, amilyen az éneke.

Ezúttal Elvira is részt vesz a színházi próbákon. A Manon a szívügye. Ez az opera az ő szerelmükből fakadt. Behunyja a szemét, s ott látja magát és Giacomót Vacallóban, emlékszik azokra a felejthetetlen éjszakákra ott a padlásszobában, amikor egyszerre csak felcsendült az utolsó nagy szerelmi duett, – a legszebb muzsika, amit valaha is hallott.

És most megint hallja ezt a zenét s az megint megzavarja, elbűvöli, felborítja egészen, talán még jobban, mint akkor. A máskor oly fegyelmezett, büszke Elvira sír.

Egyszer hajnaltájt vetődik haza munkájából Puccini. Elvira feldúlt arccal várja őt, egész testében reszket.

– Nem tűröm! Nem tűröm! – kiáltja eszét vesztve, tombolva dühében. – Nem hagyom magam megcsúfoltatni, nevetségessé tenni!

– Mi lelt, drágám? – kérdezi elhűlve Puccini.

– Gyűlölöm azt a nőt!… azt a Lina Cavalierit! Puccini alig tudja megnyugtatni Elvirát. Odaül az ágya szélére, a leggyöngédebb szavakat mondja neki, szeretettel simogatja, mint valami gyereket. Hiszen őbenne is feltámasztja a múltat Manon szenvedélyes zenéje.

Elvira zokog, szégyelli magát, átkarolja Giacomo nyakát.

– Bocsáss meg, angyalom …

Elvira megnyugodott, ha nehezen is, nem gyanakszik többé.

Váratlanul megismer valakit Puccini, akiről a próbák lázában teljesen megfeledkezett: kétszeres szerzőtársát, David Belasco-t. Kellemes meglepetés. Rokonszenves, intelligens, udvarias ember. Kövér, mint Maeterlinck, szinte nőiesen puha. Melegen gratulál Puccininak:

– Nagyon szeretem az operáit – mondja –, a legjobban persze a Madama Butterfly-t. Gyönyörű, megható. És tökéletes a szövegkönyve, egészen zavarba ejt. Megrázóbb, mint az én drámám, ön nagyszerűen ismeri a színpadot, maestro. Büszke vagyok rá, hogy együtt szereplünk a színlapon.

Aztán élénken érdeklődik a Nyugat lánya sorsa felől. Puccini jelenetről jelenetre elmondja neki a Nyugat lánya szövegkönyvét. Belasco egyik ámulatból a másikba esik.

– Csodálatos – dörmögi. – De hiszen alig maradt valami az én drámámból! Egyetlen aggályom van csak, ha megengedi. Jó, hogy az utolsó felvonás a szabadban, az erdőben zajlik le?

– Jó, nagyon jó – feleli Puccini –, imádom a fákat.

Barátokként váltak el.

Giacomo nem tud angolul, francia újságokat olvas itt New Yorkban, nehezen jut olasz lapokhoz. Egyik reggel felkiált, arca sugárzik az örömtől:

– Hallgasd meg, mit ír a Matin! A Manon Lescaut-t próbálják az Opera Comique-ban! Tudod, milyen nagy dolog ez? A soviniszta franciák, akiknek egyik legkedvesebb operájuk Massanet Manon-ja, az én Manon-omra kíváncsiak! Ez volt minden vágyam, hogy a franciák előtt is megmérkőzzem Massenet-val! Mert ha Párizsban is én győzök… És tudod, ki fogja énekelni Manon-t? Az angyali kis Lucrezia Bori, a legfinomabb énekesnő, akit én már tizenkilenc éves korában felfedeztem. Már akkor megjósoltam, hogy ebből a kislányból nagy énekesnő lesz, de senki sem akart hinni nekem. Innen egyenesen Párizsba megyünk!

– Én hazamegyek, fáradt vagyok, elég volt a szállodákból – mondta kedvetlenül Elvira. – Menj egyedül, ha akarsz. De te is jobban tennéd, ha hazajönnél velem és folytatnád a Nyugat lányá-t. A legfőbb ideje! Eleget kószáltál.

De Puccini nem tudott lemondani a „kis Bori"-ról, ahogy Lucrezia Borit mindig nevezte. Ez volt az a törékeny, megható énekesnő típus, akit mindenek fölött szeretett: Rosina Storchio, Marguerite Guirodon, Lucrezia Bori!… És Massanet-val való sorsdöntő párbajánál is ott kell lenni személyesen, még azt találják hinni róla ott Párizsban, hogy megfutamodik félelmében a párbaj elől. Nem, Párizsról nem tud lemondani sehogy sem, még Elvira kedvéért sem!

Csodálatos volt a Manon Lescaut New York-i bemutatója. Így még nem vezényelt karmester, s így még nem énekelt tenorista! Toscanini és Caruso minden képzeletet felülmúlt, – maga az eszményi tökély volt mind a kettő. Szeretnek engem az istenek, mondta magában Puccini hálásan és meghatottan, alázatosan és szerényen. S ez az új szomjúságra ébredt amerikai közönség valóban hálás volt, – erre az egy estére bizonyosan elfelejtette mindenki a tőzsdét és az üzletet.

Azzal a bizonyos kisfiúsan huncut mosolyával mondta Elvirának Puccini:

– Milyen tehetséges voltam én harmincéves koromban.

PÁRIZSBAN is a Manon-t próbálja Puccini: itt is kitűnőek a munkatársai. Lucrezia Bori utolérhetetlen. Csodálatos, hogy ez a fájdalmas kis madár-hang milyen diadalmasan zengi be az óriási termet; még a harmadik felvonás veszedelmesen hangos kórusán és zenekarán is játszva győzedelmeskedik. Albert Carré is rengeteget fejlődött, ha még messze esik is Toscaninitől. A rendezés, a díszletek pedig verhetetlenül tökéletesek. Puccini nem fél a veszélyes estétől, az összehasonlítástól: az ő „szenvedélyes Manon-jának" győznie kell Massanet „poétikus Manonja" fölött, győznie kell itt Párizsban is, mint ahogy mindig mindenütt győzött. És a párizsi közönség már szereti és érti őt, hiszen három operáját adják szinte állandóan, egyforma sikerrel. A Manon Lescaut-t is meg fogják szeretni, bizonyos benne.

De bárhogyan érdekelte is Puccinit a párizsi Manon, mégsem ide utazott először New Yorkból. Előbb útba ejtette Londont, hogy meglátogassa „megnyugtató" barátnőjét, a mindig kedves, mosolygó, a mindig rajongó és mindig szolgálatra kész szép Sybil Seligmant és megismerkedjék a férjével is. Ezt az illem is így kívánta és maga Sybil is.

Meglepő hírrel fogadták Londonban: VII. Eduárd kívánságára Zenatello és Nelly Melba Puccini-áriákat énekeltek egy egész délutánon át a királyi palotában. Maga VII. Eduárd ugyanolyan Puccini-rajongó, mint Vittorio Emanuele, az olasz király.

Ami David Seligmant illeti, nagyon rendes embernek látszott. Nagy megtiszteltetésnek vette, hogy a híres Giacomo Puccini meglátogatja az ő szerény otthonát.

Csak Londonból ment aztán Párizsba Puccini, hogy személyesen vezesse a Manon Lescaut próbáit. Már a Manon premierjét is kitűzték, amikor Lucrezia Bori megbetegedett, meghűlt. És sehogy sem akart meggyógyulni, a meghűlése makacs volt. Újabb és újabb várakozás, huzavona, idegesség. Puccini bosszankodott és unatkozott. Szokott konokságával a fejébe vette, hogy megvárja a bemutatót, lesz, ami lesz. Viszont nem tudott mit kezdeni, gyűlölte a nagy társaságot, az idegen embereket, a sok udvariaskodást, bókolást. Gondolt egy nagyot és merészet, és levelet írt a derék David Seligmannak. Azt írta neki, hogy ő bizonyára megérti, milyen fárasztóak és idegesítőek egy művészember számára az ilyen végnélküli színházi próbák, különösen egy sorsdöntő bemutató előtt. Ezeket az állandó izgalmakat csak igazi barátok mellett lehet elviselni. Az idegenek társaságát sehogy sem bírja, csak en petit comité, meghitt szűk társaságban érzi igazán jól magát és nyugszik meg teljesen. Ugye megérti ezt, David barátom? Küldje át Párizsba a kedves feleségét. És David átküldte.

Megvolt a nagy bemutató, a két Manon versenye, a párbaja Massenet-val. És Puccini került ki győztesen a párbajból, vitathatatlanul. Lucrezia Bori valósággal remekelt, énekben, játékban egyaránt! A megtestesült Manon volt! De a párviadal kimenetele sokáig bizonytalan maradt. Csak a negyedik felvonásban dőlt el véglegesen Puccini javára. (Ekkor ugrott fel a helyéről Massenet kiadója és rohant ki a nézőtérről égnek álló hajjal.)

A közönség, a nép ítélt – a világ legelfogultabb közönsége – az idegen javára. „Vox populi, vox dei!", ahogy ezt később a kitűnő Sergio Failoni[*] Pucciniról szóló zseniális essay-jében megírta. A nép ítél és senki más. Giacomo Puccinit mindenütt a világon a nép közvéleménye, a befolyásolhatatlan, ösztönös, nagyképűség nélküli közönség tette naggyá, Milánóban, Bécsben, Moszkvában, Berlinben, Budapesten, Londonban, New Yorkban, Prágában egyaránt, bármit írtak is róla a nagyképű és rosszmájú kritikus urak, a Berseziók, a Hanslickok, a Kalbeckek és a Bruneau-k. A nép ítétele megfellebbezhetetlen! Mert a nacionalista Bruneau vezérletével a francia kritika is kíméletlenül nekirohant Puccininak. De hiába volt minden, az elragadtatott közönség estéről estére önfeledten tapsolt az olasz zeneszerzőnek. S az udvarias Jules Massenet sürgönyileg gratulált Puccininak gyönyörű operájához.

Puccini mégis elégedetlen volt: bosszantották a támadások.

– Úgy fáj nekem – mondta Pierre Louys barátjának a legvilágfájdalmasabb arccal –, hogy annyi az ellenségem, hogy nem szeretnek engem …

– Inoui [*] Még szeressenek is?! – nevetett Pierre Louys: – Megölöd az operáddal Leoncavallo Bohémélet-ét, most ugyanezt cselekszed Massenet Manon-jával, kicsikarod Franchetti kezéből a Tosca-t, és még azt akarod, hogy ezek a szerencsétlen letiport emberek rajongjanak érted? Ez már túlzás, Puccini, kicsit sokat kívánsz? Nem gondolod?

MOST AZTÁN már nem volt több kitérés, kifogás: munkához kellett látni, mégpedig azonnal, – nem volt kegyelem. Több mint két év múlt el a Pillangókisasszony bemutatása óta, s még jóformán nem dolgozott semmit azóta, mert egyfelvonásos operája, A köpeny valósággal kicsúszott belőle, fájdalom nélkül született, nem is volt munka.

Azzal védekezett, bűntudatos mosollyal:

– Librettókra vadásztam, s elkísértem két legkedvesebb lányomat, Manon-t és Pillangókisasszony-t, hogy féltve őrizzem őket életútjukon, ügyelve rá, hogy első lépéseik közben el ne bukjanak. Apai kötelességem volt!

Torre del Lago az ő földi paradicsoma, az ő „szellemi szökőkútja", az ő „legbékésebb Wahnfried"-ja, szeretettel várta őt, mint mindig. Barátai, a parasztok, kalaplengetve üdvözölték az úton: „Evviva il nostro Giacomo!", kiáltották feléje széles mosollyal. És a kis szobalánya, Doria, úgy futott a kocsijához fulladozva, lihegve: „Isten hozta, maestro!", dadogta boldogan, s el is pityeregte magát. Igen, itt érezte magát Puccini a legjobban az egész világon, itt, ahol mindenki szerette őt, ez az ő otthona, egyedül csak ez. Örült, hogy hazajött, hogy végre itthon van. Az ember csak azért kószál szerte a világon, hogy még jobban örüljön, amikor hazatér, hogy még jobban megbecsülje az otthonát. Ez a béke, a nyugalom, a munka, ez az ő igazi élete, minden egyéb csak pillanatnyi kiruccanás, szemlélődés, szeszély, talán kis hóbort és hiúság is. Úgy nézett meg mindent, olyan gyönyörűséggel, mintha először látná. Rámosolygott a körülötte szökdécselő rigókra, a bimbózó fákra, a kitakart rózsatövekre. Megsimogatta a zongoráját, szerelmesen nézegette vastag ceruzáit. Mindezek vártak rá, a tekintetére, az ujjaira. Itt van, megérkezett. Gyorsan csizmát, bricseszt húzott, felgombolta nyakán az inget. És leült a tóra nyíló erkélyre, Elvira és Tonio közé – a fia is itthon volt éppen, a húsvéti szünetre –, egyik kezével Elvira kezét fogta, a másik kezével Tonióét. Elmerengve nézte az alkonyatban szunnyadozó tavat, mélyen magába szítta a tenger felől érkező szellők éltető sós ízét és a távolban illatozó fenyvesek fűszeres illatát, a szeme gyönyörködve pihent az égbeszökő márványsziklák rózsaszínű fényén – nagy béke honolt benne, nyugodt volt, boldog volt, megelégedett.

Önkéntelen mozdulattal a torkához nyúlt, ráfektette tenyerét.

– Fáj a torkod, apám? – kérdezte Tonio.

– Igen, kicsit fáj. Még mindig érzem azt az ostoba ingolstadti libacsontot. Menj fiam, sürgönyözz Carlo Zangarininak, hogy megjöttem, türelmetlenül várom.

– Még mindig rekedt vagy – mondta Tonio.

– Rengeteget dohányzom – legyintett Puccini.

Úgy aludt, mint a medve ezen az első éjszakán, puha megszokott ágyában. Frissen, vidáman ébredt. Milyen jólesett a reggeli a napfényben úszó erkélyen, még a kávé, a méz íze, illata is más volt itthon, mint abban az idegen világban ott. Beült montecarlói motorcsónakjába és végigszáguldott a tavon.

S milyen vidám volt itt minden, sokkal vidámabb, mint amikor elment. Szeretet és fiatalság vette körül. Végre Tonio is itthon van, s olyan boldogítóan jó a kis Doria mosolygós, friss arcába nézni.

Délben sürgönyt kapott Zangarinitól: „Fájdalom, csak nyáron mehetek – addig nem enged a szerkesztőm." Puccini bosszankodott, kínozta a munkavágy, alig várta már, hogy dolgozhassák. Éjjel-nappal Minnie-re, a nyugati girl-re gondolt, folyton azt mustrálgatta, nézegette, forgatta a fejében, – már nem aludt olyan jól.

De ebéd közben hirtelen a homlokára csapott:

– Uram, teremtőm, majdnem megfeledkeztem róla!

– Mi az már megint? – riadozott a felesége.

– Még el kell ugranom pár napra Budapestre… Mindennél sürgősebb … halaszthatatlan!

– Ez őrültség, Giacomo! – tiltakozott Elvira. – Eleget utaztál, fáradtál, pihenj meg már végre.

– Nem tehetem, drágám. Megígértem magyar barátaimnak, hogy betanítom a Pillangó-t. Már egy fél év óta várnak engem szegények, miattam halasztották el kétszer is a bemutatót. Carlo Clausetti is elkísér, legalábbis megígérte. Fiam – fordult Tonióhoz –, szaladj el a postára és sürgönyözz a budapesti Operaházba, hogy holnapután ott leszek.

– Már holnapután? – riadozott Elvira.

– Igen, holnapután – felelte Puccini –, nem halaszthatom későbbre. Most éppen ráérek, úgyse tudok mihez fogni Zangarini nélkül. Várj, Tonio, Clausettinek is küldhetnél egy sürgönyt, hogy holnap Milánóban felkeresem, készüljön fel az útra. – Végül mosolyogva fordult Elvira felé: – örülök Budapestnek. Olyan kedvesek ott az emberek!

MEGINT BUDAPEST. A pályaudvaron most már egész sereg ember várja Puccinit. Csupa mosolygó arc, régi és új ismerősök. Bánffy Miklós,[*] Vidor Dezső, az Operaház fiatal titkára, Kéméndy Jenő, a kitűnő festő és díszlettervező, Márkus Dezső karmester, a két Ábrányi Emil, apa és fia, a költő és a muzsikus, a két érdekes Szomory, Dezső és Emil, Csáth Géza, a tehetséges, fiatal író, Kálmán Imre, néhány lelkes kritikus, Béldy Izor, Lándor Tivadar, Beér Ágost, Cserna Andor, Fodor Gyula, és egy csodálatos szemű, ragyogó szépségű fiatal nő: Szamosi Elza. (Egyetlen ember hiányzik csak Puccininak: a nagyszerű Nikisch Artúr, aki időközben elszerződött Drezdába, – nehéz lesz pótolni.) És csaknem valamennyien beszélnek olaszul, Vidor és Szamosi folyékonyan, de hiszen különben sem lehet semmi baj, itt van vele Carlo Clausetti, a nyelvtudós, őt átsegíti minden nyelvi nehézségen, ha kell. Bánffy Miklós mosolyogva mutat Szamosira:

– Madama Butterfly!

– Ön fogja énekelni Pillangókisasszony-t? – kérdezi érdeklődéssel Szamositól Puccini.

– Igen, én. Mimit is én éneklem. Jöjjön el, maestro, ma este az Operába, és hallgasson meg engem a Bohémélet-ben.

– Boldogan. Alig várom, hogy hallhassam. De mintha inkább mezzoszoprán volna a hangja, ha nem tévedek.

– Igen, voltaképpen az vagyok, a beszélőhangom az – feleli Szamosi mosolyogva –, de a legmagasabb fekvésű szoprán-szerepeket is bírom.

– Pillangókisasszonyt is? – kérdezi csodálkozva Puccini. – Gyilkos szerep ez, a leggyilkosabb, amit írtam. Tudja, művésznő, óvakodjék tőlem, én vagyok az a zeneszerző, aki kegyetlenül megkínzom az énekesnőimet, csak a férfi énekeseimet kímélem: az ember sose bízza az életét egy férfira!

De Szamosi Elza komolyan felelt; csillogóan fényes szemét Puccini sötét szemébe függesztette:

– Maga az a zeneszerző, akinek minden egyes hangját teljesen átérzem.

Persze este ott ült Puccini az igazgatói páholyban. Nem tudta levenni a szemét Szamosiról.

– Ritkán láttam ilyen színészi játékot operaszínpadon – dörmögte Bánffy felé. – Tökéletes!

De a hangja is az volt, nemcsak a játéka. Nem Rosina Storchio, inkább Salomea Krusciniscire emlékeztet.

– Asszony? Lány? – kérdezte Puccini.

– Asszony – felelte Bánffy. – Orvos a férje: dr. Somló Nándor. Kedves, művelt ember.

Előadás után Puccini felkereste öltözőjében Szamosi Elzát. Elragadtatottan gratulált neki:

– Teljesen meghódított engem, fiatal művésznő – mondta neki lelkesen, két kezét szorongatva. – Csodálatos Mimi volt. Felejthetetlen!

– Ne mondjon ilyet, mindjárt elsírom magamat – felelte nevetve Szamosi Elza.

Puccini gondolkozott.

– Nem vacsorázhatnánk együtt… hármasban, a férjével, hogy beszélgethessünk kicsit? – kérdezte.

– Fájdalom, ez lehetetlen: a férjem ma inspekciós a kórházában.

– És kettesben?

– Szívesen, ha a férjem megengedi. Majd megkérdezem telefonon.

A Márványmenyasszony-ban vacsoráztak Budán. Mély lugasban ültek, nem látta őket senki. – Most meséljen nekem, művésznő… – Elza – javította ki Szamosi.

– Mondja el nekem, Elza, hogyan tudta ilyen verisztikus tökéllyel megjátszani Mimi haldoklását?

– A férjemnek köszönhetem. Az ő ötlete volt, hogy elvisz engem a kórházába, a tüdőbetegek osztályára, s végignézeti velem egy tüdővészes lány haldoklását, öt napig ültem ott a szegény kislány ágya mellett. Alaposan megviselt ez a merész vállalkozás, de rengeteget tanultam. Ellestem a nyomorult teremtés mozdulatait, hanglejtését, arcjátékát. Mindig felidézem őt magamban, valahányszor Mimit éneklem.

– Nagyszerű ember lehet a férje.

– Igen, csak ideges, szörnyen ideges. Különben rajong magáért.

– Meséljen nekem az életéről... tudni akarok mindent magáról – unszolta Puccini. – Hogyan lett énekesnő?

–  Eredetileg zongoraművésznőnek készültem – mesélte Szamosi szép bársonyos hangján. – De titokban már akkor is a színpadra vágyódtam. Apám is orvos volt, sehogy sem akarta, hogy színésznő legyek. Tudja, van egy ilyen előítélet nálunk, a polgári családokban. De egyszer, tizenhét éves voltam akkor, Karlsbadban nyaraltunk. Zuhogott az eső, s én zongoráztam, énekeltem, a Kursaal-ban. Egy idősebb férfi telepedett mellém, érdeklődve figyelte az énekemet: a berlini operaház intendánsa volt. Nagy csatákat vívott szegény apámmal, akit végül is sikerült meggyőznie. Elvitt magával Berlinbe, ott tanultam énekelni. Tizennyolc éves koromban debütáltam Lipcsében: Carmen-t énekeltem …

– Érdekes, az én életemben is sorsdöntő szerepet játszott a Carmen – mondta elmerengve Puccini.

– Úgy látszik, tetszettem, mert rögtön utána Budapestre szerződtettek. Azóta itt vagyok. – Elhallgatott, Puccinira nézett. – Azt szeretném öntől kérni, maestro…

– Giacomo – javította ki mosolyogva Puccini.

– Azt szeretném kérni, Giacomo, hogy maga tanítsa be nekem a Butterfly-t, külön próbákon.

– Ezt akkor is megtettem volna, ha nem kéri: sőt, követeltem volna – nevetett Puccini. – De figyelmeztetem magát, Elza: ugyanúgy meg fogom kínozni magát is, mint szegény kis Rosina Storchiót vagy Lucrezia Borit. Csak azokat kínzom meg, akiket érdemes.

– Szeretnék Rosina Storchio lenni – mondta halkan Szamosi Elza.

Ekkor jött az asztalukhoz egy potrohos asszony és egy nagybajuszú férfi, sváb volt mind a kettő: kétfüles hatalmas szalmakosárban tengernyi harmatos rózsát cipeltek.

– Szép piros rózsát tessék! – kínálta mézédes mosollyal virágait az asszony.

Puccini egy szemléltető mozdulattal mutatta, hogy valamennyi rózsát akarja.

– Ne tessék, velem tréfálni! – vihogott az asszony.

– Giacomo!… Megbolondult?…

De Puccini nem hagyta magát visszatartani soha semmitől az életében. Megvette a tengernyi rózsát, a kosárral együtt persze.

– Hogyan fogom ezt a rózsaerdőt hazacipelni? – rémüldözött Szamosi.

– Az a maga dolga, Elza – kacagott Puccini. De egy pillanat múlva már komolyan beszéltek.

– Hogyan tetszett a Bohémélet egész előadása? – kérdezte Szamosi.

– Őszinte lehetek? – felelte Puccini. – A zenekar kitűnő, de a karmester tempója lassú kicsit. Az énekesek közül, magától eltekintve, csak Colline [*] és Musetta tetszett. Ki ez a széphangú, temperamentumos Musetta? Gyönyörű teremtés!

– Egyik fiatal énekesnőnk, éppen tegnap vette át a szerepet a másik kitűnő Musette-ünktől: [*]* Hajdú Ilona.

– És maga mit énekel még e pillanatban?

– Az Aida-ban énekelek.

– Aidát?

– Nem Amneris-t.

Puccini elámulva nézett Szamosira.

– Maga az egyetlen énekesnője a világnak, aki egyszerre énekli Butterfly-t és Amneris-t. Hihetetlen!… Tosca-t [*]** nem énekli?

– Nem.

– Kár.

– Mennem kell, Giacomo, ugye, nem haragszik – mondta Szamosi –, korán kezdődik a próba és friss akarok lenni.

Puccini fájdalmasan mosolygott, úgy mondta:

– Puccini a zeneszerző elrabolja Elzát Puccinitól, a magánembertől. Hogy az ördög vitte volna el! – Aztán kisfiús mosolyával: – De ugye, vacsorázhatunk máskor is együtt, ha… inspekciós a férje?

– Ez egyedül csak magától függ – mondta halkan Szamosi.

– A pianói is milyen szépek! – lelkesedett Puccini. Ez az első nap hát jól kezdődött, nem úgy, mint a második.

Már javában folyt a színpadon a próba, amikor észrevétlenül belépett a sötét, üres nézőtérre Puccini Vidor Dezsővel és Carlo Clausettivel együtt. Még alig ültek le, már felhangzott Máder Rezső igazgató-karnagy intésére a zümmögő kórus – lagymatagon, álmosan, bírhatatlanul. Puccini felszökött, hátranyúlt a nadrágzsebébe, kirántotta pisztolyát, s úgy üvöltötte magánkívül:

– Lelövöm!… Lelövöm!… Ez nem altatódal, hanem izgalmas zenedráma!

Rémüldözés, botrány. (Csak Szamosi Elza nevetett: ilyen jóízűen még nem kacagott szegény szomorú kis Cso-Cso-Szan soha!) Clausetti és Vidor alig tudta megfékezni, megnyugtatni Puccinit. De pár perc múlva már maga Puccini restellte a legjobban sértő heveskedését. Jóvá akart tenni mindent. Odament a komor Máder Rezsőhöz és szelíden, bocsánatkérőn mondta:

– Engedje meg, hogy bemutatkozzam…

– Fölösleges – felelte fagyosan, gúnyosan Máder –, ön már bemutatkozott egyszer.

De aztán szent lett közöttük a béke. Giacomo Puccini átvette a próbát és pillanatok alatt meghódította, magával ragadta az egész színházat: kedvességével, tudásával, szuggesztív erejével, fergeteges tempójával. Ilyet még nem láttak Budapesten. Puccini énekelt, hadonászott, magyarázott, játszott – rendező, karmester, énekes, színész és színésznő volt egyszerre, senki a világon nem ismerte úgy a színpadot, mint ő. Ledobja a kabátját, gallérját, nyakkendőjét, felgombolta az ingét, feltűrte az ingujját, – senki se hitte volna róla, hogy ő a világhírű, vagyonokat kereső Giacomo Puccini. Természetes volt, egyszerű volt; művész, és semmi más.

Szavának állt: kegyetlenül „megkínozta" Szamosi Elzát. Éjszakákon át próbált, dolgozott vele. Gyönyörűség volt vele dolgozni – bámulatos volt a színész-intelligenciája. Átvett mindent Puccinitól, a japán mozdulatokat is, amiket Puccini Ohyama asszonytól lesett el.

Puccini két napra jött és három hétig maradt, – egyes-egyedül ennek a nagy magyar énekesnőnek és színésznőnek a kedvéért. Ritkán érezte ilyen jól magát valahol, mint itt Budapesten – legalábbis a premierig. Mert addig nem háborgatta senki, tisztelték a munkáját.

Egyetlen bánata volt csak: a cigaretta. A Váci utcai nagytrafikban nem lehetett sem Macedonia-t, sem 16-os Abdullah-t kapni, – más cigarettát pedig nem szívott Puccini soha. – Bánffy Miklós segítette ki a bajból. Bánffyt sok mindenért szerette Puccini: babonás volt, mint ő, szerette a színházat, a nőket, a kártyát, az ételt, az italt, az állatokat, madarakat, kutyákat, fákat, mint ő, éppen olyan egyszerű, szegény, bohém barátai voltak, mint neki, ugyanolyan remekül rajzolt, mint ő, imádta a régi szép házakat, bútorokat, ugyanolyan szenvedéllyel mint ő, de mindenek fölött és főleg azért szerette Bánffyt, mert ugyanannyit és ugyanúgy cigarettázott, mint ő: a szája balcsücskében fityegett lefelé az állandóan ott parázsló cigaretta, beszéd közben sem vette ki szájából a cigarettát, evés közben is folyton rágyújtott, s ha felriadt álmából, elszívott egy cigarettát és úgy aludt tovább. Ez bizonyos testvériséget támasztott közöttük. De nem tudott valamit, amit Bánffy tudott, s ezt vadul irigyelte tőle: cigarettát sodorni, huszárosan, félkézzel. Volt Bánffy Miklósnak egy gyönyörű, vén, ütött-kopott tubákos szelencéje, mindig tele volt szőke szűz dohánnyal, csak belenyúlt két ujjával, s egyetlen sodorintással már készen volt a cigaretta. Ezt nem tudta megtanulni Puccini soha, bármennyit vesződött is. De egyedül Bánffy méregerős cigarettái, az ő „saját gyártmányú koporsószegei" ízlettek Puccininak Pesten.

A kis Vidor Dezső, a legfigyelmesebb titkár, aki Puccini minden kívánságát leste, két napra eltűnt Budapestről, senki se tudta, hova. Egy láda Macedonia-val és Abdullah-val érkezett haza: Triesztig utazott Puccini kedves cigarettáiért. Most már mindene megvolt Puccininak Budapesten, igazán mindene.

Volt Puccininak Bánffyval még egy kedves esete. A Drexler-pincében ültek ketten egymással szemben, elmerengve, szótlanul, – mind a kettő egyformán szűkszavú ember volt, evés közben pihentek. De lopva nézték egymást és egyikük keze se látszott. Szinte egyszerre húzták elő a kezüket az asztal alól és nyújtották át egymásnak egy telerajzolt papírlapot: Bánffy Miklós Pucciniról rajzolt remek karikatúrát, Puccini pedig Bánffyról. Jóízűt nevettek.

– Ha zenét is tudnék írni, éppen olyan tehetséges volnék, mint ön – mondta szellemes öniróniával Bánffy –, mert a többit én is ugyanolyan jól tudom!

Megvolt a nagy bemutató, 1906. május 12-én, amely döntő sikert hozott Giacomo Puccininak és Szamosi Elzának egyaránt. Számtalanszor hajoltak meg a függöny előtt együtt. Az egész színház tapsolt, de a karzat őrjöngött. A kritika – tartózkodó volt, egy-két kritikust kivéve.

– Mondja, Elza – kérdezte Puccini még aznap este Szamositól nagyon komolyan –, nem volna kedve egy esztendőre áthajózni Amerikába, hogy ott városról városra bemutassa a Butterfly-t, természetesen primadonna fellépti díj mellett?

Habozás nélkül felelte Szamosi:

– Ha maga kívánja, Giacomo, és megbízik bennem, én boldogan megyek!

Puccini sürgönyére Henry Savage, a legendás nevű színházi ügynök napok alatt Budapesten termett, meghallgatta Szamosi Elzát és tüstént megkötötte vele az amerikai turnéra vonatkozó egyéves szerződést. Szamosi nevében Puccini tárgyalt: „Nehogy becsapja magát!" – mondta. Magyar énekesnő még soha nem is álmodott ilyen szerződésről.

Így lett Szamosi Elza az Amerikában ide-oda röpülő Pillangó: Chicago, Boston, Washington, Baltimore, Philadelphia, és sok-sok más város… A legfényesebb diadalút volt, ünneplés, rajongás mindenfelé.

Most már meg szeretett volna szökni Budapestről Puccini, mert következett, amit ő nem bírt, s ami elől mégsem lehetett kitérni: a bankettek, a vacsorák, a felköszöntők, az ünneplés, – mindennapra akadt egy. A főváros díszebédje, Bárczy István polgármester felköszöntője, Zichy János kultuszminiszter teája, az olasz követség ünnepélye, a Lipótvárosi Kaszinó óriási estélye, vacsora Hűvös Ivánnál, Vészi Józsefnél, ahol megismeri a szép, művelt és okos Vészi Margitot, Molnár Ferenc feleségét, – végül is megszökött szegény Puccini, alig várta, hogy otthon legyen megint.

…Ahogy kiugrott az autójából, lelkesen, boldogan mondta Elvirának, sugárzó arccal.

– Megint megismertem egy Butterfly-t, nagyszerűt, gyönyörűt, magyar Pillangó-t…

– Pedig már éppen elég nagy a lepkegyűjteményed – vágott a szavába maliciózusan Elvira –, abbahagyhatnád már végre ezt a gyerekes játékot.

JÓLESETT DOLGOZNI. Jólesett visszazökkeni a rendes, munkás életbe. És időnként jólesett duhajkodni, enni, kártyázni és kicsit, „briscolázni" a szakállas festőkkel, a vakációra hazatért Ferrucio Pagnival, Cecco Fanellivel és a két Tommasival.

Carlo Zangarinival nehezen tudott dolgozni. De most már hárman voltak, úgy, ahogy megszokta: egy gyakorlott színpadi szerző és finomtollú költő is társult hozzájuk Zangarini ajánlatára: Guelfo Civinnini. Csak éppen az volt a baj, hogy ez az illedelmes fiatalember, túlságosan respektálta őt, nem mert vele ellenkezni, szembeszállni, veszekedni úgy, mint Illica, – ezek a gyümölcsöző, termékenyítő, késhegyig menő harcok bizony hiányoztak. Kicsit túlságosan szelíden, jólnevelten dolgoztak így együtt, nem zengett tőlük a ház.

Gyorsan haladtak. Az első felvonásban nem akadt különösebb probléma, nehézség. Puccini büszke rá, hogy ő találta ki a „Polka-bár" nevét, s úgy örül neki, mint egy gyerek, hogy jazz-zenét komponálhat. Két új munkatársa hamarosan megszokta, hogy a dráma és a líra, a komorság és a humor folytonosan keveredik Puccininál, s bizony meg kellett szokniuk azt is, hogy hajnalhasadtáig kell vele együtt dolgozniuk, – nincs fáradtság, kimerültség, kedvetlenség, szervezetük kímélése, nincs fizikai akadály, csak az elérendő cél, a megírandó mű, az elvégzendő munka van, ez és semmi más, cigarettával, kávéval, borral. Pedig Puccini majdnem hajszálra ötvenéves már, de őszülő hajával, elmélyedő tekintetével talán férfiasabb, vonzóbb, mint valaha.

A második felvonás póker-játszmájánál Zangarini megkockáztatott egy ellenvetést. Töri Minnie hótiszta jellemét, hogy hamisan kártyázik, hogy csal.

– A legszűziesebb, legnemesebb, legszentebb nő is hazudni, ölni, csalni, verekedni képes szerelmeséért – mondja Puccini. – Tosca, aki „rózsát törni nem mer", megöli Scarpiát, a gyöngéd kis Butterfly megveri szolgáját, mert az kételkedni mer a kedvesében… ilyen a nő, angyal és boszorkány együtt, egyidőben. Az ő erkölcse a szerelem, a boldogság, az anyaság, semmi más. Ő a vérével gondolkozik, nem az agyával, de nem is a szívével. Vedd el a szerelmesét, vedd el a boldogságát, vedd el a gyerekét, s a torkodnak fog esni, szét fog tépni téged, ha a legszelídebb nő is.

– Minden nő?

– Minden nő. A szerelmét, a szerelmesét, a gyermekét tulajdonának tekinti: ne merj hozzányúlni. Ezért gyűlöli annyi nő a menyét. Fájdalom, ez így van.

Hosszú hónapok múltak el tűnődésben, tanácskozásban, – Zangarinit Puccinira való tekintettel huzamosan szabadságolta a Corriere della Sera szerkesztője. Itália a művészetek hazája, hiába.

És Elvira? Mintha megnyugodott volna kicsit. Igaz, hogy rosszkedvű volt és alig szólt valamit, de hiszen ő sohasem volt vidám és nem is volt beszédes. Helyreállt a házban a béke, ez a fontos. A béke és a rend. Mert a boszorkányosan ügyes, mindennel törődő, mindenre gondoló kis Doria lassan-lassan levett Elvira válláról minden gondot és terhet, ő intézett mindent, az egész háztartást a kezébe vette. Ez nem tetszett a kövér szakácsnénak sehogy sem, s a férjének, a merev arcú inasnak sem tetszett. Egyedül Nicche, a házmester szerette Doriát: mind a ketten Torre del Lagóban születtek, ő is imádta a gazdáját, akárcsak Doria. Ez a közös rajongás összefűzte őket.

Vasárnap volt, ősszel, amikor olyan a levegő, olyan bágyadt, olyan fénytelen, mintha láthatatlan, ködös fátyolt szőttek volna belé. A fűzfák tűnődve merengtek a tóparton, megkóstolgatva lankadt gallyukkal a zavaros vizet. Ott ültek a padon, Giacomo és Elvira; a szabadnapos Doria ott állt mellettük piros szoknyájában és piros mosolyával.

– Gyere velem, Elvira, motorozni kicsit – invitálta kedvesen a feleségét Puccini.

– Dehogy megyek! Gyűlölöm a motorokat, tudod!

– Hát akkor te gyere, Doria.

Doria úgy ugrott a csónakba, mint a legfürgébb szöcske.

– Takarodj onnan, de azonnal! – kiáltott rá Elvira dühösen: – Hogy merészelsz!… Mi jut eszedbe!

Szegény kis Doria fejét lehajtva kúszott ki a csónakból. Fel se nézett, elfutott.

– Miért szégyenítetted meg ezt a szerencsétlen kislányt? – kérdezte kedvetlenül Puccini. – Nem követett el semmit.

– Ne leckéztess, kérlek! – fortyant fel Elvira. – Inkább én kérdezhetném meg tőled, miért akarsz te egy cselédlánnyal motorozni?

Puccini szó nélkül felállt és elment.

– Hová mész? – kiáltotta utána Elvira. De Puccini nem felelt; hátra se fordult. Megkereste Doriát. Gondolta: sírt.

– Ne sírj, kislány – vigasztalt Puccini. – Szegény feleségem beteg, nem szabad őt most komolyan venni: nem tudja szegény, mit beszél.

Igen, ez így volt.

Sok orvos járt ez idő tájt Torre del Lagóba, Elvira sűrűn váltogatta őket. Luccából, Viareggióból, Pizából jöttek, de bizony kevés eredménnyel, Elvira asztmája nem javult semmit, kínos köhögőrohamok és szörnyű hőhullámok váltogatták egymást. Puccinit az orvosok nem vizsgálták meg soha, igaz, hogy ő maga is tiltakozott ez ellen. Rekedt volt, hát rekedt volt, köhögött, hát köhögött, nem aludt, hát hogyan is lehet aludni világos nappal és ennyi munka után, szédült, bágyadt volt, igazán nem csoda annyi altató után, – a cigaretta és a rendetlen életmód a baj! És különben sem lehet Giacomónak soha semmi baja, vasszervezete van, elpusztíthatatlan, mindent játszva kibír, ha néha-néha panaszkodik, ez csak azért van, mert hisztériás, mert hipochonder, mert képzelődik, mint mindig. Gyerek.

De az orvosokon kívül még egy ember járt sűrűn a házukba, úgyszólván naponta: a helybeli pap. Ami azért is különös, mert Elvira sohasem volt túlságosan vallásos, hiszen ugyanez a hosszú, csontos, fakóarcú pap átkozta ki és prédikálta ki Elvirát, amikor még nem esküdtek meg. Puccini tudta – nevetett rajta –, hogy ez a falusi pap a megtestesült sátánnak tartja őt, aki idejött Torre del Lagóba, hogy megbolondítsa a népet, és pogány istenként imádtassa magát. Puccini nem szerette a papot (pedig hogy szerette Don Piet, az ő édes Pretinóját!), és senki se szerette őt az egész faluban. Igaz, hogy Puccini sohasem járt templomba (csak Rómában, Firenzében, Velencében, Milánóban!), s azelőtt Elvira sem járt el a misékre, de most hirtelen rájött a vallásosság és minden egyes vasárnap elment a templomba, kiöltözve, kesztyűt húzva, napernyővel a kezében, kalappal a fején, úgy, ahogy az illik. Puccini nem szólt bele ebbe soha: a vallás magánügy. Az ő vallása Isten, emberszeretet, és a mű, amit alkotott.

PUCCINI nem akart hinni a szemének, amikor olvasta az újságban öklömnyi betűkkel: Enrico Carusót letartóztatták New Yorkban. Állítólag erkölcstelen merényletet követett el egy Hannah Stanhope nevű nő ellen az állatkert majomketrece előtt. Lehetséges ez? Az a Caruso követett volna el ilyet, aki a világ egyik legnagyobb énekes-művésze, aki tele van zenével, dallal, lírával, gyöngédséggel? Az a Caruso, aki neki meghitt barátja, aki annyi diadalmas csatát vívott meg vele együtt, becsülettel, hűséggel, testvéri szeretettel? Ők alapították annak idején Londonban Tostival, Scottival, Angelival azt a híres „bandita társaságot", amely jóban-rosszban összetartott mindig. És most ugyanez a Caruso… El kell hinnie, amit az újságok írnak, mert a bíróság is bűnösnek találja Carusót (aki később kegyelmet kap), s a felesége, Ada Giachetti a sofőrjükkel együtt faképnél hagyja őt, s a gyerekeivel, a kis Rodolfóval és Mimivel a nővérénél, Rina Giachetti-nél keres menedéket, aki szintén remek énekesnő, s aki éppen arra készül, hogy átvegye a londoni Butterfly-t Emmy Destinntől.

Az érzékeny Puccinit valósággal lesújtja barátja szégyene, tragédiája. Nem háborodik fel, nem ítéli el Carusót, hiszen művész, aki ismer minden emberi eltévelyedést. De megzavarodik, nem tud dolgozni. Munkatársait is hazaküldi, össze is zördül szörnyen Carlo Zangarini-vel, akinek időközben alaposan megnőtt a taraja; még operájuk címében sem tudnak véglegesen megállapodni. Puccini ragaszkodik az ő címéhez: La Fanciulla del West, viszont Zangarini jobbnak tartja ezeket a címeket: La Figlia del West, vagy L'Occidente d'Oro. Civinninit, a költőt jobban szereti Puccini.

Zangarinit végül is hazahívja a szerkesztője, – Puccini majdnem örül neki. Egy ideig még pepecsel Civinninivel a verseken, de aztán őt is hazaküldi. Egyedül marad. Egyedül Elvirával. S újra beköszönt a tél, ami évről évre mindig kétségbe ejti Puccinit. „A természettel halok meg és a természettel születek új életre!" mondogatta gyakran. Valóban úgy volt: a természet komorsága komorrá tette őt is. A gőzölgő tó, a felhőbe burkolt hegyek, a vörös korongként bágyadtan tűző nap, a csupasz, csontvázkarú fák, melyek lázadó koldusokként az ég felé nyújtogatták elvékonyult ujjaikat, a vigasztalanul sáros, pocsolyás utak elvették az életkedvét. Megrohanta a melankólia, a világfájdalom, mint ilyenkor rendszerint. Elkeseredett leveleket ír:

„ … Egész Olaszországban egyetlen város sincs, ahol élni lehetne. Bárhova megyek is, irigykedő arcokat látok – úgy bánnak velem, ahogy Kain bánt Ábellel. Így jár mindenki a mi hazánkban, aki az átlag fölé emelkedik, különösen a művészet terén …"

Egyszer kártyázás közben megkérdezte tőle Pagni, a festő:

– Mondd, Giacomo, hogyan van ez? Te, aki természetrajongó vagy, miért nem fested zenéddel a természet indulatait, hangjait, a vihar süvöltését, a szél zúgását, a mennydörgést, a hullámverést, a tavasz zsivajgását úgy, ahogy azt Verdi vagy Wagner cselekszi?

– Én az emberi szív indulatait figyelem és festem meg a zenémben. Jobban érdekelnek, mint a természet indulatkitörései, mert változatosabbak, kifürkészhetetlenebbek. És különben sem igaz, hogy megfeledkeztem a természetről: gondolj csak a Pillangókisasszony hajnali madárcsicsergésére, a Bohémek téli hangulatára a harmadik felvonásban, vagy a Tosca pirkadatára, az elhaló kis pásztordalra az ébredező városban. Hangulatokat kell festeni, nem természeti hangokat. De jó, hogy figyelmeztetsz: ezentúl nagyobb gondot fordítok erre is. Tudod, mit szeretnék megírni a Nyugat lányá-ban? Az erdő hangulatát.

Végül is felköltözött Chiatriba, ebbe „az unalmas, komor, elhagyatott fészekbe", mint mindig, valahányszor lelki válságban volt. Magával vitte Doriát, hogy gondoskodjék valaki róla.

MAJDNEM MEGVÁLTÁSKÉNT érkezett a kairói operaház szívélyes hangú levele: február elején mutatják be a Butterfly-t, és kérve kérik Puccini maestrót, tisztelje meg őket látogatásával egész családjával együtt. Sehol a világon nincs olyan idő januárban és februárban, mint Egyiptomban. Ez csábítja Puccinit. De csábítja Kairó operájának a múltja is. Az Aida óta Kairó adta meg az operáknak az arany fémjelzést. És nincs valamirevaló zeneszerző, aki ne járta volna meg Kairót. Kairó – az arab világ csodája, azt látnia kell!

Rábeszéli Elvirát, hogy kísérje el Kairóba: jót fog tenni az egyiptomi levegő makacs hurutjának. De Elvira húzódozik.

– Gyűlölöm a tengert! – mondja keserűen, unottan. – Nem bírom a viharokat, rosszul leszek tőlük. És egyébként sem akarlak zavarni ott Kairóban: csak mulass kedved szerint a te egyiptomi pillangóddal.

– Nem is tudom, ki az.

Végül mégiscsak elment vele Elvira; sőt a kedves, vidám Carlo Clausetti is csatlakozott hozzájuk, aminek külön örült Puccini.

A luxus-hajó gyönyörű, igaz hogy a tenger gyalázatos. Elvira szegény szenved és nyög.

– Képzeld – meséli Clausetti –, három operádat fogják egymásután bemutatni Kairóban: először Butterfly-t, aztán Tosca-t, végül a Bohémélet-et Ezt még egyetlen zeneszerző sem érte el.

– Igaz, hogy Richard Strauss Salome-ját is bemutatják, mialatt mi ott leszünk?

– Igaz, sőt maga Richárd Strauss is jelen lesz a bemutatón.

– Ennek külön örülök: legalább megismerem Strausst. Kairó és az arab világ elbűvölte Puccinit. Nem is tudta, hova nézzen, mit nézzen meg. Soha sehol még nem volt kevesebbet a saját próbáin, mint itt Kairóban. A város nem engedte. Maga a város mozgása, nyüzsgése, zsivaja, a turbános férfiak, a sötétarcú nők, a hatalmas pálmafák, a mecsetek minaretjeikkel és oszlopsorukkal – Hasszán szultán mecsetje, a legszebb mind közül, nyolcvanhat méteres minaretjével, vagy a több mint ezeréves Ahmed ibn Tulun-mecset, vagy az Aszkar-mecset négyszáz oszlopával! – az erkélyes házak omladozó falaikkal, a Nílus, a Khalig-csatorna, a hidak, a csodálatos hatalmas terek, az Eszbekieh tér, vagy a Birket el Fel tér, ahol az arabok találkoznak, a Haret el Jahud, a zsidók városnegyede, a Bab en-Naszr kapu, ezen át vonulnak ki a Mekkába zarándokolok, a gizehi piramisok, csodák, titkok őrizői évezredeken át, utcára terített szőnyegek szín-pompája, bódékban heverő arany és ezüst, a kapualjakból kacsingató leánykereskedők tizenkét éves kislányokkal, akiknek csak az arcuk van lefedve, cukor, sütemény, gyümölcs, mérhetetlen mennyiségben: szépség és szépség, és múlt, és bujaság, és rejtelmesség, – egy más világ egészen, itt fekszik kőhajításnyira Európától, és mégsem vesz tudomást róla, lenézi, lefitymálja, megőrzi a maga gyönyörű mocskát, a maga szűztiszta múltját, komplikáltabb és mégis egyszerűbb, mint a mi sablonizált fehér világunk, erkölcsünk, építészetünk Puccini bámulja, magába szívja. Eddig ismerte a Nyugatot, az Északot, – nem ismert semmit: a Dél és a Kelet a nagy rejtély, a nagy múlt, a nagy filozófia, a nagy tarkaság, a nagy piszok, a legnagyobb tisztaság, itt még élnek valódi bölcsek és próféták, akik istenekkel beszélgetnek bűvös szőnyegeken ülve, ópium-pipákkal a szájukban, hogy bölcsességet és halált szíjanak belőle, szűzlányokkal az ölükben, hogy mosolyt és életet merítsenek belőlük. Nagyon kicsinek érzi magát Puccini, s haszontalannak érzi mindazt, amit csinált és csinálni fog.

Nem is érdekük a próbák, legalábbis nem nagyon. Inkább a Salome próbái érdeklik. Ott áll Richard Strauss és buzdítja a fúvósait: „Csak fújjátok, ahogy a tüdőtöktől telik! Úgy harsogjon, lihegjen a zenekar, mint a bömbölő állatkert! Itt nem fontos a zene." Puccini nevet. De azért szereti Strauss operáját, izgatja, leköti őt: hallatlanul érdekes munka.

Bemutatkozik Richard Straussnak. Udvariasan mondja neki, latin udvariassággal:

– Nagyszerű az operája. Gratulálok! Richard Strauss hallgat.

– Izgalmasan érdekes!

Richard Strauss még mindig hallgat. Egyetlen szóval sem dicséri a Pillangókisasszony-t. Pedig ő is meghallgatta Puccini próbáit.

MOST SZIGORÚAN elhatározta, hogy több halasztás, kibúvó nincs, semmiféle címen: leül az íróasztala, a zongorája mellé, s addig fel sem áll, amíg készen nincs a Nyugat lánya. Ismerte magát, tudta jól, hogy tud parancsolni magának, és még soha nem szegte meg a parancsot, mindenről, de mindenről a világon le tud mondani a munka kedvéért, boldogan, gyönyörűséggel, nem is áldozat neki ez a lemondás, inkább kielégülés, öröm.

És tavasz volt megint. Szebb tavasz, mint valaha. Mosoly a fákon, mosoly a vizen, mosoly a lányok arcán. És mosoly a szívében is. Rövidesen beleszeret ebbe az amerikai girl-be, ebbe a Minnie-be, nem lesz olyan nehéz, a levegőben is szerelem van.

Puccini szerette volna kicserélni Zangarinit. Amennyire megszerette Guelfo Civinninit, a költőt, annyira nem tudta megszokni Carlo Zangarinit, az újságírót. Magabiztos, fölényes, túl hangos fiatalember volt. Nem volt meg benne az a lelkesség, az az áhítat, ami művészi munka alkotásához kell. Ügyes volt, semmi más. Hányszor gondolt fájó szívvel, kínzó önváddal a felejthetetlenül kedves, bolond Luigi Illicára, – úgy senki sem tudott lelkesedni, mint ő. De gyakran eszébe jutott a fiatal Giuseppe Adami, A köpeny remek szövegkönyvírója is, mennyivel szívesebben dolgoznék vele, mint Zangarinivel. Hiába, késő, már nem érdemes. Hiszen a harmadik felvonáson dolgoztak már, két felvonással teljesen készen voltak. Igaz, hogy ez a rövid harmadik felvonás a szívügye: az erdő, a megtért haramiavezér búcsúja Minnie-től, a szabadulás, a happy-end. Életében először kegyelmez meg a hősének. Gúnyolni fogják érte, azt fogják írni a kritikusai, hogy az amerikai közönség kedvéért teszi, pedig nem igaz, egyedül csak azért határozott a happy-end mellett, mert megöregedett, ő maga is közeledik a halálhoz, nehezen bírja már a vért, a borzalmat, a halált – amíg fiatal az ember, olyan kegyetlen! Századszor sóhajt fel: mikor írok már végre vígoperát? Több mint húsz év óta él benne ez a vágy.

Mire véget ér a nyár, a szövegkönyv is elkészült. A két szövegkönyvíró hazamegy Milánóba. Szövegkönyvírók? A Nyugat lánya szövegét lényegében maga Puccini írta. Így van ez jól. Így lett operájából színház, igazi színház.

Most hát egyedül maradt Elvirával. Vagyis nincs vele egészen egyedül: itt van a házban a vidám kis Doria és Nicche. Fájdalom, itt van velük a potrohos szakácsnő és a pléharcú inas is. És a gólyalábú, hosszú pap naponta betekint hozzájuk sötét arcával és lesütött szemével.

Elvarázsolt hetek következnek, az álomba való elmerülés, a képzelet játékai, a szerelem a girl-be, Minniebe, a zene hívogatása az idegekből, a szívből, egy más életben megálmodott élet, a való életről való teljes megfeledkezés. Jöhetnek a vastag plajbászok, a csonkig égett gyertyák, a nagy megrendülések éjszakáról éjszakára. Milyen jó ez: három teljes év után! Ez az ő igazi élete, – erre született, egyedül csak erre.

Doria vele virraszt. Főzi neki a feketét, cseréli a szájában a cigarettát. Ő nem kérte erre egyetlen szóval sem, de nem kergette el, amikor észrevette, hogy ott kuporog a sarokban, s boldog áhítattal hallgatja a zenéjét.

– Nem fáradsz el, kislány?

Doria rázza a fejét: nem, ő nem fárad el. Ő a legboldogabb lány az egész világon.

Puccininak jólesik megpihentetni munka közben fáradt művészszemét ezen a friss, fiatal arcon. Tudja, persze tudja, hogy Doria rajong érte. A művészért, a muzsikusért, a költőért, az idegekbe és a szívbe kúszó melódiákért, amelyek itt születnek a füle hallatára. Megrendítő élmény ez számára, aki a bölcsőjében is már Puccini-áriákat hallott, s akinek száz legendát meséltek el Pucciniról, az aranyszívű emberről. Doria rajong gazdájáért, és Puccini tudja, érzi ezt a megható rajongást, elfogadja, örül neki, hízeleg is kicsit a hiúságának, szinte megfiatalítja. Istenem, egy huszonkét éves lány rajong egy ötvenéves, őszülő férfiért, egy kis parasztlány a „nagy" Pucciniért!…

Látja-e Elvira ezt a rajongást? Látnia kell. Hiszen ez a csacsi kis Doria lépten-nyomon elárulja magát. Másképpen nyújtja oda a tálat Elvirának és másképpen Puccininak. Másképpen köszönti reggel az egyiket és a másikat. Másképpen mosolyog rájuk. Igen. És vajon tudja-e Elvira, hogy Doria éjszakánként ott virraszt a férje mellett, főzi neki a kávét, hogy ne kelljen fáradnia, hogy ne kelljen minduntalan félbeszakítania a munkáját? A korán kelő szakácsnő tudja már: Doria ágya mindennap érintetlen. S a szakácsnő elrohan a paphoz, a pap pedig csóválja a fejét, forgatja a szemét és azon nyomban elindul a szerencsétlen Elvirához.

Az asszonyok a kútnál suttogni, trécselni, vihogni kezdenek: irigylik Doriát. És a faluban megindul a susogó, gonosz pletyka, besurran minden házba, befészkeli magát minden fülbe, mindenki tudja már: Sor Giacomo és Doria. Ejnye, ejnye!…

Kilenc szörnyű hónap, kilenc olyan hónap, amely majdnem megölte, öngyilkosságba kergette Giacomo Puccinit, amely kis híja, hogy el nem vette a munkakedvét, az alkotóerejét örökre: 1908. október-1909. július. Ki a bűnös? Egy gonosz, irigy szakácsnő, pár locsogó, buta vénasszony, s egy még butább pap. Maga Elvira áldozat. Hiszem, hogy az. Mert azt hitte maga Puccini is, ahogy a levelei igazolják. Amikor elmúlt első üvöltő fájdalma, bírhatatlan keserűsége és tomboló lázadása, visszafogadta megbocsátó szeretetébe élettársát, Elvirát. Ez mindent megmagyaráz. De bizonyítja azt is, amit Nicche, hűséges vadásza, házmestere, barátja váltig hangoztatott, még húsz évvel Puccini halála után is: „Giacomo Puccini, a gazdám, volt a világ legjobb, legmegbocsátóbb, legnemesebb lelkű embere, hozzá hasonló sohasem lesz többé."

Egyet nem felejtett el soha Puccini: ugyanakkor, amikor a kis Minnie megszületett, meghalt a kis Doria. Az istenek őt követelték áldozatul. Megér-e egy opera egy emberi életet? Nem. Nincs olyan opera.

Ezekben a szörnyű napokban, hetekben, hónapokban Puccini nem tudott embereket látni, nem tudta senkinek elmondani a kínjait – túl nagyok voltak ahhoz. Levélbe öntötte minden gyötrelmét. Angol barátnőjének, Sybil Seligmannak írta le szinte napról napra életének ezt a fojtogató drámáját panaszos levelekben.

Beszéljenek a levelek. [*] Náluk hitelesebben, drámaibb erővel senki sem tudná elmondani ennek a kilenc hónapnak a megrendítő történetét. Íme:

Torre del Lago, 1908. október 4.

„Az életem szomorúság és a legnagyobb boldogtalanság között vergődik!… Vannak napok, amikor el szeretném hagyni az otthonomat. De nincs hozzá lelkierőm … Mindennek eredményeképpen a "Nyugat lánya” teljesen elaludt, s a jó Isten tudja, lesz-e valaha bátorságom, újra munkához látni…"

Párizs, Hotel Bellevue, 1908. október 10.

„Teljesen az eszemnél vagyok, s ide menekültem Párizsba! Otthon már nem bírtam ki tovább. Embertelenül szenvedtem. Elvira nekitámadt Doriának, elmondta mindennek, anélkül, hogy erre a legkisebb oka lett volna. A torrei élet teljesen kibírhatatlan lett számomra. Az igazat írom, ha azt mondom magának, hogy sokszor szorongattam vágyakozva markomban a revolveremet. És mindenki (magát is beleértve) azt mondja rólam, hogy én vagyok a világ legboldogabb embere!…"

Milánó, Hotel Regina, 1908. október 10.

„Már itt vagyok Milánóban … sokat, nagyon sokat gondolok az én szerencsétlen Minniemre. Túlságosan elhanyagolom szegényt, de eljön a nap, amikor teljesen neki szentelem magamat, – még akkor is, ha feláldozom neki éjszakáimat. Csak veronállal tudok nagynehezen aludni és az arcom halottszürke …"

Torre del Lago, 1908. december 20.

„Ma kicsit szabadabban írhatok, mert Elvira Luccába ment, beteg anyjához… Dolgozom megint. De olyan lassan, hogy valóságos csoda volna, ha valaha is befejezném az operámat. Talán inkább az életemet fejezem be előbb! Ami pedig a Doria-ügyet illeti: Elvira fáradhatatlanul folytatja a lány üldözését. Még a paphoz is elment, hogy rávegye őt, beszéljen a lány anyjával, és mindent elkövet, hogy kiűzze a szerencsétlent a faluból. Titokban egyszer-kétszer találkoztam a szegény lánnyal, – siralom ránézni; ráadásul még az egészségi állapota is igen gyenge lábon áll. Minden jó érzésem fellázad ez ellen a brutalitás ellen, – s itt állok tehetetlenül, a dolgok kellős közepén! Ha nem kötne ide a munkám, el kellene futnom innen, talán mindörökre… De nincs meg bennem a kellő bátorság, hogy elszánjam rá magam. Mellesleg én sem vagyok egészséges. Mindezek az izgalmak nyomot hagynak bennem is, és különösen a munkám szenved miattuk. Hogyan gondolkozzam világos aggyal, és honnan vegyem az ihletet? Lehetetlen… Lehetetlen!"

Torre del Lago, 1909. január 4.

„Még mindig a legnagyobb boldogtalanságban élek, – ha fogalma volna arról, mi mindenre vetemedett a feleségem, és hogyan kémkedett utánam! Rémítő fergeteg ez, amely végigvonul életem legszörnyűbb szakaszán. Szeretnék mindent elmesélni magának, de nem akarom tovább kínozni magamat; elég, ha annyit mondok, hogy nem kívánok tovább élni. – Elrohanni messze és új életet teremteni, hogy szabad levegőt lélegezzem, hogy kitörjek ebből a börtönből, amely megöl engem…”

Róma, 1909. január 27.

„Mélységesen kétségbe vagyok esve. És az életem jóvátehetetlenül tönkrement! Doria szublimáttal megmérgezte magát. És minden pillanatban várom, hogy hírt kapjak a haláláról – elképzelheti, milyen lelkiállapotban vagyok! Végem van. – A szegény gyerek szülei pört indítanak Elvira ellen, azzal a váddal, hogy halálra üldözte Doriát – vége a családi életemnek. Vége Torre del Lagónak, vége van mindennek. Nem tudom, mit kell tennem; valóban torkig vagyok az élettel, amely elviselhetetlenné vált számomra. Lehetetlen előrelátni ennek a szörnyű tragédiának a következményeit, ha Doria meghal – márpedig bizonyára meghal, – talán e pillanatban halott is már; azt hallottam, hogy az állapota tökéletesen reménytelen.

Tosti és Berthe itt vannak mellettem, és vigasztalnak kicsit; de mi haszna ennek?... Isten vele, Sybil… Isten vele – nem tudom, mit fogok tenni. Itt maradjak? Elmenjek? De hova? Istenem, micsoda szörnyű kínszenvedés ez… a fejem forog és forog …"

Róma, 1909. január 28.

„Ma reggel meghalt a szerencsétlen lány. Képzelheti, micsoda állapotban vagyok. Tosti és Berthe mellettem vannak és mindent elkövetnek, hogy megvigasztaljanak. Ez mindennek a vége, édesem. Írtam Ricordinak, hogy törődjön Elvirával, de én soha, soha nem akarok többé tudni róla. – Érezzen együtt velem. Tökéletesen összetörtem."

Róma, 1909. január 31.

„Megtettem a szükséges lépéseket, hogy elváljak Elvirától. Most kicsit nyugodtabb vagyok és az egészségem is tűrhető… De még több szerencsétlenség is fenyeget. Szegény Doria családja pört indít a feleségem ellen, és egyenesen őt teszi felelőssé a lány öngyilkosságáért. – Részben igazuk van, részben nincs egészen igazuk – ezt becsületesen meg kell mondani… Ez az eljárás a feleségem ellen nagyon komoly következményekkel járhat a számára, és – erkölcsileg – az én számomra is …"

Róma, Hotel Quirinal, 1909. február 6.

„Hosszú história ez, és túl szomorú ahhoz, hogy elmeséljem – csupán összefoglalom a tényeket: Elvira folytatta annak a szerencsétlen gyereknek az üldözését, még el sem kergette a házból, s máris teleharangozta az egész falut undorító pletykákkal, – elment a lány anyjához, a rokonaihoz, a paphoz, és mindenhová. Valamennyi barátom és rokonom, és én magam is könyörögtem neki, hogy nyugodjék meg és hagyja abba ezt a hajszát; de nem hallgatott senkire. Én kibékültem vele és megígértem neki, hogy megbocsátom a múltat, elégedjék meg annyival, hogy Doria nincs többé a házunkban. Ígéretet tett nekem; de ugyanaznap éjszaka ott találtam a kapunk előtt, elrejtőzve a sötétben, az én ruhámba öltözve, hogy úgy kémkedjék a lány után. Nem szóltam egyetlen szót sem, hanem fogtam magam és másnap elutaztam Rómába… Elvira ez alatt az idő alatt telebeszélte Doria anyjának a fejét, folyton azt ismételgetve, hogy a lánya ilyen, meg olyan … s hogy mi ketten éjszakánként találkozni szoktunk a sötétben … Véletlenül találkozott Doriával az utcán és nyilvánosan, mások előtt megpofozta. Doria bátyja dühöngő levelet írt nekem, hogy a legszívesebben megölne engem, mert a húga szeretője vagyok – és ezt az én saját feleségem bizonyítja. Egyetlen szóval: szegény kis Doria élő pokolban élt otthon, a faluban pedig megvetették, s amikor Elvira szidalmai ott csengettek a fülében, a kétségbeesés egy pillanatában három szublimát-pasztillát vett be és öt nap múlva meghalt szörnyű kínok között.

Elképzelheti, mi volt itt Torreban. Elvira az öngyilkosság napján Milánóba menekült. Mindenki ellenem fordult, de sokkal inkább Elvira ellen. A hatóságok orvosi vizsgálatot rendellek el, szakértő tanúk jelenlétében, és a vizsgálat Doriát szűznek találta. Erre a közvélemény teljesen Elvira ellen fordult. A helyzet most az, hogy én nyugodtan visszatérhetek Torreba, és vissza is kell térnem, de Doria családja pört indít Elvira ellen, nyilvános rágalmazásért. Nem tudom, meg tudom-e akadályozni a pört, de bárhogyan is: Elvira soha többé nem térhet vissza Torreba, mert meglincselik.

Most éltem át életem legtragikusabb napját. Már valamivel jobban vagyok, de a kezem ökölbe szorul, ha az Elvira által elkövetett barbár kegyetlenségekre gondolok."

Capalbio (Maremma), 1909. február 22.

„Ma visszamegyek Torreba; előreküldtem a gyerekeket egyik nővéremmel, aki kinyitja a zárt házat, és ott marad velünk, mert én nem akarok egyedül lenni.

Elvirától való elválásom nem végleges… Az ellene való eljárást még nem vonták vissza… Nem tudok szabadulni a tragédia gondolatától, de a hangulatom valamivel jobb… Ha látná, mennyire megöregedtem!… Vajon tudok-e dolgozni, és tudom-e folytatni a Lányt? Tostiék jóságát soha nem fogom elfelejteni…"

Torre del Lago, 1909. március 3.

„A feleségem Milánóban van, csak Tonio fiam van itt velem. Szörnyen szomorú napjaim voltak, – sehogy sem tudok dolgozni és talán soha többé nem dolgozhatom. Úgy érzem, vége az életemnek. – Semmit sem kívánok jobban, mint a halált. Micsoda szörnyűségek történtek, micsoda kegyetlenségek, – sajnálnom kell Elvirát, mert a legnagyobb bűnös nem ő!…"

Torre del Lago, 1909. március 6.

„Nem tudok többé dolgozni. Oly szomorú és kedvetlen vagyok! Az éjszakáim szörnyűek. Sírok és fojtogat a kétségbeesés. A szemem előtt állandóan ott az ő arca, a szegény áldozaté; egy pillanatra sem tudom kiűzni a gondolataimból. Ott forog az agyamban folyton. A szegény gyermek végzete túlságosan kegyetlen volt: megölte magát, mert nem tudta elviselni a rágalmak özönét, amelyeket anyja és rokonai zúdítottak rá, mivel Elvira azt hazudta nekik, hogy tettenért bennünket: – a világ leggyalázatosabb hazugsága! Szembeszállok mindenkivel, aki azt meri állítani, valaha is látta volna, hogy én akár a legártatlanabbul is megsimogattam volna Doriát! Addig üldözték szegényt, amíg a halálba menekült, – milyen nagy volt az ereje és a bátorsága! Ha Elvirának csipetnyi szíve van, kell, hogy lelkifurdalásokat érezzen …"

Torre del Lago, 1909. március 15.

„… Elmegyek Milánóba, hogy részt vegyek a Manon próbáin. (Végre megint érdekli Puccinit a munka!) Már nem vagyok olyan szomorú, – ha az egészségem megengedi, rövidesen újra nekilátok az elhanyagolt Lány-nak, de még nem tudom, hogy Torreban dolgozzam-e. Bizonyos, hogy Elvira ide nem jöhet, így erről az oldalról biztosítva van a nyugalmam. De vajon elbírom-e a magányt? Szállodákban nem tudok dolgozni."

Milánó, Hotel de la Ville, 1909. március.

„Egyedül élek itt, csak a fiammal és néhány barátommal érintkezem. Hallom, hogy Elvira egészen lefogyott, hogy megtört és boldogtalan – de mit tegyek? Semmi a világon nem fogja megváltoztatni elhatározásomat, s először az életben imádkozom azon, hogy a szánalom vagy részvét ne rohanjon meg …"

Milánó, Hotel de la Ville, 1909. március.

„Manon soha nem látott sikert aratott a Scala-ban. Nem láttam Elvirát, csak az ügyvédjével beszéltem … Olyan kemény maradok, mint a vas."

Torre del Lago, 1909. április 2.

„...a nyugati lányom alszik. – A lelkem, összetört, nem hagy dolgozni. Egyik nővérem van itt, két gyerekével. Néha-néha vadászom … Szerencsétlen vagyok, és untat az élet…"

Terra del Lago, 1909. április 16.

„ … Már dolgozom kicsit…"

Párizs, Hotel Westminster, 1909. június 6.

„Gatti-Casazza van itt, a Metropolitan-tól. Arról tárgyalunk, hogy jövőre bemutatják a Manont, Lina Cavalierivel. Tegnap este megnéztem az orosz balettet, Kleopátra orosz balettjét, – a tökéletes csoda! – Holnap találkoznak ügyvédjeink Milánóban, hogy megbeszéljék a válást… A pör Elvira számára nagyon sötétnek látszik. Én csak a pör után vagyok hajlandó kibékülésről beszélni…"

Párizs, 1909. június 8.

„Elegem volt Párizsból, Minnie kisasszony visszahívogat engem. Találkoztam Elvirával, de csak a szállodában, nem otthon. Úgy fordult a dolog, hogy rövidesen kibékülünk – nehéz ügy lesz. Meg kell ezt tennem, a fiam kedvéért. De a feltételeimhez ragaszkodom, amint megismétlődnek a dolgok, faképnél hagyom Elvirát, örökre."

Torre del Lago, 1909. június 16.

„Itt vagyok, teljesen egyedül. A nővérem is elutazott. Szakad az eső, és én olyan boldogtalan vagyok, a néma nyugati lány vádlóan néz rám. Éjjel tizenegy óra van – micsoda mérhetetlen, bírhatatlan szomorúság!

… Megpróbáltam beszélni Doria bátyjával, de ő engesztelhetetlen. Megesküdött, hogy megöli Elvirát, s el tudom képzelni, hogy meg is teszi. Engem nem vádol senki semmivel. Doria megeskette bátyját a halálos ágyán, hogy az ő drága maestrójának, aki olyan jó volt hozzá, nem lesz semmi bántódása. Az ablakomat veri az eső, hideg van, és egyedül vagyok a házban … – Valóságos bűn ilyesmit elkövetni velem szemben, így megkínozni egy szerencsétlen embert, aki sohasem bántott senkit – legalábbis nem akart bántani."

Torre del Lago, 1909. július 4.

„Az ítélet súlyos: öt hónap és öt nap börtön… Elvira nem volt jelen a tárgyaláson, még védővel sem képviseltette magát. Ez az újabb rám zúduló csapás teljesen letört, ennyi terhet nem bír el a vállam…"

Bagni di Lucca, 1909. július 15.

„Még semmiben sem állapodtunk meg. – Elvira Milánóban marad a beteg Toniónál. Bizonyos lépéseket tettem, hogy semmisítsék meg az ítéletet...[*] Véget kell vetni ennek az ügynek, egyszer s mindenkorra. Egészen egyedül vagyok, és kimondhatatlanul boldogtalan, nincs egy teremtett lélek sem mellettem, és képtelen vagyok dolgozni. De ma megpróbálom azért a munkát, mert megérkezett a zongorám… Holnap Pizába megyek, ahol remélem, siketül rendeznem az ügyet a törvényes hatóságokkal."

Bagni di Lucca, 1909. július 26.

„Milánóban voltam, mert Tonio beteg. Most mind a hárman ott vagyunk megint, együtt. És, úgy látszik, az életem nem lesz olyan kibírhatatlan. Elvira látszólag megváltozott…"

Milánó, 1910. január 19.

„ … Borzalommal gondolok arra a napra, amikor befejezem az operámat és egyedül maradok magammal. Egyedül a munkám számít valamit az életemben."

Torre del Lago, 1910. október 8.

A Nyugat Lánya partitúrája teljesen kész…"

ÉS AZ ÉLETÜK folytatódott. Nem a régi életük, hanem az életük mégis, az együttes életük, sohasem érezték jobban – bármilyen fintoros paradoxnak hangzik is –, hogy elválaszthatatlanok.

Elvira mintha csakugyan megváltozott, mintha csakugyan javára változott volna. Elvira megalázkodott. Fenn élt a szobájában, alig érintkezett valakivel, inkább csak az étkezésekre járt le, kedves igyekezett lenni Giacomóval, s ha olykor megfeledkezett magáról, félbeszakította mondatát, s azt mondta ijedten, kényszeredett mosollyal:

– Bocsáss meg, angyalom…

Igen, Elvira vezekelt, amit nagyon kevés asszony tud megtenni. Hogy be is látott volna sok mindent? Nem hiszem. Ezt egyik asszony sem tudja megtenni. Elvira ritka szerénységgel a férje árnyékában élt mindig, most még arrébb állt egy lépéssel, teljesen az árnyékába húzódott, hogy észre se vegye őt senki. Nem is kísérte el őt többé az útjaira sem. Restelkedett? Félt? Nem. Csak Giacomo előtt restelkedett, csupán tőle félt egyedül. Félt, hogy elvesztheti őt örökre. Egyetlenegy bizonyos: hogy szerelmes Giacomóba, szenvedélyesen szerelmes, akárcsak az első napon. S éppen azért féltékeny is, változatlanul az, ha leplezi is szegény. Valahányszor meglátogatja Puccinit egy-egy énekesnője – ami sűrűn megesik –, olyan ragyogó szépségű nők, mint Lina Cavalieri, Szamosi Elza, vagy Lucrezia Bori, leselkedik óriási tarka napernyője mögül. Talán jobban, megrendültebben, mélyebben szereti most Giacomót, mint valaha. Mert most már nemcsak a hódítóan szép, szinte ellenállhatatlan férfit, a szívekkel játszó csodálatos művészt szereti benne, hanem a jó embert is. Azt, aki megbocsátott neki.

Puccini megöregedett. Érzékien szép szája körül mélyebb és még keserűbb lett az a két keserű vonás. A tekintete is szomorúbb lett. E egyre többet köhögött, egyre többször tette tenyerét a torkára. Magára vállalt egy terhet, a legemberibb becsülettel. De valljuk meg, azért is, mert ragaszkodott ehhez a teherhez, – ez volt az élete, nem tudta eldobni. Sajnálta Elvirát. De még nem bocsátott meg neki.

Egyszer azt mondta egyik barátjának:

– Már Tosca féltékenységét is Elvirától mintáztam!

Az ellenségei persze alaposan kiaknázzák az úgynevezett „Puccini-botrányt". Kéjesen turkálnak az elképzelt szennyben. Hiába próbálták ledöfni Puccinit, a művészt, most megpróbálják ledöfni Puccinit, az embert. Ez se sikerül nekik. A nép, a közönség kitart Puccini mellett. Felmenti őt, hisz neki.[*]

Nem, nem, Puccini még nem bocsátott meg Elvirának. De most ott ül a tóparton, elmerengő tekintete elfut a távolba, nézi a tűnődő hegyeket, a szelíd alkonyati égboltot, tenyerébe hajtja nehéz fejét és gondolkozik. Elvirára gondol: szeme előtt elvonul egész együttes életük. Látja a szerelemtől kigyúlt Elvirát, aki habozás nélkül otthagyja biztos, nyugodt otthonát, kényelmes, gazdag életét, vállalva szegénységet, botrányt, megvetést, szégyent, s melléje szegődik, a kezdő, fiatal művész mellé, a semmiházi mellé, azért, mert hisz benne, azért, mert szereti, – azt az Elvirát, akinek a szenvedélyes szerelméből született a Manon zenéje; látja azt a komoly, türelmes, okos asszonyt, aki rendes, dolgos életre szoktatta őt, a rendetlent, a bohémet, a duhajkodót, az ábrándozót, aki meleg otthont, nyugalmat és békét teremtett számára; látja az ő csodálatosan bátor Elviráját, aki gyereket szült neki elragadtatott boldogsággal, fittyet hányva minden társadalmi szabálynak, előítéletnek, illemnek, amikor még nem lehetett a felesége betű szerint, de már az élettársa volt a szó igazabb értelmében, a leghűségesebb, legodaadóbb asszonya, akinek a szerelme és hite nem lanyhult el, nem rendült meg egy egész életen át soha, aki kiszolgálta, bátorította, segítette őt, és várni tudott türelmesen, egyetlen panasz vagy sürgető szó nélkül tizennyolc hosszú évig, hogy végre megkapja a jutalmát és névleg is a felesége lehessen; látja őt erősnek, amikor ő maga már-már elgyöngült, vigasztalta, lelket öntött belé, új harcra tüzelte… milyen büszke és szép volt, s mégsem volt benne semmi hiúság, nem kellett neki soha a pompa, a társadalmi élet, az ünneplés, a ragyogás, csak ő, Giacomo kellett neki egyedül, ő jelentette számára az egész világot, – de róla is le tudott mondani, ha kellett, és szemet tudott hunyni sok minden fölött, s a háttérben tudott maradni személytelenül, nem szólt bele a munkájába és nem fogta le a képzeletét soha, pedig bizonyára titokban szenvedett és sírt is, boldogtalanul, egyedül; vállalta vele együtt a legszörnyűbb bukást mosolygó arccal, és nem bódította el a legnagyobb siker sem, szerény tudott maradni, majdnem igénytelen, a siker fényéből nem kért magának semmit soha; az ágya mellett ült és tolta a betegkocsiját, akkor volt vele a legkedvesebb, amikor ő a legnyomorultabb volt. Igen, ha úgy vesszük, Elvira feláldozta neki az életét, lemondott önmagáról és tökéletes feleség volt, amíg… amíg nem lett szegény beteg, s ha nagyot hibázott is, megszenvedett érte kegyetlenül. Volt-e asszony a világon, aki annyi áldozatot hozott érte, s aki ilyen féltő szenvedéllyel szerette őt, mint Elvira? Igen, ez így van, igazságosnak kell lenni. Nem volt mulatságos, vidám teremtés, nem volt zseni, ez bizonyos, és megkínozta őt, ha nem is akarta, ezt se lehet tagadni, de hát Istenem, asszony volt, és nem lehet mindenki lángész. Nehéz az életben igazságot tenni emberek között!

Aztán itt van Tonio …

És Puccini újra dolgozni kezd. Egyre keményebben dolgozik, – egyre szerelmesebb Minniebe. Csodálatos áriák szűrődnek ki ablakán a milliócsillagos, csendes éjszakába. „Hadd higgyen engem nemesnek és jónak…" Megint ott ül az ablaka alatt az egész falu.

1910. július 28-án azt írja „Sor Giuli"-nak: „Befejeztem az operámat!… Utolsó törvényt ültem Minnie fölött!… Dicsértessék az Úr!…"

CSODÁLATOS a tenger! Az örökös nyugtalanság és a mindenkori nyugtató. Olyan, mint a dajka, aki ringat, dalol, tehát mozog, lármázik, és mégis elcsendesíti, elaltatja a beteg gyereket.

Puccini, ha nem is boldog, örül. Csodálkozik, hogy örülni tud. Kicsit restelli magát. Az emberben az a nagyszerű és szörnyű, hogy mindent kibír, gondolja magában. A cigarettája ízlik. Mosolyog. Aztán megint elkeseredik az arca, a kis Doriára, majd Elvirára gondol, de két fehérhasú delfin suhan el a vízen, mintha játszanának, mintha ingerkednének, és Puccininak megint mosolyognia kell. Egy fehérruhás kislány pukedlizik előtte és izgalomtól kipirult arccal autogramot kér: Puccini beírja nevét az emlékkönyvébe, megsimogatja a kislány fejét és mosolyog. A Bohémélet nagy szerelmi duettje hallatszik alulról, a hajó egyik szalonjából, s ő megint mosolyog. Nem is tudja, mikor lopódzott belé ez a mosoly, de ott settenkedik benne, nem, ott világít benne, mint egy szelídfényű lámpa, mely egyre erősebben világít, amíg ki nem hajtja a sötét árnyakat, rémeket innen is, onnan is, amíg birtokba nem veszi őt egészen. Szép az élet… szép a világ, dörmögi magában Giacomo Puccini, aki néhány hónap előtt még öngyilkos akart lenni.

Örül, hogy vele van nagy fia, Tonio – soha még nem szerette annyira, mint most. És örül annak is, hogy velük van a „savoyai herceg", Tito Ricordi is, aki mindig üzletekről beszél a legkeményebb arccal, de azonnal elhallgat és behunyja szemét, ha elhangzik valahol egy Puccini-ária. S annak is megörül, amikor meglátja a hajón a hősi idők barátját, a kitűnő Vimercatit, aki csak azért jött el Milánóból, hogy lássa az ő diadalát New Yorkban.

Tündéri hajó ez a George Washington, vízen úszó vár-kartóly. Harminchatezer tonna, kétszázhúsz méter hosszú. Pucciniék az imperial suite-ben, a „császári lakosztály"-ban laknak. Eddig csak államfők lakhattak itt. És most egy Luccából jött közönséges muzsikus fekszik az aranyozott, baldachinos ágyak pihés, puha selyempaplanai alatt, – lehetetlen volt, hogy eszébe ne jusson a vicolo San Carlói padlásszobája. Csodálatos út volt ez idáig, hányszor meg akarták fojtani, ölni: az ellenségei, az irigyei és a sors. Négy szobája van: hálószoba, dolgozószoba, fogadószobának szolgáló selyemfüggönyös szalon opálos lámpákkal, kerevettel, fakárpitos ebédlő, beépített szekrényekkel, amelyek belülről vagy alulról kapják a világítást, és természetesen fürdőszoba is, uszodának beillő, mélyített márványkáddal. (És lent a fedélközön egyetlen szalmazsákon hárman is kuporognak, hogy melegítsék egymást! – gondolja Puccini. – Hova tartozik ő voltaképpen? Ide legfelülre, a legtündöklőbb fénybe, vagy oda legalulra, a legsötétebb nyomorba? Ide is, oda is – csak a középre nem!) Ha csak füttyent egyet, öt selyemlibériás lakáj rohan hozzá rémülten: vajon mit parancsol a maestro? Ha felmerészkedik a közös szalonokba, ezer kislány és ezer vén banya rohanja meg egyetlen szempillantás alatt, autogram-lapokat tartanak feléje a legnegédesebb utcalány-mosollyal, és lihegnek a kéjtől, csak azért, mert láthatják őt. A lakosztályában pártucatnyi levél – hogyan kerültek oda?) –, felkínálkozások éjszakára. Minden nő szajha volna? Nem: eszébe jut az anyja, eszébe jut Iginia… és Mimi, Butterfly, Minnie… az élet fonákját mutatók tévednek: a lucskos külszíni látják mindig, azt tekintik igazságnak. Szépség nélkül nincs költészet, költészet nélkül nincs művészet, művészet nélkül nem elviselhető az élet. Ez így van.

Mit tett ő, Giacomo Puccini? Miért lett olyan nagy fiú? Eldalolt pár dalt, amely ott zsongott a fülében, s eldalolta úgy, ahogyan tudta, mesterkedés nélkül. Ez minden. Ajándékba kapta valamennyi dalt, nem ő eszelte ki. Azért lett olyan híres, mert ezek az operákba gyűjtött dalok olyan gyönyörűek voltak? Dehogyis! Azért, mert kiderült, hogy pénz van az ő dalaiban, hogy meg lehet általuk gazdagodni. Nem Puccinit, a művészt tisztelik benne, hanem Puccinit, az aranyborjút. Színházigazgatók, kiadók, pénzemberek, énekesek, nők azért borulnak le előtte – egyedül csak azért. Írna pár isteni szép verset, a kutya se törődnék vele. S miután így híres és gazdag lett, minden nő arra vágyik, hogy odasimuljon az ő ötvenkét éves öreg testéhez. Így van ez. Szörnyű, ha az ember megöregszik és körülbelül mindent tud már!

De azért volt egy-két kivétel, ha kevés is, de volt; akadtak egypáran, akik önmagáért szerették őt, és hittek benne valóban, akik a költőt és az embert szerették benne, ami egy és ugyanaz: Giulia, Rosina és … és Elvira is, elsősorban ő. S ott volt Campanini, aki az állását dobta el miatta, életre keltette a megölt Pillangó-t hite minden erejével, a legönzetlenebbül. Ilyen ember is van! Ezért nem szabad véglegesen, megfellebbezhetetlenül ítélkezni az ember fölött.

Így még nem ünnepelt senkit New York soha: sem művészt, sem tudóst, sem királyt, sem politikust, senkit. New York minden lakójával együtt valósággal megőrült. Százezrek tolongtak, ünnepeltek, tomboltak a kikötőben. Egyetlen üvöltés volt az egész kikötő, amikor Giacomo megjelent a hajóhídon: „Puccini!…" Ruhája, kabátja elszakadt, amíg végre eljutott Toscaniniig. Ott álltak egy csapatban, összepréselve: Arturo Toscanini, Enrico Caruso, Gatti-Casazza, David Belasco és Lina Cavalieri. Persze megcsókolja mindnyájukat, – ezer újságíró jegyez, ezer fotoriporter csattogtatja magnézium-pisztolyát, öt zenekar játszik egyszerre, különböző operákat, egyiktől nem hallani a másikat. Egy halálraszánt, zsírosképű, izzadt ember két könyökkel tör magának utat Puccinihoz, s úgy üvölti kidülledt szemekkel: „ötezer dollárt adok, ha felhasználhatom a nevét a cipőpasztám dobozán!"

Virágeső az egész útjukon. Hangszórók és gramofonok, valamennyi ablakban egy-egy gramofon, és mind Puccini-áriákat játszik. Kétoldalt az utakon végig emberfal, rendőrkordon mögött: „Puccini!… Puccini!…" Ha tudnátok ti, emberek – gondolja magában Giacomo Puccini –, hogy ez az ünnepelt férfi néhány hónap előtt öngyilkos akart lenni egy kis cselédlány miatt!… Ha nincs Paolo Tosti…

Gatti-Casazzáék remekül dolgoztak; beledobták a sajtóba épp a kellő pillanatban: Puccini „amerikai nemzeti operát ír", az indiánokról, a kaliforniai aranyásókról, csak nekünk írja egyedül, itt lesz az ősbemutatója New Yorkban, megelőzzük Milánót, Párizst, Londont, Puccini a barátunk, tudja mit ér az új világ, mit ér ez a fiatal nép! Az a Giacomo Puccini, aki a legnépszerűbb ember ma a világon. „A mi Puccinink"! – mondják a new-yorkiak büszkén.

Harsog a reklám. – Puccini nem örül neki, tűrnie kell, mit tegyen? A bemutató előadás jegyeinek külön börzéje van. Csillagászati ára van egy-egy jegynek. Az okos Gatti-Casazza a második előadásra duplára emeltette fel a jegyek árát. Pedig már a premier bevétele megdöntött minden Metropolitan-rekordot.

A Knickerboker Hotel-ban laknak káprázatos szobákban. Szerencse, hogy a szálloda közel van az operához, egyébként nem tudna eljutni az ünneplőktől. A szálloda állandóan ostrom alatt áll, rendőrség védi.

Már az első estén sajtófogadás; utána tea volna. De a diktátori pózokban tetszelgő „savoyai herceg", Tito Ricordi megragadja Puccini karját, mint valami gyerekét, magával cipeli őt, s ezt kiáltja hátra a megrökönyödött társaságnak: „Mi nem mulatni jöttünk New Yorkba, hanem dolgozni! Holnap korán reggel próba. A maestro-nak pihennie kell!" Puccini dühöng. Felháborodva mondja Titónak:

– Hagyd ezeket a nagyképű marhaságokat. És ne akarj gyámkodni fölöttem. Végül még ellenszenvessé teszel engem!

Két zsandár is ügyel Puccinira, lépten nyomon követi őt: Tito Ricordi és Mister Maxwell, Ricordiék newyorki igazgatója. De Maxwell úr protezsál is néha egy-egy autogramkérőt, ő tudja, miért.

– Drága maestro! – mondja Puccininak –, egy nagyon előkelő, tekintélyes úr kéri önt: írja fel erre a papírlapra a Musetta-keringő első taktusait. Ötszáz dollárt fizet érte.

– Mennyit?

– Ötszázat.

– Hallod, Tonio? – fordul nevetve fia felé Puccini. – ötszáz dollárt fizetnek apád kezevonásáért.

– Megteszi, maestro? – sürgeti Maxwell.

– Eszembe sincs! – feleli Puccini vidáman. – Pukkadjon meg a maga előkelő embere. Nem adok pénzért autogramot senkinek a világon!

Elmennek Tonióval kószálni a városban, kirakatokat nézegetni. Szép, napsütéses idő van. Különös séta ez: inkább processzió, mint séta. Elöl megy Puccini és Tonio, körülöttük rendőrök, és mögöttük vagy ezer ember fényképezőgépekkel és emlékkönyvekkel a kezükben. – Kutyakomédia, bosszankodik Puccini, de nem tehetek róla.

Tonio a legboldogabb ember az egész világon. Élvezi apja dicsőségét, hírét. Ilyet ő se képzelt. Minden ablakból Puccini-zene harsog és minden ház falán emeletnyi plakátok Puccini nevével. Van egy nyolcemeletes csupasz házfal, amelyen nyolcemeletes piros betűk hirdetik: Come on Puccini!

Megállnak egy hatalmas kirakat előtt: a kirakatban motorcsónak, ötszáz dollár. Sokkal szebb, modernebb, mint az ő híres csónakjuk, a motecarlói Grand Prix nyertese. Az elbújhat emögött. Nézik, mustrálgatják, csurog a nyáluk.

– Te, Tonio, én megveszem! – mondja Puccini, s már indulna az üzlet bejárata felé.

De a szolid, komoly Tonio megfogja apja karját:

– Nem, ezt nem lehet, apám! – mondja felcsóválva: – Rengeteg pénz!

– Igazad van – látja be bánatosan Puccini. De aztán eszébe jut valami, s a mögötte settenkedő Maxwell felé fordul: – Hol az a Musetta-keringős ember?

– Itt vagyok! – hörgi hátul egy pápaszemes férfi: ötszáz dollárt és egy darab papírost lobogtat a kezében.

Puccini ráír öt taktust a papírra, aláfirkantja a nevét, átnyújtja a boldog pápaszemesnek, és nevetve mondja Toniónak:

– Így aztán nem drága a motorcsónak! Gyönyörű lesz „a flottánk" otthon.

Bemennek, megveszik. Ez a negyedik motorcsónakja. Gyarapodik a flotta.

Egyébként Tonio remekül hamisítja az apja nevét, s ráébred arra, hogy ez nem is olyan haszontalan foglalkozás . Ő is nevet az apjával együtt: milyen ostobák ezek az emberek!

Rengeteg meghívást kap Puccini: párezret. De alig fogad el néhányat. Kis lebujokba, dancing-okba jár régi barátjaival, Lina Cavalierivel, Toscaniniékkal, Carusóval, Vimercatival, Belascóval, még Tito Ricordi elől is megszökik néha, annak legnagyobb bosszúságára. Amilyen szerény a fia, Tonio, annyira élvezi a nagyságát „a savoyai herceg", állandóan fürdik Puccini dicsőségében.

Egy csókot is kap Puccini a nyílt utca kellős közepén, egy olyan heves csókot, hogy még a kalapja is leesik, – mégpedig egy öregasszonytól, és mégis örül, nagyon örül neki: Sarah Bernhardt-tól, a nagy francia tragikától kapta a csókot. Már megint összetalálkoztak.

Este megnézi Puccini a New Yorkban vendégszereplő Sarah Bernhardt-ot Edmond Rostand L'Aiglon-jában, A sasfiók-ban, nadrágszerepben. És ez a közel hetvenéves színésznő teljes illúziót kelt, mint serdülő fiú, gyönyörű hangja diadalmasan szárnyal a wagrami csatatér porladozó gránátosai fölött. A nagy francia tragika ezen az estén egyedül csak a proszcéniumpáholyban ülő Puccininak játszik, szemét szemébe függesztve. Nagy testvériség a művészet.

Igen, nagy testvériség a művészet, a legnagyobb a világon. Ezt Puccini a saját próbáin is érzi. Úgy dolgoznak a muzsikusok és az énekesek, mintha az életükért harcolnának. Felülmúlják önmagukat. Ezek a világhírű, elkényeztetett művészek olyan alázatosak, olyan engedelmesek, mint a gyerekek. Puccini, Toscanini minden szavát, minden mozdulatát hűségesen követik. Amit Arturo Toscanini és Enrico Caruso művel, az utolérhetetlen. Toscanini maga a zene, Caruso maga a hang: a megelevenedett Johnson. S a többi énekes mind: Pasquale Amato, Adam Didur, Antonio Pini-Corsi, Antonio Scotti – tökéletes. Csak egyetlenegy rí ki közülük csodálatosképpen, a leghíresebb mind közül, a Minnie-t éneklő Emmy Dostinn. Nem tetszik Puccininak, noha remekül énekel és játszik, de nem kelt tökéletes illúziót: kicsit hideg. Talán mert az öt olasz művész között ő az egyetlen, aki nem olasz; nem érzi úgy át Puccini szenvedélyes zenéjét, mint ők.

Éjszaka, a sötétben, gondolkozik az álmatlan Puccini új művén, a Nyugat lányá-n. Jobb vagy rosszabb, mint a többi műve? Nem jobb, de nem is rosszabb. Talán nem olyan hatásos, talán nem olyan hangulatos, – lehet. Haladás, fejlődés? Igen, határozottan, az. Bonyolultabb, izmosabb, modernebb muzsika. Tapogatódzás egy új út, talán egy új mű felé – még maga se tudja, merre, hova.

Vajon mit szól majd hozzá a közönség, ez a sokrétegű, most fejlődő amerikai hallgatóság? A Metropolitan azóta, 1910. december 10-e óta se látott ilyen operaestét, ilyen fergeteges sikert. Pontosan ötvenötször hívták ki a szerzőt, de csak azért nem többször, mert Puccini nem volt hajlandó többször kimenni a függöny elé. Puccini megszökött. Hiába kereste a megvadult ügyelő, nem találta sehol. Megszökött egy hátsó ajtón át. Kint állt az üres utcán, felhajtott gallérjával, parázsló cigarettájával a némán tündöklő téli csillagok alatt és könnybe lábadt szemmel nézte a rejtelmes eget – maga se tudta, mi gyötri, összekuszálódtak a gondolatai: odabent háromezer ember üvölti a nevét, s ő itt áll megalázva, törpeségének, parányiságának pontos tudatában, – csak ő tudja, senki más: semmi, amit csinált, nem több, mintha egy kavicsot hajított volna a feneketlen tóba. Megcsobbant a tó, megfodrozódott kicsit a víz, aztán elsimultak szépen a hullámok, s pár pillanat múlva megint helyreállt minden, a simaság, a rend, a csend, nyoma veszett a kavicsának. Ennyit csinált, nem többet. És játszva csinálta, majdnem csak úgy félkézzel, talán nem is ő csinálta, nincsen benne érdeme. Tehet-e róla vajon a gyümölcsfa, hogy gyümölcsöt terem? Nem dicséri meg senki. Hát miért ünneplik őt olyan veszettül?

Elmentek vacsorázni színház után en petit comité, ahogy azt mondani szokta: Arturo Toscanini, Carla Toscanini, Gatti-Casazza, Sarah Bernhardt, David Belasco, Enrico Caruso, Felice Ferrero, Vimercati, Tito Ricordi és Tonio. Remekül érezte magát. Csupa testvér!

A kitűnő Vimercati is adott egy estélyt Puccini tiszteletére: itt már jelen volt egész New York – énekesek, színészek, művészek, sajtó. A Metropolitan Opera Company tömör ezüstből készült babérkoszorúval ajándékozta meg Puccinit. De Puccini százszor nagyobb kitüntetésnek érezte, hogy pár nap múlva már New York összes lányai az ő jazz-zenéjére táncoltak.

És hozott haza magával Puccini egy olyan emléktárgyat, amit többre becsült mindennél: egy Caruso-szobrot. A világhírű orosz szobrász, Peter Trubeckój készítette. Nagyszerű szobor volt: Caruso mint Johnson. Odaállította a Torre del Lagói íróasztalára a magyar Nikisch Arthur dedikált fényképe mellé. [*]

– Valld be – tréfálkozott Toscanini Puccinival –, ilyen premier-sikered még sohasem volt!

– Rossz kabala – dörmögte Puccini –, eddig minden világsikert aratott operámmal megbuktam a bemutatón; most talán fordítva lesz, ki tudja?

VI.

PUCCINI babonás jóslata csakugyan bevált. A Nyugat lánya nem aratta Európában azt a mindent felülmúló és mindenkit meghódító sikert, amit a többi operája. Giacomo Puccini maradt, aki volt: a Manon, a Bohémek, a Tosca, a Pillangó bűvöshangú költője.

Nem mintha a Nyugat lánya megbukott volna. Nem bukott meg sehol. Sőt ezúttal a kritikusok is dicsérték Puccini új operáját – de csak a zenéjét. A szövegről (egyik legkitűnőbb szövegkönyvéről!) azt írták, hogy „amerikai grand guignol", vagy hogy „californiai cowboy dráma". És csakugyan az európai közönség Minnie drámáját nem fogadta úgy a szívébe, mint például Mimiét vagy a kis Butterflyét. A siker inkább udvarias volt, mint lelkes, mint rajongó, s a zenének szólt egyedül. Mert ez elbűvölően szép volt. Sokan állították – maga Puccini is –, hogy Ramarez-Johnson harmadik felvonásbeli ges-dúr áriája, a legszebb, amit Puccini valaha írt (Caruso ötször énekelte el a new-yorki premieren). S noha jó volt a sajtó, itt is, meg ott is gondosan elhelyezett és ravaszul megírt maliciózus kis cikkek, riportok jelentek meg Pucciniról, a „világpolgárról", aki Amerikában „milliókat keres meg naponta", s aki még tévedésből sem írna egyetlen olasz tárgyú operát sem. Puccini ellenségei nem pihentek, nem vesztegették az idejüket, nem bizony, csak éppen óvatosabbak lettek valamivel, sokszor megégették már túl mohó, sóvár körmüket.

Ez idő tájt jelent meg Francesco Pradélla zenei antológiája, a Musica futurista az új olasz zenéről, és Giacomo Pucciniról egyetlen szó sem esett ebben az antológiában.

Puccini mérgelődött, hetekig rosszkedvű volt.

– Nevess rajta! – mondta neki Don Pie Panichelli.

– Ha az embert pofonütik, nem tud nevetni – felelte Puccini.

Most különben is ideges volt. Bosszantotta, hogy a Nyugat lánya itt Európában nem tetszik úgy, ahogy kellene. Először Bolognában adták a Teatro Comunale-ban mérsékelt sikerrel, majd 1911. május 29-én Párizsban mutatták be ugyancsak Emmy Destinn-nel, de itt sem tudott átütő sikert aratni, pedig Párizs volt az a város, amely minden operájáért egyformán rajongott. London sem fogadta lelkesen a Nyugat lányá-t, s a németországi fogadtatás sem volt túlságosan meleg.

Két kivétel mégis volt: Bécs és Budapest. Bécsben Maria Jeritza [*] énekelte Minniet – tüneményesen. Ez a gyönyörű hangú és elragadó külsejű fiatal énekesnő a lelkét adta alakításába.

– Most látom először Minniet – lelkesedett Puccini – úgy, ahogy megírtam őt.

Ugyanakkor Tosca-t is látta Jeritzától. El volt tőle ragadtatva. Nagy színésznő is volt (kis modorossággal), nemcsak nagy énekesnő. És a szigorú bécsi kritika most az egyszer kitett magáért: A Nyugat lányá-t Puccini többi operája fölé helyezte.

S volt ebben a Jeritzában, ebben a fitos orrú, aranyszőke, széptermetű lányban még valami páratlanul nagyszerű: az elpusztíthatatlan kedélye. Az egyetlen ember volt a világon, aki mindig meg tudta nevettetni Puccinit:

– Wie geht's dir Giacomo?! – Így üdvözölte rendszerint.

Tisztelet az nem volt benne, de annál több szeretet, ő volt az egyetlen énekesnő, aki az első pillanattól fogva tegezte Puccinit, noha több mint harminc évvel volt fiatalabb nála.

Budapestre is boldogan ment Puccini: látni fogja megint Szamosi Elzát, azt a Szamosit, aki végigvitte egész Amerikán a Pillangókisasszony-t, fergeteges sikerrel. Igen, ő volt a második igazi Minnie. De kapott itt Budapesten valakit Puccini, akire igazán nem számított, egy csodálatos tenoristát, Környei Bélát. Azt hitte Puccini, hogy Johnson szerepében meg se közelítheti Carusót senki. S íme ez a fiatal magyar tenorista feledtetni tudja vele a világ legnagyobb énekesét. És micsoda színész, milyen illúziót kelt, rossz termete ellenére is!

– Kicsoda ez az ember? Honnan szedtétek? – kérdezi Bánffyt. – Ilyen csodálatos hanganyagot még sohasem hallottam! Lágy, selymes, hajlékony…

– Operettszínész volt mégpedig baritonista. Egyébként Szamosi Elza második férje.

Puccini szippantott egyet cigarettájából.

– Ő megérdemli Elzát – dörmögte. – Tőle nem sajnálom.

KEZDŐDÖTT a régi gyötrelmes, bírhatatlan hajsza szövegkönyv után. Puccini első gondolata az volt, hogy még két egyfelvonásost szerez A köpeny-hez, hogy a három kis opera együttesen kitöltsön egy színházi estét. Pontos terve is volt erre: Gabriele d'Annunziótól (hadd örüljön végre szegény Giulio Ricordi!) és Tristan Ber-nardtól kér egy-egy egyfelvonásos librettót. Nagyszerű lesz! D'Annunzio egy poétikus, misztikus szövegkönyvet ír (ellensúlyozva A köpeny véres verizmusát), a vidám, szellemes Tristan Bernard pedig egy kacagtató, burleszk komédiát ír neki. Milyen régóta vágyódik már Puccini vígoperára! Gyerekkora óta majdnem.

Puccini sem D'Annunzióval, sem Tristan Bernarddal nem vergődik zöld ágra. Mind a kettő boldogan írna neki librettót, de csak háromfelvonásost. A „nagy költő" most A gyermekek keresztes hadjáratát ajánlja Puccininak a legékesebb szavakkal. Puccini megint úgy jár Gabriele d'Annunzióval, pontosan úgy, mint ahogy először járt vele. Amit d'Annunzio szóban előad, az lelkesítő, remek, az maga az álom, de amit aztán megír, az gyönyörű ugyan, de nem operának való. Tristan Bernard egyik mulatságos mesejátékát ajánlja megzenésítésre: Az emberevő-t, Puccini már-már belekap, de a józan Tito Ricordi még idejében visszatartja.

– Vigyázat! Kísértetiesen hasonlít Humperdinck Jancsi és Juliskájá-ra! Titónak igaza van.

Talán Wilde? (Puccini imádja Wildet.) A páduai hercegnő? Vagy a másik nagy költő: Maurice Maeterlinck? Hetekig próbál A kék madár-ból operavázlatot készíteni, de sehogyan sem sikerül. Erről is lemond. De hol talál igazi szövegkönyvet?

Vészi Margit Molnár Ferenc világsikert aratott költői színdarabját, a Liliom-ot ajánlja Puccininak, akinek tetszik a színdarab, kedve is volna hozzá, de itt Molnár Ferenc húzódozik. Mintha az ördög keverné a kártyákat!

Megint a Maria-Antoinette! Már szerződéssel leköti, neve is van az operának: Az osztrák asszony. De ez a szerelem sem tart sokáig. Nem, ez sem az igazi.

A fiatal Giuseppe Adamiban van minden bizalma. Hallatlanul tehetséges, rokonszenves fiatalember ez az Adamino (Puccini nevezte el így), ért a színházhoz is, költő is ráadásul, s egyetlen vágya, hogy háromfelvonásos szövegkönyvet írjon neki. Puccini új ötlete, hogy talán A köpeny-hez egy kétfelvonásos operát kellene írni, erre buzdítja Adamit, de annak egyik terve sem lelkesíti őt. Együtt böngészik éjszakákon át a világirodalmat. Talán Dickens… talán Dante … talán Cario Gozzi? Igen, Gozzi meséi tele vannak ötletekkel, sokan halásztak már belőle, még Schiller is, de jobb lenne egy önálló színművet felhasználni, egyszerűbb és gyorsabb volna. Bár a Turandot, amit Bazzini is megzenésített valamikor, nagyon vonzza Puccinit. Itt van valami, Tosti ajánlja: Hall Caine: A tékozló fiú. Puccini azonnal meghozatja, lefordíttatja. Ez se jó: semmi se jó!

Emlékszik egy pantomimra, a Sumurum-ra, Münchenben látta, Reinhardt színházában, a tündéri Camilla Eibenschütz játszotta majdnem ruha nélkül a főszerepet. Két hétig lelkesedik Puccini a Sumurum-ért, aztán ez se kell!

Végre itt az igazi. Valaki figyelmezteti Puccinit a spanyol Quintero-tesvérekre. Hatalmas sikerrel játsszák a világ sok színpadán megrendítő drámájukat: a Tierra baja-t, a Hegyek alján-t Tüstént Sevillába utazik, hogy tárgyaljon a szerzőkkel. (Amúgy is imádja a páratlan szépségű Sevillát!) Quinteróék boldogan fogadják Giacomo Puccinit, de szomorúan közlik vele: a Hegyek alján már nem szabad, megvette tőlük Eugen d'Albert, a remek zeneszerző és zongoravirtuóz, talán a világ legelső Beethoven-játékosa, ami óriási rang. Ráadásul neki jó barátja, sokat voltak együtt Párizsban és Bruxellesben is, sőt a feleségét, a legnagyobb női zongora játékost, Theresa Carreno-t is jól ismeri Puccini. A vendégük is volt a tündéri Portofino Afare-ban, a Hotel Picollo-ban, egy nevezetes kis szobában, ahol Nietzsche, Humperdinck, Gerhardt Hauptmann, d'Albert laktak egymás után, egymás kezébe adva a kilincset. Puccinit sok interpretáló művészhez fűzte meleg barátság: a két nagyszerű zongoraművész, Ferruccio Busoni és a lengyel Ignaz Paderewski, meg a két édeshangú hegedűművész, a belga Eugéne Isaye és az osztrák Fritz Kreisler szűk baráti köréhez tartoztak. Egyébként nem értékelte sokra a hangversenytermek interpretáló virtuózait.

– A lángész mindig alkot! – mondta ismételten. Nem, maradjon csak a Hegyek alján [*] Eugen d'Alberté, nem veszi el tőle. De a Quintero-testvérek kedvet csináltak Puccininak egy másik darabjukhoz, egy kedves, könnyű vígjátékukhoz: Anima allegra volt a darab címe. Puccininak nagyot tetszett. (Végre egy vígjáték!) Ujjongva tért vissza a lekötött Quintero-vígjátékkal Milánóba s rohant vele Giuseppe Adamihoz.

– Ebből készíts nekem szövegkönyvet. Ez az új operám. De gyorsan … amilyen gyorsan csak lehet. Égek a munkavágytól! … Közben én majd hangszerelem A köpeny-t.

Tüzetesen átbeszélt mindent, a legapróbb részletekig Adamival, aki szegény éjjelt nappá téve dolgozott (és milyen boldogan dolgozott!) az Anima allegra-n. Két hónap alatt elkészült vele. A munkája igazán remekül sikerült, Puccininak is tetszett. De közben küldtek neki egy Ouida-regényt (Ouida, Louise de la Ramée, egy Olaszországban élő angol írónőnek művészi álneve), a Két kis facipő-t, és Puccini már elfelejtette az Anima allegra-t, belebolondult a Ouida-regénybe, a Due Zoccoletti-be,abból akart szövegkönyvet íratni magának. Szegény Adami sírt, még nem ismerte Puccini librettó-vadászatát, vagyis helyesebben álhatatlanságát librettóival szemben.

Puccini azt hitte, Ouida él; fájdalom kiderült, hogy a derék angol írónő már 1908-ban, Viareggióban meghalt, – mégpedig közvetlen örökös nélkül. Hagyatékát – írói hagyatékát is – éppen most fogják árverezni a viareggiói közjegyzőségen. Remek! Puccini autóba száll és Viareggióba hajt, pár percre van tőlük. Az első ember, akivel találkozik: Pietro Mascagni.[*]

Megölelik egymást. Örülnek egymásnak.

– Hát te mit keresel itt, Pietro? – kérdezi Puccini gyanútlanul:

– Ouida hagyatékának árverésére jöttem.

– Mit akarsz ott vásárolni?

– A két kis facipő szerzői jogát.

– Pontosan ezt akarom én is – mondja Puccini. Ijedten nézik egymást.

– Mondj le róla – kéri Mascagni.

– Miért mondjak le én? Inkább mondj le róla te! – feleli Puccini.

De Puccini már tanult a Bohémélet-ből, a Leoncavallo-ügyből. Egy egész életen át fizetett érte, keserves árat. És Pietro Mascagnit nagyon szerette: hűséges, igaz barát volt, s egy darab az ifjúságából. Éppen csak a látszat kedvéért licitált, s átengedte az annyira kívánt két kis facipőt Mascagninak.

Puccini búsan kullogott haza Torre del Lagóba. Tudj' Isten mire jó, gondolta magában: lám éppen most bukott meg Riccardo Zandonai (pedig milyen tehetséges!) Pierre Louys Conchita-jával, és hogy vérzett a szívem érte annak idején!

Sürgönyöz Adaminónak, mégis az Anima Allegra! Éppen csak hogy elugrik néhány napra Bécsbe – Jeritza hívja –, aztán megzenésíti a Quintero-vígjátékot; nem létezik számára semmilyen más téma, – Adami nyugodt lehet. Szegény Adami nyugodt.

Puccini remekül érzi magát Bécsben: Jeritza, Slezák, Lehár Ferenc… Mind kedves, jó barát, mind vidám ember. Ahogy öregszik Puccini, egyre jobban ráébred arra, milyen megfizethetetlen emberi kincs a vidámság. Fájdalom, ő maga nem született vidámnak, igazán nem, ha szerette is a tréfát, de ez sajnos már régen volt.

Közrefogják, bekerítik, nem is sejti, mi vele a szándékuk. Muzsikusok, színházigazgatók, librettisták keringenek körülötte, – de hiszen ez természetes, mindenütt így van ez, nemcsak itt Bécsben, megszokta már. De ügyesek, ravaszak ezek a bécsiek, nem riasztják meg Puccinit, nem rohannak ajtóstól a házba, nehogy gyanút fogjon.

Grinzingben iddogálnak, kint a szabadban, egy gyönyörű nyári napon. Maria Jeritza az egyetlen nő, a többi mind férfi: Lehár Ferenc, Berté, a muzsikus, a Karl-theater igazgatói, Willner és Reichert (Lehár librettistái), Eibenschütz, és mások. (Ha Puccini csak sejti is, hogy Sonzogno rejtőzik a háttérben hogy az ő hosszú, sóvár keze nyúlt el ide Bécsbe, hogy eltántorítsa Puccinit Ricordiéktól!…)

Isznak és isznak. Egyszerre csak megszólal Berté, nevetve, mintha tréfálna:

– Mi lenne ha ön egyszer operettet is írna?

– Operettet? Azt nem írok – felelte Puccini – -, de vígoperát szívesen.

– Tudod-e, hogy leírhatatlan szenzáció volna egy Puccini-operett?! – lelkesedik Lehár ártatlanul, mert őt és Jeritzát nem avatták bele az összeesküvésbe.

– Én Reicherttel rögtön megírnám a szövegkönyvet – ajánlkozott Willner.

– Szó se lehet róla – legyintett Puccini, aki egy pillanatig se vette komolyan a dolgot.

– A világ legnagyobb üzlete lenne! – mondta a Karl-theater egyik igazgatója.

Eibenschütz úr kivette zsebéből a csekkfüzetét.

– Kétszázezer aranykoronát fizetünk önnek előlegül… pusztán csak előlegül, ha ön vállalkozik egy operett írására.

Puccini szédült. Kétszázezer korona hatalmas vagyon. Bődületes pénz!

– Nem szerződhetem önöknél – dörmögte nem minden fájdalom nélkül: – a Ricordi cégé minden operám.

– Az operái igen, de az operettjei nem!

Addig beszéltek és beszéltek, amíg végre is – úgy hajnal felé – Puccini beadta a derekát és aláírta a szerződést. Mind a három kikötését elfogadták, pedig nem voltak éppen könnyűek: Olaszországban és Dél-Amerikában csak az ő külön engedélyével adhatják elő az operettjét; Reichert és Willner Torre del Lagóba jönnek, s addig maradnak ott, amíg együttes erővel befejezik a szövegkönyvet; a szövegírókhoz csatlakozik Giuseppe Adami, ehhez feltétlenül ragaszkodik.

Sonzogno a kezét dörzsölte Milánóban. Tito Ricordi, a szerencsétlen, a haját tépte dühében. Nagybeteg apjának nem is mert szólni.

Amikor később a barátai megkérdezték Puccinit, hogyan követhette el ezt az érthetetlen „ballépést", azt felelte egy szomorú mosollyal:

– Olyan rettenetesen szegény voltam fiatal koromban, hogy tisztelem a pénzt…

EZERKILENCSZÁZTIZENKETTÖ. Puccininak számbabonái is voltak: a 23-as szám volt a szerencseszáma, a 22-es pedig szerencsétlenséget hozott neki. Szentül hitt ebben a babonában.

Münchenben volt Reinhardtnál, amikor sürgönyt kapott Milánóból: Giulio Ricordi meghalt. Igen, Sor Giuli meghalt. Meghalt az az ember, aki vakon bízott benne a kezdet kezdetétől fogva, akinek a buzdítása, bátorítása, bölcsessége, tanácsa, hite és tegyük hozzá: pénze nélkül sohasem vitte volna semmire. Meghalt az az egyetlen ember a világon, aki előtt mindig kisfiúnak érezte magát. Giulio Ricordi nem azért állt melléje, hogy pénz keressen rajta. Szinte szórta rá a pénzt, amikor még nem hitt benne senki. Sajtó, reklám, külföldi propaganda, színházak kártalanítása, megvásárolt és fel nem dolgozott szövegkönyvek tucatszámra, állandó utazás, – tengersok pénz: ki tette volna meg mindezt Giulio Ricordin kívül? És most meghalt. Meghalt éppen akkor, amikor egy gyönge pillanatában megszédült a pénztől és életében először megcsalta őt. Ezért bűnhődni fog, fizetni fog, kegyetlenül megbűnhődik érte, tudta ezt Puccini. Az ember nem követhet el semmi rosszat életében, amiért előbb vagy utóbb nem kapja meg a büntetést. Ez már fizetség volt Bécsért.

Édesanyjának a halála óta senkinek a halála nem rendítette meg ennyire Puccinit. Akinek nincs apja, annak nagyon sok apja van, mondogatta gyakran eltűnődve Puccini. Hány igazi apát temetett már el: Carlo Angeloni-t, Amilcare Ponchielli-t, Nicolao Ceru doktort, és most talán a legigazabbat valamennyi közül, Giulio Ricordi-t.

Tito Ricordi? Remek kiadó. Fürgébb, ügyesebb az apjánál, százszor ügyesebb. Becsületes, derék ember. De mégiscsak kiadó, mégiscsak üzletember. Barát is, hogyne, de nem megrendült barát. Most haragban van vele, Tito tajtékzik a dühtől.

– Vedd tudomásul – mondja haragtól kipirultan –, hogy harcolni fogok az operetted ellen utolsó leheletemig… amíg el nem némítom, amíg meg nem fojtom! Disznóság, amit csináltál!

Titónak igaza van, és még sincs igaza. Hiba volt, amit tett, Puccini belátja, az volt, nem volt lojális Ricordiék-kal szemben, de azért nem rabszolga ő, aki egyetlen lépést sem tehet Tito engedélye nélkül. Tito vagyont keresett már rajta – mit akar még? Elvégre mégiscsak ő írja az operákat, nem pedig Tito!

Mintha minden ellensége csak arra várt volna, hogy Giulio Ricordi lehunyja a szemét, rohamra indult egyszerre valamennyi. Egy ismert olasz zeneesztétikus, Torrefranca vezette a rohamot. Ez a Torrefranca többek között ezt írta arról az olasz honfitársáról, arról a Giacomo Pucciniról, akit az egész világ ünnepelt és akit az egész világ tisztelt: „ … internacionalizmus… dekadens szellemtelenség … rosszul palástolt művészi impotencia… feminizmus és perverzitás… volapük zene… Itália művészi becsületének bepiszkolója Puccini… morbid és perverz ember, akit csak a bukott lányok érdekelnek… Puccini nem igazi muzsikus, hanem csak operaszerző… vérszegény és soványka művész… óvatosan dolgozik a már meglevőn, asszimilál francia és orosz, német és olasz kortársaitól… a modern muzsika közhelyeit használja fel…" Giacomo Puccini valóban elmondhatta magáról: „Nemo est prof eta in patria sua."

De nem is Torrefranca és társai túlontúl „átlátszó" támadásai fájtak Puccininak. A fiatalok fájtak neki. Azok a fiatalok, akiknek írt. Divat lett a kócos kis zeneakadémisták között, hogy szidják, lekicsinyeljék őt. A vállukat vonogatták, amikor Pucciniról volt szó: „ügyes üzletember", mondogatták, s közben csorgott a nyáluk, ha a jövedelmére gondoltak. (Uram, teremtőm, milyen lelkesen és tisztelettel beszélt ő annak idején az előtte járókról: Ponchielliről, Boitóról, nem is beszélve Verdiről!)

Egyszer aztán megkapta az elégtételt a sorstól. Egy milánói kis borozó sötét fülkéjében ült, láthatatlanul, egyedül: a szomszédos fülkében fiatal muzsikusok vitatkoztak – róla.

– Valljuk be, fiúk – mondta az egyik –, hogy világos nappal szidjuk Puccinit, este pedig titokban besurranunk a Scala-ba, és kisírjuk a két szemünket egy-egy Puccini-operán.

– Ez így van! – mondta a másik, s a társaik is nevetve helyeseltek.

Ez jólesett Puccininak. De továbbrágódott azon, amit Torrefranca írt róla. Szembe akart nézni önmagával, a legbecsületesebben. Igen, az volt a baj, tudja ő ezt jól, hogy a Manon Lescaut és a Bohémélet túl zajos sikere után szinte egyhangúan kikiáltották Verdi örökösének, a bel canto új mesterének. Egyik se volt igaz. Csodálta Verdit, de nem örökölt tőle semmit, s az ő újszövésű áriái nem voltak bel canto-k, a régi értelemben, ő kezdet és nem folytatás. S az ő érdeme nem ez, egészen más: megalkotta a modern zenedrámát. Ez mégis valami. S nem üzleti ravaszságból írt operákat, nem azért – ahogy azt a rosszmájúak annyiszor állították –, mert ez jövedelmezett a legjobban s ez jelentette a villámgyors világhírt, hanem mert erre született, minden csepp vére a színházat kívánta, a színházat érezte. A színház volt az élete, minden álma, minden öröme. Embereket teremtett a muzsikájával. Miért kell megvetni az operaszerzőt? Wagner, Verdi, Muszorgszkij, Bizet, Rossini kicsinyek voltak talán? S hogy hatottak rá a kortársai, a legkiválóbbak? Hát persze, hogy hatottak rá, sohasem tagadta. Nagyszerű tanára, Amilcare Ponchielli, a francia Claude Debussy, az orosz Igor Sztravinszkij. Hatottak rá, tanult tőlük, de nem vett át tőlük soha semmit. Wagner nem tanult Liszttől. Verdi nem tanult Donizettitől, s öreg korára Wagnertől is? Szégyen ez, tilos ez? Nem, inkább érdem, kötelesség. S ő, Puccini, nem hatott-e a fiatalokra: Alfano-ra, Respighi-re, Zandonai-ra, Perosi-ra, Cilea-ra, d'Albert-re, Lualdi-ra, Giordano-ra, Wolf-Ferrari-ra, s a többiekre mind? De a zenéje új zene, a szív és az idegek együttes zenéje, a kor kívánta ezt így, az a kor, amelyikben él, ez a napról napra idegesebb, türelmetlenebb kor. És nem kereste az olcsó népszerűséget, galádul megdolgozott, megszenvedett mindenért. Még hiú se volt: az ünneplés elől is menekült mindig. Még csak boldog se volt. Pedig az egész világ őt irigyelte, azt mondták róla még a barátai is, még Sybil is, hogy ő a világ legboldogabb embere. Milyen távol volt ettől, milyen rettenetesen távol. Lehet egy művész megelégedett, boldog?!

WILLNER ÉS REICHERT megérkezett Torre del Lagóba. Puccini azonnal üzent Adaminak, hogy ellensúlyozza költő-lényével a két osztrák mesterembert, összeültek négyen. Dolgozni kezdtek. S ha nem is volt ez a munka olyan kedves és kedélyes, mint máskor, olasz munkatársaival (mint Illicával és Giacosával!), mégis boldogultak valahogyan, jobban, mint gondolta. A La rondine, A fecske[*] meséje kedves, mulatságos. Willner és Reichert nem voltak ügyetlenek, volt rutinjuk bőven. Az első és a harmadik felvonás tetszett, csak a második volt szörnyű, ezt el kellett dobni és teljesen újat kellett írni helyette.

Különös érzése támadt munka közben Puccininak: visszaálmodta magát azokba a felejthetetlen, varázsos időkbe, amikor a Bohémélet-en dolgozott, amikor harmincöt éves volt és huszonöt éves korának nyomoráról, szerelméről, csókjairól álmodott. Most ötvenöt éves. Valósággal nem mert a tükörbe nézni. Senki a világon nem undorodott úgy az öregségtől, mint Puccini. Szégyen és szégyen, kibírhatatlan szégyenek sorozata. Őszülő haj, hamis fogsor, olvasáshoz pápaszem, könnyező szem, kis pocak és megint szaharin, az orvosa szigorúan ragaszkodik hozzá. És hol az a fényes, szép hang, az a férfias bariton! Igen, menekülés az öregségtől, visszatérés a Bohémélet-hez, visszaálmodni magát huszonöt éves, vagy legalább harmincöt éves korába, behunyni a szemét és megfürödni még egyszer abban a romantikus hangulatban: ez volt A fecske. Eldobta volna minden kincsét, minden hírét, mindenét, amije csak van, visszament volna koplalni, fázni a vicolo San Carlóba, visszabújt volna kávébarna ruhájába habozás nélkül, csak még egyszer huszonöt éves lehessen. „Ez lett belőled, Giacomo – mondta képmásának a tükörben a legfájdalmasabb mosollyal: – ez a világhírű, dúsgazdag, szánalmas vénember. Szörnyű tréfái vannak a sátánnak!"

Megmutatom a világnak, hogy vagyok még olyan fiatal, mint amilyen a Bohémélet megírásakor voltam! – ez volt az érzése, amikor A fecske zenéjét komponálta. És valóban, csodálatos frissességgel szárnyaltak az áriái, elragadó gráciával fonódtak a dallamok. Megmutatom!… Elfogadta a felkínálkozó lányok szerelmét, vadászott, kártyázott, autózott, ivott is, minden régi mámort visszakövetelt a munkája, az új műve kedvéért, amellyel elvarázsolja az egész világot. Ezt akarta szegény Giacomo Puccini. Egy ötvenöt éves megtört beteg öregember huszonöt éves akart lenni megint!

Persze operettről már szó sem volt. Az operettnek ostoba élceit, szinte kötelező hülyéskedéseit sehogy se bírta el Puccini gyomra. „Ha valami már olyan ostoba, hogy ki se lehet mondani, írd bele egy operettbe, biztos sikered lesz vele", mondta gúnyosan Adaminak. Commedia Lirica-nak, vagyis lírikus vígjátéknak nevezte A fecské-t. Valójában A fecské-nek nem volt műfaja, nem volt sem operett, sem vígopera, sem opera, – operettnek nehéz volt, túlontúl nehéz, operának könnyű.

Még mindig nem állapodtak meg egészen a szövegben, amikor 1914-ben kitört a háború. Kevés embert rendített meg a háború annyira, mint Giacomo Puccinit. Sehogy sem tudta megérteni, hogy felső parancsra ember embert ölhessen. A világ egyetlen nagy család, minden ember testvér, Nem igaz, hogy ez jobb, vagy az jobb amannál, mert ilyen vagy amolyan a haja vagy a bőre. Az ember szerény kicsi állat, szeretkezni akar, enni akar, nevetni akar néha, olyan kicsinyek az igényei: békében akar élni – hagyják nyugton szegényt!

A fiát is féltette Puccini, Toniót, az egyetlen fiát. Behívták katonának: szanitéc tiszt volt. És a hűséges Nicche, a házmestere és a vadásza is bevonult. Mi lesz velük? És mi lesz Puccinival, akinek az egész világon voltak barátai: Párizsban, Londonban, Bécsben, Moszkvában, Budapesten, Prágában, Bruxelles-ben, Münchenben, Buenos Airesben, New Yorkban, Kairóban egyformán, – tagadja meg őket, a testvéreit?

Mindent elkövetett azonnal, hogy felbontsa a bécsiekkel kötött úgynevezett „operett-szerződését". De ez nem sikerült sehogyan sem: a Karltheather igazgatói ragaszkodtak jogaikhoz. Csak annyit tudott Puccini tenni, hogy eldobta A fecske eddigi szövegkönyvét és Giuseppe Adamival együtt újraírta, átgyúrta az egészet. Így lett A fecské-ből opera, valódi opera, ha nem is egészen valódi. És sok reminiszcencia volt benne a Bohémélet-ből, – kicsikét túl sok.

Váratlan támadás érte Puccinit onnan, ahonnan a legkevésbé várta: Párizsból. A nacionalista és royalista érzelmű Léon Daudet, halott barátjának, a felejthetetlen, nagyszerű Alphonse Daudet fia, támadta meg kíméletlen dühvel: németbarátsággal vádolta Puccinit, aki a világháború kellős közepén bécsi kiadók megbízásából osztrák írók szövegére a Karltheater-nak ír operettet. Puccini felelt Léon Daudet-nak (aki nagyon messze esett az apjától). Azt a bizonyos bécsi szerződést három évvel a háború előtt kötötte; A fecske nem operett, hanem opera, szövegkönyvét olasz író, Giuseppe Adami írta, a monte-carlói opera fogja rövidesen bemutatni, mégpedig franciául, La rondine címmel, s az opera kiadója a milánói Sonzogno-cég. Mindez igaz volt, még a legutolsó mondat is. Puccini ugyanis a háború kitörése után azonnal felajánlotta operáját Tito Ricordinak, aki azt gúnyosan, kereken visszautasította. Így jutott A fecske Sonzognóék birtokába.

Mindez teljesen felborította Puccinit: a háború, a támadások, látszólagos hűtlensége Ricordiékkal szemben, s Tito engesztelhetetlen dühe A fecske iránt, amelyet valóban üldözött, úgy ahogy azt megmondta.

Sóhajtva mondta Elvirának:

– Azt követelik tőlem, hogy gyűlöljek. Én nem tudok gyűlölni: csak a gyűlöletet gyűlölöm!

EZERKILENCSZÁZTIZENHÉT március 27-én a montecarlói „aranyopera" bemutatta A fecské-t, mégpedig igen nagy sikerrel, ez a tiszta igazság. Guinsbourg igazgató kitett magáért: az előadás méltó volt Puccinihoz. Geno Marinuzzi vezényelt, Tito Schipa, Della Rizza, lnes Ferraris és Dominici, négy világhírű, ragyogó hangú énekes énekelte a főszerepeket. Egyik ária szebb volt a másiknál, a vidámságért, békéért, művészetért sóvárgó közönség el volt ragadtatva. És Montecarlo volt akkor a felzaklatott, felbolygatott, agyongyötört Európában az egyetlen békés pont. A díszpáholyban ott ült a legparányibb állam legboldogabb államfője, a monacói herceg.

S nehogy azt képzelje valaki, hogy ez volt A fecske egyetlen sikere. Mindenütt sikere volt, ahol csak adták: Bolognában, ahol Panizza vezényelte, Bergamóban, Torinóban, s a háború után Bécsben, a Volksoper-ben, ahol Fleta énekelte a főszerepet olaszul, – talán csak Budapesten [*] nem.

Mi történt A fecské-vel, hogy kezdeti nagy sikerei ellenére mégis hamarosan lekerült az operaházak műsoráról? Ezt Ricordiék követelték és Puccini nem védekezett, talán mert érezte, hogy többet várnak tőle már, megrendítőbbet, mélyebbet.

Milyen hát A fecske? Szép, nagyon szép. Tele van édes melódiákkal, áriákkal. Csak éppen valami hiányzik belőle: a fiatalság varázsa, ami olyan elbűvölővé teszi a Bohémélet-et. Húsz év …

Puccini mégis hitt A fecské-jében.

– Az én fecském még felrepül egyszer – mondta – mindenki legnagyobb gyönyörűségére.

VII

JÓVÁ KELLETT TENNIE – mégpedig minél gyorsabban – ezt A fecské-vel elkövetett zenei ballépést, ha ugyan az volt, be kellett bizonyítania közönségnek, kritikának, hogy ez a pillanatnyi ellanyhulás nem jelent hanyatlást, törést művészi pályáján. Most kell megírnia a legnagyobbat, azt a megírhatatlant, azt az utolérhetetlenül nagyszerűt, amire hiába áhítozik a világ minden igazi művésze: a Falstaff-ját, a Parsifal-ját, a hattyúdalát, – amíg még nem késő. Nem ifjúkori reminiszcenciát, hazug illúziót, hanem öregkorának bölcsességét és fájdalmát, szörnyűséges fájdalmát: igen, maholnap el kell innen mennie, neki az örökifjú Giacomo Puccininak, neki is, mint mindenkinek.

Sokat gondolt Amilcare Ponchiellire, figyelmeztető tanácsára: írj operát a Turandot-ból. Elolvasta Gozzi meséjét, elolvassa Bazzini szövegkönyvét is (milyen rossz!) meghozatja és lefordíttatja magának Schiller Turandot-ját: Turandot, Prinzessin von China, ein tragikomisches Märchen. Nem, ő kegyetlen drámát formálna a történetből kidobná belőle a komikus elemet. Ez a vérszomjas kínai császárlány izgatja őt, nem hagyja nyugodni, állandóan csalogatja csábítja, akárcsak Kalaf-ot. Éjszakákat beszélget át Giuseppe Adamival: Turandot-ról. Adamit is izgatja, érdekli a feladat. Egyetlen aggálya van csak Puccininak: egy japán opera után egy kínai opera, – nem lesz ez kicsit sok? De a hangulata olyan más, semmi analógia nincs a két téma között!

Egyébként megint annyi szomorúsága, gondja, baja van Puccininak! Elvira beteg, egyre betegebb, köhög, fulladozik. Maga Puccini sem érzi éppenséggel jól magát, de ő nem vehet tudomást a betegségéről: dolgoznia, alkotnia kell. Tanácsadó nélkül: nincs Sor Giuli, nincs Elvira, nincs Illica, – Tito Ricordi sincs: A fecske óta nem barátja többé, már csak kiadója. Hűvösen, korrektül beszélget vele, szeretet nélkül, – pedig Puccini megszokta, hogy mindenki szereti.

Egyik reggel szirénabúgásra ébred. Aztán fütyülés, kiáltozás, lárma, dörömbölés, mintha sulykolnák a földet. Mi történik itt? Kitekint, kimegy a kertbe. Egy gyárat építenek, egy tőzeggyárat a tőszomszédságában. Vége a csendnek, vége az idillnek, vége mindennek. Mert így dolgozni, álmodni, dalolni lehetetlen. Kiűzik őt a Paradicsomából, Torre del Lagóból. Micsoda vandalizmus ez is! Hát nem tudják a hatóságok, hogy ő dolgozik itt, ő, Giacomo Puccini, akinek egyetlen operája értékesebb Olaszországnak, mint millió tonna tőzeg?! Bizonyára nem tudnak róla a vezetők, majd elintézi velük, azért szenátor. Autóba ül, Rómába hajt. De a miniszter urak nem ígérnek semmit, félrebeszélnek, kertelnek, fontoskodnak, a tőzegben nagyon sok pénz van, tüzelőanyag, exportlehetőség stb. Hát ez egy művész becsülete? A tőzeg többet ér nála. Puccini dühöng.

Fokozza a bajt, hogy épp egy hónap előtt adta el Chiatrit, fantasztikus rablóvárát, Elvira unszolására. Milánóban, nagyvárosban Puccini sose tudott dolgozni. Hova meneküljön? A maremmai egyszobás torony megközelíthetetlen, ott szó szerint éhen hal, hét kilométernyire van a legközelebbi vasútállomástól, Orbetello-tól, s onnan ingoványon keresztül vezet az út. Autón se lehet megközelíteni. S együtt akar maradni Elvirával, nem hagyhatja egyedül, ebben a pokoli lármában.

Viareggio egyik legszebb helyén, egy villasorban, nagy telket vásárol, és tüstént megindíttatja az építkezést, – saját tervei szerint. Valljuk meg őszintén: Puccini, a zeneköltő százszorosan felülmúlja Puccinit, az építészt. A házból inkább bungaló lesz, mint villa. Hatalmas fedele van, olyan mint egy hálósapka, erkély fut rajta körül, s a kapun kis bronzrelief: Puccini portréja. A legszebb tárgy benne: egy hatalmas Steinway hangversenyzongora. A Steinway-gyár küldte Puccininak ajándékul, amire aligha volt példa még. De hol van még ez a villa a befejezéstől? Kertet is kell teremteni köréje, fákat és rózsákat – nélkülük nem tud Puccini dolgozni. S jó lesz-e itt lakni a világ kellős közepén, sokezer kíváncsi nyaraló között, akik kodakkal a kezükben fogják lesni minden mozdulatát? Gondolt-e erre Puccini? Mindegy. Egyelőre úgysem költözhetik még, hallgathatja tovább Torre del Lagóban a szirénák bugását, a gépek töfögését. Így írjon új operát!

Egyik reggel arra figyel fel Puccini, hogy valaki énekel kint az országúton: gyönyörűen énekel! Lágy lírai tenorja diadalmasan szárnyal, s érzés, fájdalom van a hangjában. Népdalok, egy Tosti-dal. Puccini kiugrik az ágyból inget, csizmát húz, kiszalad az útra. Egy fegyenc énekel csíkos rabruhában; követ tör bilincsbe vert lábbal. Fiatal ember, szép toszkanai arc.

– Megpróbálom kiszabadítani magát – mondja Puccini, miközben cigarettával kínálja. – Kieszközlöm a király kegyelmét. Mennyi időre van elítélve?

– Életfogytiglani fegyházra. Katonaszökevény vagyok. Gyűlölöm a háborút.

– Én is.

Puccini jelentkezik a kabinetirodában: kihallgatást kér a királytól – életében először. Tudja, hogy az egész királyi család nagy híve a zenéjének, – gyakran meghallgatják az operáit, különösen Mafalda királykisasszony.

A király bólint, teljesíti Puccini kérését. De aztán megkérdezi tőle:

– Meghűlt maga, maestro, hogy olyan rekedt?

– Sokat dohányzom …

– Öblögessen langyos sós vízzel – mondja a király. – Ezek a hagyományos népi háziszerek néha jóval többet érnek, mint a legmodernebb orvosságok.

Puccini boldog. Ha nem is tudja elvitetni a tőzeg-gyárat, meg tudott menteni egy embert. Zsebében a királyi kegyelem: egy ártatlanul elítélt ember szabadsága, egy megmentett élet, egy ember boldogsága. Tudja, hogy jó ember: aki így tud énekelni, ennyi forrósággal, szenvedéllyel, érzéssel, nem lehet gonosz. Milyen nagy énekes lesz ebből az emberből!

Csak ott találja még! Ott van, nem kell félni: töri a követ csíkos ruhájában, bilinccsel a lábán, és énekel. Puccini megáll előtte, úgy mondja neki mosolyogva:

– Ön éppen olyan szabad ember, amilyen én vagyok! Pár perc múlva leveszik a bilincseit, s mehet, ahova akar. Itt a kegyelem a zsebemben!

A fegyenc felugrik, szívéhez kap:

– Igaz ez?!

– Megyek a szakasz vezetőjéhez és kiszabadítom. Remélem, megiszik velem egy csésze feketét rummal.

Ott ülnek egymással szemben a tóparti erkélyen, a gőzölgő kávé mellett. (Puccini adott a fegyencnek ruhát.)

– Én szívesen kiképeztetem a hangját – mondja Puccini –, természetesen a magam költségén. Bámulatosan szép a hangja, s a muzikalitása is kitűnő. Vagyon van a torkában!

A fegyenc mosolyog.

– Köszönöm – mondja halkan –, én hazamegyek a családomhoz… a feleségemhez, a kisfiamhoz… haza, a falumba… a tenyérnyi kis földemre: kapálni, vetni, aratni… megfejni a tehenet… Nem kell nekem egyéb.

– Igaza van – dörmögi Puccini. Meghatottság és irigység van a tekintetében.

PUCCINI FILOZÓFIÁJA, szentül hisz benne: a rossz cselekedetért büntetés jár, a jóért pedig jutalom. Csöppet sem csodálkozik, amikor Giovacchino Forzano, Mascagni és Franchetti hírneves librettóírója, remek egyfelvonásos operalibrettót küld neki, – mégpedig vígoperát: a Gianni Schicchit. Puccini el van tőle ragadtatva. Végre vígopera! És végre valahára olasztárgyú opera! S ami szinte hihetetlen, olyan szövegkönyv, amin semmit se kell változtatni. Pedig ez a Forzano énekes volt eredetileg, és csak akkor csapott fel szövegkönyvírónak, amikor elvesztette a hangját. De ismeri a színpadot, és humora van, – Dante Pokla XXX. énekének néhány sorából halászta ki ezt a remek szatírát.

Annak is örült Puccini, hogy a vígopera cselekménye a középkori Firenzében, 1299-ben zajlik le. Puccini imádja Firenzét! Ilyen kedvvel, örömmel, régóta, nagyon régóta nem írt már: a Pillangókisasszony óta. Hirtelen nem érzi az évek szörnyű súlyát, egyik napról a másikra fiatalnak, frissnek érzi magát. Sportol, vadászik, autózik, motorozik, a fizikuma minden fáradtságot kibír, hajnalig dolgozik, alig eszik, alszik valamit. Száz cigaretta, literszámra fekete megint, és kell az ördögnek az a szaharin, egye meg az orvos! Elvirával is figyelmes, kedves, tréfálkozik vele, elhalmozza ajándékkal.

Azért mégis beleír valamit Forzano szövegkönyvébe, bármilyen remek is az: romantikát, szerelmet. Hiába, Puccini Puccini marad, még vígoperájában is. A szerelem mindenen győz a világon, még a legfondorlatosabb ravaszságon is. Amíg a gazdag Bouso rokonai lihegve vetik magukat az örökségre, addig a két fiatal Lauretta és Rinuccio szerelmet vall egymásnak, áradozó szívvel.

Hetek alatt elkészül, játékos könnyedséggel dolgozik, a tőzeggyár lármája ellenére is. Összehívja a Bohém Klub-ot, eljátssza az operát barátainak. A hatás leírhatatlan, noha már az éneke alig hallatszik, olyan rekedt.

Egyhangúan elhatározzák: A Bohém Klub nevet változtat: ezentúl Gianni Schicchi Klub lesz a neve.

– Ez a klasszikus operád – mondja Carlo Paladini.

– Huszonhat évvel ezelőtt, amikor megalakult a klubunk – bólogat Puccini mélabús mosollyal –, szerelmes fiatal bohémek voltunk, most vén lókötők lettünk!

Mennyi régi barát! Jellemző Puccini szeretetreméltóságára, kedvességére, hogy a régi barátok majdnem kivétel nélkül együtt maradtak, kitartottak mellette, egy életen át, – csak a halál kaszált közöttük: most is elvitte közülük a felejthetetlen Giacosát és Illicát, [*] s elvitte Claude Debussyt, a csodálatos francia muzsikust, akit testvérének érzett, – őket nem pótolja senki. Érdekes felsorolni a Gianni Schicchi Klub tagjainak névsorát, [*]* csupa művészember, költők, festők, muzsikusok:

Ferruccio Pagni, Cecco Fanelli, Pietro Panichelli, Carlo Paladini, Enrico Pea, Pietrino Malfatti, Angelo Magrini, Enrico Amoretti, Giuseppe Tabarracci, Guido Torrese, Ricciotti Baccelli, Ugo Biondi, Enrico Feni, il comandante Paroletti, és persze új tagképpen Giovacchino Forzano, a szerző.

Maga Puccini is nagyon szerethette új operáját. Akkortájt kapott két vadászkutyát, két kedves ír szettért: az egyik neve Schicchi lett, a másiké Goro.

Most hát volt két egyfelvonásos operája Puccininak: A köpeny és a Gianni Schicchi. De hol van a harmadik?

ÉPPEN a középső opera hiányzott. Puccini csalhatatlan színpadi érzékével érezte, hogy a kegyetlenül életszerű A köpeny csak az első, a vidám, szatirikus Gianni Schicchi pedig csak az utolsó lehet a három egyfelvonásos opera közül. A kettő közé egy halk hangú, finom költői munka kellene, – a borzalom után könny, a könny után hahota. Ezt magyarázta Forzanónak.

És Forzano néhány hét alatt letette az asztalára a Suor Angelica-t, az Angelica nővért. Megint kis remekművet alkotott Forzano. Ezen sem volt semmi javítanivaló. Puccini tüstént nekiült a komponálásnak.

Az opera meséje megrendítette Puccinit. Lehetetlen volt, hogy ne gondoljon legkedvesebb nővérére, a „szegény kis apácára" Iginiára. Nem mintha a két történet között bármiféle analógia is lett volna. De mégis.

Az Angelica nővér rövid meséje ez: Angelica hét évvel ezelőtt nagy szerelméből gyereket szült és kegyetlenül szigorú családja parancsára szégyene elől kolostorba menekült. Minden gondolata csak a kisfia, akiről nem kap soha semmi hírt. Végre meglátogatja nagynénje: közli vele, hogy a kisfiú már két év előtt meghalt. Angelica tébolyult kétségbeesésében elköveti a halálos bűnt: öngyilkos lesz. Haldoklása közben ráeszmél bűnére és bocsánatért esdekel a Szűzanyához. És csoda történik. Egyre közelebbről és közelebbről angyalok szférikus éneke hallatszik, sugárzó fényözönben megjelenik Mária, kézenfogva vezet egy szőkefürtű kisfiút, akit a haldokló Angelica elragadtatott boldogsággal ölel magához.

Levezeklem minden bűnömet ezzel az operával – dörmögte Puccini.

Ezt az operáját is villámgyorsan írta meg, néhány rövid hét alatt, ami újra bizonyítja azt, hogy mindig csak a szövegkönyv megírásával veszkődött évekig.

Az az ellenállhatatlan vágya támadt Puccininak, hogy az Angelica nővér-t eljátssza Inginiának és a többi apácának a vicopelagói kolostorban. Igen ám, de az Angelica nővér minden egyes szava ellentétben áll a katolikus egyház dogmatikájával, amit éppen az apácarendek követnek a legszigorúbban. De éppen ez izgatta Puccinit: van-e olyan hatalmas a művészet ereje, hogy még a vallásos elfogultságon is diadalmaskodni tud? Ha kiátkozzák, kidobják – hát kiátkozzák, kidobják. Tudja: megrendültebben, nagyobb hittel nem lehet zenét írni, mint ahogy ő írta az Angelica-t.

Engedélyt kér az új főnökasszonytól, hogy eljátssza új operáját valamennyi apáca előtt a kitűnő harmóniumon. De ezúttal nem ő énekel. Rekedt, fáj a torka. Átveszi az egész operát Iginiával, szegény kis Maria Enrichettával, szinte betanítja őt. (Mennyire szereti még mindig a „kis Iginiát", alig változott valamit, csak kicsit fáradtabb a mosolya.) Iginia ott állt mellette, énekel a legátszellemültebben és lapozza a kottát. Az apácák pedig ott ülnek körülöttük, szemüket lesütve.

Puccini játék közben a cselekményt is magyarázza néhány rövid szóval. Már a legelején zavarban van, amikor el kell mondania, hogy Angelica elbukott és gyermeket szült. Kis fészkelődés, köhécselés, de a zene, az ének varázsa azonnal hatni kezd. Idegein érzi Puccini milyen feszült figyelemmel követik az apácák operáját. Egy-egy sóhaj, egy-egy zokogás. Eddig nincs semmi baj. De most érkeznek el a legkínosabb részhez: megjelenik a nagynéni, közli Angelicával kisfia halálát. Angelica összecsuklik, kiissza a mérget. Aztán felzokog, könyörög: „Ments meg engem, Madonna, hallgasd meg egy anya esdeklését!…" S ekkor valami rendkívüli történt: a nyugodt, fegyelmezett apácák kiáltozni kezdtek: „Igen, igen! Bocsáss meg szegénynek, s add vissza gyermekét!…" S amikor felcsendül az angyalok éneke, s Mária kezénél fogva hozza a mennyből a szőkefürtű kisfiút és átadja haldokló anyjának, az egész terem zokog. A főnökasszony is. Iginia is. „Giacomino!…" mondja neki – most szólították Puccinit utoljára így.

– Ez volt életem legnagyobb élménye – mesélte Puccini.

RÓMA szerette Puccinit, Puccini szerette Rómát. Kölcsönösen bíztak egymásban. A Teatro Costanzi már nagyon sok örömöt szerzett Puccininak. De talán most szerzi a legnagyobbat, most, 1919. január 11-én: tökéletesen mutatják be mind a három operáját [*] (A nézőtéren úgyszólván minden olasz muzsikus, művész, költő, s a külföldi operaigazgatók és kritikusok mind, az udvari páholyban Jolanda és Mafalda királykisasszonyok és az aostai hercegnő. Valahogyan megérzi mindenki, hogy rendkívüli művészi eseményre készül Róma.)

Puccini, a hatvanéves Puccini, nem izgatott, mint máskor. Három művészi arcát mutatja meg a közönségnek. Három különböző arcot. És mind a három egyformán az övé. Hazugságnélküli, becsületes portré mind a három: talán az első, a verisztikus, a legismertebb: ilyennek képzelik őt általában. De ugyanilyen igaz a másik kettő is: a misztikumban kutató, csodát látó Puccini, s az emberi hitványságot, sóvárságot vidám fintorral néző, kikacagó Puccini. Sokféle egy művész arca. Csak a nyárspolgároké mindig egy és ugyanaz.

Az előadás kitűnő, mind a három opera előadása egyformán. Az annyi együttes harcban kipróbált Marinuzzi karmester megint remekel. A köpeny-ben Maria Labia (a tüneményes Tosca, Puccini egyik kedvence) elragadó. Két partnere is nagyszerű: Di Giovanni, a tenorista és Galeffi, a baritonista. A kitűnően felépített tragikus végjelenet megrázó hatással volt a felizgatott közönségre, amely őrjöngve tapsolt.

Az Angelica nővér még fokozta a hatást. Mintha forró kemencéből rejtelmesen révedező tündérkertbe került volna a hallgató: – vaskosan vastag olajfesték után a leggyöngédebb pasztell. Gilda Della Rizza finoman, szépen, lélekkel énekelt. Elragadó volt. A nézőtéren minduntalan felcsuklott a zokogás.

A közönség már nem várt sokat: ezt fokozni már nem lehet. És Puccini különben sem tud vígoperát írni. Ez nem való az ő tépelődő, melankolikus természetének. Mint a legváratlanabb bomba, úgy robbant a Gianni Schicchi. A tökéletes commedia dell'arte, a klasszikus vígopera, a bugyborékoló jókedv, de át- és átszőve kedves lírával. Galeffi, aki egyformán nagy színész és nagy énekes, Della Rizza és Di Giovanni itt is remekelt.

Giacomo Puccini megszokta a sikert – megszokta a bukást és megszokta a sikert is. Volt már ilyen sikere Palermóban, Bresciában, New Yorkban, de mégis érezte, hogy itt másról van szó egészen. A közönség, az olasz közönség most bocsánatot kért tőle annyi mindenért.

És ezt tette a kritika is: ellenségei letették a fegyvert. A Manon Lescaut óta most volt Puccininak az első sajtósikere. „Puccini mindent tud", írta az egyik kritikusa. Harmincöt év kellett hozzá, hogy térdre kényszerítse a sajtót.

Giacomo Puccini hálás ember: fizet Rómának. Megírja tenorhangra örökszép himnuszát, az Inno di Roma-t.[*]

SOKÁIG gondolkozott Puccini, hogy elmenj en-e Bécsbe. Félt szembe kerülni azokkal, akik rávettek őt A fecske megírására, s akik tengersok pénzt vesztettek rajta. De Maria Jeritza hítta, mennie kellett. Jeritza A köpeny-t énekelte, Georgette-t, tüneményesen. De volt valaki, akire nem számított Puccini: Lotte Lehmann. Meghatóbb és szebb Angelica volt minden álomnál. Puccini végigsírta a maga operáját.

Az előadás után nagy fogadás a Hotel Imperial szalonjában. Puccini fáradt. Hatalmas székben ül a szalon közepén és unottan fogadja a gratulációk tömegét. Kezet fog, hajlong, kezet fog, hajlong. De most nyílik az ajtó és beviharzik rajta az aranyszőke, mosolygó Maria Jeritza.

Puccini már nevet. Megfizethetetlen ez a lány, napsugaras lényével.

– War's gut, Giacomo? Hab ich dir gefallen? – kérdezi nevetve.

De jön valaki utána, Puccini feláll, – most áll fel először: Lotte Lehmann. Megfogja a kezét, mélyen meghajol. Halkan mondja olaszul:

– Köszönöm magának… Felejthetetlen… Mindkettőjük arcán könny pereg végig.

– ÉRTSD MEG MÁR – mondja Puccini hevesen –, nem engedem egyik operámat sem kihagyni. A három opera egyetlenegy: kiegészítik egymást. Csak akkor érem el a kívánt hatást, ha mind a hármat adják, az előírt sorrendben. Tiltsd le azonnal a londoni előadásokat. Nem tűröm az ilyen önkényeskedést!

– Van eszemben! – mondja fölényesen Tito. – A köpeny és a Gianni Schicchi sikere óriási Londonban.

– De ha én kívánom!… Mégiscsak én vagyok a szerző!

– Hallgass meg egy percig. Szörnyű, milyen ideges vagy. Stopperral a kezemben lemértem a három opera játékidejét: A köpeny ötvenkét perc, az Angelica ötvenöt, a Gianni Schicchi ötven. Ezt nem bírja ki egy hallgató. Tehát kihagyják azt, amelyik a legkevésbé tetszett.

– Vedd tudomásul, hogy az Angelica nővér-t tartom a legkiválóbb művemnek.

– Elhiszem. De ez a te egyéni véleményed, vagyis inkább lírád. Mindenütt, ahol az II Trittico-t csak adták, a Gianni Schicchi aratta a legnagyobb sikert, s az Angelica a legkisebbet.

– Bécsben nem! – tiltakozott Puccini.

– Bécs volt az egyetlen kivétel. A kritikák is mindenütt…

– A kritikákra fütyülök. Fütyültem mindig.

– Nézd, itt a párizsi sürgöny: „Köpeny nagy siker – Angelica szép – Gianni Schicchi óriási".

– Mert Párizsban Marcoux énekli a Gianni Schicchit, aki remek színész is – védekezik még mindig Puccini.

De Tito Ricordi sem enged.

– Ne légy olyan makacs, Giacomo. Be kell látnod, hogy három óra játékidő sok. Ez a szünetekkel együtt négy órát jelent. Aztán van itt még valami, amire gondolnod kell: a protestáns országok, Anglia, Németország nem szívesen nézik ezt az apáca-operát…

– Gyűlölök minden vallási elfogultságot!…

– A tények mindig tények maradnak: számolni kell velük.

Végül is győzött Tito. Pedig nehéz dolga volt. Amikor már megnyugodott Puccini, megkérdezte tőle: – És mit gondolsz, mi lesz a legközelebbi operád?… Van már valami terved?

Puccini eltűnődve nézte cigarettája füstjét.

– Nem tudom még – mondta. – Három témám is van… nem tudom, melyiket válasszam. A gyerekek keresztes hadjárata… A könnyű lélek… és az a vérengző kínai császárlány, a Turandot… De bármelyiket írom meg, a hattyúdalom lesz.

– Ne tréfálj.

– Beteg vagyok.

NEGYEDIK RÉSZ

BRUXELLES

I.

Nincsen már barátom,

gyötör a magányom,

még a zene is

elszomorít.

S ha jő a halálom

halk, óvatos lábon,

boldog leszek,

hogy megnyughatom.

Ó, az én életem:

mennyi kín, félelem, –

s azt mondják rám mégis,

mily boldog vagyok!

Hej, a sok sikerem,

ujjongás, szerelem:

nem maradt belőle

alig valami.

Minden semmivé lesz,

elmúlik az élet,

csendesen folydogál

a sírunk felé.

Csak, aki fiatal,

azé a diadal,

nem rémíti semmi,

nem rágja a gond.

Sén vánszorgok görnyedten

megöregedetten:

ott tátong előttem

az örökkévalóság.

Ez Giacomo Puccini verse. [*] Ez Giacomo Puccini hangulata. Ezzel a vigasztalan, komor érzéssel ült neki a Turandot megkomponálásának. Mert mégis Turandot. A gyönyörű, kegyetlen kínai császárlány megfogta Puccinit, ahogy megfogott mindenkit: nem engedett szabadon senkit soha.

És persze, Adamino, Giuseppe Adami – ki lehetne más? Ez a kedves, vidám és hallatlanul tehetséges fiatal költő valósággal elbűvölte Puccinit. Három szövegkönyvet írt már neki, három kitűnő szövegkönyvet: A köpeny-t, A fecské-t, A könnyű lélek címűt. S eddig alig volt belőle valami haszna. Kárpótolni kell őt. Ha Giacomo ezúttal is babonás lett volna, nem szövetkezik Adamival.

Adami megkérte Puccinit, hogy kapcsolják be a Turandot munkájába kitűnő költőbarátját, Renato Simonit, aki hosszú időt töltött a Távol-Keleten, Kínában is. Puccini örömmel teljesítette kérését. És a szelíd Simonit is ugyanúgy megszerette, mint Adamit. Néha majdnem az volt az érzése, hogy visszakapta a sorstól Illicát és Giacosát. Csak éppen nem lehetett Adamival olyan jóízűen veszekedni, mint Illicával, s Adami közel sem volt olyan gyors és ötletes, mint amilyen Illica volt. Giuseppe Adami nagyon elfoglalt ember: saját színdarabok, újságszerkesztés, aranyos feleség, bűbájos gyerek.

– Egyetlen hibád van – mondta neki nevetve Puccini –, hogy nem vagy agglegény, mint Illica volt.

Szakadt az eső. A hegyek füstölögtek. A felhők ráhemperedtek a tóra. Puccini hívta Adamit és Simonit. Nem jöttek, nem tudtak jönni.

Turandot, a császárlány – már csak őt látta, senki mást. Éjjel álmában, amikor szinte narkotizálta magát altatóival, megjelent az erkélyen, hófehér arcával, gyémánt-ragyogással, ránézett, rámosolygott, mintha intett volna neki, mennie kellett, kezében a gongverő, – valaki fogta a kezét, könyörgött neki…..ne sírj, kicsi Liu… ne sírj, kicsi Doria…" – a két arc összefolyt előtte… s a megtört, öreg Timur Sor Giuli volt, s ő maga, aki elragadtatott szerelemmel, diadalmas erővel rávert a fénylő gongra, ő maga volt Kalaf. Így volt ez minden éjszaka. Így akarja Turandot… így akarja Turandot! – ezt hallotta éjjel-nappal mindig.

Alig beszélt, majdnem néma lett, barátokat sem hívott, alig ült csónakba, alig vadászott, pedig nagyon megszerette Nicchet, a vadászát. Csendes, szomorú ember lett Puccini. Le is fogyott erősen, Elvira ezt nem vehette észre, mert maga is beteg volt, egyre súlyosabb lett az asztmája. De Tonio észrevette: fürkészve, aggódva nézett apjára. Óvatosan kérdezősködött.

– Megöregedtem – legyintett Puccini. – Ez a legsúlyosabb betegség, testi és lelki. Rengeteg évet cipelek már a hátamon.

Mire megérkeztek a szövegkönyvírók, az első felvonás szövege már úgyszólván készen volt. A három miniszter Ping, Pang, Pong körül vitatkoztak csupán, Puccini szemében ezek csak „szimbolikus maskarák" voltak, – arra kellenek nekem, magyarázta, hogy elmondassam velük a filozófiámat. Adami és Simoni egyik ámulatból a másikba esett: a legtökéletesebb színpadi technika és a legteljesebb költészet. (A kettő nem zárja ki egymást, mondta Puccini gyakran nevetve.) Már egy áriája is megvolt – egy csodálatos áriája: „Ne sírj, kicsi Liu…" És kórus, – mennyi kórus, ami nála teljesen szokatlan. Új út ez megint: egészen új út.

Két munkatársa rövidesen elutazott, – annyi dolga volt mind a kettőnek. És búgtak a szirénák, zakatoltak a gépek.

Egy csodálatos jubileumhoz közeledett Puccini: harmincéves lesz a Manon. Uram Teremtőm!… Mintha csak tegnap lett volna. Nekiállt Adamival és átsimította az egész operát, – nem volt nála lelkiismeretesebb művész. Két színház készült a harmincéves Manon-ra: a milánói Scala és a bécsi operaház.

– Menj, angyalom – küldte őt Elvira, mert valamit azért látott, érzett ő is.

Milyen más érzéssel ment Puccini Milánóba és Bécsbe. Milánó, melyet minden városnál jobban szeretett, Milánó, amely felfedezte és híressé tette, Milánó, amely ifjúkori szerelmei elragadó városa volt, a Galleria tündéri Milánója, igen, ugyanez a Milánó később megtagadta őt, meggyalázta legkedvesebb gyermekét, Madama Butterfly-t. Bécs mindig mosolyogva, szeretettel fogadta. Most is Bécs értette meg a Suor Angelica-t. Elfogadja mind a két meghívást: elmegy Milánóba, Bécsbe is. Kibékül Milánóval és megköszöni Bécsnek sok jóságát. Ha az ember öreg, rendezze a számláit.

Pedig a viareggiói villa már várta őket berendezve, teljesen készen. Nem volt olyan könnyű megválni Torre del Lagótól egy egész élet után! Majd Elvira átköltözik, miközben ő távol van: jobb lesz így, nem fáj annyira.

Milánóban a Scala ünnepi díszbe öltözve fogadja a maestro-t. Arturo Toscanini, a nagy Toscanini, a leghűségesebb, legmegértőbb barát áll a karmesteri emelvényen. Valóban varázslat, amit ez az ember művel. Egyik barátjának mesélte pár hét múlva Puccini egészen megrendülten, megzavarodva:

– Elképzelhetetlenül tökéletes volt Arturo. A harmadik felvonásban könnyeket csalt a szemembe. Nem tudom, mi kapcsolta őt annyira egybe a zenekarral és az énekesekkel, de ezt a felvonást még sohasem játszották ennyi érzéssel, ennyi fájdalommal. Pillanatok alatt elvonult előttem életem minden emléke, Vacallo, Torre del Lago, amikor a Manon-t komponáltam… Harminc év!… Az én művészéletem! Bevallom, sírtam. És fájt a szívem: elmúlt… A felvonás után oly szenvedélyesen szorítottam meg Toscanini kezét, hogy éreznie kellett, milyen véghetetlenül hálás vagyok neki... [*]

És minden egyéb is szép volt. A rózsaszínű szegfűcsokrok a páholyok peremén nagyobbak, mint valaha, s a nők illatos keblén ugyanolyan hamvasan csillog a púder, mint harminc év előtt. Itt nem változott semmi. Vajon, ha felmenne az Olympus-ra, s átkarolná a kis jegyszedő lányt, tűrné-e szótlanul és karjába venné-e őt éjjel? Nem, dehogy, tiltakoznék, vagy talán rendőrért kiáltana. Ez változott. Semmi más.

A siker óriási volt: állva tapsolt az egész terem. Kinek kell ez már? Nagy művet kellene alkotni: örökkévalót. Ez fontos egyedül. Nem a taps.

A bankett a Cova-ban tüneményes volt. Sokszáz ember – mindenki, aki számít, (Hányszor állt a Cova előtt éhesen, dideregve és nézte a kirakatban kérkedő pecsenyés-tálakat! Ha akkor bemerészkedik ide rongyos barna ruhájában, kikergeti a főpincér. Komédia az élet!) A polgármester elmondja ünnepi felköszöntőjét Milánó hálájáról, boldogságáról beszél, aztán Puccini nagyságát boncolgatja – Puccini szégyenlősen lehajtja a fejét – szörnyűek ezek a fellengős dicséretek. Érzi, felelnie kellene; mond is egypár szót, de persze csak úgy ülve:

– Harminc évbe telt, amíg végre sikerült meghódítanom Milánót. Ilyen hosszú ideig nem udvaroltam senkinek.

Az emberek nevetnek. Csak néhány jó barátja érzi, milyen keserű Puccini. Majdnem elkeseredett.

Az Aida-bárhoz is elsétál Puccini. De csak benéz az ablakon; a lépcsőn nem megy le, nem mer lemenni – miért zavarná meg a fiatalokat? Már nem közéjük való. Inkább moziba megy – egyedül. Szereti a mozit; szereti a jazzt; szereti a táncot; szereti a fiatalságot. Szereti a szerelmet: a mások szerelmét. Vesz magának valamit, aminek jobban örül, mint az autóknak és a motorcsónakoknak (pedig milyen gyönyörű motorcsónakot kapott legutóbb Carusótól!): vesz magának egy tüneményes rádiót. Milyen nagyszerű találmány!

Sürgönyt kap Bruxelles-ből: hívják a Pillangókisasszony jubileumára. Ide elmegy. Szereti Bruxelles-t. Mindig szerette. Kedvessége, bája van. Persze, nem Párizs: nem olyan szép, nem olyan izgalmas, de megnyugtatóbb, otthonosabb. A városháza gyönyörű. És az Operája is remek. S van egy apró vendéglője egy eldugott kis utcában, a Globe, nincs párja a világon. Hogy is hitták azt a kislányt?… Bécs előtt tehát Bruxelles. Meglepő jó a Pillangókisasszony előadása. Madama Butterfly fiatal, olyan, mint Rosina volt, majdnem gyerek még. Be se megy hozzá az öltözőjébe. Nem!

Egy derült téli reggelen kószált kicsit a városban, egyedül, cél nélkül, úgy, ahogy szereti. Egy széles fasoron megy, nézi a házakat. Olvassa az egyik hatalmas épület homlokzatán: Institut de la Couronne. Mi lehet ez? Valamilyen állami hivatal?

1923. november 1-én érkezik meg Bécsbe: örül a barátainak, örül Maria Jeritzának, a tündöklésének, Lotte Lehmannak, az átszellemültségének, Lehár Ferencnek, a vidámságának. A Manon rendkívüli sikerének is örül. Könny van a szemében, amikor búcsúzik. Hűséges volt hozzá mindig ez a Bécs.

Otthon van, – vagyis dehogy van otthon: hol van az ő otthona? Itt Viareggióban, ebben az új házban nem tud dolgozni: a falak, a bútorok, a tárgyak nem ismerik, nem szeretik, nem segítik őt. Szinte naponta hazamegy Torre del Lagóba, minden lárma ellenére, – Nicchehez, a kutyáihoz, a rigóihoz. És persze a tóhoz mindenekelőtt.

Esténként leül nagy rádiója elé; csavarja a gombokat: Bohémek… Pillangó … Tosca… Manon… mindenütt a világon. Nagy dolog ez. Millió szívbe az ő zenéje markol… az ő szerelme lopódzik. Büszke? Boldog? Egy papírlapra ráfirkantja, talán nem is tudja, mit ír: „Felkapaszkodtam a csúcsra és nem leltem menedékre a híresség kopár és sivár magasságában. Vezess engem, ó Gondviselés, az oly könnyen tovatűnő fénynél a nyugalom csendes völgyébe, ahol aranybölcsességgel láthatom az érett élet aratását…"

MOST a legszerelmesebb. Nem Turandotba – Liuba. Ilyen gyöngéden még nem szeretett senkit, mint a kicsi Liut Az önfeláldozó nő. Az, aki az életét is odadobja szerelmese üdvéért. Ezt a nőtípust ő teremtette meg a színpadon: Manon, Mimi, Butterfly, Minnie, Angelica, Liu… Az ő hősnői nem hősnők, nem hordanak sisakot, ékszerektől ragyogó pompás ruhákat, – rongyokban járnak, cselédek, koldusok. Nem büszkék, odadobják magukat a férfinak, hogy boldoggá tegyék, mert erre születtek. Aztán eltűnnek az életéből, vagy az életből, ha kell, hogy ne legyenek a terhére. Van ilyen nő, s ismert ilyeneket Puccini? Van ilyen, és Puccini ismert ilyen nőt, nem is egyet. „Je ne suis qu'une petité chose",[*]mondta neki egyszer egy párizsi kislány, s ennél kedvesebbet egyik se mondott neki soha.

De hiába ír, könyörög, jajveszékel, Adami és Simoni nem jönnek. Elfelejtették őt? Nem is érdemes vele már törődni, olyan mint a szemétbe dobott rongy, patkányoknak, férgeknek való, semmi egyébnek?

Ezt írja Adaminak:

Torre del Lago. Éjjel 11 óra 20.

Két kezem a zongorára teszem, s az ujjaim piszkosak lesznek a portól! Az íróasztalomon töméntelen levél tornyosodik – zenének nyoma sincs. Zene? Micsoda haszontalan dolog is az! Hogyan komponáljak zenét, amikor nincs librettóm? Nagy hibám, hogy csak akkor tudok zenét komponálni, ha látom az én élő bábjaimat a színpadon mozogni. Bár lennék pusztán szimfonikus költő! Elbűvölném az életemet és a közönségemet. De így? Régen jöttem a világra, rettenetes régen, talán száz éve is van már … s Isten megérintett a kisujjával és így szólt hozzám:

„A színháznak írj. Jegyezd meg jól: egyedül csak a színháznak" – s én megfogadtam a legfelsőbb parancsot. Ha valamilyen más mesterségre jelöltettem volna ki, talán nem ülnék most itt ölbe tett kézzel, a legfontosabb anyag nélkül. Ó, ti, akik engem munkára buzdíttok, s ugyanakkor ti magatok minden mást csináltok, filmet az egyik, vígjátékot a másik, ez verseket farag, az cikkeket fabrikál, – csak éppen az nem jut eszetekbe, ami pedig illenék, hogy ül itt egy ember, akinek ég a talpa alatt a föld, akinek minden órában kicsúszhat a lába alól a talaj, mint egy földrengésnél, amely elragadja őt. Gyönyörű és lelkesítő leveleket írtok nekem. Nem volna sokkal okosabb, ha e gyönyörű levelek helyett egy felvonást kapnék az ékkövektől csillogó császárlányról? Visszanyerném a nyugalmamat, a bizalmamat, s a zongoráról eltűnnék a por, annyit kalimpálnék rajta, az íróasztalomon pedig sűrűn teleírt kottapapírok halmaza heverne! Ti városban élők, gondoljatok kicsit komolyabban arra a férfira, akit megöl a várakozás itt a vidéken. Nemcsak az első felvonásra van szükségem, hanem a harmadik felvonásra is, mert ha megkapom a harmadikat, akkor már a második is megvan …"

Ilyen leveleket írt Giacomo Puccini Giuseppe Adami-nak 1920 tavaszától 1924 őszéig – hiába. Érezte, sietnie kell: ő érezte egyedül.

De azért nem vesztegette az idejét Puccini, ha hanyagok voltak is a szövegírói. Folyton és folyton javította a Turandot első felvonását, egy-egy jelzőt, egy-egy árnyalati hangot: tökéletes kell hogy legyen! Úgy érezte, sohasem írt még ennél kerekebb, gondosabban felépített, jobban fokozódó felvonást, – boldog lett volna, emberfelettien boldog, ha egyáltalában még boldog tudott volna lenni.

És nekiült egymagában a második felvonás előjátékának, a három miniszter, Ping, Pang, Pong commedia del'arte-szerű siránkozásának: „Halászni a tó partján …" Filozófia? Mire az ember filozófus lesz, már féllábbal a sírjában áll. Mit szólna Sor Giuli, ha látná ezt az egyhelyben topogó, cselekménynélküli színpadot, ahol három vén kínai bölcs filozofál egy örökkévalóságig? És mit szólt volna ő maga hozzá harmincéves korában?

A kínai zenét is tanulmányozta, a leglelkiismeretesebben, a kínai folklore-t. A kínaiak ugyanolyan udvariasak voltak vele, mint annak idején a japánok. Peking, a csodálatos Peking – Simoni sokat mesélt róla – mindent megküldött neki, amit csak megküldhetett. Még különféle régi hangszereket is, Puccini beállította őket a zenekarba.

De a rádiót kikapcsolta itt is és ott is, Viareggióban is, Torre del Lagóban is, nem akart más zenét hallani, csak a Turandot zenéjét. A kínai császárlány despota volt: nem tűrt meg maga mellett senki mást.

Valósággal vándorolt Puccini, két hétig sem tudott egy helyen maradni: Torre del Lago – Viareggio – Maremma: nem vitt magával mást, csak a hűséges Nicchet és két kutyáját, Schicchit és Gorót. Néha-néha vadászgatott, ez volt az egyetlen pihenése, szórakozása.

Volt egy nagy különbség, egy nagyon nagy különbség a régmúlt idők és a mostani idők között, – nemcsak az, hogy akkor fiatal volt, most pedig öreg, még ennél is volt egy nagyobb különbség, akkor, mondjuk a Bohémek idején, az egész falu vele dolgozott, vele álmodott, vele reménykedett, minden szív feléje dobbant, minden ideg feléje feszült, minden fül az ő zenéjét leste, most pedig egyedül dolgozik, olyan egyedül van, mint egy vedlettnyakú karvaly egy kopár fa tetején. Elkerüli mindenki. Nem él vele más, csak Turandot és Liu. Turandot követeli, parancsolja, Liu esdekelve kéri, könyörög neki, hogy dolgozzék. És mögöttük a hórihorgas hóhér eltakart arcával, kaszaszerű pallosával munkára készen. Most viszik a fiatal perzsa herceget...[*]

Köhög és köhög. Aludni sem tud már. Nincs már olyan altató, amely elaltatná. Az ágyában ül, úgy köhög reggelig. Köhög és cigarettázik a sötétben. Kegyetlenül fáj a torka. Nevet, mint egy pajkos fiú, mert bosszantja, kétségbeejti az orvosait. Mit mondanak róla az orvosok? Semmit. Semmi különöset. Vagyis csupa jót. (Tonio kedves, könyörgő erőszakoskodására végre elment vele Puccini egy hírneves milánói belgyógyászhoz és egy firenzei laringológus professzorhoz; ugyanazt mondták ők is, amit a háziorvosa, a viareggiói orvos.) Igen, csupa jót: a fizikuma hatalmas, csodálatos szív, jelentéktelen cukor, bolond idegek, kis tüdőtágulás a köhögéstől, a rengeteg cigaretta okozza a köhögést, a rengeteg köhögés okozza a torokfájást. A torokban nincs semmi. Puccini minden baja hisztériás eredetű. Ha nincs munkája, meghal, ha munkája van, megfiatalodik. És persze az embertelenül sok csillapító, altató… Az idegei is azért olyan érzékenyek, a narkotikumok miatt, ezért sír is olyan könnyen. (Ha tudnák ezek a derék professzorok, gondolja magában Puccini, hogy mi az komponálni, teremteni, s hogy ő a kicsi Liu-t siratja, akit meg kell ölnie! Ha ezt elmondaná nekik, mosolyognának rajta s megint a hisztériáját emlegetnék!)

Még afelől sem döntött véglegesen, hogy háromfelvonásos vagy csak kétfelvonásos opera legyen-e a Turandot. De egyik ébren töltött éjszakán megszólalt benne a nagy tenorária: Pekingben senki sem alszik… Most már tudja, hogy ezzel kell kezdenie a harmadik felvonást, sőt már azt is tudja, hogy ez a harmadik felvonás két részből áll, az egyik Liu halálával végződik, a másik Turandot szerelmi kitörésével, azzal a folyton kifogásolt duettel kezdődik. „Ez a szerelmi kitörés – írja Adaminak – világító meteorként hulljon a kiáltozó embertömegre, amely megfeszített idegekkel, elragadtatottan issza magába a szerelem fluidumát… Kristály-kanüllel fogom kiszívni az agyamat, hogy foszforral töltsem meg a melódiáimat. És mindezt teérted, értetek, a népért, a világért!…" Sokszor mondja a barátainak: Ezt a finálét a mennyekig kell feldobni, ujjongania kell a zenekarnak!

Kegyetlenül szomorú a művész élete: folytonos lázban, rajongásban él – láztalan, rajongásnélküli emberek között. Nem tudja átvenni senki a tempóját, a képzeletét még kevésbé. Kicsit bolondnak tartják mindig, azért, mert lelkesedni tud. Ami a legőszintébb nála, azt játéknak, tetszelgésnek képzelik. Turandot él, Liu él, Kalaf él, látja őket folyton, beszélget velük, fontosabbak neki a láthatóan élő barátainál, – ezt nem hiszik el neki. Turandot valamikor csakugyan élt, és meghalt, mint a többi ember; aztán jött a nagyszerű Gozzi és feltámasztotta a halott Turandotot; harmadszor a lángeszű Schiller ásta ki sírjából a kínai császárlányt; negyedszer Bazzini keltette őt életre; s ő, Puccini most ötödször lehel Turandotba lelket, hogy örökké éljen.

Négy szörnyű év: négy embertelenül szörnyű év! Négy éven át folyik az elkeseredett harc Puccini és a szövegírók között – Puccini és az idő, Puccini és a halál között. Ha az ember ideírná azt a pár száz levelet, amit Puccini a szövegíróknak és a barátainak gyötrelmeiről írt, külön könyv támadna belőlük, a legfájdalmasabb könyv, amelyet valaha emberi szem olvasott. Puccini megalázza magát fiatal munkatársai előtt: jajveszékel, sír, könyörög, rimánkodik, kedveskedik, hízeleg, csak azért, hogy munkára bírja őket, hogy meglegyen a szövegkönyv, hogy dolgozni tudjon. Most sem veszik őt komolyan: Puccini túloz, Puccini ideges, Puccini egzaltált. De ő, Puccini tudja, hogy versenyt fut a halállal, bármit mondjanak is a jámbor orvosok. És nem lesz ideje megírni a remekművét. Magával viszi a sírba. Ez szörnyű. Ez bűn.

– Olyan operát akarok írni a szerelemről, életről, halálról, amely megdöbbenti és elragadja az egész emberiséget – magyarázza Adaminak és Simoninak Milánóban. – Minden fájdalmamat, elragadtatásomat és filozófiámat ki akarom dalolni magamból. Értsétek meg, most a legnagyobbat akarom: a halhatatlanságot!… Szavakat és dallamokat keresek, amik felszárnyalnak az égbe. De színdarabot kérek, igazit, lenyűgözőt, megrendítőt…

Hát nem egzaltált szavak ezek, nem túlfűtöttek kicsit? Adami és Simoni tudják Pucciniról, akit imádnak – egész Itália tudja –, hogy Puccini a legszeszélyesebb, a legtürelmetlenebb, a legigényesebb ember.

– A tökélyt akarom: az elérhetetlent! Csak azért érdemes … – mondja nekik folyton! – És dolgozzatok, dolgozzatok!… Ne legyetek lusták. Halálosan meggyötörtök, megöltök a piszmogásotokkal! Nem tudok folyton csak várakozni rátok, értsétek meg: nincs időm!

Szájában ott parázslik az örökös cigaretta. De a hangja egyre rekedtebb lesz, beszéd közben a torkához kap folyton, s az arca eltorzul.

„Ha ezek az emberek továbbváratnak – írja elkeseredésében egyik barátnőjének –, arra kell őket kérnem, tegyenek tollat, papírost és tintát a síromra …"

Megfázik, magas láza van. Tüdőgyulladásra gyanakszik. „Bár lenne az – írja –, hogy véget érjen az én tönkretett, ostoba életem …"

Csodálatos tanácsokat, instrukciókat ad Adaminak: – Turandot átváltozása legyen szembeötlő. Szerelmének viharosan és coram populo kell kitörnie!…

De vannak bizakodó napjai is – rendszerint akkor, ha beköszönt a tavasz. Ezt írja Sybilnek: „Turandot nagyszerű formát kezd ölteni, s úgy látom, egyedülálló librettót fogok kapni… Rövidesen munkához látok …"

Ugyanekkor írja Adaminak is: „…Eredeti és talán páratlan szépségű operát fogunk írni… Csak el ne aludjatok megint, drága költőim…"

A környezetének nehéz a dolga, különösen Elvirának, aki maga is beteg, s a maga betegségétől nem veszi észre férje betegségét. Puccini minden szava szenvedély, de hiszen mindig az volt, egész életén át, ez benne a rendkívüli. S reggelente reszketve meséli el Elvirának csodálatos látomásait. Ez is így volt mindig. Puccini nemcsak művész, hanem megszállott ember is. Csak transzban tud dolgozni. Marad az örök gyerek, a rakoncátlan, a fékezhetetlen, le kell hűteni, meg kell nyugtatni. Ezt Tonio érti a legjobban a maga kedves, csendes nyugalmával, – ellentéte az apjának, tökéletes ellentéte, – s mégis őt szereti a világon a legjobban. Ha beszélgetnek ketten, az a látszata a dolognak, mintha Puccini volna a lázadó gyerek, és Tonio volna a megfontolt, bölcs apa.

– Meghalok, Tonio – mondja gyakran a fiának. – Turandot, ez a gyilkos kínai királykisasszony nekem sem akarja megadni magát és engem is megöl. Nem bírom befejezni a művemet.

– Húsz éves vagy apám! Fiatalabb vagy bárkinél! Csak ne gyötörd magad annyit… ne képzelődj!

Fájdalmas mosollyal néz rá a fiára:

– Mit tudtok arról, hogy mi egy költő! – mondja legyintve, és szája szélén mélyebb lesz a keserű vonás.

Az alkotás láza, a vajúdás gyötrelme ez, mondja magában Elvira, Tonio és Fosca, aki, hacsak teheti, hazaszalad anyjához és „babbo"-jához, akit rajongva szeret most is. Ilyenkor ragyog a ház az ő fiatalságától, szépségétől, és Puccini boldog. Mindig a szépség tette őt boldoggá.

De Fosca megint elmegy, a nyár elmúlik, zuhog az eső és hömpölyög a köd. Puccini újra felveszi az elkeseredett harcot a librettistáival:

„Hát sírba akartok vinni? Halálra ítéltetek? Megfeledkeztetek rólam? … Úgy várom a kéziratotokat, mint a szerelmes lány kedvese levelét. Belepusztulok a várakozásba. Dolgozni akarok.

… Egy nagy zsákra való melankóliát cipeltem a hátamon mindig. Talán nincs is rá semmi okom; de hát én ilyen vagyok, s ilyen minden ember, akinek szíve van…

Félek, Turandot sohasem készül el. Így nem lehet dolgozni. Ha lanyhul az elragadtatás láza, előbb-utóbb végleg elmúlik, és láz nélkül nem lehet alkotni, mert maga az alkotó-művészet is a betegség egy fajtája, rendkívüli lelkiállapot, minden idegszál, minden atom túlizgatása… – s így tovább ad aeter-num…"

Megint halál, két halál egyszerre. Luccában és Nápolyban. Legidősebb nővére, Ottilia halt meg és Enrico Caruso. Hihetetlen. Tegnap még itt voltak, beszélgettek, tréfálkoztak, és ma már nincsenek. Ottilia … látja kedves kislányarcát, ahogy táskával a kezében megy az iskolába nagykomolyan, és Enrico Caruso, ez az utolérhetetlen énekes, akivel nagy csatát vívott együtt: felejthetetlenül nagy volt a Nyugat lányá-ban. Vitatkoztak is sokat, össze is vesztek párszor, de mindig kibékültek, a legtestvéribb szeretettel, őt is megkínozták az ellenségei, mert fejjel föléjük nőtt. Szégyenpadra vonszolták, börtönbe akarták vetni. Mennyivel egyszerűbb volna törvényt hozni ennek a középszerű emberek számára teremtett világnak, hogy minden tehetséges embert már gyerekkorában meg kell fojtani!

Puccini keserű… Ő, aki gyönyörködött mindenben mindig, most nem tud gyönyörködni semmiben soha, haragban van az egész világgal. Ilyen elkeseredett leveleket ír:

„Minden elmúlik egyszer, ami szép volt, még Torre del Lago is, minden, de minden … Fáj a szájam és a hangulatom is gyalázatos, elhagyott a hit, fáraszt az élet – ebben a világban semmi sincs már kedvemre … Teljesen letörtem. Úgy látszik, elvesztettem az önbizalmamat. A munkám elrémít, és sehol sem találok semmit, ami jó … öreg vagyok, ez a kegyetlen valóság, ami nagyon szomorú, különösen egy művésznek … Haragban vagyok az egész világgal. Szeretnék más vidékre repülni, de egészen egyedül..."

Szinte hihetetlen, hogy senki sem figyelt fel ezekre a vigasztalan levelekre, sem Adami, sem Simoni, sem Sybil, sem Don Panichelli, senki sem gondolt arra, hogy ennek a teljes lelki letörtségnek súlyos fizikai okai vannak. Művészi hangulat, neuraszténia, a munkával járó depresszió, s ezzel napirendre tértek fölötte. A hisztériás művész még a haldoklását, még a haláltusáját is megjátssza – mosolyognak elnézően a jól táplált nyárspolgárok.

Végre valahára! Itt a második felvonás. Rohan a maremmai toronyba, hogy ne zavarhassa senki és semmi. Rossz. Menthetetlenül rossz. Nem színház. Nem költészet.

„Az eleven és egészséges színház veszekedetten nehéz ügy!… Nem jó, amit küldtetek, nem ezt várom tőletek. A színpadnak szigorú törvényei vannak: feszültség kell a színpadon. A színdarabnak meglepőnek, érdekesnek, mulatságosnak és meghatónak kell lennie. Erre gondoljatok írás közben, esdve kérlek benneteket. És ujjongó, diadalmas verseket kérek; ezek szépek, de lagymatagok …"

Ilyen leveleket ír. Mit tegyen? Más librettó után nézzen? Forzano!… Ő az egyetlen, aki segíthetne rajta. De halálosan megsértené Adamit és Simonit. Amúgy is meg vannak sértve szegények. Valahogyan kiszivárgott, hogy Puccini nincs megelégedve a Turandot szövegkönyvével, s ezt az újságok is megírták. Kellemetlen. Most az a veszély fenyeget, hogy a szövegkönyvírók sértődöttségükben szakítanak vele. A kínai királykisasszony pedig követeli, hogy folytassa a munkát. És a kicsi Liu nélkül már nem is tudna élni.

Kibékülnek. Az újra megírt második felvonás jó (a három kérdést Puccini írta. Szebb Schillernél!). Mennyi elfecsérelt időt takarított volna meg Puccini, ha maga írta volna meg az egész szövegkönyvet is!

Már a harmadik felvonásra gondol. „A szívetekre bízom a kicsi Liut!" – írja Adaminak. És remek ötlete támad a harmadik felvonásra. Turandot megtudja Kalaf nevét, de most már ő maga tagadja el, s a bírók kérdésére azt feleli: „Nem ismerem őt! Nem tudom, kicsoda!" (Ezt Puccini halála után nem egészen így írták meg. Kár. Az is kár, hogy nem követték Puccini eredeti tervét, s nem Liu halálával szakították meg a harmadik felvonást.)

Közben teljesen elkészül az első felvonás, az instrumentálása is. És Puccini elhívja Torre del Lagóba négy bizalmasát: Alfanót, Clausettit, Tito Ricordit és Arnoldo Fraccaroli-t, a fiatal újságírót, aki rajongó szeretettel írt mindig Pucciniról, s eljátssza, elénekli nekik a Turandot első felvonását. Erre az egy órára csodálatosképpen kitisztul Puccini rekedt hangja. A hatás óriási.

– Ez a tökéletes felvonásod! – mondja Tito Ricordi. Puccini szemét elfutja a könny. Felhajt egy pohár bort.

– Franco – mondja Alfanónak –, ha én meghalnék, mielőtt befejezném a Turandot-ot, ahogy Boito meghalt a Nerone közben, fejezd be az operámat helyettem.

– Ugyan…

– Ez komoly, nagyon komoly. Végig felvázoltam az egészet, a zenét is, a szöveget is. Csak a kidolgozása hiányzik. Az én zenémet használd csak, újat ne írj hozzá, egyetlen taktust se, egyetlen szót se, erre kérlek.

– Hogy mernék én hozzányúlni…

– Én megbízom benned. Ez a kívánságom. – Elmosolyodik: – Ez a végrendeletem. – Aztán Tito Ricordi felé fordult. – Intézd úgy a dolgot, hogy Arturo Toscanini vezényelje … a Scala-ban.

KÖZBEN jó napjai is voltak. Majdnem vidám napjai. Különösen nyáron, ha szép volt az idő, ha sütött a nap. Még vadászott is néha. Schicchi és Goro, két vadászkutyája addig nézte őt könyörgő, esdeklő lányszemével, amíg végül is Puccini elnevette magát, bement a házba és hozta a puskáját. Volt ugrálás; csaholás; rohantak Caruso motorcsónakjához és beszöktek, mint a villám. A derék Nicche szája is szétfutott a füléig, úgy örült. Nem is a vadászatnak örült annyira, de hogy „a maestro megint a régi".

Csodálatos volt ez Puccininál: húsz évet tudott fiatalodni vagy öregedni egyik napról a másikra: egyszer negyvenéves volt, máskor százéves. A tükörbe nézett borotválkozás közben, s a halál-maszkját látta.

Még utazott is. Volt Bolognában, Rómában, ahol a Manón felújítását nézte végig. És boldog volt még mindig, ha együtt vacsorázott egy szendearcú kislánnyal egy eldugott kocsmában. Szép férfi volt, hódító, a szemének tüze mélyebb volt, mint valaha.

De jött egy esős hét és megrohanta a kétségbeesés.

„Adamino, mi van veletek? Elhagytatok engem, testvéreim a Turandotban? Bánjatok velem kicsit gyöngéden, kedvesen – olyan szükségem van rá! –, hogy vakkanthassak, mint egy hálás kutya – Pokoli a hangulatom, talán nem is érzem magamat jól, megfeneklettem a munkámmal és szükségem van valakire, aki lelket önt belém és megért engem. Miért nem jöttök ide néhány napra? Eljátszanám nektek, amit komponáltam, és ti megmondanátok, hogy eltépjem-e, vagy ne. Néha minden tetszik nekem, – máskor semmi … Tegnap kétségbe voltam esve… Kezd rajtam erőt venni a neuraszténia …"

Sybilnek írja Londonba:

„… Szép itt körülöttem minden … de most már valóban öregember vagyok, semmi sem érdekel többé! Dolgozom, de… ez sem ad nekem semmi örömöt. – Végre megkaptam a Turandot harmadik felvonását … A hangulatom fekete. Hébe-hóba dolgozom egy keveset, vagy nem dolgozom semmit. Ez a gyalázatos Turandot megrémít, nem tudom soha befejezni… És senki sem tud segíteni rajtam …"

És Adaminak, akit pedig nagyon szeret, többek között ezt írja:

„Mondd, miért…miért nem szeretsz már engem többé? … Mit követtem el? … Végem van hát? … Halálra ítéltetek? … Turandotra köd borul… Miért burkolództok ti ketten sötétbe és közönyösségbe?! Ilyen elbánást nem érdemeltem tőletek!… A záróduettnek kell a legkülönbnek lennie …"

De levelet kap Bécsből, Maria Jeritzától, s újra vidám és fiatal. Beül nyolchengeres új Lancia-jába, s a Brenner-Pass-on és Salzburg-on át Bécsbe megy. Csupa vidámság, mosolygás. Ki merné állítani, hogy Giacomo Puccini öreg és beteg?

Bécs csupa öröm. Jeritza a Tosca-ban elragadó. A Bohémek-ben Zelma Kurz és Piccaver is jó. És mindenki oly kedves itt Bécsben.

De otthon már megint megrohanják a kétségek. Kér, könyörög Adaminak, Simoninak, hogy küldjék el végre a még hiányzó részeket és jöjjenek el hozzá, hogy együtt dolgozzanak; Adamino legalább felelget néha, de Simoni még csak nem is felel. (Ha Illicának írt, már másnap beállított mosolygó arcával, és ha „halálosan" összevesztek, másnapra megint kibékültek. És ötletei voltak, és képzelete volt, és szerette őt!) Persze Adami most nagy fiú lett egyszerre, előadták egyik vígjátékát, a Piccola felicitá-t, a Kis öröm-öt!

El kellett menekülnie hazulról megint, minden jobb, mint otthon munka nélkül lézengeni. Eszébe jut Párizs; megbeszéli a nagyszerű Brunelleschi-vel a Turandot figuráit, ruháit, díszleteit. S legalább látja Párizst még egyszer…

Ahogy hazaérkezik, ott találja az asztalán a Turandot kész szövegkönyvét végig. Mohón olvassa. Szörnyű.

„Nem, nem, nem! – írja Adaminak 1923. március 6-án. – Átnéztem a harmadik felvonást – így nem lehet! De talán, vagy talán nélkül is, én magam vagyok az, akivel már nem lehet! De a harmadik felvonás is lehetetlen így!

Nem mondom éppen azt, hogy most megöl a kétségbeesés, de sok híja nincs.

…Drága Adaminóm, szegény, halálosan szomorú, elkedvetlenedett, vén, fölösleges és megviselt ember vagyok. Mit tegyek? Nem tudom. Legokosabb, ha lefekszem aludni, akkor legalább nem töröm a fejemet és nem gyötröm magamat…

...Itt kacagva süt a nap, minden virágzik, csak az én lelkemben honol koromsötétség!…"

Közben öröme is van Puccininak, mégpedig igen nagy öröme. Megírta a Turandot második felvonásbeli hatalmas áriáját – a legnehezebb áriát, amit életében komponált. És ez az ária tetszik neki, érzi, hogy nagyot alkotott, talán nagyobbat minden eddiginél. (De ki fogja ezt elénekelni? Gyilkosan nehéz!) Csakhogy kellene még a harmadik felvonás nagy szerelmi duettje, Turandot átváltozása, felolvadása, s a hatalmas finálé, amikor a mennyekig ujjong fel valamennyi hangszer… a többi nagyjából megvan, s ezekről is megvannak a pontos jegyzetei (csak a kakografiámat el lehetne olvasni!), s Franco Alfano-nak is elmagyarázott mindent a legkisebb részletig. Minden levelében ez a két könyörgőn, jajgatón megismételt szó: duett!… finálé!…

De még mindig hallatlan az energiája, noha egyre jobban köhög, már szinte beszélni se tud. Még mindig utazik, és saját maga vezet a legbiztosabb kézzel: újra Bécs, Montecarlo (ahol megint megveszi a Grand Prix-nyertes motorcsónakot, amely negyven kilométeres sebességgel száguld óránként), aztán Salsomaggiore, ahol beteg torkát kezelteti minden eredmény nélkül.

1924. szeptember elsején írja Adaminak:

„…Sietni kell!… Ez a gégefőfájdalom, amely március óta kínoz, mintha rossz fordulatot akarna venni…"

Szeptember harmadikán egy autó áll meg a viareggiói villája előtt: Arturo Toscanini ugrik ki belőle. Ennél nagyobb öröm nem érhette volna Puccinit. Megöleli Toscaninit, szólni se tud őrömében. Kis harag volt közöttük, valami szamárság miatt. (Toscanini egyetlen taktust más ritmusban dirigált a Nyugat lányá-ban. Ebből származott a baj.) Most már nyugodtan halok meg, gondolta Puccini boldogan, Arturo majd ügyel a kínai császárlányra: Turandot örökké élni fog! Éppen reggelig dolgozott aznap: Liu haláláriáját komponálta meg, nagyobb megrendüléssel, nagyobb szenvedéllyel, mint bármi mást az életében eddig. Ez már a halál inspirációja, gondolta magában, félig komolyan, félig tréfásan. Néha félt a haláltól, néha azt hitte magáról, örökké él. Most boldog volt, hogy Toscaninit látta.

Toscanini nem volt boldog: megdöbbentette Puccini szörnyű köhögése, soványsága. Kilókat fogyott néhány rövid hónap alatt. Dús haja is megritkult. És valamilyen leírhatatlan szomorúság borult az arcára.

– Itt alszol nálunk – lelkendezett Puccini – és vacsora után eljátszom, eléneklem neked az egész Turandot-at. Még nem hallotta senki. Legalább megmondod nekem, hogy kontármunka-e, vagy remekmű!… Csak a duett és a finálé hiányzik … Nem bírom megkapni Adamitól, Simonitól…

Toscanini fürkészve nézett Puccinira:

– Nem fáraszt az éneklés?

– Már olyan mindegy – legyintett Puccini.

Senki a világon nem ismerte úgy Puccinit, mint Toscanini: minden operáját dirigálta, minden gondolatát, minden idegrezgését ismeri. Rajong Pucciniért: a Manon Lescaut és a Bohémélet a szenvedély és a szerelem két nagy operája; a Nyugat lánya nagyon nagy opera; a Gianni Schicchi klasszikus vígopera. De amit most kapott, azt nem várta, az még őt is meglepte. Ő, a kemény Toscanini, sírt. Nem is egyszer. Egyetlen szót se szólt, némán itta a feketéjét. Csak amikor az utolsó hangot is leütötte Puccini, mondta zavartan:

– Remekmű. Halhatatlan lettél!

– Halhatatlan lettem és meghalok! – nevetett Puccini. – Te, mondani akarok neked valamit: ha nem fejezném be az operámat, fejeztesd be Alfanóval. És csak te dirigálhatod, senki más, ezt már kikötöttem, természetesen a Scala-ban.

– Be fogod fejezni az operádat – dörmögte Toscanini.

– Be akarom fejezni – mondta Puccini, s eltorzult az arca, mert megint megrohanta egy minden eddiginél szörnyűbb köhögőroham.

II.

APÁM!… APÁM!… – kiáltotta rémülten Tonio, s rázta az apját, aki ájultan feküdt a zongorán.

– Semmi – mondta Puccini –, elszédültem. Kimerültem. Tudod, vénülök. Ez az utálatos. Ez az undorító.

De Tonioval már nem lehet beszélni. Három hírneves professzort hívott konzíliumra Milánóból, Firenzéből, Bolognából, egy belgyógyászt, egy rákspecialistát, egy gégeorvost: Torrigiani, Tosi és Gradenigo professzorokat.

Megvizsgálták Puccinit. Aztán tanácskoztak. Végül behívják Toniót.

– Apjának gégerákja van – mondja a legidősebb közülük. – Fájdalom, a betegség annyira előrehaladott, hogy gégeirtásra, vagy azonnali rádium-kezelésre van szükség.

Tonio fehér, mint a fal:

– Megmenthető az édesapám?

– Szerintem, igen – mondja Gradenigo, a gégész –, ha azonnal cselekszünk. Bruxelles-ben professzor Ledoux nagy sikerrel gyógyítja a gégerákot rádiummal. Rádiumtűket helyez a daganatba – minden attól függ, hogy a szív kibírja-e a rádiumkezelést.

– A szív jónak látszik – mondja a belgyógyász.

– Ledoux adjunktusa, Sluys tanár, Bolognában tanult. Jól ismerem. Táviratozzon neki, ha kívánja.

Egy ideig még vita folyt a professzorok között: gégeirtás vagy rádiumkezelés, ami csak egy kis gégemetszéssel járna (ez nem komoly műtét, és Puccini a rádiumkezelés közben kanülön át lélegeznék). Tonio a rádiumkezelés mellett döntött; tudta, apja nem bírná elviselni a gégeirtással járó nyomorúságos állapotot, még ha sikerülne is a műtét.

De mielőtt még elmentek volna a professzorok. Puccini visszatartotta a rokonszenves Gradenigót. Négyszemközt akart vele beszélni. Toniót is kiküldte a szobából.

– Professzor úr… egy operán dolgozom… jobb, mint mindaz, amit eddig írtam… Be kell fejeznem: hat hétig kell még élnem. Élhetek addig?

A professzor kitért a nyílt válasz elől:

– Egyelőre kezelni fogják. Aztán pihennie kell, dolgoznia nem szabad. És persze dohányoznia sem …

Puccini keserűen felnevetett:

– Dolgozni fogok és cigarettázni fogok. Be kell fejeznem a munkámat.

– Én az operáció [*] mellett volnék, maestro …

– Nem engedem operáltatni magamat. Tudom, mi következnék utána. Szörnyűség, szégyen. Tehát gégerákom van?

A professzor lesütötte a szemét.

– Bocsássa meg, professzor úr, hogy olyan kíméletlen vagyok… hogy ilyen kényelmetlen helyzetbe hozom: tudom, ön nem beszélhet. A fiam, szegény, tudja?

A professzor bólintott.

– A feleségem?

– Nem.

– Senki más?

– Senki.

– Értse meg, professzor úr, én már leszámoltam az élettel…

– A rádium könnyen megmentheti önt – vetette közbe Gradenigo.

– … de tudnom kell, feltétlenül tudnom kell, hogy van-e még hat hetem az operám befejezésére?

– Emberi számítás szerint, van.

– Köszönöm. Csak ez a fontos. Egyedül csak ez. Köszönöm a jóságát.

– Még mosolyogni is tudott.

PUCCINI erős, erősebb, mint valaha. Most a legerősebb, most, hogy szemtől szemben áll a halállal.

Levelet kap a luccai polgármestertől: 1924. október 26-án emléktáblát helyeznek el nagy ünnep keretében azon a régi házon, a via del Poggión, ahol ő született. Persze várják a maestro-t, mert csak úgy teljes az ünnep, ha ő maga is részt vesz rajta. Emléktábla csak a halottaknak jár, gúnyolódik magában Puccini, úgy látszik, én már halottnak számítok, előlegezik nekem ezt a fenséges rangot. S ott ül az ünnepély díszemelvényén, fáradtan, szomorúan, hallgatja a sok ömlengő dicséretet földre-szegzett fejjel: „Itt, ebben a házban született a mi városunk legnagyobb fia…"

Tonio is ott van vele. Együtt mennek haza Torre del Lagóba. Otthon megsimogatja Puccini Tonio fejét, s azt mondja neki véghetetlen szeretettel:

– Szeretném neked eljátszani a Turandot-ot, fiam…

Már játszik, már énekel. Énekel és köhög, – minduntalan félbe kell szakítania a játékot. Tonio apja mellé áll, rákönyököl a zongorára, úgy hallgatja, figyeli őt. A mit sem sejtő Elvira titokban lefényképezi őket. Két fájdalmasabb, megkínzottabb arcot még nem örökített meg fénykép soha.

– TUDOD-E, TONIO, mennyire örülök én ennek a bruxelles-i útnak? Mindig szerettem ezt az aranyos belga várost. Meglátod, milyen kedves. Engem pedig szeretnek ott, nagyon szeretnek… Majd elviszlek egy kis kocsmába, a Globe-ba, úgy nem eszel sehol…

– Én is úgy örülök, apám, végre együtt lehetünk kicsit…

– És külön örülök, hogy Carlo Clausetti is velünk jön. Ő volt mindig „Sor Giuli" kedvence. Én is nagyon szeretem.

Hazudtak egymásnak, éjjel-nappal folyton. Persze Giacomo, a művész ehhez jobban értett, mint Tonio, a mérnök. Puccini még sohasem volt ilyen jókedvű és kedves. Boldoggá tette Elvirát. Tréfált vele, nevettette, kedveskedett neki.

Csak a kutyákat nem tudta becsapni. Schicchi és Goro behúzták a farkukat, szerelmes szép szemük szomorúbb volt, mint valaha. Ott sündörögtek folyton Puccini körül s a kezét nyalták, ahol érték.

És Puccini dolgozik. Keményebben dolgozik, mint valaha életében. Hangszereli a második és a harmadik felvonást, és javít, folyton javít, szövegen és zenén. Semmi sem változott: ráköszönt a hajnal, pár liter fekete, száz cigaretta. Csak a duett és a finálé hiányzik; ennek a finálénak ujjongani kell, diadalmasan, a győzedelmes szerelem önfeledt, egetverő ujjongásával!… Tudni, érteni fogja-e ezt Franco Alfano?

Még az írásra is vigyáz, hogy olvasható legyen. Most először életében. Különös: a halálra sohase gondol. Csak Turandot-ra, semmi másra. Milyen nagyszerű lesz Jeritza!…

És milyen rendes és pedáns lett Puccini. A harminchat kottalapon sűrűn teleírt jegyzeteit rendbeszedte, megszámozta, külön dossziéba fektette, hogy „akárki kiismerhesse magát bennük".

– Ha történnék velem valami – mondta Toniónak –, Arturo Toscanininek küldjetek el mindent…

Torre del Lagóból indultak – Puccini kívánta ezt így. Búcsúzni kellett. Kiállt a tópartra, átnézett a túlsó oldalra, a fenyőlepte nagy hegyekre, a márványsziklákra, – igen, ez így volt, ez így marad örökkön örökké. Vinnyogtak a kutyák, nyalták a kezét, ők tudják, amit én nem tudok – gondolta Puccini. Megsimogatta őket, a szemükbe nézett. A rigókra is gondolt. Egy egész doboz kukacot dobott oda nekik. Aztán megkereste Nicchet: megölelte, megcsókolta:

– Rád bízom ezt a házat… vigyázz rá, amíg csak élsz…

Most jókedvet kellett mutatni, felment Elvirához, elbúcsúzni tőle is.

– Két-három hét múlva itthon leszek megint… Majd hozok neked gyönyörű csipkét Bruxelles-ből…

– Köszönöm, angyalom. Vigyázzatok magatokra…

AUTÓN MENTEK Milánóig. Csak ott csatlakozott hozzájuk Carlo Clausetti. Külön szakaszba ültek hárman, közvetlen bruxelles-i kocsiba. Clausetti is tudta az igazságot.

Puccini tüstént elővette a Turandot-dossziét, azt a bizonyos harminchat jegyzetoldalt, s egyfolytában dolgozott, jegyezgetett, beszélt, magyarázott, mintha valamilyen soha nem érzett láz fűtötte volna. És persze egyfolytában dohányzott is.

– Ne beszélj annyit, apám – kérlelte Tonio. – Pihenj le inkább…

– Ó, lepihenni!…

Köhögőrohamot kapott, zsebkendőjét a szájához emelte: a zsebkendő csupa vér. S a vérzés, ha gyöngült is, sehogy sem akart elállni:

– Milyen megalázó, csúnya és piszkos betegnek lenni!… – suttogta Puccini. – Vigyázzatok, hogy senki meg ne lásson! – Aztán keserű gúnnyal: – íme, a híres, diadalmas Puccini!…

Tükörben nézte magát:

– Mia povera faccia!… Az én szegény arcom! – ismételte folyton, és végigsimogatta megkínzott, sovány arcát.

Megváltás volt a számukra, amikor megérkeztek Bruxelles-be.

Institut de la Couronne.

Vagyis hivatalosan: Institut Chirurgical – Avenue de la Couronne 1.

Még nem is olyan régen egészségesen, vidáman állt ez előtt a ház előtt.

Tonio is a klinikára költözött, a szomszédos szobába.

A két orvos, Ledoux és Sluys, kedves, vidám ember. Sluys folyékonyan beszél olaszul.

– Meggyógyítjuk, maestro, nyugodt lehet – mondja franciául Ledoux, aztán gyorsan Puccini-operákról kezd beszélni, dicséri a Pillangó-t, a Bohémek-et…

Puccini ránéz. Olyan szigorúan kérdezi, mint bíró a vádlottól:

– Hány napom van még, professzor úr? … Húsz napra van szükségem. Be kell fejeznem az operámat.

Orvosi mű-nevetéssel mondja Ledoux:

– Ön még sok operát fog írni, mindnyájunk nagy örömére.

Minden egyes szó hamisan csengett.

Csak ne volnék muzsikus, csak ne volna olyan halálosan jó fülem, csak ne volnék rendező, csak ne volnék író… csak ne látnék át az embereken …

Levelet írt Adaminak:

„Kedves Adamino, – Ide jutottam! íme hát itt vagyok! Én szerencsétlen nyomorult! Azt mondják nekem az orvosok, körülbelül hat hétre lesz szükségem.

Ezt nem érdemeltem meg.

És Turando-t?

Szeretettel…"

MINDEN REGGEL Puccini első kérdése Sluys doktorhoz:

– Meddig élek még, tanár úr?

És dolgozik, folyton dolgozik, minden tilalom ellenére. Pedig nehéz cigaretta nélkül dolgozni, rettenetesen nehéz.

Az első napokban nem bántják. Csak külső kezelés, – megfigyelés és a belgyógyászati vizsgálatok: szív, vér, tüdő, cukor, – csodálatos, hogy ez a munkával, izgalmakkal, cigarettákkal agyongyötört szív milyen kifogástalan. Cukor van, de nem sok. Hatalmas fizikum. Az orvosok reménykednek. Puccini is reménykedik. Pedig már voltak pillanatok, amikor minden reményt feladott. „Micsoda órák!… micsoda napok!… Készen vagyok mindenre", írta Adaminak.

– Kibékültem a halállal – mondja Clausettinek. – Csak ne vinnék annyi muzsikát magammal!…

A cigaretta-megvonás annyira megviseli Puccini idegeit, hogy az orvosok végül is engedélyeznek neki hat cigarettát naponta. Puccini boldog.

De még boldogabb, amikor betoppan a szobájába Fosca. Puccini gyöngéden szereti Foscát, ugyanúgy, mintha az édes lánya volna. És hisz a női szépség csodatevő erejében.

– Hit, szerelem, szépség… ebből származik minden egyéb. Nincs más az életben. – Ez volt Puccini filozófiája, talán a művészete is.

November 16-án vendéglőben ebédelt Puccini Tonióval és Foscával, bármilyen hihetetlen.

Az álma is elég jó volt. A torokvérzése is elállt. És dolgozott, folyton dolgozott. Minduntalan kiugrált az ágyból, pedig pihennie kellett volna.

Hétfő, november 24. Ma teszik Puccini torkába a rádiumtűket. A daganat rossz helyen van, nehéz megközelíteni.

Amikor ráfektetik a hordágyra, hogy betolják a műtőterembe Puccini fáradt mosollyal mondja Clausettinek:

– Liu halál-áriája után Toscanini barátom lekopogja a zenekart és azt mondja majd: Itt halt meg a maestro!

Három és fél óra hosszat dolgoztak a sebészek Puccinin, hogy elhelyezzék torkában a rádiumtűket. Szörnyen megkínozták, kénytelenek voltak vele: csak lokális anesztéziát alkalmazhattak. Mégis, az orvosai legnagyobb bámulatára, amikor visszavitték Puccinit a szobájába, ő maga lépett le a hordágyról és feküdt az ágyba, segítség nélkül. És egyet se szisszent három és fél óra alatt. Ez a művészek hisztériája!

Három szörnyű nap következett. (Az orvosok megmondták, hogy ettől a három naptól függ minden!) Felpeckelt száj, orron át való táplálás gumicsővel, kanülön át való lélegzés. Puccini ceruzát kért. Ezt a szót írta egy papírlapra: Szégyen.

Beszélni persze nem tudott. Kis cédulákra firkálta fel a legidegesebb kézzel, olvashatatlanabbul, mint valaha kéréseit, panaszait. Egy-egy ilyen cédula szörnyűséges drámája egy halállal vívódó, az életbe kapaszkodó, hol kétségbeeső, hol megint reménykedő tehetetlen embernek. „Vizet!… Megfulladok!… Nem tudok nyelni!… Mintha hatna már a rádium!… Nem bízom!…" Egy ilyen cédulán négy vércsepp, s a láz feltüntetése: ½ l2-kor – 38,1 … 8 órakor – 37,5.

Aztán mintha megtörtént volna a várva várt csoda. A láz hirtelen leesett. A szív remekül bírja a rádiumot. Puccini szemlátomást erősödik. Úságot olvas! Ledoux professzor megengedi, hogy egy kis időre, ebédre, kikeljen az ágyból. Elegánsan felöltözik. – Fosca miatt. Kaviárt, pezsgőt kér.

– Puccini en sortira! Puccini meggyógyul! – jelenti ki határozottan a belga professzor. Sőt hivatalos jelentést ad ki, hogy Puccini túl van minden veszélyen.

Ujjonganak mind. Ujjong Tonio, ujjong Fosca, ujjong Clausetti és ujjonganak az orvosok. Ujjong az egész világ!

Clausetti boldogan sürgönyzi Milánóba, Tito Ricordinak:

Orvosok szerint Puccini meggyógyul – szív remekül működik …

Puccini suttogva kérdezi az orvosától:

– Meddig élek még?… Tizenkét munkanapra volna még szükségem …

Az orvosok mosolyognak. Nem hisz a mosolyuknak. Benne nem mosolyog semmi. – A sötétség egyre terjed…

Cigaretta!… Köszönöm, professzor úr. Ujjával befogja a kanul nyílását, s úgy szívja le élvezettel a füstöt a tüdejébe: tizenhatos Abdullah!…

Keserű gúnnyal súgja Foscának, Toniónak:

– Milyen fintoros a sors: megmentettem Kalafot, s most engem öl meg Turandot Kalaf helyett…

Fosca boldogságában levelet ír:

„ … Imádott apánk megmentve! Megmentve! – érted mit jelent ez? Rettenetesen sokat szenvedhetett, szegény. De most már túl van ezen a szörnyűséges kúrán és már csak a rekonvaleszcencia unalmát kell elviselnie. A nyak sincs már megdagadva … igaz, hogy csak árnyéka önmagának, de …"

Nem tudta folytatni, hívja az apja. Együtt ebédelnek hárman. Ledoux professzor megengedte, hogy ebédre felkeljen a beteg.

Most először mosolyog Puccini. Az egyik kezét Fosca kezére fekteti, a másik kezét Tonio kezére. Úgy mondja nekik meghatottan, halkan:

– „Ricordatevi che vostra madre era una grandé donna… (Emlékezzetek, hogy az anyátok nagy asszony volt…) – Elgondolkozik, a távolba néz, úgy mondja:

– Azt hittem, meghalok… Operákat írtam, milyen kicsi dolog ez, de mégis valami…

Délután hat óra lehetett, pénteken, november 28-án. Tonio is, Fosca is kiment pár pillanatra a betegszobából, s mire visszajöttek, Puccini ájultan feküdt a karosszékében.

Ledoux professzort a klinika kapujából sikerült visszahozni. Tüstént kivette Puccini torkából a rádium-tűket, hogy tehermentesítse a szívet, de a szív – ez a csodálatos szív! – már alig dobogott. Nem volt mit tenni.

A szerencsétlen Ledoux professzor, aki az életét adta volna, hogy megmentse Puccinit, teljesen összetört Néhány perc múlva, pár lépésnyire a klinikától, halálra gázolt egy fiatal lányt.

Clausetti ezt sürgönyözte Adaminak este kilenckor:

Súlyos szívgyöngeség lépett fel – katasztrófától tartunk – kétségbe vagyunk esve.

GIACOMO PUCCINI MÉG egy egész éjszakán át birkózott a halállal. Kora hajnalban megjelent az ágyánál a pápai nuncius és megáldotta őt.

Tonio és Fosca ott ültek az ágya mellett. Felnézett rájuk, megismerte őket még mosolyogni is próbált, rámutatott a dossziéra, arra a harminchat oldalas Turandot-jegyzetre. Erőlködött, mondani akart valamit. Megértették, mit mond: „Üdvözlöm Elvirát…"

Behunyta a szemét. Mosolygott. Álmodott. Alighanem Turandot-ról. Mert hirtelen két keze végigfutott a takaróján, mint valami zongorán. Ez volt az utolsó mozdulata.

III.

EZERKILENCSZÁZHUSZONNÉGY november 29-én nagy fekete zászlót tűztek ki a milánói Scála homlokzatára. „Ki halt meg?", kérdezik a járókelők, s amikor megkapják a választ, rémülten kapják fel arcukhoz a kezüket.

Futótűzként terjed a hír: „Meghalt a nagy Giacomo!" Az emberek bambán, értetlenül néznek maguk elé. Elképzelhetetlen a számukra: az élet rajongó szerelmese, akiben a legmagasabb lánggal lobogott a szenvedély, nincs többé. Egész Milánó gyászba öltözik, – és gyászol egész Itália, és gyászol az egész világ: Róma, Bécs, Párizs, Buenos Aires, Budapest. Az operaházakban elmarad az előadás: az énekesnők nem tudnak énekelni, a karmesterek nem tudnak vezényelni: „ő volt a legkedvesebb ember…", ezt mondja sok ezer barátja egyszerre, mindenki, aki ismerte őt.

Milliók siratják Giacomo Puccinit: nyomorult kis emberek, könnyelmű kis nőcskék. „A mi költőnk volt!" mondják zokogva. Maestro cuccumeggiante. A kicsinyek, az üldözöttek mellé állt mindig. Egész életében.

És persze zokognak a Gianni Schicchi Klub „vén lókötői". Az életük értelme megszűnt.

Nicche ott ül a tóparton Torre del Lagóban üres szemmel bámulja a vizet, úgy motyogja: „Megparancsolta nekem, hogy őrizzem a házat. Szót fogadok neki…"

A GYÁSZSZERTARTÁS alatt Arturo Toscanini vezényli az Edgar gyászindulóját a hatalmas milánói dómban sok ezer ember előtt. És Torre del Lago halászai, parasztjai ott térdepelnek lecsüggesztett fejjel a Puccini villa körül, amikor nagy barátjuk, „Sor Giacomo" holttestét befalazzák a dolgozószobájába, ahol annyi gyönyörű álom született és kelt örök életre.

Alfano és Toscanini másfél éven át szüntelenül dolgozik a „végrendelet" parancsa szerint, a legszerényebb alázattal, a legrajongóbb szeretettel. Nem Alfano igyekezetén múlt, ha a Turandot utolsó jelenetében nem „ujjongott, harsogott az egész zenekar diadalmasan, önfeledten".

EZERKILENCSZÁZHUSZONHAT április 26-án kerül bemutatásra a Turandot a milánói Scala-ban. Átszellemült, komor arcok mindenütt a nézőtéren, fekete nyakkendő a férfiakon, fekete estélyiruha a nőkön, minden ékszer nélkül. Úgyszólván minden nagy művésze a világnak itt van ma este ebben a gyászolva ünneplő teremben. A páholyok bársonypárkányzatáról ma este hiányzik a rózsaszínű szegfűcsokor.

Síri csend van, tűnődés, döbbenet. S ellentmondásképpen várakozó készülődés a gyönyörűségre, az örömre. Halványulnak a lámpák: már ott áll Toscanini a karmesteri emelvényen –, kopog, beinti a zenekart. De a válla rázkódik a sírástól vezénylés közben.

Soha még ilyen előadást nem látott a világ. A függönyök után taps helyett felcsukló zokogás. S a harmadik felvonás közben, Liu halál-áriája után, Toscanini lekopogja a zenekart, a közönség felé fordul és elcsukló hangon mondja:

– Itt halt meg a maestro …

Az egész terem feláll. Hosszú percekig állnak az emberek mozdulatlanul. Toscanini zokogva lép le a karmesteri emelvényről, kitámolyog; a muzsikusok követik őt. Sötétben, csendben széled szét a közönség.

A Turandot első előadásán elmaradt a happy-end.

(Vége)

1958. január-április.

NÉHÁNY SZÓ A REGÉNY UTÁN

Csak éppen köszönetet kívánok mondani néhány egyszerű szóval mindazoknak, akik segítségemre voltak a különböző forrásmunkák, életrajzi adatok, levelek és kritikák beszerzésében, s ezzel elősegítették regényem megírását. Szeretettel, megértéssel találkoztam mindenütt, – meghatóan sok szeretettel.

Pár szót szeretnék szólni arról is, hogyan írtam meg a regényemet. Természetesen elolvastam mindazokat a Pucciniról szóló könyveket, cikkeket, kritikákat, amelyekhez hozzá tudtam jutni. De minden könyvnél többet mondtak nekem Puccini levelei. Kétségtelen igazságnak csak az ő saját leveleit fogadtam el. S ezekre építettem a regényemet.

Sokszor megírták Pucciniról, hogy irtózott a levélírástól; azt állították róla, hogy alig írt pár levelet. Ez hatalmas tévedés. Puccini szenvedélyes levélíró volt, szükségét érezte, hogy minden fájdalmát, örömét közölje, valakivel. A tévedést bizonyára az okozta, hogy Giuseppe Adami „Giacomo Puccini levelezése'' címmel könyvet írt, s ebben a hiányosan összeállított könyvben mindössze 240 Puccini-levelet közölt, de ezek a levelek is jóformán csak a két Ricordinak és Adaminak szólnak. Hol vannak a feleségének, a gyerekeinek, a testvéreinek, a barátainak, a munkatársainak írt levelei? Hiszen egyedül Sybil Seligmannak hétszáznál több levelet írt Puccini. Az igazság az, hogy Giacomo Puccini rengeteg levelet írt életében.

A leveleken kívül felhasználtam mindazt, amit én magam hallottam Puccini szájából, vagy amit Szamosi Elza, Bánffy Miklós és sok más barátja mesélt nekem róla. Majdnem gyerek voltam még, amikor először találkoztam Puccinival Szamosi Elzánál. S a Triptichon után beszéltem vele utoljára, előbb Rómában, majd Bécsben. Felejthetetlenek voltak ezek a beszélgetések, mint ahogy felejthetetlen és páratlan volt Puccini emberi kedvessége, természetessége.

Távolról sem használtam ki regényemben a regényíró szabadságát. Az első, Puccini gyerekkorára vonatkozó résztől eltekintve, regényes életrajzot írtam inkább, mint válóságot képzelettel összekeverő regényt. Az igazsághoz igyekeztem ragaszkodni mindenben. A regény szerűség kedvéért mégis kénytelen voltam bizonyos városokban lejátszódó eseményeket időben összevonni, más eseményeket viszont az epikai dinamika kedvéért előbbre kellett hoznom (pl. öccse kivándorlását és halálát). Tudom azt is, hogy festőbarátait, Ferruccio Pagnit, a Tommasi-testvéreket és a Bohém Klub több tagját csak Torre del Lagóban ismerte meg. Csupán azért voltam kénytelen már Milánóban szerepeltetni ezeket a barátait, hogy ne fárasszam az olvasót a szereplők túl gyakori változtatásával. – Giulia félig költött alak, noha legjobb gyerekkori barátnőjét valóban Giuliának hívták. Feleségét, Elvirát már Luccában ismerte Puccini, de még nem állt vele szorosabb barátságban.

Nagyjából ezek a változtatások, amelyeket tudatosan és kényszerűségből eszközöltem. Puccini iránti szeretetem tiltotta, hogy az írói hatás fokozása kedvéért bárhol is eltérjek a legszigorúbb igazságtól.

Budapest 1958. április 19.

Bókay János

1* Valamennyi Pucciniról szóló könyv egybehangzóan úgy tudja, hogy Ramelde volt Puccini apáca nővére. Ez nyilvánvaló tévedés. Fosca Puccini tanúsítja – ami egyébként Puccini leveleiből is kiderül – hogy Iginia volt az apáca.

* Antonio Bazzini korának egyik leghíresebb hegedűse volt, aki hangversenykörútjain az egész világot bejárta.

* Papa

* Mind a két író Velencében nőtt fel

* később Enrico Caruso felesége lesz és két gyermekének – a Bohémélet-re gondolva – Mimi és Rodolfo nevet adja.

* Lásd Victorien Sardou „Az én plágiumaim" c. híres könyvét

* Sardou híres vígjátéka a „Madame Sans-Géne. Nálunk Varsányi Irén játszotta óriási sikerrel.

* Alphonse Daudét világhírű könyvének a címe: „Levelek a malmomból".

* Kávé és rum keveréke

* Puccini saját szavai

* Labia Maria Budapesten, a Népoperában is énekelte a Toscát óriási sikerrel. Scarpia a feledhetetlen Stracciari volt.

* Budapesten Heltai Jenő fordításában játszotta a Vígszínház.

* Földbirtokok.

* A nandu a dél-amerikai strucc, kisebb, mint az ausztráliai struccmadár.

** Goucho-k üldözik a struccokat erre a célra készített lasszóval, úgynevezett boleadorasszal a kezükben.

* Ezek többnyire a kitűnő Frank Thiess megállapításai Puccini zenéjéről.

* Sybil Seligman halála után a fia hétszáznál több Puccini-levelet talált anyja fiókjában. Ezeknek a páratlan érdekességű leveleknek egy része könyv alakban is megjelent 1938-ban Puccini fiának, Antonio Puccininak engedélyével. Lásd V. Seligman: Memory of Sybil. (London)

* Operaházunk korán elhunyt, ünnepelt olasz karmestere.

* „Hallatlan!" Pierre Louys kedvenc szavajárása. Puccini „Monsieur Inoui"-nak nevezi tréfásan Pierre Louyst.

* Bánffy 1906-ban még nem volt az Operaház intendánsa, csak a Nyugat lánya idején lett az. Máder Rezső volt az igazgató.

* Collinét korán elhunyt nagy basszistánk, Erdős Richárd énekelte.

** A bemutató-előadás Musette-je Márkus Dezső felesége, a kitűnő Szoyer Ilonka volt.

*** Tosca-t Krammer Teréz énekelte akkor. Csak később énekelte Szamosi a Tosca-t, második férjével, Környei Bélával, aki Cavaradossit játszotta.

* Ezek a levelek természetesen hitelesek. Mint másutt már említettem, könyvalakban is megjelentek Puccini fiának, Antonio Puccininak engedélyével. Nem változtatok rajtuk egyetlen szót sem. Csak éppen válogatok bennük, egy-egy mondatot ragadok ki ebből is, abból is, de semmilyen célzatossággal; nem választom ki belőlük sem a legfájóbb, sem a legenyhébb mondatokat, hanem azokat közlöm pontos időrendben, amelyek fényt derítenek erre a sokat vitatott drámára, s megvonják annak logikus, igaz vonalát.

* Az ítéletet valóban megsemmisítették.

* Puccinit a Doria halála utáni első előadáson, Milánóban, ki akarták fütyülni az ellenségei, de a közönség felállt és viharosan ünnepelte őt.

* Ma is ott áll mind a kettő: Caruso szobra és Nikisch fényképe.

* Másfél évtizeddel később Jeritza sírva énekelte végig a Turandot-ot Bécsben.

* Operaházunkban Környei Béla énekelte Pedrót és Szamosi Elza énekelte Mártát, óriási sikerrel. Nagyszerűek voltak Takács Mihály, Szoyer Ilonka, Venczel Béla volt a többi szereplő.

* Pietro Mascagni valóban írt operát az Ouida-regényből, Lodoletta címmel, de nem aratott vele számottevő sikert. Itt említem meg, hogy nálunk általában az a hit járja, hogy Mascagninak egyetlen sikeres operája van: a Parasztbecsület. Ez vaskos tévedés. Mascagni egész sereg nagysikerű operát írt, majdnem valamennyit játsszák Olaszországban ma is. Hogy csak néhányat említsek: Ratcliff, Fritz barát, Iris, Isabeau, A kis Marat, Nerone. (Nerone címmel Arrigo Boito is írt befejezetlen operát.)

* Érthetetlen, hogy a magyar könyvek következetesen A fecskék-nek nevezik.

* A fecské-t „Fecskék" címmel Budapesten mutatták be Harsányi Zsolt átdolgozásában, a Városi Színház-ban, de csak Puccini halála után, 1927. április 9-én; zajos siker volt, az opera mégsem maradt műsoron. Diósy Béla áradozó kritikát írt a Pesti Hírlap-ban: … „a finom, graciózus daljáték méltán sorakozik a Bohémélet, Tosca és a Pillangókisasszony mellé".

* Luigi Illica a háború utáni kolera-járványban halt meg Velencében.

** Lásd Guido Marotti és Ferruccio Pagni: Giacomo Puccini intimo.

* A voltaképpeni ősbemutató New Yorkban volt három héttel korábban.

* Benjamins Gigli énekelte gyakran, páratlan művészettel.

* Bókay János fordítása (A szerk.)

* Lásd dr. Meszlényi Puccini-könyvét.

* „Kis holmi vagyok csupán."

* Turandot első felvonásának egyik megrendítő jelenete, amikor a vérpadra viszik a perzsa herceget.

* Az egész világ úgy tudja, hogy Puccinit megoperálták, vagyis kiirtották a gégéjét. Ez hatalmas tévedés: Puccinit nem operálták soha. Birtokomban van a bruxelles-i Association des Sociétés Scientifiques Médicales Belges hivatalos írása Puccini gyógykezeléséről. A rákos daganat eltávolítására rádiumtűket helyeztek a torkába. Légcsőmetszéssel – ami orvosilag nem számít komoly műtétnek – kanült (légzőcsövet) vezettek a légcsövébe, amit a tenyerével be is tarthatott s akkor a száján keresztül cigarettázhatott. – Az operáció gégeirtás lett volna.