Harlan Coben

Bűnösnek nyilvánítva

Jaffa Kiadó

Anne-nek

A világ legszerencsésebb fickójától

PROLÓGUS

Tudtam, ha kinyitom azt a piros ajtót, tönkreteszem az életemet.

Ez visszhangzott bennem, bár nem szeretem a hatásvadász mondatokat. Nem is értettem, mert nem rendelkezem úgynevezett hatodik érzékkel, a piros ajtó pedig egyáltalán nem tűnt fenyegetőnek. Ami azt illeti, nagyon is átlagos faajtó volt, négyből három kertvárosi ház bejáratán ehhez hasonló díszeleg. Piros festése megkopott, mellmagasságban sosem használt kopogtató fityegett, az ajtógombot rézszínűre mázolták.

De minél közelebb értem hozzá, az utcai világítás félhomályában a sötét nyílás egyre ijesztőbbnek tűnt, mint egy hatalmas száj, amely el akar nyelni. Leküzdhetetlen balsejtelem kerített hatalmába. Minden lépés egyre nagyobb erőfeszítést igényelt, mintha nem egy repedezett járdán sietnék, hanem nedves betonban gázolnék. Testem a küszöbönálló katasztrófa összes előjelét produkálta. Gerincen végigfutó jeges borzongás? Megvan. Égnek meredő szőrszálak a karon? Kipipálva. Bizsergés a tarkón? De még mennyire. Viszkető fejbőr? Naná!

A ház sötét volt, egyetlen lámpa sem égett rajta. Chynna előre figyelmeztetett, hogy így lesz. Az épület valahogy túlságosan hétköznapinak, túl átlagosnak tűnt. Magam sem tudom, miért, de ez kissé zavart. Ráadásul egy zsákutca végén állt, sötétbe burkolózva, mintha a betolakodókat akarná elijeszteni.

Nagyon nem tetszett a dolog.

Mindegy, ez a munkám. Amikor Chynna felhívott, éppen véget ért negyedikes diákokból álló csapatom kosárlabdameccse Newark belvárosában. A gyerekek, hozzám hasonlóan, mind állami gondozottak vagy nevelőszülőknél élnek (némi akasztófahumorral „tarcsinak” nevezzük magunkat, ami a „tartósan nevelésbe vett” rövidítése). A mérkőzést elveszítettük, az utolsó két percben hatpontos vezetést sikerült leadnunk. A pályán – akárcsak az életben – a „tarcsik” nem teljesítenek túl jól kiélezett helyzetekben.

Chynna akkor telefonált, amikor magam köré gyűjtöttem a jövő zsákolóbajnokait, hogy megtartsam szokásos meccs utáni eligazításomat. Általában ilyen és ehhez hasonló, rendkívül eredeti mondatokkal igyekeztem feldobni őket: „Nem sokon múlott!”, „Legközelebb elkapjuk őket!”, vagy „Ne felejtsétek el, hogy jövő csütörtökön megint játszunk!”, és mindig azzal fejeztük be, hogy „Kezeket középre”, majd egyszerre kiáltottuk, hogy „Védekezz!”. Talán azért választottuk éppen ezt a csatakiáltást, mert sosem védekeztünk.

– Dan?

– Kivel beszélek?

– Chynna vagyok. Gyere ide, kérlek.

Remegett a hangja, ezért elengedtem a csapatot, kocsiba pattantam, és azonnal útnak indultam. Még zuhanyozni sem volt időm. A tornaterem áporodott izzadságszaga a félelmem hideg verítékének bűzével keveredett. Lelassítottam lépteimet.

Mi nem stimmel?

Először is le kellett volna zuhanyoznom. Sehova nem szeretek izzadtan menni. Soha nem szerettem. Chynna azonban hajthatatlan volt. Könyörgött. Siessek, mielőtt még hazaér valaki. Én pedig siettem, izzadságfoltoktól sötétlő szürke pólóm a mellkasomra tapadt, miközben közeledtem a piros ajtó felé.

A legtöbb fiatalhoz hasonlóan, akivel együtt dolgozom, Chynna is rendkívül zűrös eset, és talán ez szólaltatta meg a fejemben a vészcsengőket. Nem tetszett a hangja a telefonban, valahogy nem illett ehhez az egész helyzethez. Vettem egy mély lélegzetet, és a hátam mögé pillantottam. A távolban pislákolt némi fény a külvárosi éjszakában – égve hagyott lámpák, egy kéken villódzó tévékészülék vagy monitor, egy nyitott garázsajtó –, de a zsákutcában semmi nem mozdult. Minden néma, mozdulatlan sötétségbe burkolózott.

Megcsörrent a mobiltelefonom. Ijedtemben ugrottam egyet. Azt hittem, Chynna az, de nem, Jenna keresett, a volt feleségem. Felvettem, és beleszóltam.

– Szia.

– Kérhetek egy szívességet? – kérdezte.

– Most nem nagyon érek rá.

– Szükségem lenne valakire, aki ma este vigyáz a gyerekekre. Shellyt is elhozhatod, ha akarod.

– Shellyvel… ööö… most nem vagyunk túl jóban – feleltem.

– Már megint? Pedig remek csaj, illik hozzád.

– Úgy fest, a remek csajok megtartása nem az erősségem.

– Mondasz valamit.

Jenna, elbűvölő exfeleségem, nyolc évvel ezelőtt másodszor is megházasodott. Új férje egy Noel Wheeler nevű, köztiszteletben álló sebész. Noel önkéntes munkát vállal a tinédzserközpontban, ahol dolgozom. Kölcsönösen kedveljük egymást Noellel. Van egy lánya az előző házasságából, Jennával közösen pedig egy hatéves kislányuk, Kari. Én vagyok Kari keresztapja, és mindkét gyerek Dan bácsinak szólít. Egyben én vagyok a család állandó bébiszittere is.

Tudom, hogy ez az egész túlságosan civilizáltnak hangzik, mintha egy Disney-családi moziból vágták volna ki, és valószínűleg az is. A magam részéről puszta szükségszerűség. Nincs senkim – se szülők, se gyerekek –, ezért a legközelebbi rokonságom a volt feleségem családja. A gyerekek, akikkel dolgozom, akikért közbenjárok, akiknek segíteni próbálok, akiket igyekszem megvédeni – ők az életem. Mégsem vagyok meggyőződve arról, hogy sikerül akár szemernyi jót is tennem velük.

– Hahó, Föld hívja Dant – mondta Jenna.

– Rendben, ott leszek – feleltem.

– Fél hét. Imádlak.

Jenna belecuppantott a kagylóba, és lerakta. Egy pillanatig a telefonra meredtem, és eszembe jutott az esküvőnk. Hiba volt megnősülnöm. Örök hibám, hogy túl közel kerülök emberekhez, mégis újra meg újra elkövetem. Ki nem állhatom a csöpögős filozofálgatást arról, mennyivel jobb megismerni, aztán elveszíteni a szerelmet, mint soha nem találkozni vele. Az én esetem más. Az ember DNS-ébe kódolva van, hogy ugyanazokat a hibákat kövesse el, hiába tudja róluk, hogy nem kellene. Itt vagyok én, a szegény árva, aki évfolyamelsővé küzdötte fel magát egy elitegyetemen, mégsem tudott soha megszabadulni a gyökereitől. Bármilyen banális, szeretném, ha lenne egy társam. De sajnos nem ez a sorsom. Magányos farkas vagyok, aki nem szeret egyedül lenni.

„Evolúciós selejt vagyunk, Dan…”

A kedvenc nevelőapám elmélete volt ez. Egyetemi tanárként dolgozott, és imádott filozofálgatni.

„Gondold csak végig, Dan. Az emberiség történelme során mit csináltak a legerősebbek és legokosabbak? Háborúztak. Alig egy évszázada hagytak fel vele. Korábban legjobbjainkat mindig a frontvonalra küldtük. És ki maradt otthon, kire jutott a fajfenntartás feladata, miközben az emberiség színe-java a csatatéren harcolt? A bénákra, a betegekre, a gyengékre, a nyomorékokra, a gyávákra – egyszóval a selejtre. Ez az oka annak, hogy genetikai melléktermékek vagyunk, Dan. Évezredeken át gyomláltuk ki a legszebb hajtásokat, és örökítettük tovább a gazt. Ezért vagyunk selejt – évszázadok elhibázott tenyésztésének hulladéka.”

Nem foglalkoztam a kopogtatóval, ujjammal finoman megütögettem az ajtót. Résnyire kinyílt. Észre sem vettem, hogy nincs bezárva.

Ez sem tetszett. Nagyon nem tetszett.

Gyerekkoromban sok horrorfilmet láttam, ami azért furcsa, mert kimondottan utálom őket. Nem szeretem, ha megijesztenek. A véres jelenetektől szabályosan felfordul a gyomrom. Valami miatt mégis néztem ezeket a filmeket, és szórakoztam a hősnők előre megjósolható ostobaságán. Ahogy álltam a résnyire nyitott ajtó előtt, hirtelen beugrottak azok a jelenetek, amikor az ostoba hősnő bekopog egy ajtón, mire az csikorogva kinyílik, az ember pedig azt üvölti a tévé előtt ülve, hogy „Menekülj, te hiányosan öltözött szőke!” Az ostoba szőke azonban nem menekül, két perccel később pedig a gyilkos már kiskanállal falatozik az agyvelejéből.

Most azonnal sarkon kellene fordulnom.

Majdnem meg is tettem, de aztán eszembe jut Chynna hívása, a szavai, remegő hangja. Felsóhajtottam, közelebb hajoltam az ajtónyíláshoz, és bekukucskáltam az előszobába.

Sötétség.

Elég a bújócskából.

– Chynna?

Visszhangot vert a hangom. Nem számítottam válaszra. Ilyenkor mindig ez következik, nem? Semmi válasz. Óvatosan kinyitottam az ajtót, és tettem egy bizonytalan lépést előre…

– Dan? Itt vagyok hátul. Gyere be.

Elfojtott, távoli hang szólalt meg. Ez megint csak nem tetszett, de most már nem volt visszaút. Túl sokszor visszakoztam életemben, ezúttal nem fogok. Nem hezitáltam tovább. Tudtam, hogy nincs más választásom.

Szélesre tártam az ajtót, beléptem, és becsuktam magam mögött.

Mások a helyemben pisztolyt vagy egyéb fegyvert hoztak volna magukkal. Nekem is megfordult a fejemben. De nem szeretem a fegyvereket. Most már úgyis mindegy. Senki nincs itthon. Chynna mondta a telefonban. És ha mégis, majd valahogy megoldom.

– Chynna?

– Menj a nappaliba, rögtön jövök.

A hangja valahogy… nem stimmelt. Fényt láttam a folyosó végén, elindultam abba az irányba. Hirtelen zajt hallottam. Megtorpantam, és hallgatóztam. Mintha vízcsobogás lenne. Talán a zuhany.

– Chynna?

– Öltözködöm. Egy perc, és jövök.

Beléptem a homályos nappaliba. A falon megpillantottam egy állítható fényszabályzót. Egy pillanatig haboztam, hogy világosabbra tekerjem-e, de aztán inkább úgy hagytam. A szemem gyorsan megszokta a félhomályt. A falakat ócska, műanyagra emlékeztető lambéria borította. Két festmény lógott a falon, két szomorú arcú bohóc, ölükben virágcsokor – azok a fajta képek, amikre kizárólag vacak motelek végkiárusítás akcióin lehet szert tenni. A bárpulton jókora üveg no name vodka lecsavart kupakkal.

Mintha suttogást hallottam volna.

– Chynna? – kiáltottam.

Semmi válasz. A fülemet hegyeztem, hátha újra meghallom a suttogást. Semmi.

– Rögtön jövök – hallottam egy hangot. Összerezzentem, kirázott a hideg. Most már ugyanis közelebb voltam a hanghoz. Jobban hallottam. És végre rájöttem, miért találtam olyan furcsának.

Egyáltalán nem hasonlított Chynna hangjára.

Három dolog villant át az agyamon gyors egymásutánban. Az első: pánik. Ez nem Chynna. El kell tűnnöm innen! A második: kíváncsiság. Ha nem Chynna, akkor kicsoda, és mi a jó büdös franc folyik itt? És a harmadik: ismét pánik. Chynnával beszéltem telefonon. Mi történt vele?

Nem menekülhettem el.

Tettem egy lépést az ajtó felé, ahol bejöttem, és akkor megtörtént. Reflektor világított a szemembe, teljesen elvakítva. Kezemet az arcom elé kapva hátratántorodtam.

– Dan Mercer?

Hunyorogva pislogtam. Női hang. Képzett, professzionális. Mélyen zengő. És valahogy furcsán ismerős.

– Ki az?

Hirtelen emberek nyomultak be a szobába. Egy férfi kamerával. Egy másik nagy szőrös mikrofonnal. És az ismerős hangú, gyönyörű, gesztenyebarna hajú nő, elegáns kiskosztümben.

– Wendy Tynes, NTC News. Mit keres itt, Dan?

Kinyitottam a számat, de képtelen voltam megszólalni. Felismertem a nőt abból a hírműsorból…

– Miért társalog szexuális témákról a neten egy tizenhárom éves lánnyal, Dan? Birtokunkban van az egész beszélgetés.

…ahol pedofilokat csalnak tőrbe, és állítanak pellengérre ország-világ színe előtt.

– Azért jött ide, hogy szexuális kapcsolatot létesítsen egy tizenhárom éves lánnyal?

Rémisztő erővel hasított belém a felismerés, hogy mi folyik itt. Még több ember nyomult be a szobába. Talán a gyártásvezető. Egy újabb operatőr. Két zsaru. A kamerák közelebb jöttek. A fények felerősödtek. Kivert a víz. Dadogni kezdtem, tagadni.

De tudtam, hogy mindennek vége.

Két nappal később a műsor adásba került. Az egész világ látta.

És Dan Mercer élete – pontosan úgy, ahogy sejtettem, amikor az ajtó felé közeledtem – örökre tönkrement.

Amikor Marcia McWaid először megpillantotta a lánya üres ágyát, nem esett pánikba. Csak jóval később.

Hajnali hatkor ébredt, ahhoz képest, hogy szombat volt, viszonylag korán. Frissnek és kipihentnek érezte magát. Ted, akivel idestova húsz éve voltak házasok, mellette aludt. Hason feküdt, karja felesége derekán. Ted szeretett egy szál pólóban aludni. Deréktól lefelé meztelenül. – Hagyok némi szabad mozgásteret a kiskrapeknak – szokta mondani vigyorogva. Mire Marcia kamasz lányaik éneklő hanghordozását utánozva, rendszerint így felelt: – Té-es-i – túl sok információ.

Marcia kibújt az ölelésből, és nesztelenül leosont a konyhába. Készített magának egy csésze kávét a vadonatúj Keurig kávéfőzővel. Ted imádta a különböző kütyüket – a nagyfiúk és az ő játékaik –, de ennek végre Marcia is hasznát tudta venni. Az ember berakja a gépbe a kapszulát, bekapcsolja, és már kész is a kávé. Se kijelző, se touch pad, de wifi. Marcia imádta.

Nemrég fejezték be a ház kibővítését – egy-egy plusz hálószoba és fürdőszoba, valamint a konyha egyik falának beüvegezése. Az üvegfalon csak úgy ömlött be a fény reggelente, ezért hamarosan ez lett Marcia kedvenc helye a házban. Fogta a kávéját meg az újságot, és lábát maga alá húzva elhelyezkedett az ablak előtt.

Egy darabka mennyország.

Kávéját kortyolgatva olvasta az újságot. Hamarosan megnézi a napi programot. Harmadikos fiuknak, Ryannek kosárlabdameccse van nyolctól. Ted a csapat edzője. Két teljes idény óta nyeretlenek.

– Hogy lehet, hogy a csapataid sosem győznek? – kérdezte egyszer Marcia.

– A gyerekeket két szempont alapján választom ki.

– Úgymint?

– Milyen kedves az apjuk és mennyire dögös az anyjuk.

Marcia játékosan meglegyintette férjét, de nem aggódott, mert látta már a partvonal mellett álldogáló anyukákat, és tudta, hogy csak viccel. Ted valójában remek edző volt, nem taktikai szempontból, hanem mert remekül értett a gyerekek nyelvén. Mindnyájan imádták, és mivel tökéletesen hiányzott belőle a versengésre való hajlam, még azok a tehetségtelenebb játékosok is rendre felbukkantak minden héten, akik általában le szoktak morzsolódni év közben. Ted még egy szlogent is kitalált maguknak: „Nem szégyen a győzelem, de veszíteni is lehet büszkén.” A gyerekek nevetve ünnepeltek minden egyes kosarat, és harmadikosként ez így is van rendjén.

Marcia tizennégy éves lánya, Patricia, a Nyomorultak musicalváltozatának átdolgozott előadására készült az osztályával. Több kisebb szerepe is volt a darabban, de ez láthatóan nem okozott gondot számára. Legidősebb gyermekük, Haley, végzős középiskolásként „csapatkapitányi edzést” tartott a lányok lacrosse csapatának. A csapatkapitányi edzések nem hivatalos összetartások, amiket nem az edző, hanem a csapatkapitány vezet, más szóval vidám örömjáték anélkül, hogy különösebben megizzadnának.

A legtöbb kertvárosi szülőhöz hasonlóan Marciát is ambivalens kapcsolat fűzte a sporthoz. Tisztában volt azzal, hogy hosszú távon milyen kevés jelentősége van, néha mégis magával ragadta.

Fél óra nyugalom, mielőtt elkezdődik a nap. Mindössze ennyire volt szüksége.

Megitta az első csésze kávét, készített magának egy másodikat, és a divathírekhez lapozott. A ház még mindig csendes volt. Felsétált az emeletre, és ellenőrizte az aznapi menetrendet. Ryan az oldalán feküdt, arccal az ajtó felé, így Marcia könnyedén meg tudta állapítani, mennyire hasonlít az apjára.

Patricia szobája volt a következő. A lány még mindig aludt.

– Kicsim?

Patricia felnyögött, és mocorogni kezdett. Szobája – pont, mint Ryané – úgy nézett ki, mintha valaki dinamitokat dugott volna a ruhásszekrény stratégiai fontosságú pontjaira, majd felrobbantotta volna őket; néhány ruhadarab élettelenül hevert a padlón, mások súlyos sebet kapva lógtak a szekrényből, mint az ellenállók a francia forradalom barikádjain.

– Patricia? Egy óra múlva próbád van.

– Ébren vagyok – nyöszörögte olyan hangon, ami éppen az ellenkezőjéről tanúskodott. Marcia továbbment a következő szobába, Haley-hez, és benézett az ajtón.

Az ágy üres volt.

Be is volt vetve, de ezen nem lepődött meg. Testvéreiével ellentétben Haley szobájában tisztaság és rend uralkodott. Bármelyik bútorboltban lehetett volna bemutatóterem. Nem hevertek ruhák a padlón, a fiókok teljesen betolva. A trófeák – és jó néhány volt belőlük – négy polcon sorakoztak gondosan elrendezve. Ted nemrég szerelte föl a negyedik polcot, miután Haley csapata megnyerte a szünidei tornát Franklin Lakesben. Haley lelkiismeretesen újrarendezte a trófeákat a négy polcon, nem akarta, hogy az új serleg egyedül árválkodjon az egyiken. Marcia nem tudta pontosan, hogy miért. Részben talán azért, mert Haley nem akarta, hogy úgy tűnjön, alig várja az újabb díjakat; de leginkább azért, mert eredendően irtózott mindenféle rendezetlenségtől. A trófeák egyenlő távolságra álltak egymástól. Ha újabb érkezett, mindegyiket közelebb húzta a mellette állóhoz. Először tíz centi választotta el egymástól a serlegeket, majd öt, végül már csak három. Haley igyekezett mindent egyensúlyban tartani. Ő volt a jó kislány, és ez egyfelől csodálatos – egy lány, akiben van ambíció, nógatás nélkül megcsinálja a házi feladatát, mindig ügyel, nehogy mások rosszat gondoljanak róla, és mindenben a legjobb akar lenni –, viselkedésében ugyanakkor volt egyfajta, már-már kényszercselekvésre emlékeztető merevség, ami aggasztotta Marciát.

Marcia eltűnődött, vajon mikor érhetett haza. Haley-nek nem szabták meg, meddig maradhat ki, egyszerűen azért, mert sosem volt rá szükség. Felelősségteljes, végzős lány volt, aki sosem élt vissza szülei bizalmával. Marcia este korán elfáradt, és tíz körül lefeküdt aludni. Ted, örökké lelkes „kiskrapekjára” hallgatva, hamarosan követte.

Marcia már majdnem becsukta az ajtót, hogy folytassa a két kisebb ébresztését, de aztán valami miatt mégis úgy döntött, hogy berak egy adag ruhát a mosógépbe. Elindult Haley fürdőszobája felé. Öccse és húga, Ryan és Patricia, úgy gondolták, hogy a „szennyestartó” a „padló” egy rokon értelmű szava, sőt, valójában azt jelenti, hogy „bárhova, kivéve a szennyestartót”, Haley azonban, természetesen, minden este gondosan berakta ruháit a szennyestartóba. Marcia torkában ekkor jelent meg az az apró gombóc.

A szennyestartó üresen tátongott.

A gombóc tovább nőtt, amikor Marcia ellenőrizte Haley fogkeféjét, a mosdókagylót és a zuhanyfülkét.

Mind csontszáraz.

A gombóc tovább nőtt, amikor, igyekezve visszaszorítani a feltörő pánikot, felébresztette Tedet. Még tovább nőtt, amikor elhajtottak a csapatkapitányi edzésre, és kiderült, hogy Haley nem járt ott. Még tovább nőtt, amikor sorra felhívta Haley barátait, miközben Ted köre-mailt küldött az ismerőseiknek – senki sem tudta, hol lehet. Tovább nőtt, amikor értesítették a helyi rendőrséget, akik Marcia és Ted minden tiltakozása ellenére, meg voltak győződve róla, hogy Haley elszökött otthonról kicsit kiereszteni a gőzt. Tovább nőtt, amikor negyvennyolc órával később az FBI-t is bevonták. Tovább nőtt, amikor egy hét elteltével még mindig semmi hír nem volt Haley-ről.

Mintha a föld nyelte volna el.

Eltelt egy hónap. Semmi. Két hónap. Még mindig semmi. Aztán végül, a harmadik hónapban, valami történt – és a gombóc Marcia torkában, amitől már se lélegezni, se aludni nem tudott, végre abbahagyta a növekedést.

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Három hónappal később

– Esküszik, hogy az igazat, csakis az igazat és a színtiszta igazat mondja, Isten önt úgy segélje?

Wendy Tynes megesküdött, fellépett az emelvényre, és körülnézett. Úgy érezte, mintha színpadon szerepelne, amihez televíziós riporterként valamennyire hozzászokott, most azonban mégis kényelmetlenül fészkelődött. Látta Dan Mercer áldozatainak szüleit. Négy család. Mindennap eljöttek. Először magukkal hozták ártatlan gyermekeik fényképét, és felemelték, hogy mindenki lássa őket, de a bíró rájuk szólt. Azóta néma csendben ültek, de ez valahogy még fenyegetőbb volt.

Wendy elhelyezkedett a kényelmetlen széken, keresztbe vetette lábát, és várt.

Flair Hickory, a védelmet képviselő celebügyvéd felállt, és Wendy most először tűnődött el azon, vajon Dan Mercernek honnan volt rá pénze. Flair a szokásos rózsaszín csíkos szürke öltönyét viselte rózsaszín inggel és nyakkendővel. Színpadiasan keresztüllibegett a tárgyalótermen, egész megjelenése a legendás Liberace-t idézte, bár Liberace-nak sosem volt bátorsága ilyen hivalkodóan viselkedni.

– Jó reggelt – üdvözölte széles mosollyal Wendyt. Ez is része volt Flair előadásának. Flair Hickory meleg volt, de erre a bíróságon még rá is játszott, mintha Harvey Fierstein bőrnadrágban utánozná Liza Minellit. – A nevem Flair Hickory.

– Jó reggelt – felelte Wendy.

– Ön egy Tetten érve című szenzációhajhász bulvárműsor riportere, igaz?

Az ügyész, Lee Portnoi, azonnal felemelte a kezét.

– Tiltakozom. Ez egy tévéműsor. Semmilyen tanúvallomás nem támasztja alá, hogy a program szenzációhajhász vagy bulvárműsor lenne.

Flair elmosolyodott.

– Bemutatná a bizonyítékokat, Mr. Portnoi?

– Nem szükséges – szólt közbe Lori Howard bírónő. Hangja máris fáradtnak tűnt. Wendyhez fordult: – Válaszoljon a kérdésre.

– Már nem dolgozom a műsorban – felelte Wendy.

Flair meglepetést színlelve vonta föl a szemöldökét:

– Nem? De korábban ott dolgozott, igaz?

– Igen.

– És mi történt?

– A műsort megszüntették.

– Az alacsony nézettség miatt?

– Nem.

– Valóban? Akkor miért?

– Bírónő – szólt közbe Portnoi. – Mindnyájan tudjuk, miért.

Lori Howard bólintott.

– Folytassa, Mr. Hickory.

– Ismeri a védencemet, Dan Mercert?

– Igen.

– Ön betört a házába, igaz?

Wendy próbálta állni a tekintetét, igyekezett úgy tűnni, mint akinek nincsen bűntudata, bárhogyan kell is azt.

– Nem pontosan így történt.

– Nem? Nézze, kedveském, azért vagyunk itt, hogy a lehető legpontosabban rekonstruáljuk az eseményeket, úgyhogy kezdjük az elején, rendben? – Úgy libegett keresztül a tárgyalótermen, mintha egy milánói kifutón sétálgatna. Még arra a pimaszságra is képes volt, hogy rámosolyogjon az áldozatok családtagjaira. Legtöbbjük nem nézett Flairre, de az egyik édesapa, Ed Grayson szeme villámokat szórt. Flair rezzenéstelen arccal állta a tekintetét.

– Hogyan találkozott először a védencemmel?

– Írt nekem egy chatszobában.

Flair ismét felvonta a szemöldökét.

– Valóban? – Mintha soha életében nem hallott volna ennél elképesztőbb dolgot. – Miféle chatszobában?

– Egy gyerekek által látogatott chatszobában.

– És ön is be volt jelentkezve ebbe a chatszobába?

– Igen.

– Ön nem gyerek, hölgyem. Nem kimondottan az esetem, de azt még én is meg tudom állapítani, hogy egy meglehetősen érzéki, felnőtt nővel állok szemben.

– Tiltakozom!

Howard bírónő felsóhajtott.

– Mr. Hickory?

Flair elmosolyodott, és bocsánatkérés helyett intett a kezével. Rajta kívül senki nem úszott volna meg ennyivel egy efféle megjegyzést.

– Szóval, ha jól értem, ön kiskorú lánynak adta ki magát ebben a chatszobában, igaz?

– Igen.

– Férfiakkal chatelt, akiket arra csábított, hogy próbáljanak szexuális kapcsolatot létesíteni önnel, jól mondom?

– Nem.

– Akkor hogy történt?

– Mindig megvártam, hogy ők tegyék meg az első lépést.

Flair cöcögő hangokat hallatva ingatta a fejét.

– Bárcsak annyi dollárom lenne, ahányszor ezt mondtam…

Elszórt nevetés hangzott fel a közönség soraiból.

– Rendelkezésünkre állnak a szövegátiratok, Mr. Hickory – szólt közbe a bírónő. – Elolvashatjuk őket, és eldönthetjük mi magunk.

– Igaza van, bírónő, köszönöm.

Wendy közben azon morfondírozott, Dan Mercer vajon miért nem jött el, de gyorsan megtalálta a választ. Egyelőre a tanúk meghallgatása folyik, és itt nem kötelező a jelenléte. Flair Hickory abban reménykedett, hogy sikerül meggyőznie a bírónőt, ne vegye figyelembe azt a borzalmas, gyomorforgató anyagot, amit Mercer számítógépén találtak a házában elrejtve. Ha ezt sikerül keresztülvinnie – mindenki egyetértett abban, hogy kulcsfontosságú kérdésről van szó –, Dan Mercer ellen valószínűleg ejtik a vádakat, és az a beteg szörnyeteg ismét szabadon járhat-kelhet.

– Jut eszembe – fordult Flair ismét Wendyhez. – Honnan tudta, hogy a védencemmel beszélget abban a chatszobában?

– Először nem tudtam.

– Ó, és mit gondolt, kivel beszélget?

– Nem tudtam a nevét. Ez is része a dolognak. Akkor még csak annyit tudtam, hogy egy pasas, aki kiskorú lányokra vadászik szexuális aktus céljából.

– És erre miből jött rá?

– Tessék?

Flair ujjaival idézőjeleket rajzolt a levegőbe.

– „Kiskorú lányokra vadászik szexuális aktus céljából.” Miből állapította meg, hogy beszélgetőpartnere ezt csinálja?

– A bírónő már mondta, Mr. Hickory. Olvassa el a szövegátiratot.

– Ó, már megtettem. És tudja, milyen következtetésre jutottam?

Lee Portnoi máris talpon volt.

– Tiltakozom. Senkit nem érdekel, Mr. Hickory milyen következtetésre jutott. Ő nem tanúként van jelen.

– A tiltakozásnak helyt adok.

Flair az asztalához sasszézott, és keresgélni kezdett a jegyzetei között. Wendy felnézett a karzatra. A látvány megerősítette eltökéltségét. Azok az emberek sokat szenvedtek. Wendy segített nekik megtalálni az igazukat. Hiába igyekezett volna úgy tenni, mintha ez csak a munkája lenne, a műsor sokat jelentett számára – büszke volt arra, hogy jó ügyért harcol. De amikor tekintete találkozott Ed Graysonéval, valami olyasmit látott benne, ami nem tetszett neki. Talán haragot. Vagy inkább kihívást.

Flair lerakta a papírjait.

– Újrafogalmazom a kérdést. Ha egy józan ítélőképességű ember elolvasná ezeket a szövegátiratokat, kétségkívül és egyértelműen meg tudná állapítani, hogy a társalgás egyik résztvevője egy érzéki, harminchat éves riporternő…

– Tiltakozom!

– …vagy inkább arra a következtetésre jutna, hogy egy tizenhárom éves lány írta őket?

Wendy kinyitotta a száját, majd becsukta. Várt.

– Válaszolhat – mondta Howard bírónő.

– Tizenhárom éves lánynak adtam ki magamat.

– Hát persze. Ugyan melyikünk nem csinált még ilyet? – jegyezte meg Flair.

– Mr. Hickory – figyelmeztette Howard.

– Elnézést, bírónő, magas labda volt. – Ismét Wendyhez fordult. – Ha elolvasnám ezeket az üzeneteket, nem derülne ki belőlük, hogy ön írta őket, igaz? Azt hihetném, hogy valóban egy tizenhárom éves lánnyal beszélgetek.

Lee Portnoi felemelte a kezét.

– Ez egy kérdés?

– Most jön a kérdés, angyalom, jól figyeljen. A szóban forgó üzeneteket egy tizenhárom éves lány írta?

– A tanú már válaszolt, bírónő!

– Egyszerű eldöntendő kérdés – folytatta Flair. – Azoknak az üzeneteknek a szerzője egy tizenhárom éves lány?

Howard bírónő intett Wendynek, hogy válaszolhat.

– Nem – felelte Wendy.

– Tehát azt mondta, hogy tizenhárom éves lánynak adta ki magát, igaz?

– Igen.

– És amennyire meg tudta állapítani, beszélgetőpartnere egy felnőtt férfi, aki kiskorúakkal akar szexuális kapcsolatot létesíteni. De valójában akár egy herpeszes albínó apáca is lehetett a másik oldalon, igaz?

– Tiltakozom!

Wendy Flair szemébe nézett.

– Herpeszes albínó apácák nem bukkannak fel szexre éhesen egy kislány házában.

Flairt azonban nem sikerült megingatnia.

– Milyen házról is beszélünk? Arról, amelyikben felállították a kameráikat? Árulja el, lakott ott kiskorú lány?

Wendy hallgatott.

– Válaszoljon a kérdésre – mondta a bírónő.

– Nem.

– De ön ott volt, igaz? Tételezzük fel, hogy akivel online társalgást folytatott, bárki legyen is az, talán látta az ön hírműsorát – Flair ujjaival idézőjelbe tette a „hír” szót –, és úgy döntött, belemegy a játékba, hátha találkozhat egy érzéki, harminchat éves tévésztárral. Ez nem lehetséges?

Portnoi talpra ugrott.

– Tiltakozom, bírónő! Ennek eldöntése az esküdtszékre tartozik.

– Való igaz – bólintott Flair. – Majd előttük megvitatjuk a szándékos félrevezetésnek ezt a klasszikus esetét. – Visszafordult Wendyhez. – Maradjunk egyelőre január tizenhetedike éjszakájának eseményeinél, rendben? Mi történt azok után, hogy találkozott védencemmel abban a csaliházban?

Wendy várt, hogy az ügyész tiltakozzon a „csali” szó ellen, de nem tette.

– A védence elmenekült.

– Miután nekirontottak a kameráikkal, reflektoraikkal és a mikrofonokkal, igaz?

Wendy ismét várt néhány ütemet a tiltakozásra, mielőtt válaszolt:

– Igen.

– Elárulná nekünk, hogyan reagál a férfiak többsége, akiket sikerül becsalogatniuk ebbe a házba? Ők is elmenekülnek?

– Nem. Legtöbbjük ott marad, és próbálja megmagyarázni.

– És azoknak a férfiaknak a túlnyomó része bűnös?

– Igen.

– Az én ügyfelem azonban egészen máshogy reagált. Érdekes.

Portnoi ismét felugrott.

– Lehet, hogy Mr. Hickorynak ez érdekes. Nekünk viszont a piszkos kis trükkjei…

– Rendben, visszavonom – vetette oda Flair félvállról. – Nyugalom, ügyész úr, még nincs itt az esküdtszék. Nem bízik abban, hogy a mi drága bírónőnk az ön segítsége nélkül is képes átlátni az én „piszkos kis trükkjeimen”? – Megigazította mandzsettagombját, és Wendyre pillantott. – Szóval bekapcsolták a kamerákat és a reflektorokat, majd ön mikrofonnal a kézben előugrott, mire Dan Mercer elmenekült. Ez a vallomása?

– Igen.

– És ön mit tett?

– Mondtam a két gyártásvezetőnek, hogy kövessék.

Flair ismét meglepetést színlelt.

– Az ön gyártásvezetői rendőrök?

– Nem.

– Úgy gondolja, hogy magánemberként az a feladata, hogy gyanúsítottakat üldözzön rendőri segítség nélkül?

– Volt velünk egy rendőr is.

– Ugyan már – nézett rá Hickory szkeptikusan. – A maga műsora színtiszta szenzációhajhászás. Ócska bulvár, a legrosszabb faj…

Wendy félbeszakította.

– Mi már találkoztunk, Mr. Hickory.

Az ügyvéd egy pillanatra kizökkent a ritmusából.

– Valóban?

– Gyártásvezető-asszisztens voltam a Bírósági ügyekben. Magát hívtuk szakértőnek Robert Blake gyilkossági ügyében.

Flair Hickory a közönség felé fordult, és mélyen meghajolt.

– Hölgyeim és uraim, ezennel bebizonyosodott, hogy médiaszajha vagyok. – Ismét elszórt nevetés. – De visszatérve az ügyre, ön azt akarja mondani, hogy a rendfenntartó erők nemcsak támogatták a maga zsurnaliszta szenzációhajhászását, hanem még közre is működtek benne?

– Tiltakozom.

– Elutasítom.

– De, bírónő…

– Tiltakozás elutasítva. Üljön vissza, Mr. Portnoi!

– Kapcsolatban álltunk a rendőrséggel és az ügyészi hivatallal is – felelte Wendy. – Fontosnak tartottuk, hogy a törvény jó oldalán álljunk.

– Értem. Szóval a rendfenntartó erőkkel közösen dolgoztak.

– Nem, nem egészen.

– Akkor nem értem. Ezt az egész kelepcét egyedül, a rendőrség tudta és együttműködése nélkül szervezték meg?

– Nem.

– Rendben, akkor máshogy kérdezem. Kapcsolatba lépett a rendőrséggel és az ügyészi hivatallal január tizenhetedike előtt a védencemet illetően?

– Igen, az ügyészi hivatalt értesítettük.

– Remek, köszönöm. Ott tartottunk, hogy azt mondta, szólt a gyártásvezetőknek, vegyék üldözőbe védencemet, igaz?

– Nem így fogalmazott – szólt közbe Portnoi. – Azt mondta, „kövessék”.

Flair olyan pillantást vetett Portnoira, mintha valami különösen irritáló ízeltlábú lenne.

– Igen, persze, üldözni, követni, majd egy másik alkalommal megvitatjuk a különbséget. Amikor védencem menekülni kezdett, önök hová mentek?

– A házához – felelte Wendy.

– Miért?

– Mert azt gondoltam, hogy Dan Mercer előbb vagy utóbb felbukkan ott.

– Szóval a házánál vártak rá?

– Igen.

– Kint az utcán?

Wendy kényelmetlenül fészkelődni kezdett. Helyben vagyunk, gondolta. Végignézett az arcokon, tekintete találkozott Ed Graysonéval, akinek kilencéves fia Dan Mercer egyik első áldozata volt. Érezte magán a férfi pillantásának súlyát.

– Fényt láttam.

– Dan Mercer házában?

– Igen.

– Milyen különös – mondta Flair szarkazmustól csöpögő hangon. – Még soha életemben nem hallottam senkiről, aki úgy ment el otthonról, hogy égve hagyta a villanyt.

– Tiltakozom!

Howard bírónő felsóhajtott.

– Mr. Hickory.

Flair Wendy szemébe nézett.

– Mit csinált, miután meglátta a fényt?

– Bekopogtam az ajtón.

– A védencem ajtót nyitott?

– Nem.

– Valaki más ajtót nyitott?

– Nem.

– És akkor mihez kezdett?

Wendy igyekezett minél nyugodtabban folytatni.

– Mintha mozgást láttam volna az ablakon keresztül.

– Mintha mozgást látott volna az ablakon keresztül – ismételte Flair. – Nem tudna ennél homályosabban fogalmazni?

– Tiltakozom!

– Visszavonom. Szóval mihez kezdett, miután senki nem felelt odabentről?

– Megpróbáltam elfordítani az ajtó gombját. Nem volt zárva. Benyitottam.

– Valóban? És ugyan miért tette?

– Aggódtam.

– Mi miatt aggódott?

– Előfordultak olyan esetek, amikor pedofilok a lelepleződés után kárt tettek önmagukban.

– Ezt komolyan mondja? Szóval amiatt aggódott, hogy miután kelepcébe csalta védencemet, az öngyilkosságot fog megkísérelni?

– Igen, valami ilyesmitől féltem.

Flair a szívére tette a kezét.

– Ó, milyen megható!

– Bírónő! – üvöltötte Portnoi.

Flair ismét elintézte egy legyintéssel.

– Szóval meg akarta menteni a védencem életét?

– Ha valóban öngyilkosságra készül, akkor igen, meg akartam akadályozni.

– A műsorban ön olyan szavakkal illeti a kelepcébe csalt illetőket, mint „perverz”, „aljas”, „szörnyeteg” vagy „söpredék”, igaz?

– Igen.

– Szóval a tanúvallomása szerint hajlandó volt betörni a házába, vagyis megszegni a törvényt, hogy megmentse védencem életét?

– Igen, így is mondhatjuk.

Flair Hickory mintha napok óta maró gúnyban áztatta volna szavait:

– Ó, milyen nemes lelkű!

– Tiltakozom!

– Nem a nemes lelkűség vezérelt – mondta Wendy. – Jobban szeretem rács mögött látni ezeket az embereket. Az öngyilkosság túl könnyű kiút.

– Értem. Mi történt, miután betört a védencem házába?

– Tiltakozom – szólt közbe Portnoi. – A tanú azt mondta, az ajtó nem volt bezárva…

– Igen, persze, jól van, nem betört, csak belépett – nézett az ügyészre Flair bosszúsan, és csípőre tette ökölbe szorított kezét. – Megtenné, hogy nem szakít félbe állandóan? Szóval mi történt, miután belépett a védencem házába? – fordult vissza Wendyhez.

– Semmi.

– Dan Mercer megpróbált kárt tenni saját magában?

– Nem.

– Akkor mit csinált?

– Nem volt otthon.

– Volt ott egyáltalán valaki?

– Nem.

– És a mozgás, amit látni vélt?

– Nem tudom.

Flair bólogatva járkálni kezdett.

– Szóval a vallomása szerint ön azonnal a védencem házához hajtott, miután a gyártásvezető üldözőbe vette. Komolyan azt gondolta, hogy van ideje hazamenni, és elkövetni egy öngyilkosságot?

– Feltételeztem, hogy ismeri a házához vezető legrövidebb utat. Igen, azt gondoltam, van elég ideje rá.

– Értem. De tévedett, nem igaz?

– Miben?

– Védencem nem ment egyenesen haza, igaz?

– Nem, ebben valóban tévedtem.

– Ön azonban bement Mr. Mercer házába, még mielőtt a rendőrség megérkezett volna, jól mondom?

– Csak néhány pillanatra.

– Mennyi ideig tartott az a néhány pillanat?

– Nem tudom pontosan.

– Gondolom, ellenőriznie kellett a szobákat, nem? Hogy megbizonyosodjon, védencem nem himbálózik-e valamelyik gerendára felakasztva.

– Csak azt a szobát néztem meg, ahol égett a villany. Meg a konyhát.

– Ami azt jelenti, hogy önnek keresztül kellett vágnia a nappalin. Árulja el, hölgyem, mit csinált, miután belátta, hogy védencem nincs otthon?

– Visszamentem a ház elé, és vártam.

– Mire várt?

– A rendőrségre.

– És megérkeztek?

– Igen.

– Kezükben házkutatási paranccsal, igaz?

– Igen.

– Amellett, hogy kizárólag védencem testi épségének érdekében tört be a házba, nem lehet, hogy tettében esetleg szerepet játszott afeletti aggodalma, hogyan fogja alátámasztani a vádat?

– Nem.

– Január tizenhetedike óta nagy erőkkel vájkál védencem múltjában. Azon kívül, amit a rendőrség aznap éjjel talált a házban, sikerült bármilyen törvényszegésre bukkannia?

– Egyelőre nem.

– Ezt nemleges válasznak veszem – mondta Flair. – Röviden összefoglalva: a rendőrségi házkutatás során talált bizonyítékon kívül semmi nincs a kezében, ami védencem bűnösségét támasztaná alá, igaz?

– Eljött a házba aznap éjjel.

– A csaliházba, ahol nem lakik egyetlen kiskorú lány sem. Szóval az egész ügy, és az ön szakmai hitele, a védencem házában talált bizonyítékokon áll vagy bukik. Ha az nincs, akkor semmit nem tudnak felhozni ellene. Röviden önnek mind a lehetősége, mind az indítéka megvolt arra, hogy elhelyezze azokat a bizonyítékokat, nem igaz?

Lee Portnoi ezt már nem tűrte szó nélkül.

– Bírónő, ez nevetséges! Ennek a kérdésnek az eldöntése az esküdtszékre tartozik.

– A tanú beismerte, hogy házkutatási parancs nélkül, illegálisan hatolt be a házba – mondta Flair.

– Jól van – vonta meg a vállát Portnoi. – Akkor perelje be magánlaksértésért, ha azt hiszi, hogy rá tudja bizonyítani. Ha Mr. Hickory abszurd elméletekkel akar előállni albínó apácákról meg manipulált bizonyítékokról, joga van hozzá – a per során. Az esküdtszék előtt. Majd én bebizonyítom, mennyire légből kapottak ezek a felvetések. Erre valók a perek és a tárgyalótermek. Wendy Tynes magánember, rá nem ugyanazok a szabályok vonatkoznak, mint egy hivatalos személyre. Bírónő, nem zárhatja ki a számítógépet és a rajta talált fényképeket. Érvényes paranccsal végrehajtott házkutatás során találták. A legundorítóbb felvételekre a garázsban akadtak, az egyik polc mögött – a tanúnak esélye sem lett volna az alatt a néhány másodperc vagy perc alatt elrejtenie, amíg a házban tartózkodott.

Flair megrázta a fejét.

– Wendy Tynes betört a házba, a legjobb esetben is tisztázatlan okokból. Égett a villany? Mozgást látott? Ugyan már. Ráadásul alapos indítéka és lehetősége is volt a bizonyítékok elhelyezésére, manipulálására, sőt, tudta, hogy Dan Mercer házát hamarosan át fogják kutatni. Rossz fának férges a gyümölcse: bármilyen bizonyítékot, amit a házban találtak, azonnal meg kell semmisíteni.

– Wendy Tynes magánember.

– Ez még nem jelenti azt, hogy neki mindent szabad. Könnyedén elhelyezhette a laptopot és azokat a fényképeket.

– Ezt majd megvitatjuk az esküdtszék előtt.

– Bírónő, a házban talált anyagok perdöntőek lehetnek. Wendy Tynes, tanúvallomása alapján, aligha tekinthető magánembernek. Többször is rákérdeztem, milyen kapcsolat fűzi az ügyészi hivatalhoz. Saját bevallása szerint nekik dolgozott.

Lee Portnoi arca paprikavörös lett.

– Ez nevetséges, bírónő. Mostantól minden riporter, aki bűnügyről tudósít, a rendfenntartó erők kötelékébe tartozik?

– Saját bevallása szerint Wendy Tynes szoros kapcsolatban állt az ön hivatalával, Mr. Portnoi. Ha akarja, visszakereshetjük a jegyzőkönyvben, amikor azt mondta, hogy jelen volt egy rendőr, illetve az ügyészi hivatalt is értesítette az akcióról.

– Ettől még nem lesz hivatalos személy.

– Ez már csak játék a szavakkal, és ezt Mr. Portnoi is nagyon jól tudja. Hivatala Wendy Tynes nélkül nem tudott volna vádat emelni védencem ellen. Az egész ügy, és minden bűncselekmény, amivel védencemet vádolják, azzal kezdődött, hogy egy tévéműsor kedvéért kelepcébe csalták. Wendy Tynes közreműködése nélkül házkutatási parancsot sem kaptak volna.

Portnoi átvágott a tárgyalótermen.

– Bírónő, a tanú valóban kapcsolatba lépett hivatalunkkal, de ilyen alapon minden szemtanú, akit kihallgatunk, vagy bárki, aki feljelentést tesz, az ügyészi hivatalnak dolgozik…

– Eleget hallottam – szakította félbe Howard bírónő. Kalapácsával az asztalra csapott, és felállt. – Hamarosan ismertetem a döntésemet.

MÁSODIK FEJEZET

– Ezt jól megszívtuk – mondta Wendy Portnoinak a folyosón.

– Nyugi, a bírónő nem fogja kizárni a bizonyítékokat.

Wendy ebben nem volt olyan biztos.

– Bizonyos szempontból jól alakultak a dolgok – folytatta az ügyész.

– Ezt meg hogy érti?

– Ez az ügy túlságosan nagy horderejű ahhoz, hogy megsemmisítsék a bizonyítékokat – mondta Portnoi a másik oldal felé intve. – Flair viszont felfedte a kártyáit, most már tudjuk, milyen taktikával akarja megnyerni a pert.

Nem messze tőlük Jenna Wheeler, Dan Mercer volt felesége nyilatkozott egy rivális tévériporternek. Hiába gyűltek a bizonyítékok Dan ellen, Jenna továbbra is kitartott exe ártatlansága mellett, határozottan állítva, hogy az ellene felhozott vádak koholmányok. Ennek a hozzáállásnak köszönhetően, ami Wendy számára egyszerre tűnt csodálatra méltónak és naivnak, Jenna gyakorlatilag kitaszítottá vált a városban.

Kicsit távolabb Flair Hickory pózolt a riporterek gyűrűjében. Az újságírók imádták, természetesen – Wendy sem volt kivétel, amikor még bírósági tárgyalásairól közvetített. Flair újraértelmezte a hivalkodóan feltűnő viselkedést. Most azonban, némileg távolabbról nézve, Wendy látta testtartásában a könyörtelenséget is.

Wendy összeráncolta a homlokát.

– Nekem nem úgy tűnik, mintha Flair Hickoryt bárki is bolonddá tudná tenni.

Flair megnevettette a hízelgő sajtósokat, megpaskolt néhány vállat, majd hátat fordított nekik. Amikor egyedül maradt, Wendy legnagyobb meglepetésére, Ed Grayson lépett az ügyvédhez.

– Ajaj – mondta Wendy.

– Mi az?

Wendy állával a folyosó vége felé bökött. Portnoi követte a tekintetét. Grayson nagydarab férfi volt, rövidre nyírt őszes hajjal. Elállta Flair Hickory útját. A két férfi farkasszemet nézett. Grayson egyre közelebb hajolt az ügyvédhez, de Flair nem lépett hátra.

Portnoi elindult feléjük.

– Mr. Grayson?

Az arcukat már csak néhány centiméter választotta el egymástól. Grayson a hang irányába kapta a fejét. Portnoira meredt.

– Minden rendben? – kérdezte Portnoi.

– Tökéletesen – felelte Grayson.

– Mr. Hickory?

– Ne aggódjon, ügyész úr, csak dumcsizunk egy kicsit.

Grayson tekintete találkozott Wendyével, és a nőnek ezúttal sem tetszett, amit lát.

– Nos, Mr. Grayson, ha végeztünk, akkor…

Grayson nem mondott semmit. Hickory sarkon fordult, és elment. Grayson megindult Portnoi és Wendy felé.

– Tehetek önért valamit? – kérdezte Portnoi.

– Nem.

– Megkérdezhetem, miről beszélgettek Mr. Hickoryval?

– Megkérdezheti. – Grayson Wendyre pillantott. – Gondolja, hogy a bírónő bevette a meséjét?

– Ez nem mese – felelte Wendy.

– De nem is a színtiszta igazság, ugye?

Ed Grayson választ sem várva megfordult, és faképnél hagyta őket.

– Ez meg mi a fene volt? – kérdezte Wendy.

– Fogalmam sincs – mondta Portnoi. – De ne aggódjon miatta. És Flair miatt se. Jó ügyvéd, de ezt a menetet nem fogja megnyerni. Menjen haza, és töltsön magának egy italt. Minden rendben lesz.

Wendy nem ment haza. A secaucusi tévéstúdióhoz hajtott, ami a Meadowlands Sportcsarnok szomszédságában állt. Nem valami épületes látvány. Az ingoványos láp nagyokat nyögött az állandó építkezések súlya alatt. Megnézte az e-mailjeit, és talált egy üzenetet a főnökétől, Vic Garrett-től. Valószínűleg a leghosszabb e-mail, amit valaha kapott Victől: AZONNAL GYERE BE!

Wendy az órára pillantott: délután fél négy. A fia, Charlie, a Kasselton High School végzős diákja, valószínűleg már hazaért. A mobilján hívta, mert az otthoni telefonra sosem reagált. Charlie a negyedik csörgésre vette fel.

– Mi van? – szólt bele szokás szerint.

– Otthon vagy? – kérdezte Wendy.

– Ja.

– Mit csinálsz?

– Semmit.

– Van leckéd?

– Egy kicsi.

– Már megcsináltad?

– Meg fogom.

– Miért nem csinálod meg most?

– Csak egy kevés van. Max tíz perc.

– Éppen erről beszélek én is. Ha olyan kevés, csináld meg most, és gyorsan túl leszel rajta.

– Majd később megcsinálom.

– De mit csinálsz most?

– Semmit.

– Akkor mire vársz? Miért nem csinálod meg most?

Új nap, régi vita. Charlie végül beleegyezett, hogy „nemsokára” megcsinálja, ami nagyjából annyit tett: „ha azt mondom, nemsokára, talán abbahagyod a nyaggatást”.

– Hét körül otthon leszek – mondta Wendy. – Vigyek kínai kaját?

– A Bamboo House-ból – vágta rá Charlie.

– Oké. Négykor etesd meg Jersey-t.

Jersey a kutyájuk volt.

– Oké.

– Ne felejtsd el.

– Jól van.

– És csináld meg a leckédet.

– Szia.

Katt.

Wendy vett egy nagy levegőt. Charlie tizenhét éves volt, végzős középiskolás, és Wendy néha úgy érezte, hogy az agyára megy. Túl voltak az egyetemvadászat nevű társasjátékon, amibe a kertvárosi szülők harmadik világbeli diktátorokat megszégyenítő könyörtelenséggel vetik bele magukat, és Charlie-nak végül a pennsylvaniai Lancasterbe sikerült felvételt nyernie, a Franklin & Marshall Egyetemre. Mint minden tinédzser, Charlie is be volt rezelve a küszöbönálló nagy változástól, de korántsem annyira, mint az anyja. Wendynek gyönyörű, barátságtalan, bosszantó fián kívül senkije sem volt. Tizenkét éve éltek ketten, egyedülálló anyuka az egy szem fiával, a nagy fehér kertvárosban. Gyorsan röpültek az évek, mint mindig, ha gyerekekről van szó. Wendy természetesen nem akarta elengedni Charlie-t. Esténként szótlanul nézte álmában ezt a bosszantó tökéletességet, és négyéves kora óta minden áldott nap azért könyörgött, hogy semmi ne változzon, az ő gyönyörű fia egy nappal se legyen idősebb, maradjon meg ilyennek, ne hagyja még el.

Mert tudta, hogy hamarosan egyedül marad.

Újabb e-mail ugrott fel a képernyőjén. Ezt is a főnöke, Vic Garrett küldte: MIT NEM ÉRTESZ AZON, HOGY „AZONNAL GYERE BE”?

A válaszgombra kattintott, és gyorsan bepötyögte: „Megyek.”

Mivel Vic irodája a folyosó másik végén volt, az egész kommunikáció meglehetősen értelmetlennek és idegesítőnek tűnt, de ez már csak egy ilyen világ. Charlie-val sokszor még házon belül is SMS-ben üzentek egymásnak. Amikor túl fáradt volt kiabálni, inkább írt neki: „Ideje lefeküdni”, „Engedd ki Jersey-t” vagy „Elég a számítógépezésből, inkább olvass”.

Wendy tizenkilenc évesen másodéves volt a Tufts Egyetemen, amikor terhes lett. Elment egy kollégiumi bulira, és miután túl sokat ivott, összejött John Morrow-val, az egyetemi focicsapat irányítójával, aki teljesen egyértelműen „nem volt az esete”. Wendy liberális értelmiségi újságírónak tartotta magát, szűk fekete ruhákat hordott, kizárólag alternatív rockot hallgatott, felolvasóestekre és Cindy Sherman-kiállításokra járt. A szív azonban máshogy működik. Megkedvelte a jóképű futballistát. Ugyan mi baj lehet belőle? Eleinte nem volt semmi komoly. Összejöttek, aztán hol együtt voltak, hol nem, jártak is, meg nem is. Ez nagyjából egy hónapja ment így, amikor Wendy rájött, hogy terhes.

Ízig-vérig modern nőként Wendy tisztában volt vele, hogy a döntést neki és csak neki kell meghoznia. Két és fél éve volt még hátra a tanulmányaiból, újságírói karrierje éppen kezdett beindulni, egyszóval az időzítés ennél rosszabb nem is lehetett volna, de ez csak még egyértelműbbé tette a választ. Felhívta Johnt, és azt mondta:

– Beszélnünk kell.

A fiú belépett a szűk szobába, és Wendy megkérte, hogy üljön le. John a babzsák fotelt választotta. Komikusan nézett ki, ahogy százkilencvenhét centis magasságával belesüppedt a kényelmesnek nem igazán nevezhető ülőalkalmatosságba. Hallotta Wendy hangján, hogy valami komoly dologról van szó, ezért igyekezett ünnepélyes arcot vágni, amitől úgy festett, mint egy kisfiú, aki felnőttet játszik.

– Terhes vagyok – kezdte Wendy jól felépített beszédét, amit két napja gyakorolt. – Ami történni fog, az az én döntésem, és bízom benne, hogy tiszteletben tartod.

Wendy beszéd közben járkálni kezdett fel-alá a kicsiny szobában, és igyekezett a legtárgyilagosabb hangján folytatni. Már közeledett a végkifejlethez, amelyben megköszöni Johnnak, hogy eljött, majd további sok sikert kíván neki az életben. Akkor megkockáztatott egy pillantást felé.

John Morrow döbbenten meredt rá, ragyogó kék szemében könnyek csillogtak, amikor megszólalt:

– De én szeretlek, Wendy.

Wendy nevetni akart, de elsírta magát, mire John kikászálódott abból az átkozott babzsák fotelből, letérdelt, és ott helyben megkérte a kezét. Wendy nevetve-zokogva igent mondott, és bár gyakorlatilag mindenki óva intette őket, összeházasodtak. Senki nem bízott benne, hogy sokáig együtt lesznek, a következő kilenc év mégis úgy telt el, mint egy álom. John Morrow kedves volt, gondoskodó, gyengéd, hűséges, jóképű, szellemes, okos és figyelmes. Igazi társnak bizonyult, a szó minden értelmében. Mindketten harmadévesek voltak, amikor Charlie megszületett. Két évvel később sikerült annyi pénzt összekaparniuk, hogy kifizessék egy kis ház kezdőrészletét Kasselton egyik forgalmas útja mentén. Wendy munkát kapott egy helyi tévécsatornánál. John a doktorijára készült pszichológiából. Sínen voltak.

Aztán, egyik pillanatról a másikra, John meghalt. A kis házban azóta csak Wendy és Charlie lakott, szívükben jókora űrrel.

Kopogott Vic ajtaján, és bedugta a fejét.

– Csengetett, Mylord?

– Hallottam, hogy elkenték a szádat a bíróságon – mondta a főnöke üdvözlés helyett.

– Támogatás – felelte Wendy. – Ezért szeretek itt dolgozni. Mert érzem a feltétlen támogatást a vezetőség részéről.

– Ha támogatást akarsz, vegyél egy melltartót.

Wendy összeráncolta a homlokát.

– Te is tudod, hogy ennek semmi értelme.

– Igen, tudom. Megkaptam az üzenetedet, a legújabbat a rendszeresen ismétlődő üzeneteid közül, amelyben a megbízásokra panaszkodsz.

– Ezeket nevezed te megbízásnak? Az elmúlt két hétben tudósítottam egy gyógynövény-bolt megnyitójáról meg egy férfisálakat felvonultató divatbemutatóról. Szeretnék megint valami olyan munkát, aminek legalább némi köze van az emberek életéhez.

– Álljunk csak meg egy pillanatra. – Vic a füléhez emelte a kezét, mintha rosszul hallana. Alacsony férfi volt, hatalmas, ágyúgolyószerű pocakkal. Az arca görényére emlékeztetett, de csak akkor, ha egy nagyon ronda görényről van szó.

– Mi az? – kérdezte Wendy.

– Most jön az a rész, amikor kirohanást intézel az igazságtalan bánásmód ellen, amit dögös bombázóként el kell tűrnöd ebben a férfiak uralta szakmában, és a fejemhez vágod, hogy csak azért tartalak, hogy legeltethessem rajtad a szememet?

– Ha megtenném, az hozzásegítene néhány értelmesebb megbízáshoz?

– Nem – felelte Vic. – Tudod, mi segítene hozzá?

– Nagyobb dekoltázs élő adásban?

– Tetszik az ötlet, de most nem erre gondoltam. A helyes válasz: Dan Mercer börtönbe juttatása. Akkor kerülsz vissza a képernyőre, ha te leszel a hős, aki sittre vágta azt a pedofil rohadékot, nem pedig a túlbuzgó riporter, aki segített felmenteni.

– Segített felmenteni?

Vic megvonta a vállát.

– Ha én nem lennék, a rendőrség azt sem tudná, ki az a Dan Mercer.

Vic a vállához emelte képzeletbeli hegedűjét, és játszani kezdett rajta.

– Ne légy már ekkora seggfej, Vic!

– Behívjam néhány kollégádat egy csoportos ölelésre? Esetleg fogjuk meg egymás kezét, és énekeljünk el egy vidám gospelt?

– Talán azután, hogy befejeztétek a recskázó versenyt.

– Aú, ez fájt.

– Tudja valaki, hol bujkál Dan Mercer? – kérdezte Wendy.

– Nem. Két hete nem látta senki.

Wendy nem igazán tudta, mire vélni. Azt hallotta, hogy Dan elmenekült a halálos fenyegetések miatt, de azt furcsának találta, hogy ma nem jelent meg a bíróságon. Már nyitotta a száját, hogy folytassa a kérdezősködést, amikor Vic asztalán megszólalt az intercom.

A férfi csendre intette az ujjával, majd megnyomta az intercom gombját.

– Igen?

A recepciós hangja halk volt és távoli.

– Marcia McWaid van itt, önnel akar beszélni.

Ez beléjük fojtotta a szót. Marcia McWaid és Wendy egy városban éltek, alig egy mérföldre laktak egymástól. Három hónappal ezelőtt McWaidék tizenhét éves lánya, Haley – Charlie iskolatársa – kimászott a hálószobája ablakán, és nyomtalanul eltűnt.

– Van valami új fejlemény a lánya ügyében? – kérdezte Wendy.

Vic megrázta a fejét.

– Éppen ellenkezőleg – felelte. Mindketten érezték, hogy reménytelen a helyzet. Két, talán három hétig Haley McWaid eltűnése nagy sztorinak számított – elrabolták? megszökött? –, a képernyő alján folyamatosan tájékoztatták a nézőket az ügy állásáról, miközben „szakértők” próbálták rekonstruálni a történteket. De semmilyen sztori, legyen az bármilyen szenzációs, nem képes életben maradni utánpótlás nélkül. Isten a megmondhatója, hogy a média mindent elkövetett. Az összes pletykának utánajártak, a fehér rabszolgatartástól a sátánimádó szektákig, de ebben a szakmában a „nincs hír” egyenlő a „rossz hírrel”. Van abban valami szívszaggató, hogy az érdeklődésünket csak ilyen rövid ideig lehet fenntartani, és hibáztathatjuk ezért a médiát, de végeredményben a nézők diktálják, hogy mi kerüljön adásba. Ha az emberek követnek egy sztorit, az adásban marad. Ha nem, akkor a rendszer új, csillogó játékot keres a közvélemény elkápráztatására.

– Akarod, hogy beszéljek vele? – kérdezte Wendy.

– Nem, majd én. Ezért kapom a nagy lét.

Vic kihessegette az irodából. Wendy végigballagott a folyosón. Még éppen időben fordult hátra, hogy lássa Marcia McWaidet megérkezni Vic ajtajához. Wendy nem ismerte személyesen Marciát, de néha látta a Starbucksban, az iskola előtt vagy a helyi videotékában. Logikusnak tűnne azt mondani, hogy a vidám anyuka – akin, bárhova ment, mindig lógott egy gyerek – tíz évet öregedett az elmúlt három hónapban. De nem így volt. Marcia még mindig csinos, vonzó nő volt, nem látszott idősebbnek a koránál, de a mozdulatai mintha lelassultak volna, mintha az arcvonásaira cukormázat öntöttek volna. Marcia McWaid megfordult, találkozott a tekintetük. Wendy biccentett, próbált mosolyt erőltetni az arcára. Marcia elfordult, és belépett Vic irodájába.

Wendy visszament az íróasztalához, és felvette a mobilját. Marcia McWaidre gondolt, az ideális anyukára jóképű férjjel, gyönyörű családdal, és hogy milyen törékeny ez az egész, milyen könnyen odaveszhet minden egy szempillantás alatt. Felhívta Charlie-t.

– Mi van?

Fia türelmetlen hanghordozása azonnal megnyugtatta.

– Megcsináltad már a leckét?

– Nemsokára.

– Jól van – mondta Wendy. – Még mindig azt akarod, hogy a Bamboo House-ból vigyek vacsorát?

– Ezt már egyszer megbeszéltük, nem?

Lerakták. Wendy hátradőlt a széken, és felrakta a lábát az asztalra. Nyakát nyújtogatva bámulta az ablakból nyíló, végtelenül nyomasztó kilátást. Megcsörrent a telefonja.

– Halló?

– Wendy Tynes?

Amint meghallotta a hangot, a lába azonnal visszazuhant a padlóra.

– Igen?

– Itt Dan Mercer. Találkoznunk kell.

HARMADIK FEJEZET

Wendy néhány másodpercig csak hallgatott.

– Találkoznunk kell – ismételte Dan Mercer.

– Nem vagyok kicsit túlkoros magához, Dan? Már menstruálok, és a mellem is kifejlődött.

Wendy mintha sóhajt hallott volna a vonal másik végéről.

– Nagyon cinikusan viselkedik, Wendy.

– Mit akar?

– Van néhány dolog, amit tudnia kell – mondta Dan.

– Például?

– Például azt, hogy itt semmi sem az, aminek látszik.

– Maga egy beteg, undorító perverz, aki zseniális ügyvédet fogadott. Én így látom a helyzetet.

De miközben kimondta, Wendy érezte a bizonytalanságot a saját hangjában. Vajon ez elég ahhoz, hogy kételyei támadjanak? Úgy ítélte meg, hogy nem. A bizonyítékok nem hazudnak. Ezt alaposan megtanulta mind a magánéletben, mind szakmában. Igazság szerint az úgynevezett női megérzései általában szart sem értek.

– Wendy?

Nem felelt.

– Ártatlan vagyok. Valaki átvert minket.

– Aha. Nagyon eredeti, Dan. Azonnal hívom a gyártásvezetőt, hogy jelenjen meg a képernyő alján: „Szenzációs új fejlemény: a perverz pedofil ártatlannak vallja magát.”

Csönd. Wendy egy pillanatig attól félt, hogy elveszítette a férfit, és az leteszi. Ostobaság volt így kifiguráznia. Nyugi. Beszélj hozzá. Barátkozz össze vele. Szedj ki belőle valamit. Csald tőrbe.

– Dan?

– Hiba volt felhívnom magát.

– Hallgatom. Azt mondta, valaki átverte?

– Jobb lesz, ha lerakom.

Wendy tiltakozni akart, átkozta magát, amiért túl messzire ment a szarkazmusával, de valami azt súgta neki, hogy a férfi csak manipulálni akarja. Nem először játszották már ezt, tavaly kezdődött, amikor interjút akart készíteni vele a munkájáról, majdnem egy évvel azelőtt, hogy tetten érte. Nem akart visszakozni, de elengedni sem akarta.

– Maga hívott – mondta végül.

– Tudom – felelte a férfi.

– Hajlandó vagyok meghallgatni.

– Találkozzunk. Csak mi ketten.

– Nem tartom túl jó ötletnek.

– Akkor felejtse el.

– Rendben, Dan, ahogy akarja. Találkozzunk a bíróságon.

Csönd.

– Dan?

A férfi hangja hátborzongató suttogássá vált.

– Fogalma sincs róla, igaz, Wendy?

– Miről nincs fogalmam?

Furcsa zajt hallott a készülékből, talán zokogást, de az is lehet, hogy nevetést. Telefonon keresztül nehéz eldönteni. Szorosabbra fogta a mobilját, és várt.

– Ha találkozni akar velem, e-mailben elküldöm a helyszínt – mondta végül Dan. – Holnap délután kettőkor. Egyedül jöjjön. Ha úgy dönt, hogy nem jön el, nos, akkor örülök, hogy megismerhettem.

Azzal lerakta.

Vic irodájának ajtaja nyitva állt. Wendy bekukkantott, és látta, hogy a főnöke éppen telefonál. Felemelte az ujját, jelezve Wendynek, hogy egy másodperc, aztán belevakkantott egy viszhallt a telefonba, és letette.

– Most beszéltem Dan Mercerrel – mondta Wendy.

– Felhívott?

– Igen.

– Mikor?

– Egy perce raktam le.

Vic hátradőlt a székén, és a pocakjára tette a kezét.

– Gondolom, elmondta.

– Azt mondta, ártatlan, valaki átverte, és találkozni akar velem. – Wendy látta a főnöke arcán, hogy valami nem stimmel. – Mi az? Van még valami?

Vic felsóhajtott.

– Ülj le.

– Ajaj – mondta Wendy.

– Ajaj bizony.

Leült.

– A bírónő kihirdette a döntését. A házban talált bizonyítékokat nem lehet felhasználni a per során, és a sajtó, illetve a mi közvetítésünk elfogultsága miatt az összes vádat ejtette.

Wendy szívverése kihagyott egy ütemet.

– Kérlek, mondd, hogy viccelsz.

Vic nem válaszolt. Wendy behunyta a szemét, érezte, hogy a világ remegni kezd körülötte. Most már értette, honnan tudta Dan, hogy el fog menni a találkozóra.

– És most mi lesz? – kérdezte.

Vic még mindig nem szólt semmit.

– Ki vagyok rúgva?

– Igen.

– Ilyen egyszerűen?

– Tulajdonképpen igen. Gazdasági válság van. Az öltönyösök odafent amúgy is le akartak építeni néhány embert. – Megvonta a vállát. – Ugyan ki mással kezdenék?

– Lenne néhány ötletem.

– Nekem is, de ők nem értékcsökkent áruk. Sajnálom, szivi, de így megy ez. A HR majd elintézi a papírmunkát. Még ma össze kell pakolnod a holmidat. Nem akarnak többet az épületben látni.

Wendy tompának érezte magát, lába elzsibbadt. Nagy nehezen felállt.

– Legalább harcoltál értem?

– Csak akkor harcolok, ha van esélyem győzni. Egyébként mi értelme volna?

Wendy várt. Vic lesütötte a szemét, és úgy tett, mintha fontos dolga lenne. Majd anélkül, hogy felnézett volna, megkérdezte:

– Most valami gyengéd búcsújelenetre vársz?

– Nem – felelte Wendy. Majd némi gondolkodás után hozzátette: – Talán.

– Találkozol Mercerrel? – kérdezte Vic.

Wendy visszafordult az ajtóból.

– Igen.

– Légy óvatos!

Mosolyt erőltetett az ajkára.

– Rémlik, hogy anyám is valami ilyesmit mondott, mielőtt elkezdtem az egyetemet.

– Ha jól tudom, nem fogadtad meg a tanácsát.

– Így igaz.

– Hivatalosan, mivel már nem dolgozol itt, azt kellene tanácsolnom, hogy tartsd távol magad Dan Mercertől.

– És nem hivatalosan?

– Ha sikerül rábizonyítanod… nos, egy hős sokkal könnyebben talál munkát, mint egy vesztes.

A házban néma csönd volt, amikor Wendy hazaért, de ez nem jelentett semmit. Fiatalkorában a szülei mindig tudták, ha otthon van, mert hangosan dübörgött a zene a magnójából. Manapság a gyerekek a nap huszonnégy órájában fülhallgatóval a fülükben közlekednek. Majdnem biztosra vette, hogy Charlie is a számítógép előtt ül, bedugott füllel. Azt se venné észre, ha kigyulladna a ház.

Ennek ellenére Wendy teli torokból elüvöltötte magát:

– Charlie!

Nem érkezett válasz. Így ment ez legalább három éve.

Wendy öntött magának egy italt – gránátalma vodkát egy csipetnyi lime-mal –, és lerogyott a kopott huzatú bőrfotelba. John kedvenc fotelja volt, és igen, biztosan van abban valami beteges, hogy még mindig nem dobta ki, és a nap végén ebben üldögélve hörpöli az italát, de akkor is megnyugtatónak találta.

Wendy egészen mostanáig azon aggódott, hogyan fogja fizetni Charlie tandíját a jelenlegi fizetéséből. Most már nincs min aggódnia, mert munkanélküliként esélye sincs rá. Ivott még egy kortyot, kinézett az ablakon, és azon tűnődött, merre tovább. Senki nem fogja alkalmazni, mivel, ahogy Vic a maga tapintatosságával rámutatott, értékcsökkent áruvá vált. Eltűnődött, milyen más munkát tudna végezni, de rá kellett jönnie, hogy nem rendelkezik egyéb piacképes tudással. Felületes, rendetlen, nehezen kezelhető, és nem igazi csapatjátékos. A munkahelyi jellemzése valószínűleg így szólt volna: „Nem tud együttműködni másokkal.” Oknyomozó riporterként ez belefér. De gyakorlatilag sehol máshol nem.

Átnézte a postát, és meglátta a harmadik levelet Ariana Nasbrótól. Összerándult a gyomra. Keze remegni kezdett. Semmi szükség rá, hogy kibontsa a levelet. Két hónappal ezelőtt elolvasta az elsőt, és kis híján elhányta magát. Két ujja közé csippentette a borítékot, mintha fertőző lenne, kiment vele a konyhába, és a szemétkosárba dobta.

Hála Istennek, Charlie soha nem nézi át a postát. Természetesen ő is tudja, kicsoda Ariana Nasbro. Tizenkét évvel ezelőtt Ariana Nasbro ölte meg Charlie apját.

Felment a lépcsőn, és bekopogott Charlie ajtaján. Semmi válasz, de azért benyitott.

A fiú bosszúsan fölnézett, és levette a fülhallgatót.

– Mi van?

– Megcsináltad a leckédet?

– Most akartam elkezdeni.

Charlie, hogy lefegyverezze az anyját, felvillantotta elbűvölő mosolyát. Mintha az apját látnám, gondolta Wendy, ki tudja, hányadszor. Már nyitotta a száját, hogy újra nyaggatni kezdje a házi feladat miatt, de az utolsó pillanatban meggondolta magát. Ugyan mi értelme van? Minek vitatkozni ezeken az apróságokon, amikor olyan gyorsan repül az idő, és Charlie hamarosan elmegy?

– Megetetted Jersey-t? – kérdezte.

– Ööö…

Wendy az égre emelte a szemét.

– Nem számít, majd én megetetem.

– Anya?

– Igen?

– Hoztál kaját a Bamboo House-ból?

Vacsora. Megfeledkezett róla.

Charlie őt utánozva az égre emelte a tekintetét.

– Ne gúnyolódj. – Előre eldöntötte, hogy nem mondja el neki a rossz hírt, kivárja a megfelelő alkalmat, de váratlanul meghallotta a saját hangját: – Kirúgtak.

Charlie szótlanul meredt rá.

– Hallod, amit mondok?

– Igen – felelte a fiú. – Szívás.

– Az.

– Elmenjek vacsoráért?

– Az jó lenne.

– Ööö, de azért ki tudod még fizetni, ugye?

– Egyelőre igen. Ez még belefér.

NEGYEDIK FEJEZET

Marcia és Ted McWaid este hatkor érkeztek meg a középiskola előadótermébe. Haley kilencvenhárom napja tűnt el. De az élet megy tovább: ma este tartották a Nyomorultak premierjét a Kasselton High School diákjainak előadásában. Középső gyermekük, Patricia több szerepben is feltűnt: a negyedik bámészkodó, a hatodik diák és a sokak által áhított második utcalány szerepét is rá osztották. Amikor Ted először meghallotta, még Haley eltűnése előtt, állandóan ezzel viccelődött. Majd büszkén eldicsekszik a barátainak, mondta, hogy az ő tizennégy éves lánya lesz a második utcalány. De azok a napok már elmúltak – más időben történt, más emberekkel, egy másik világban.

Moraj futott végig az előadóterem közönségén, amikor beléptek. Senki sem tudta, hogyan viselkedjen velük. Marcia érzékelte, de nem érdekelte.

– Innom kell egy kis vizet – mondta.

Ted bólintott.

– Addig foglalok helyet.

Marcia végigsétált a folyosón, egy pillanatra megállt a csapnál, majd folytatta útját. A következő sarkon balra fordult. A folyosó végén takarító dolgozott. Fülhallgatót viselt, fejével lazán bólogatott a zene ütemére; ha észre is vette Marciát, semmi jelét nem adta.

Marcia felment a lépcsőn a másodikra. Itt már halványabbak voltak a fények. Léptei visszhangot vertek a néma folyosón, ahol napközben csak úgy pezsgett az élet. Nincsen szürreálisabb, kihaltabb, üresebb hely, mint egy iskolai folyosó éjjel.

Marcia hátrapillantott a válla fölött, de egyedül volt. Meggyorsította lépteit, tudta, hová megy.

A Kasselton High a nagyobb középiskolák közé tartozott, közel kétezer diák járt a négy évfolyamra. A négyszintes épület – mint sok más, folyamatosan gyarapodó város iskolája – inkább volt egymáshoz tapasztott bővítmények sorozata, mint egységes építmény. Az eredeti, egykor bűbájos téglaépület későbbi hozzátoldásai arról árulkodtak, hogy az igazgatókat jobban érdekelte a hasznosság, mint a harmónia. Az eredmény kusza összevisszaság lett, ami leginkább egy kisgyerek LEGO-elemekből és fakockákból rakott építményére hasonlított.

Tegnap éjjel, a McWaidék otthonában uralkodó kísérteties csöndet csodálatos férjének, Tednek a nevetése törte meg. Kilencvenhárom napja most először nevetett fel őszintén. Obszcénnek tűnt a hang. Ted szinte azonnal el is hallgatott, nevetése elfojtott zokogásba fordult. Marcia meg akarta érinteni, hogy megvigasztalja a megkínzott férfit, akit annyira szeret. De képtelen volt rá.

Másik két gyerekük, Patricia és Ryan, látszólag jól kezelték Haley eltűnését, de a gyerekek könnyebben alkalmazkodnak a felnőtteknél. Marcia próbált rájuk koncentrálni, elhalmozni őket figyelmességével, de erre sem volt képes. Sokan biztos azt gondolnák, hogy túl nagy fájdalom érte. Természetesen volt benne igazság, de nem csak erről van szó. Elhanyagolta Patriciát és Ryant, mert minden gondolata Haley körül forgott, haza akarta hozni. Majd akkor, ha újra itthon lesz, bepótol mindent a másik kettővel, gondolta.

Csak Marcia nővére, Merilee, a népszerű mindentudó Great Neckből merte a szemébe mondani: „Foglalkozz a férjeddel meg a másik két gyerekeddel, és hagyd abba a siránkozást!” Amikor Marcia meghallotta ezt a szót – „siránkozás” –, legszívesebben orrba vágta volna Merilee-t, és azt mondta volna neki, fogja be a száját, és törődjön a saját családjával, mert mindenki tudja, hogy a fia, Greg, drogozik, a férje, Hal, pedig valószínűleg szeretőt tart. Patricia és Ryan remélhetőleg túl fogja tenni magát rajta, Merilee – és tudod, mi kell hozzá? Nem egy anya, aki ellenőrzi, hogy Ryan lacrosse-ütőjének el van-e szakadva a hálója, vagy hogy Patricia ünnepi ruhájának megfelelő-e az árnyalata. Nem, akkor lenne újra kerek és boldog a világuk, és csak akkor, ha a nővérük hazatérne.

Kizárólag akkor van esélyük a túlélésre, ha ez megtörténik.

De a szomorú igazság az, hogy Marcia nem Haley keresésével töltötte az egész napját. Próbálta, de borzalmas kimerültség lett úrrá rajta. Reggel nem akart kikelni az ágyból. Végtagjai elnehezültek. Még ez a különös zarándokút is nehezére esett a kihalt iskolai folyosón.

Kilencvenhárom nap.

Marcia a távolban meglátta Haley szekrényét. Néhány nappal az eltűnése után a barátai nekiálltak kidekorálni a fémajtót azoknak az útszéli kegyhelyeknek a mintájára, ahol valaki meghalt autóbalesetben. Fényképek, elhervadt virágok, keresztek és üzenetek borították a szekrényajtót. „Gyere haza, Haley!” „Hiányzol!” „Várunk rád.” „Szeretünk!”

Marcia megállt, kinyújtotta a kezét, és beállította a zár számkombinációját. Közben arra gondolt, Haley vajon hányszor végezhette el ezt a mozdulatot, hányszor vette ki a könyveit, tette be a táskáját alulra, akasztotta fel a kabátját, beszélgetett a barátnőivel, megvitatva a legutóbbi meccsüket, vagy éppen azt, melyik fiú tetszik nekik.

Hirtelen zajt hallott a folyosóról. Megfordult, és látta, hogy nyílik az igazgatói iroda ajtaja. Pete Zecher, az iskola igazgatója, lépett ki rajta, valószínűleg egy diák szüleivel. Marcia nem ismerte őket. Senki nem szólalt meg. Pete Zecher kezet nyújtott, de egyik szülő sem fogadta el. Sarkon fordultak, és gyors léptekkel a lépcső felé indultak. Pete Zecher megvárta, míg eltűnnek, majd fejét ingatva körülnézett.

Észrevette Marciát.

– Marcia?

– Szia, Pete.

Pete Zecher jó igazgató volt, ajtaja mindenki előtt nyitva állt, és bármikor hajlandó volt megszegni a szabályokat vagy szembemenni a tanárokkal, ha a gyerekek érdeke azt kívánta. Pete Kasseltonban nőtt fel, maga is ebbe a középiskolába járt, és gyerekkori álma vált valóra, amikor elfoglalhatta az igazgatói széket.

Elindult Marcia felé.

– Nem zavarok?

– Egyáltalán nem. – Marcia mosolyt erőltetett az arcára. – Csak el akartam menekülni a bámészkodók elől.

– Láttam a főpróbát – mondta Pete. – Patricia nagyszerű volt.

– Jó hallani.

Pete bólintott. Mindketten a szekrényre néztek. Marcia meglátott egy matricát „Kasselton Lacrosse” felirattal, alatta két keresztbe tett ütő. A kocsija hátsó szélvédőjén is ugyanilyen díszelgett.

– Mit akart ez a két szülő? – kérdezte Marcia.

Pete elmosolyodott.

– Szigorúan bizalmas.

– Ó, értem.

– Erről nem beszélhetek, de elmondhatok egy történetet. Természetesen csak egy kitalált történetet.

Marcia kíváncsian hallgatott.

– Középiskolás korodban ittál alkoholt? – kérdezte Pete.

– Mindig jó kislány voltam – felelte Marcia, és kis híján hozzátette: „mint Haley”. – De néha azért titokban megittunk egy-egy sört.

– Hogyan jutottatok hozzá?

– A sörhöz? A szomszédom nagybátyjának italboltja volt a városban. És te?

– Volt egy barátom, Michael Wind, aki jóval idősebbnek tűnt a koránál – mondta Pete. – Tudod, az a fajta srác, aki már hatodikos korában borotválkozik. Ő vette a piát. Manapság ez már nem működne. Mindenkinek elkérik az igazolványát.

– És mi köze ennek a kitalált történethez?

– Az emberek azt hiszik, hogy a gyerekek manapság hamis igazolvánnyal jutnak alkoholhoz. Erre is van példa, de mióta igazgató vagyok, mindössze öt ilyen esettel találkoztam. Az alkoholfogyasztás viszont nagyobb probléma, mint valaha.

– És akkor hogy jutnak hozzá a gyerekek?

Pete arra a pontra pillantott, ahol elvált a házaspártól.

– A szüleiktől.

– Elcsórják a bárszekrényből?

– Bár úgy lenne! A kitalált történetben szerepel egy házaspár, Milneréknek hívják őket. Rendes emberek. A férfi biztosítási ügynök. Az asszonynak van egy kis butikja Glen Rockban. Négy gyerekük van, kettő ide jár a suliba. Az idősebbik a baseballcsapatban játszik.

– És?

– És péntek este ez a kedves, gondoskodó házaspár vett egy hordó sört, és bulit tartott a baseballcsapatnak a házuk alagsorában. Két srác részegen tojással dobálta meg egyik társuk házát. Egy másik annyira berúgott, hogy majdnem ki kellett mosni a gyomrát.

– Várjunk csak. A szülők vették a sört?

Pete bólintott.

– És ezért hívtad be őket?

– Igen.

– Mit hoztak fel a mentségükre?

– A szokásos szöveget adták elő, ez a leggyakoribb kifogás: a srácok úgyis isznak, jobb, ha biztonságos körülmények között teszik. Milnerék nem akarják, hogy a kölykök bemenjenek New Yorkba, vagy valami más, kevésbé biztonságos helyre, és aztán esetleg ittasan üljenek autóba. Ezért inkább az alagsorban lokalizálták a csapatot, ahol nem tudnak komolyabb bajba kerülni.

– Van benne logika.

– Te megtennéd? – kérdezte Pete.

Marcia elgondolkodott.

– Nem. De tavaly elvittük Haley-t és egy barátnőjét Toscanába. A borpincékben megengedtük nekik, hogy ők is igyanak. Hiba volt?

– Olaszországban nem tiltja a törvény.

– Ez nem válasz, Pete.

– Szóval szerinted ezek a szülők nem követtek el hibát?

– De igen, méghozzá óriásit – felelte Marcia. – A kifogásuk pedig elég gyengének tűnik. Piát venni gyerekeknek? Ez nem arról szól, hogy biztonságban akarom tudni a fiamat. Sokkal inkább arról, hogy menő szülő akarok lenni. Hogy inkább a haverja legyek, mint az anyja vagy az apja.

– Egyetértek.

– Ugyanakkor – folytatta Marcia visszafordulva a szekrény felé – ki vagyok én, hogy szülői tanácsokat osztogassak?

Csönd.

– Pete?

– Igen?

– Mi a szóbeszéd?

– Nem értem, mire gondolsz.

– Dehogynem érted. Amikor beszélgettek róla – tanárok, diákok, akárki –, mit gondoltok, mi történt Haley-vel? Elrabolták vagy megszökött?

Ismét csönd. Marcia látta a férfin, hogy gondolkodik.

– Őszintén, Pete. És kérlek, ne akarj kíméletes lenni.

– Rendben.

– Szóval?

– Semmi másra nem hagyatkozhatok, csak a megérzéseimre.

– Tudom.

Plakátok sorakoztak a folyosó falán. Közeledett a ballagás. És az év vége. Pete Zecher szeme ismét Haley szekrényére tévedt. Marcia követte a tekintetét, és megpillantott egy fotót, amitől egy pillanatra elakadt a lélegzete. Őt leszámítva az egész család – Ted, Haley, Patricia és Ryan – Mickey egér mellett állt a Disney Worldben. Marcia készítette a képet Haley rózsaszín tokban tartott, lila virágos matricával ékesített iPhone-jával. Három héttel Haley eltűnése előtt jártak ott. A rendőrség futólag megvizsgálta a kirándulást, hátha ott találkozott valakivel, aki követte Haley-t hazáig, de a szál sehová nem vezetett. De Marciának most eszébe jutott, milyen jól érezte magát Haley, és a többi gyerek is – egy felhőtlen nap a családdal. A fotó spontán ötlet volt. Általában fél órát kellett sorban állni, hogy Mickey „autogramot” pecsételjen valakinek a könyvébe, de Haley észrevette, hogy az Epcot Center előtt ennél a Mickey egérnél senki nem áll sorba. Vidám mosoly terült szét az arcán, fogta testvéreit, és azt kiáltotta: „Gyerünk! Csináljunk gyorsan egy közös képet!” Marcia ragaszkodott hozzá, hogy majd ő fényképez, és emlékezett a feltoluló érzelmekre, amint családja, egész világa, boldogan körbeállja az óriási mesefigurát. Ahogy a képre pillantott, eszébe jutott az a tökéletes pillanat, és a szíve majd megszakadt Haley mosolya láttán.

– Az ember azt hiszi, ismeri a saját gyerekét – mondta Pete Zecher. – De mindnyájuknak vannak titkai.

– Még Haley-nek is?

Pete széttárta a karját.

– Nézz végig ezeken a szekrényeken. Tudom, hogy közhelyesen hangzik, de mindegyik egy gyereké, akinek álmai, vágyai vannak, és közben borzalmasan nehéz időszakon megy keresztül. A kamaszkor igazi háború, tele képzelt és valós feszültséggel. Meg kell felelniük a baráti társaságukban, az iskolában, a sportpályán – és mindezt úgy, hogy közben folyamatosan változnak, alakulnak, a hormonjaik pedig kiszámíthatatlanul működnek. Minden egyes szekrény egy zaklatott tinédzseré, aki napi hét órára be van zárva erre a helyre. Reál beállítottságú vagyok, és minden egyes alkalommal, amikor végigpillantok ezen a folyosón, a laboratóriumi kísérletek jutnak eszembe, amikor a részecskéket túlhevítik, és mindenáron menekülni akarnak.

– Szóval szerinted Haley elszökött? – kérdezte Marcia.

Pete Zecher még mindig a Disney Worldben készült fényképet nézte. Mintha ő sem tudná elszakítani a tekintetét Haley szívszaggató mosolyától. Amikor megfordult, könnyek csillogtak a szemében.

– Nem, Marcia, nem hiszem, hogy elszökött. Szerintem valami történt vele. Valami borzalmas.

ÖTÖDIK FEJEZET

Wendy felkelt, és bekapcsolta a paninikészítőt, ami igazából semmiben nem különbözött egy nagyméretű melegszendvicssütőtől vagy egy George Foreman Grilltől. Miután megvették, gyorsan a ház legfontosabb masinájává vált, Charlie-val gyakorlatilag paninin éltek. Bacont és sajtot rakott két szelet Trader’s Joe korpás búzakenyér közé, és rácsukta az átforrósodott fedőt.

Charlie szokás szerint úgy trappolt le az emeletről, mint egy túlsúlyos versenyló, amelyiknek patkó helyett üllőt erősítettek a lábára. Lerogyott a konyhaasztal mellé, és beszívta a szendvics illatát.

– Hányra mész dolgozni? – kérdezte az anyjától.

– Tegnap kirúgtak.

– Tényleg. Elfelejtettem.

A kamaszok önzése. De Wendy most még ezt is elbűvölőnek találta.

– El tudsz dobni a suliba? – kérdezte Charlie.

– Persze.

A Kasselton High előtt reggelente mindig torlódást okoztak a szülők, akik a csemetéiket az iskolába hozták. Wendyt néha az őrületbe kergette, más napokon viszont ez a reggeli utazás volt az egyetlen alkalom, amikor anya és fia nyugodtan beszélgethettek egymással. Nem zavartalanul, de ha az ember odafigyelt, elég információt fel tudott szedni. De ezen a napon Charlie egész úton lehajtott fejjel SMS-t írt. Egy árva szót sem szólt, ujjai elmosódott foltként cikáztak az apró billentyűzet fölött.

Amikor Wendy megállt, Charlie még mindig a telefonját nyomogatva kiszállt a kocsiból.

– Kösz, anya! – kiáltotta utána Wendy.

– Ja, bocsi.

Amikor Wendy befordult a saját utcájukba, észrevette, hogy egy autó parkol a háza előtt. Lelassított, megállt a kocsifelhajtón, és elővette a mobilját. Nem érzett veszélyt, de az ember sosem tudhatja. Bepötyögte a 911-et, majd ujját a zöld gomb fölött tartva kiszállt a kocsiból.

Egy férfi guggolt Wendy kocsijának hátsó lökhárítója mellett.

– Lapos a kereke – mondta.

– Segíthetek valamiben, Mr. Grayson?

Ed Grayson, az egyik áldozat édesapja, felállt, megtörölte a kezét, és a napfénytől hunyorogva így szólt:

– Bementem a stúdióba, magát kerestem. De valaki azt mondta, kirúgták.

Wendy nem felelt.

– Gyanítom, hogy a bíró döntése miatt.

– Tehetek önért valamit, Mr. Grayson?

– Elnézést akarok kérni azért, amit tegnap a tárgyalás után mondtam.

– Rendben, megtette.

– És ha van egy perce – folytatta Ed Grayson –, szeretnék beszélni magával.

* * *

Miután megkínálta egy itallal, amit a férfi visszautasított, Wendy leült a konyhaasztalhoz, és várt. Grayson néhány percig fel-alá járkált a helyiségben, majd váratlanul odahúzott egy széket Wendyhez, és leült alig egy méterre tőle.

– Először is szeretnék még egyszer bocsánatot kérni – mondta.

– Semmi szükség rá. Tudom, mit érez.

– Valóban?

Wendy nem válaszolt.

– A fiam neve E. J. vagyis Ed Junior, természetesen. Vidám kölyök volt. Imádott sportolni. A hoki volt a kedvence. Nekem fogalmam sincs arról a játékról. Én a kosárlabdán nőttem fel. De a feleségem, Maggie, Quebecben született. Az egész családja hokizik. A vérükben van. Ezért én is megtanultam szeretni. A fiam kedvéért. De E. J.-t most már nem érdekli a sport. A hokipályának már a látványától is kiborul. Semmi mást nem akar, csak otthon ülni.

Elhallgatott, és lesütötte a szemét.

– Sajnálom – mondta Wendy.

Csönd.

Wendy megpróbált témát váltani.

– Miről beszélt Flair Hickoryval?

– A védencének két hete nyoma veszett – felelte a férfi.

– És?

– Megpróbáltam kideríteni, hol lehet. De Mr. Hickory nem árulta el.

– És ezt meglepőnek tartja?

– Nem, igazából nem.

Újabb csönd.

– Szóval mit tehetek önért, Mr. Grayson?

Grayson a Timex karórája rugós szíjával kezdett játszani. Wendy apja is ilyet hordott, amíg élt. Mindig vörös csíkot hagyott a csuklóján, amikor levette. Különös, mikre emlékszik ennyi évvel a halála után.

– A maga műsora – szólalt meg Grayson. – Több mint egy évig hajkurászta a pedofilokat. Miért?

– Mit miért?

– Miért pont pedofilokat?

– Miért fontos ez?

Grayson mosolyogni próbált, de nem nagyon sikerült neki.

– Árulja el, kérem – mondta.

– Pédául a jó nézettség miatt.

– Persze, értem. De biztosan volt más oka is.

– Mr. Grayson…

– Ed.

– Maradjunk inkább a Mr. Graysonnál. Szeretném, ha rátérne végre a lényegre.

– Tudom, mi történt a férjével.

Csak így, minden figyelmeztetés nélkül. Wendy érezte, hogy fellobban benne a harag, de nem szólt semmit.

– Szabadlábon van, ugye tudja? Ariana Nasbro.

Összerezzent a név hallatán.

– Igen, tudom.

– Gondolja, hogy meggyógyult?

Wendy a levelekre gondolt, és megint felfordult tőlük a gyomra.

– Még az is lehet – folytatta Grayson. – Ismerek embereket, akik le tudtak állni. De ez nem igazán érdekli magát, ugye, Wendy?

– Semmi köze hozzá.

– Igaza van. De Dan Mercerről ez nem mondható el. Magának is van egy fia, ugye?

– Ehhez sincs semmi köze.

– Az olyanokról, min Dan, egy dolgot biztosan lehet tudni. Sosem gyógyulnak ki. – Közelebb hajolt, és oldalra billentette a fejét. – Ez is közrejátszott benne, Wendy?

– Miben?

– Hogy miért pedofilokat üldözött a műsorában. Egy alkoholista jó útra térhet. De egy pedofil soha. Nincs esélyük a megváltásra, így a megbocsátásra sem.

– Megtenne egy szívességet, Mr. Grayson? Ne analizáljon, ha kérhetem. Lószart se tud rólam.

Grayson bólintott.

– Igaza van.

– Térjen inkább a lényegre.

– Viszonylag egyszerű, amit mondani akarok. Ha Dan Mercert nem állítja meg valaki, újabb gyereket fog bántalmazni. Ez tény. Mindketten tisztában vagyunk vele.

– Ezt inkább a bírónőnek kellene mondania.

– Ő nem tud segíteni.

– És én igen?

– Maga riporter. Ráadásul jó riporter.

– Munkanélküli riporter.

– Egy okkal több, hogy segítsen.

– Miben segítsek?

Ed Grayson közelebb hajolt.

– Segítsen megtalálni, Wendy.

– Hogy megölhesse?

– Nem fogja abbahagyni.

– Ezt már mondta.

– De?

– De nem akarok részt venni a bosszúhadjáratában.

– Azt hiszi, bosszút akarok állni?

Wendy vállat vont.

– Ez nem a bosszúról szól – mondta Grayson halkan. – Ami azt illeti, éppen az ellenkezőjéről.

– Nem értem.

– Ez egy kiszámított, gyakorlatias döntés. Nem akarok esélyt hagyni neki. Biztosra akarok menni, hogy Dan Mercer soha többé nem bánt senkit.

– Azzal, hogy megöli?

– Tud más módszert? Nem a vérszomj vagy az erőszak vezérel. Emberek vagyunk, de ha valaki ilyesmire vetemedik – ha a saját génjei vagy elhibázott élete arra készteti, hogy bántson egy gyereket –, akkor a legemberibb tett az, ha végzünk vele.

– Ezt hívják önbíráskodásnak.

Ed Grayson majdnem elmosolyodott.

– Maga szerint Howard bírónő helyesen döntött?

– Nem.

– Akkor mégis ki lenne jobb bíró és esküdtszék nálunk?

Wendy ezen elgondolkodott.

– Tegnap, a tárgyalás után. Miért mondta, hogy hazudtam?

– Mert hazudott. Nem amiatt aggódott, hogy Mercer öngyilkos lesz. Azért ment be, mert attól félt, hogy megsemmisíti a bizonyítékokat.

Csönd.

Ed Grayson felállt, és a csaphoz lépett.

– Ihatok egy pohár vizet?

– Szolgálja ki magát. Poharat a bal oldali szekrényben talál.

A férfi levett egy poharat a polcról, és megnyitotta a csapot.

– Van egy barátom – mondta, miközben megtöltötte a poharat. – Kedves fickó, ügyvédként dolgozik, nagyon sikeres. Néhány évvel ezelőtt beszélgettünk, és kiderült, hogy az iraki háború lelkes támogatója. Elsorolta az összes érvet mellette, hogy az irakiak mennyire megérdemlik a szabadságot, meg a többi. Mire megkérdeztem tőle, hogy ugye van egy fiad? Igen, felelte, felvették a Wake Forestre. Tedd a szívedre a kezed, mondtam, feláldoznád ezért a háborúért? Azt kértem, nézzen őszintén a saját lelkébe. Ha Isten megjelenne, és egyezséget ajánlana, hogy az USA megnyeri a háborút, de cserébe a fia fejlövést kap és meghal. Csak ő. Senki más. Mindenki sértetlenül hazatér, de az ő fia meghal. Belemenne?

Ed Grayson nagyot kortyolt a pohárból.

– Mit felelt? – kérdezte Wendy.

– Maga mit felelne, Wendy?

– Nem vagyok háborúpárti ügyvéd.

– Micsoda körmönfont válasz – mosolyodott el Grayson. – Az igazság az, hogy ha igazán őszinték akarunk lenni önmagunkhoz, egyikünk sem menne bele egy ilyen egyezségbe. Senki nem áldozná fel a saját gyerekét.

– Gyerekek ezreit küldik háborúba mindennap.

– Persze, arra esetleg hajlandóak vagyunk, hogy harcolni küldjük őket, de nem meghalni. Nagy különbség van a kettő között, ha az ember nem hazudik önmagának. Hajlandóak vagyunk vállalni a kockázatot, mert igazából nem hisszük, hogy a gyerekünk meg fog halni. De ez más. Ez nem az a választás, amiről beszéltem.

Wendyre nézett.

– Most azt várja, hogy megtapsoljam? – kérdezte Wendy.

– Nem ért egyet velem?

– Szerintem ennek semmi köze a mi ügyünkhöz.

– Igen, talán igaza van, és nem jó a példa, ezt elismerem. De a mi számunkra mégis van egy eleme, ami nagyon is valóságos. Dan nem fogja még egyszer bántani a gyerekemet, a maga fia pedig már túl nagy hozzá. Futni hagyja csak azért, mert a fia már biztonságban van tőle? Ez feljogosít minket arra, hogy mossuk kezeinket? Csupán azért, mert nem a mi gyerekünk lesz a következő áldozat?

Wendy nem válaszolt.

Ed Grayson közelebb lépett.

– Ezt maga sem kívánhatja, Wendy.

– Akkor sem rajongok az önjelölt igazságosztókért.

– Itt most nem erről van szó.

– Nekem nagyon úgy tűnik.

– Akkor máshogy teszem fel a kérdést. – Grayson a szemébe nézett, és csak akkor folytatta, amikor megbizonyosodott róla, hogy Wendy figyel rá. – Ha visszamehetne az időben, és megtalálhatná Ariana Nasbrót…

– Ebből elég!

– Ha visszamehetne az első vagy a második alkalomhoz, amikor ittas vezetésen kapták…

– Azonnal fogja be a száját!

Ed Grayson elégedetten bólintott, mint aki elérte a célját.

– Azt hiszem, ideje indulnom. – Kilépett a konyhából, és a bejárati ajtó felé indult. – Gondolkodjon rajta, rendben? Csak ennyit kérek. Mi ketten ugyanazon az oldalon állunk, Wendy. Maga is tudja.

Ariana Nasbro.

Miután Grayson elment, Wendy próbált megfeledkezni arról az átkozott levélről a szemétkosárban.

Bekapcsolta az iPodját, és behunyta a szemét, hátha a zene megnyugtatja. Kiválasztotta a nyugtató válogatását, amelyben olyan számok szerepeltek, mint a Thriving Ivorytől az Angels on the Moon, William Fitzsimmonstól a Please Forgive Me vagy a High Heels and All David Berkeley előadásában. Nem segített, mert rá kellett jönnie, hogy mindegyik szám a megbocsátásról szól. Taktikát váltott, és elővette a rendszerint munkába menet hallgatott dalokat. Olyan gyerekkori kedvencekkel kezdte, mint a Shout a Tears for Fearstől, a First Night a The Hold Steadytől, de akadtak köztük újabb slágerek is, mint Eminemtől a Lose Yourself.

Ez sem működött. Képtelen volt kiverni a fejéből Ed Grayson szavait…

„Ha visszamehetne az időben, és megtalálhatná Ariana Nasbrót…”

Megtenné. Gondolkodás nélkül. Visszamenne az időben, felkutatná azt a ribancot, levágná a fejét, és örömtáncot járna Nasbro vonagló teteme mellett.

Szép gondolat.

Wendy megnézte az e-mailjeit. Dan Mercer ígéretéhez híven elküldte a találkozó helyszínét: délután kettőkor Wykertownban. Soha nem hallott még arról a városról. Beütötte a Google-be. Kocsival egy óra. Remek. Az órára pillantott. Délelőtt tíz volt.

Lezuhanyozott, és felöltözött. A levél. Az a rohadt levél. Lement a földszintre, beletúrt a szemetesbe, és megtalálta a sima fehér borítékot. Figyelmesen tanulmányozta a kézírást, mintha bármit is meg tudna állapítani belőle. Nem tudott. Levélbontó helyett egy konyhakéssel nyitotta ki. Két fehér, vonalas füzetlap esett ki belőle, az a fajta, amit Wendy is használt iskoláskorában.

Le sem ült, a mosogatónál állva olvasta végig Ariana Nasbro minden egyes borzalmas mondatát. Nem voltak benne meglepetések, sem igazi katarzis, csak ugyanaz a szenvelgő önsajnálat, amitől már hánynia kellett. Ezerszer ismételt közhelyek, modoros érzelgősség, elcsépelt kifogások… egyik sem hiányozhatott. Minden egyes mondat éles késként hasított Wendybe. Ariana Nasbro olyan szófordulatokat használt, mint „önértékelésem alapja”, „vezekelni akarok”, „értelmet keresek” vagy „elértem a mélypontot”. Szánalmas. Még ahhoz is volt bátorsága, hogy leírja „hogyan tanultam meg megbocsátani”, és írt ennek „a megbocsátásnak a csodájáról”, és hogy mennyire szeretné ezt „a csodát megosztani másokkal, olyanokkal, mint ön vagy Charlie.”

Wendynek a lélegzete is elakadt a haragtól, amikor meglátta, hogy ez a nőszemély a tollára merte venni a fia nevét.

„Én mindig alkoholista maradok” – jelentette ki Ariana Nasbro védőbeszédének vége felé. Már megint én. Én fogok, én akarok, én vagyok. A levél tele volt efféle fordulatokkal.

Én, én, én.

„Tudom, hogy én egy tökéletlen lény vagyok, aki nem méltó a megbocsátásra.”

Wendynek öklendeznie kellett.

Aztán eljutott a levél utolsó sorához.

„Ez a harmadik levelem. Szeretnék találkozni önnel, hogy megkezdődhessen a gyógyulás. Isten áldja. ”

Ha találkozni akarsz velem, gondolta Wendy, hát legyen. Méghozzá most azonnal.

Felkapta a slusszkulcsot, és a kocsijához száguldott. Beütötte a feladó helyén feltüntetett címet a GPS-be, és elindult a kigyógyulóban lévő alkoholisták számára létesített átmeneti otthon felé, ahol Ariana Nasbro jelenleg lakott.

Az átmeneti otthon New Brunswickben volt, nagyjából egy órányi kocsiútra, de Wendy olyan vadul nyomta a gázpedált, hogy alig negyven perc alatt odaért. Beállt a parkolóba, és beviharzott az épületbe. A recepciónál ülő nővel közölte, hogy Ariana Nasbróval akar beszélni. A nő arra kérte, hogy pár percre foglaljon helyet. Wendy köszönte, de inkább állva maradt.

Néhány másodperccel később megjelent Ariana Nasbro. Wendy hét éve, a tárgyalás óta nem látta, amikor emberölésért elítélték. Ariana akkor riadt, szánalmas egérkének tűnt, aki félénken pislog kócos barna haja alól, mintha minden pillanatban arra számítana, hogy váratlanul megütik.

A mostani, börtönviselt Ariana Nasbro azonban más volt. A haja rövid és ősz. Egyenes gerinccel járt, és állta Wendy tekintetét. Kezet nyújtott, és így szólt:

– Köszönöm, hogy eljött, Wendy.

Wendy ügyet sem vetett a kinyújtott kézre.

– Nem maga miatt jöttem el.

Ariana mosolyogni próbált.

– Van kedve sétálni egyet?

– Nem, Ariana. Nincs kedvem sétálni. Az első két levelére szándékosan nem reagáltam, de úgy látom, nem érti a célzást. Azt kérdezi bennük, hogyan tudna vezekelni.

– Igen.

– Azért vagyok itt, hogy elmondjam: ne zaklasson az önsajnálattól csöpögő Anonim Alkoholista-baromságával! Nem érdekel. Nem akarok megbocsátani, hogy maga megkezdhesse a gyógyulást, vagy bárminek is hívja. Leszarom, hogy jobban lesz-e vagy sem! Nem ez az első alkalom, hogy az AA-val próbálkozik, igaz?

– Nem – felelte Ariana Nasbro felemelt fejjel. – Nem ez az első alkalom.

– Kétszer próbálta már azelőtt is, hogy megölte a férjemet, ugye?

– Így van. – A nő hangja higgadt volt.

– Korábban is eljutott már a nyolcadik lépésig?

– Igen. De ez most más, mert…

Wendy felemelte a kezét, hogy beléfojtsa a szót.

– Nem érdekel. Az, hogy ezúttal esetleg más lesz, semmit nem jelent nekem. Nem érdekel sem a gyógyulása, sem a nyolc lépése. Ha igazán vezekelni akar, menjen ki az utcára, és ugorjon az első busz elé. Tudom, hogy ez durván hangzik, de ha megtette volna legutóbb, amikor eljutott a nyolcadik lépésig – ha valami szerencsétlen, akire ráöntötte ugyanezt az én-én-én szarságot, ezt tanácsolta volna megbocsátás helyett –, akkor talán időben meghalt volna, és John még most is élne. Lenne férjem, Charlie-nak pedig nem kellene apa nélkül felnőnie. Ez az, ami számít. Nem maga. Senkit nem érdekel, hogy hat hónapja józan. Magasról teszek a spirituális fejlődésére. Ha tényleg vezekelni akar, Ariana, akkor hagyja abba azt, hogy állandóan saját magával foglalkozik. Azt állítja, hogy meggyógyult? Teljesen meggyógyult, és száz százalékig biztos benne, hogy soha többé nem fog inni egyetlen kortyot sem?

– Soha nem lehet teljesen kigyógyulni belőle – felelte Ariana.

– Ja, a szokásos AA-baromság. Ki tudja, mit hoz a holnap, igaz? Éppen erről beszélek. Szóval ha vezekelni akar, akkor hagyjon fel a levélírással, ne járjon el a csoportterápiára, ne tűzze ki maga elé célként, hogy holnap is megpróbál józan maradni. Inkább tegye meg az egyetlen dolgot, ami garantálja, hogy soha többé nem öli meg egy gyerek apját: várja meg a következő buszt, és lépjen ki elé. Ha erre nem képes, akkor hagyjon békén engem meg a fiamat. Soha nem fogok megbocsátani. Soha az életben. Fogja már fel, mennyire önző és borzalmas dolog ezt kérnie tőlünk azért, hogy maga, éppen maga, meggyógyulhasson.

Azzal Wendy sarkon fordult, visszament a kocsijához, és beindította a motort.

Ariana Nasbróval végzett. Most jöhet Dan Mercer.

HATODIK FEJEZET

Marcia McWaid a kanapén ült a férje, Ted mellett. Szemben velük Frank Tremont, az Essex megyei ügyészi hivatal nyomozója, aki azért érkezett, hogy megtartsa szokásos heti beszámolóját eltűnt lányuk ügyének állásáról. Marcia tudta, mit fog mondani.

Frank Tremont mókusbarna zakót és kopott nyakkendőt viselt, ami úgy festett, mintha az elmúlt négy hónapot gombócba gyűrve töltötte volna egy szekrény alján. Hatvanas éveiben járt, közel a nyugdíjhoz, és őt is körüllengte az a mindent-láttam-már, világfájdalmas aura, ami mindenkit, aki túl hosszú ideje végzi ugyanazt a munkát. Amikor Marcia először érdeklődött utána, olyan pletykákat hallott, hogy Frank túl van már a fénykorán, és kapóra jön neki ez az ügy, amivel ellébecolhatja utolsó hónapjait a szolgálatban.

Marcia azonban semmi ilyesmit nem látott rajta, Tremont ezúttal is eljött, annyi hónap után még mindig felkereste őket, tartotta velük a kapcsolatot. Eleinte mások is jöttek vele, szövetségi ügynökök, eltűnt személyek felkutatásával foglalkozó szakértők, és a rendfenntartó erők egyéb figurái. Számuk fokozatosan csökkent az elmúlt kilencvennégy napban, míg végül csak ez a magányos, korosodó zsaru maradt a borzalmas öltönyében.

Kezdetben Marcia süteménnyel és kávéval kínálgatta a különböző hivatalos személyeket. Mostanra ehhez sem volt már ereje. Frank Tremont ült gyönyörű, kertvárosi otthonuk nappalijában, és Marcia tudta, azon töri a fejét, hogyan mondja meg a két szenvedő szülőnek, hogy még mindig nincs semmilyen új fejlemény a lányuk eltűnésével kapcsolatban.

– Sajnálom – szólalt meg Frank Tremont mintegy végszóra.

Marcia látta, hogy Ted hátradől. Férje felemelte a fejét, igyekezett kipislogni a könnyeket a szeméből. Marcia tudta, hogy Ted jó ember, csodás férfi, remek férj és apa. De az elmúlt három hónapban arra is rá kellett jönnie, hogy nem különösebben erős.

– És most mi lesz? – kérdezte Marcia tekintetét Tremontra szegezve.

– Folytatjuk a keresést – mondta.

– Hogyan? – kérdezte Marcia. – Úgy értem, mi mást lehet még tenni?

Tremont kinyitotta a száját, majd becsukta.

– Nem tudom, Marcia – felelte végül.

Ted McWaid szeméből kicsordultak a könnyek.

– Nem értem – mondta sokadszorra. – Hogyhogy nem találtak semmit?

Tremont várt.

– Itt ez a rengeteg új szerkezet, a technológia, az internet…

Ted hangja elcsuklott. Megrázta a fejét. Nem értette. Még mindig nem. Marcia igen. Nem így működnek a dolgok. Haley eltűnése előtt ők is tipikus, naiv amerikai család voltak, akiknek ismereteit a rendfenntartó erőkről (és beléjük vetett bizalmukat) hosszú évek tévénézése alapozta meg. A sorozatokban és a filmekben minden ügyet megoldanak. A jól fésült színészek mindig találnak egy hajszálat vagy bőrdarabot, amit elég a mikroszkóp alá tartani, és máris megvan a válasz, mielőtt letelne a műsoridő. De a valóságban ez nem így megy. Marcia most már tudta, hogy a valóság inkább az, amit a hírekben látni. Coloradóban például a mai napig nem találta meg a rendőrség a kis szépségkirálynő, JonBenet Ramsey gyilkosát. Marcia Elizabeth Smart nevére is emlékezett: a csinos, tizennégy éves kislányt a saját hálószobájából rabolták el egy éjszaka. A média felkapta az ügyet, még a csapból is ez folyt, az egész világ árgus szemekkel figyelte a rendőrséget, az FBI ügynökeit és azt a rengeteg „szakértőt”, akik centiméterről centiméterre átvizsgálták Elizabeth otthonát Salt Lake Cityben – mégis eltelt kilenc hónap úgy, hogy senkinek nem jutott eszébe kihallgatni az elmebeteg, istenkomplexusban szenvedő hajléktalan férfit, aki korábban a házban dolgozott, és akit Elizabeth nővére látott a szóban forgó éjszakán. Ha a CSI vagy az Esküdt ellenségek valamelyik epizódjában lát ilyet az ember, akkor dühösen a falhoz vágja a távirányítót, hogy ez „nem reális”. Pedig akár elfogadjuk, akár nem, az esetek túlnyomó többségében így mennek a dolgok.

Marcia most már tudta, hogy a valóságban egy idióta is megúszhat bármilyen bűncselekményt.

A valóság az, hogy senki sincs biztonságban.

– Nem jutott eszükbe valami új? – próbálkozott Tremont. – Ami esetleg segíthetne?

– Már mindent elmondtunk – felelte Ted.

Tremont bólintott, a szokásosnál is levertebbnek tűnt.

– Találkoztunk már ilyen esetekkel, ahol az eltűnt lány egyszer csak felbukkan. Ki kellett eresztenie a gőzt, vagy volt egy titkos udvarlója.

Nem először próbálta eladni nekik ezt a verziót. Frank Tremont, akárcsak mindenki más, beleértve Tedet és Marciát is, szerette volna azt hinni, hogy Haley megszökött.

– Volt egy lány Connecticutban – folytatta Tremont. – Összejött egy zűrös sráccal, és megszökött otthonról. Aztán három héttel később egyszerűen hazament.

Ted bólintott, és reménykedve Marcia felé fordult. Marcia próbált bizakodó arcot vágni, de képtelen volt rá. Ted felállt, mint akit leforráztak, elnézést kért, és magukra hagyta őket.

Marcia különösnek találta, hogy mindenki közül éppen ő lát a legtisztábban. Természetesen nincs az a szülő, aki szívesen beismerné, hogy nem vette észre tizenéves gyermeke boldogtalanságának vagy vészes zaklatottságának jeleit, melyek arra utalhattak, hogy megszökik három hónapra. A rendőrség felnagyította Haley életének legapróbb kudarcait is: igen, valóban nem vették fel az UVA-ra, a Virginiai Egyetemre, amit első helyen jelölt meg. Igen, valóban nem ő nyerte az évfolyam esszéversenyét, és az AHLISA programba sem sikerült bejutnia. Igen, lehet, hogy nemrégiben szakított egy fiúval. És akkor mi van? Minden tinédzserrel történnek efféle dolgok.

Marcia tudta az igazságot, az első naptól fogva. Zecher igazgató pontosan megfogalmazta a gondolatait, amikor azt mondta, valami történt a lányával. Valami borzalmas.

Tremont tanácstalanul ült a fotelban.

– Frank?

A férfi ránézett.

– Mutatni akarok valamit.

Marcia elővette a Mickey egeres fényképet, amit a lánya szekrényében talált, és átnyújtotta. Tremont a kezébe fogta, és alaposan megnézte. Csönd telepedett a szobára. Marcia hallotta a férfi ziháló levegővételét.

– Ez a kép három héttel Haley eltűnése előtt készült.

Tremont úgy tanulmányozta a fotót, mintha az minden kérdésére választ adhatna.

– Emlékszem. A családi kirándulás a Disney Worldbe.

– Nézz meg az arcát, Frank.

A nyomozó szót fogadott.

– Elhiszi, hogy ez a lány, aki így mosolyog, egyszer csak fogja magát, és szó nélkül elmenekül otthonról? Tényleg azt gondolja, hogy egyedül meglép, és van olyan agyafúrt, hogy egyetlen alkalommal sem használja az iPhone-ját, nem vesz fel pénzt automatából és a hitelkártyájával sem fizet sehol?

– Nem – felelte Frank Tremont. – Nem gondolom.

– Kérem, folytassa a keresést, Frank.

– Úgy lesz, Marcia. Ígérem.

Amikor az emberek az autópályákról beszélnek New Jersey-ben, mindig a Garden State Parkwayre gondolnak az azt szegélyező raktárépületekkel, elhanyagolt temetőkkel és lepusztult, kétcsaládos házaival, vagy a New Jersey Turnpike-ra a maga üzemeivel, gyárkéményeivel és hatalmas ipari komplexumaival, amelyek a Terminátor-filmek rémálomszerű jövőképét idézik. A Sussex megyei Route 15 sosem jut eszükbe, amint termőföldek, tóparti lakóparkok, régi csűrök, vásárterületek és alacsonyabb osztályú baseballcsapatok stadionjai között kanyarog.

Dan Mercer utasításait követve Wendy felhajtott a Route 15-re, majd amikor a jelzése 206-ossá változott, jobbra kanyarodott egy földútra, elment egy U-Store-It telep mellett, majd megérkezett egy lakókocsiparkba Wykertownban. A park csöndes volt és kihalt, az a fajta hely, ahol az ember arra számít, hogy rozsdás gyerekhintát lenget a szél. A lakókocsik katonás rendben sorakoztak egymás mellett. A D-sor 7-es oszlop a park túlsó végében volt, nem messze a drótkerítéstől.

Wendy kiszállt a kocsiból, és azonnal mellbe vágta a csönd. Egyetlen hang sem hallatszott. Nem látott szélfútta ördögszekereket gurulni a lakókocsik között, de nem lett volna meglepve, ha felbukkan egy. Az egész park posztapokaliptikus benyomást keltett – mintha bombát dobtak volna rá, és a lakók mind meghaltak volna. A szárítóköteleken nem lógtak ruhák. Törött ülőkéjű, összecsukható székek hevertek mindenütt. A barbecue-állványok és a strandjátékok úgy néztek ki, mintha a sütést és a játékot hirtelen félbehagyva mindenki elmenekült volna.

Wendy a telefonjára pillantott. Nincs térerő. Remek. Fellépett a két betontéglából kialakított lépcsőn, és megállt a lakókocsi ajtaja előtt. Agyának egy része – a racionális része, amelyik tisztában volt vele, hogy anya és nem szuperhős – azt mondta, hogy azonnal menjen innen, ne legyen bolond. De mielőtt hosszasabban elgondolkodott volna rajta, váratlanul kinyílt a szúnyoghálós ajtó, és Dan Mercer állt előtte.

Amikor meglátta az arcát, önkéntelenül hátrált egy lépést.

– Mi történt magával?

– Jöjjön be – motyogta Dan Mercer feldagadt szájjal. Az orrát betörték. Zúzódások borították az arcát. Karján és a szeme alatt kerek égésnyomok. Az egyik különösen mélynek látszott.

Wendy a kerek sebhelyekre mutatott.

– Cigarettával csinálták?

A férfi megvonta a vállát.

– Azt mondtam nekik, hogy a lakókocsim nemdohányzó terület. Dühbe gurultak.

– Kik csinálták?

– Csak vicceltem.

– Igen, rájöttem. Kik bántalmazták?

Dan Mercer elengedte a kérdést a füle mellett.

– Miért nem jön be?

– Miért nem beszélgetünk idekint?

– Ugyan már, Wendy, csak nem fél tőlem? Ahogy olyan frappánsan kifejtette, nem éppen az esetem.

– Akkor is szívesebben maradnék itt kint.

– Nincs sok kedvem ilyen állapotban kimenni – mondta Dan.

– De én akkor is ragaszkodom hozzá.

– Akkor viszlát. Sajnálom, hogy feleslegesen tett meg ekkora utat.

Dan elengedte az ajtót, az becsukódott, a férfi pedig eltűnt a lakókocsi belsejében. Wendy várt néhány másodpercet, hátha csak blöfföl. De nem történt semmi. Megfeledkezve korábbi dilemmájáról – Mercer egyébként sem tűnt úgy, mintha jelenlegi állapotában komoly kárt tudna tenni valakiben – kinyitotta az ajtót, és belépett. Dan a szemközti falnál állt.

– A haja – szólalt meg Wendy.

– Mi van vele?

Dan egykor hullámos barna haja most borzalmas sárga árnyalatot öltött, amit egyesek talán szőkének neveznének.

– Maga festette be?

– Nem, elmentem a Dionne szalonba, az a kedvenc helyem a városban. Wendy kis híján elmosolyodott.

– Így tényleg sikerült észrevétlenné válnia.

– Tudom. Úgy nézek ki, mintha most sétáltam volna elő egy nyolcvanas években készült videoklipből.

Dan távolabb lépett az ajtótól, a lakókocsi hátsó sarka felé, mint aki el akarja rejteni a sérüléseit. Wendy elengedte az ajtót. Az hangos csattanással becsukódott. A félhomályt csak néhol törték meg az ablakon beszűrődő fénysugarak. Kopott linóleum nyikorgott a lába alatt, de a lakókocsi padlójának nagy részét rikító narancssárga plüssszőnyeg fedte, amit még a Brady család is túl ízléstelennek talált volna.

Dan megtört emberként állt a sarokban. Az egész történetben az volt a legbizarrabb és a legdühítőbb Wendy számára, hogy alig egy évvel a nagy leleplezés előtt riportot akart készíteni Dan Mercerről és „jó cselekedeteiről”. Akkor még úgy tűnt, hogy Dan az őszinte jótevők ritka csoportjába tartozik, aki tényleg segíteni akar másokon, és ami a legdöbbenetesebb, közben tud szerény maradni.

Bármilyen nehezére esett is most bevallania, akkor teljesen a hatása alá került. Dan jóképű barna hajú, elbűvölően kék szemű férfi volt, ráadásul rendelkezett azzal a képességgel, hogy minden beszélgetőpartnerével elhitesse, ő az egyetlen ember a világon. Összeszedettségével, kedvességével és önironikus humorával nemcsak azokat a szerencsétlen sorsú gyerekeket, hanem Wendyt is lenyűgözte.

De hogyan lehetséges, hogy ő, a betegesen szkeptikus riporter, nem látott át rajta?

Ha igazán őszinte akart volna lenni önmagához, Wendy még azt is bevallja, hogy abban reménykedett, a férfi randevúra hívja. Első pillantásra vonzónak találta Dant, és biztosra vette, hogy ő sem közömbös számára.

A hideg is kirázta, ahogy a lakókocsiban állva ez eszébe jutott.

A sarokból Dan ugyanazzal az őszinte figyelemmel meredt rá, de most már nem dőlt be neki. Wendy nem hagyta magát másodszor is megtéveszteni. Csak egy szánalmas perverz alakot látott, bár ösztönei azt súgták, hogy minden bizonyíték ellenére a férfi nem lehet az a szörnyeteg, akinek gondolja.

Ostobaság, rázta meg a fejét gondolatban. Dan Mercer egy szélhámos – pont. Látszólagos őszintesége csak álca, amivel elfedi valódi énjét. Wendy ösztönei vagy női megérzései pedig – bárhogy is hívja őket – tévedtek.

– Nem én tettem, Wendy.

Már megint ez az én. Úgy látszik, ez egy ilyen nap.

– Igen, ezt már a telefonban is mondta. Kifejtené bővebben?

Dan tanácstalanul nézett rá, mint aki maga sem tudja, hogyan folytassa.

– A letartóztatásom óta nyomoz utánam, igaz?

– És?

– Beszélt a kölykökkel, akikkel együtt dolgoztam a kultúrházban, ugye? Hánnyal?

– Mit számít az?

– Hánnyal beszélt, Wendy?

Nagyon jól tudta, hová akar kilyukadni.

– Negyvenhéttel – felelte.

– És közülük hányan állították, hogy molesztáltam őket?

– Egy sem. Legalábbis nyíltan. De kaptam néhány névtelen fülest.

– Névtelen fülest – ismételte Dan. – Azokra az anonim blogokra gondol, amiket bárki írhat, beleértve magát is.

– Vagy egy rémült gyerek.

– Annyira azért nem tartotta meggyőzőnek, hogy a műsorában is megemlítse őket.

– Ez még aligha bizonyítja a maga ártatlanságát, Dan.

– Vicces.

– Micsoda?

– Azt hittem, fordítva van. Ártatlan vagyok, amíg nem bizonyítják a bűnösségemet.

Wendynek minden önuralmára szüksége volt, hogy ne kezdje a szemét forgatni. Semmi kedve nem volt efféle vitába bonyolódni. Ideje témát váltani.

– Tudja, mit sikerült kinyomoznom magáról?

Dan Mercer mintha még jobban eltávolodott volna tőle, teljesen behúzódott a sarokba.

– Mit?

– Semmit. Semmit nem találtam. Se barátokat, se családot, se valódi kapcsolatokat. Leszámítva a volt feleségét, Jenna Wheelert meg a kultúrházat, maga olyan, mint egy kísértet.

– A szüleim gyerekkoromban meghaltak.

– Igen, tudom. Oregonban nőtt fel, egy árvaházban.

– És akkor mi van?

– Az, hogy túl sok a fehér folt az életrajzában.

– Átvertek, Wendy.

– Persze. És maga pont a megbeszélt időben bukkant fel a csaliházban, ugye?

– Azt hittem, egy bajban lévő kölyökhöz megyek.

– Micsoda hős – mondta Wendy gúnyosan. – És csak úgy besétált?

– Chynna szólt bentről.

– A neve Deborah, nem Chynna. Gyakornok a csatornánál. Micsoda véletlen egybeesés, hogy pont olyan a hangja, mint a maga rejtélyes lányának.

– Távolról hallottam – felelte Dan. – Ez a maga ötlete volt, igaz? Mintha éppen akkor lépne ki a zuhany alól?

– Értem. Szóval azt gondolta, hogy egy Chynna nevű lány az a kultúrházból, ugye?

– Így van.

– Természetesen utánanéztem ennek a Chynnának, Dan. A maga titokzatos lánykájának. Csak hogy ne maradjanak elvarratlan szálak. Még egy fantomképet is készíttettünk róla, ha emlékszik.

– Tudom.

– És azt is tudja, hogy a képet mindenkinek megmutattam a környéken, legelőször a kultúrház összes alkalmazottjának és állandó látogatójának. Senki nem ismeri, senki nem látta, senki nem tud róla semmit.

– Már mondtam. Bizalmasan keresett meg.

– Persze, ez mindent megmagyaráz. Gondolom, a házában talált laptopról is valaki más küldte azokat a borzalmas üzeneteket.

A férfi nem válaszolt.

– Segítsen, Dan, mondja el, hogy történt. Azokat a fényképeket is valaki más töltötte le a gépére, igaz? Ja, és majd elfelejtettem, valaki – az ügyvédje szerint én – elrejtette azokat az ocsmány képeket a garázsában.

Dan Mercer megsemmisülten behunyta a szemét.

– Tudja, mit kellene tennie, Dan? Most, hogy szabad, és megmenekült a törvény elől, szakemberhez kellene fordulnia. Keressen egy jó pszichiátert!

Dan megrázta a fejét, és elmosolyodott.

– Mi az?

A férfi felemelte a tekintetét.

– Két éve hajkurássza a pedofilokat, Wendy. Ne akarja bemesélni nekem, hogy nem tudja.

– Mit nem tudok?

Dan hangja suttogássá halkult.

– Hogy a pedofilokat nem lehet meggyógyítani.

Wendy megborzongott. Ebben a pillanatban kivágódott a lakókocsi ajtaja.

Wendy hátraugrott, a szúnyoghálós ajtó kis híján eltalálta. Símaszkos alak rontott be. Jobb kezében pisztoly.

Dan felemelte a karját, és oldalra lépett.

– Ne…

A símaszkos férfi célba vette a fegyverrel. Wendy ijedten hátrált, minél messzebb az ajtótól, a símaszkos pasas pedig habozás nélkül meghúzta a ravaszt.

Nem volt figyelmeztetés, nem kiáltotta Mercernek, hogy ne mozduljon, vagy kezeket fel – semmi ilyesmi. Csak a lövés gyors, szisszenő döreje.

Dan megpördült, és arccal előre a padlóra zuhant.

Wendy felsikoltott. Hasra vetette magát a kopott kanapé mögött, mintha az megvédhetné. A kanapé alól látta Dan mozdulatlan testét a padlón. Vértócsa gyűlt a feje köré, jókora foltot hagyva a szőnyegen. Gyilkosa keresztülvágott a szobán. Nem sietett. Lazán lépkedett, mintha csak a parkban sétálgatna. Megállt Dan mellett, és a pisztoly csövét a fejére irányította.

Wendy ekkor figyelt fel az órájára.

Timex karóra rugós szíjjal. Amilyet az apja is hordott. Néhány másodpercre lelassult az idő. A magasság stimmel, állapította meg Wendy. A testalkat is. És ott az óra.

Ed Grayson.

Még kétszer húzta meg a ravaszt, közvetlen közelről lőtte fejbe Dant. Két tompa puffanás. Dan teste megvonaglott a becsapódástól. Wendy érezte, hogy pánik fojtogatja. Nagy nehezen leküzdötte. Hideg fej, gondolta. Erre van most szükség.

Két lehetősége volt.

Első lehetőség: megbeszélni Graysonnal. Meggyőzni, hogy azonos oldalon állnak.

Második lehetőség: menekülni. Az ajtóhoz sprintelni, kirohanni a kocsihoz, és eltűnni innen.

Mindkét lehetőséggel akadtak problémák. Az elsőnél például mi van, ha Grayson nem hisz neki? Alig néhány órája utasította vissza, konkrétan hazudott neki, most pedig titkos találkára érkezett Dan Mercerrel, akit a fickó éppen a szeme láttára lőtt agyon hidegvérrel…

Az első lehetőség nem tűnt túl biztatónak, vagyis nem maradt más választása…

Felugrott, és az ajtó felé sprintelt.

– Álljon meg!

Lehúzta a fejét, és botladozva kiszaladt az ajtón.

– Várjon!

Nincs az az isten, gondolta. Kiért a napfényre. Ne állj meg, mondogatta magában. Nem szabad lelassítanod.

– Segítség! – sikoltotta.

Semmi válasz. A park még mindig teljesen kihalt volt.

Ed Grayson kirontott mögötte az ajtón. A fegyver a kezében. Wendy tiszta erőből futott. A többi lakókocsi még mindig túl messze volt.

– Segítség!

Lövések dörrentek.

Az egyetlen fedezék, ami mögé elbújhatott, az autója volt. Wendy célba vette. Újabb pisztolylövések. Beugrott a kocsi mögé, és az oldalához simult. Az ajtaját nem zárta be.

Megkockáztassa?

Ugyan mi más választása van? Maradjon itt, várja meg, míg Grayson megkerüli a kocsit, és szitává lövi?

Benyúlt a zsebébe, kihalászta a távirányítót. Amikor Charlie megszerezte a jogosítványát, a fia ragaszkodott hozzá, hogy vegyenek ők is olyan távirányítót, ami gombnyomásra beindítja a motort, így hideg téli reggeleken a konyhából ülve is be lehet melegíteni az utasteret. Wendy akkor sopánkodott egy sort, amiért a fia ilyen puding, hogy a hideget sem bírja néhány percig elviselni. Most legszívesebben megcsókolta volna érte.

Az autó azonnal beindult.

Wendy kinyitotta a vezetőülés felőli ajtót, és fejét lehúzva bemászott. Kipillantott a szélvédőn. Grayson egyenesen az autóra célzott. Wendy lebukott.

Újabb lövések dörrentek.

Várta a szilánkokra törő üveg zaját, de semmi nem történt. Nem maradt ideje ezen elmélkedni. Az oldalán fekve menetbe kapcsolta az automata váltót. A kocsi elindult. Bal kézzel rátenyerelt a gázpedálra, és vakon megindult előre. Közben buzgón imádkozott, nehogy nekimenjen valaminek.

Tíz másodperc telt el. Vajon hány métert tehetett meg?

Éppen elegendőt, gondolta.

Felült, és a vezetőülésbe csusszant. A visszapillantó tükörben látta a símaszkos Graysont, amint a pisztollyal hadonászva rohan felé.

Beletaposott a gázba, tarkója a fejtámlának szorult, és addig hajtott, míg senkit nem látott a tükörben. Akkor elővette a mobiltelefonját. Nem volt térerő. Nem számít, beütötte a 911-et, és megindította a hívást. Hangos sípolás jelezte, hogy nem sikerült kapcsolni a kívánt számot. Megtett egy teljes mérföldet. Még mindig nem volt térerő. Felhajtott a Route 206-ra, és ismét megpróbálta. Semmi.

Három mérfölddel később végre kicsöngött.

– Milyen ügyben telefonál? – kérdezte egy hang.

– Lövöldözést szeretnék bejelenteni.

HETEDIK FEJEZET

Mire Wendy megfordult az autóval, és visszahajtott a lakókocsiparkhoz, már három Sussex megyei járőrkocsi állt a bejárat előtt. Az egyik rendőr éppen a helyszín biztosításával volt elfoglalva.

– Ön telefonált? – kérdezte, amikor meglátta Wendyt.

– Igen.

– Jól van, asszonyom?

– Igen, minden rendben.

– Nincs szüksége orvosi segítségre?

– Nincs, jól vagyok.

– A telefonban azt mondta, hogy az elkövetőnél fegyver volt?

– Igen.

– És hogy egyedül volt?

– Igen.

– Kérem, jöjjön velem.

Az egyik autóhoz kísérte, és kinyitotta a hátsó ajtót. Wendy habozott.

– Csak az ön biztonsága érdekében. Nincsen letartóztatva.

Wendy beült hátra. A rendőr becsukta az ajtót, és elfoglalta a vezetőülést. A motort nem indította be, csak tovább bombázta kérdésekkel. Néha felemelt kézzel beléfojtotta a szót, és rádión továbbította a Wendytől kapott információkat a kollégáinak. Wendy mindent elmondott, beleértve azt is, hogy gyanúja szerint Ed Grayson követte el a gyilkosságot.

Nagyjából fél óra elteltével egy legalább százötven kilós, afroamerikai rendőr lépett az autóhoz. Sátorponyva méretű, hawaii mintás ingét nem tűrte be a nadrágjába. Kinyitotta a hátsó ajtót.

– Üdvözlöm, Mickey Walker seriff vagyok a Sussex Megyei Rendőrségtől. Megtenné, hogy kiszáll az autóból?

– Elkapták?

Walker nem válaszolt. Elindult a lakókocsipark bejárata felé. Wendy meggyorsította a lépteit, hogy utolérje. Megpillantott egy másik rendőrt, aki éppen egy atlétatrikót és bokszert viselő férfit faggatott.

– Walker seriff?

A férfi nem lassított le.

– Azt mondta, hogy feltételezése szerint a símaszkos férfi egy bizonyos Ed Grayson?

– Igen – felelte Wendy.

– És hogy ön után érkezett?

– Igen.

– Azt tudja, milyen típusú autóval jött?

Wendy elgondolkodott.

– Nem, nem láttam.

Walker bólintott, mintha pontosan erre a válaszra számított volna. Megérkeztek a lakókocsihoz. Walker belökte a szúnyoghálós ajtót, és összehúzta magát, hogy beférjen a nyíláson. Wendy követte. Két másik rendőr már odabent volt. Wendy azonnal arrafelé pillantott, ahol Dan elvágódott.

A padló üres volt.

Walkerhez fordult.

– A holttestet már elvitték?

De alighogy kimondta, már tudta a választ. Nem látott se mentőautót, se hullaszállítót, se helyszínelőket.

– Nem találtunk holttestet – felelte a férfi.

– Nem értem.

– Nem volt itt senki. Semmihez sem nyúltunk, minden ugyanúgy van, mint amikor beléptünk.

Wendy a sarokba mutatott.

– Ott feküdt. Dan Mercer. Nem én találtam ki.

Döbbenten meredt arra a pontra, ahol a holttest hevert, és közben azt gondolta: „nem, ez nem lehet igaz”. Eszébe jutott a milliószor látott, klasszikus filmjelenet, amikor a hulla eltűnik, a szemtanú pedig esdeklő hangon ismételgeti: „Hinniük kell nekem!” De senki nem hisz neki. Wendy a nagydarab zsarura pillantott. Lélekben felkészült a seriff szkeptikus reakciójára, de Walker meglepte a válaszával.

– Tudom, hogy nem maga találta ki – felelte.

Wendy már gyűjtötte az erőt egy hosszú vitához, de most kiderült, hogy nincs rá szükség. Várta, hogy Walker folytassa.

– Szagoljon bele a levegőbe. Érzi?

Wendy szippantott egyet.

– Lőpor?

– Bizony. Itt nemrég elsütöttek egy fegyvert. Ráadásul találtunk egy lyukat a szemközti falban. Könnyedén áthatolt rajta. A lövedék egy betontéglában állt meg odakint. Harmincnyolcas kalibernek látszik, de a vizsgálat majd megállapítja egyértelműen. Azt kérem, nézzen körül alaposan, hogy lát-e valami különbséget ahhoz képest, amikor elmenekült. – Elhallgatott, és suta mozdulatot tett a kezével. – Leszámítva a holttestet, természetesen.

Wendy azonnal kiszúrta.

– A szőnyeg eltűnt.

Walker megint csak úgy bólintott, mintha előre tudta volna, Wendy mit fog mondani.

– Milyen szőnyeg?

– Narancssárga plüssszőnyeg. Mercer arra zuhant, miután lelőtték.

– És a szőnyeg a sarokban volt? Ahová az előbb mutatott?

– Igen.

– Mutatok valamit.

Walker sok helyet elfoglalt a szűk lakókocsiban. Keresztülvágtak a helyiségen, és a seriff húsos ujjával a falra bökött. Wendy látta a golyó ütötte, kis, kerek lyukat. Walker zihálva lehajolt oda, ahová a holttest zuhant.

– Látja ezt?

Apró, narancssárga bolyhok borították a padlót. Wendy örült, mert bizonyítékot találtak rá, hogy igazat mond, de Walker nem a bolyhokat akarta megmutatni neki. Tekintetével követte a férfi ujját.

Vér.

Nem sok. Lényegesen kevesebb, mint amennyi Dan Mercer lőtt sebeiből kifolyt. De éppen elegendő. A ragacsos folyadékba narancsszínű bolyhok tapadtak.

– Valószínűleg átfolyt a szőnyegen – mondta Wendy.

Walker bólintott.

– Az egyik szemtanú látott egy férfit, amint összetekert szőnyeget rak a kocsija csomagtartójába. Egy New Jersey-i rendszámú, fekete Acura MDX-be. Felhívtuk a gépjármű-nyilvántartót. Edward Grayson Fair Lawnban lakik, New Jersey-ben, és van a nevén egy fekete Acura MDX.

Megszólalt a főcímzene. Nagyon hatásos, drámai muzsika. Ba-da-dummmm…

Hester Crimstein fekete talárban kinyitotta az ajtót, és egy oroszlán lépteivel vonult a bírói szék felé. A zene felgyorsult, ahogy közelebb ért. Megszólalt a híres hang, amelyen az összes hollywoodi film felvezető szövegét hallottuk:

– Álljanak föl, Hester Crimstein bírónő megérkezett.

Főcím: CRIMSTEIN BÍRÓSÁGA

Hester helyet foglalt.

– Meghoztam az ítéletet.

A rádiókból ismert női kórus, amely azt szokta énekelni, hogy „Százkettő egész héééét… New Yooooork!”, rázendített:

– Ítéletidő!

Hesternek uralkodnia kellett magán, nehogy felsóhajtson. Három hónapja tartott új tévéműsora adásainak forgatása. A kábeltévéken futó A törvény az törvény helyett vágott bele, ebben „valódi esetekkel” foglakozott – már ha valódi esetnek lehet nevezni celebek közlekedési kihágásait, eltűnt fehér tinédzserek ügyét vagy politikusok félrelépéseit.

Segítője egy Waco nevű pasas volt. Visszavonult stand-up komikus. És ez nem vicc. Egy tévéstúdióban voltak, nem valódi tárgyalóteremben, még ha úgy is nézett ki. Bár show-műsorról volt szó, Hester mégis egyfajta jogi eljárásban elnökölt. A producerek állták a költségeket, a felperes, illetve az alperes pedig kapott száz-száz dollárt. Mindenki jól járt.

A valóságshow-knak rossz hírük van, és rá is szolgáltak, de egyvalamit mégis hűen tükröznek, különösen a tárgyalótermi műsorok, nevezetesen azt, hogy ez még mindig a férfiak világa. Vegyük például az alperest. Reginald Pepe. Már ez a név is… Big Reg, ahogy előszeretettel hívatta magát, állítólag kölcsönvett kétezer dollárt a felperestől, Miley Badonistól, aki abban az időben a barátnője volt. Big Reg váltig állította, hogy ajándékról volt szó. „A csajok mindig pénzelnek, mit tegyek?” – mondta a bíróságnak. Big Reg ötvenéves volt, közel százhúsz kilót nyomott, és neccpólót viselt, amelynek lyukain kitüremkedett a mellszőrzete. Melltartót nem hordott, pedig ráfért volna. Haját tüskésre zselézte, amitől úgy festett, mint a legújabb anime rajzfilm főgonosza, nyakában pedig vastag aranyláncok lógtak – legalább egy tucat. A felvétel HD-ben készült, a széles orcáján virító kráterek a hold felszínét idézték.

Miley Badonis, a felperes – legalább húsz évvel fiatalabb volt nála, és ugyan senki nem hívta volna azonnal az Elite modellügynökséget, ha meglátja – nem nézett ki rosszul. De annyira ki volt éhezve egy férfira, bármilyenre, hogy gyakorlatilag szó nélkül odaadta a pénzét Big Regnek.

Big Reg kétszer vált el, jelenleg külön élt a harmadik feleségétől, és két fiatal nő kísérte el a tárgyalásra. Mindketten olyan topot viseltek, ami szabadon hagyja a köldököt, de egyiküknek sem vált előnyére. A szűk topok lefelé préselték a húst, és mindkét nőnek tökszerű alakot kölcsönöztek.

– Maga – mutatott Hester a jobb oldalon álló tökre.

– Én?

A szó csak egyetlen szótagból állt, mégis sikerült közben rágnia egyet a rágógumiján.

– Igen. Lépjen közelebb. Mit keres itt?

– He?

– Miért jött el Mr. Pepével?

– He?

Waco, a fergetegesen vicces törvényszolga dalolni kezdett.

– „Bárcsak lenne bennem ész…” – énekelte a Madárijesztő dalát az Ózból.

Hester rávillantotta a tekintetét.

– Találó utalás, Waco.

Waco elhallgatott.

A bal oldalon álló tök is előrelépett.

– A bíróság engedelmével Big Reg barátai vagyunk, bírónő.

Hester Big Regre nézett.

– A barátai?

Big Reg felvonta a szemöldökét, mintha azt mondaná: „Igen, persze, a barátaim.”

Hester előrehajolt.

– Hadd adjak egy jó tanácsot, hölgyeim. Ez a férfi kemény munkával és némi szerencsével eljuthat arra a szintre, hogy szánalmas lúzer váljon belőle.

– Na de, bírónő! – méltatlankodott Big Reg.

– Csönd legyen, Mr. Pepe. – Hester nem vette le a szemét a két lányról. – Nem ismerem az indítékaikat, hölgyeim, de egyvalamit tudok: nem ez a legjobb módja annak, hogy bosszút álljanak apucin. Tudják, kire szokták mondani, hogy repedtsarkú?

A lányok zavartan összenéztek.

– Hadd segítsek – folytatta Hester. – Önök repedtsarkúak.

Miley Badonis diadalmasan felkiáltott:

– Ez az, bírónő, mondja meg nekik! Hester szeme a hang irányába villant.

– Badonis kisasszony, ismeri a közmondást a szálkáról és a gerendáról?

– Ööö, nem.

– Akkor fogja be a száját, és figyeljen. – Hester visszafordult a két tök felé. – Szóval tudják, kiket neveznek repedtsarkúaknak?

– A kurvákat – felelte a bal oldali tök.

– Igen is, meg nem is. Kurva az, akinek túl sok férfival van nemi kapcsolata. A repedtsarkú azonban, legalábbis az én értelmezésem szerint, sokkal rosszabb, az igénytelenség szinonimája, és minden olyan nőnemű lényre vonatkozik, aki képes hozzáérni egy Reginald Pepéhez hasonló alakhoz. Badonis kisasszony megtette az első lépést, hogy ne legyen többé repedtsarkú. Maguk előtt is nyitva a lehetőség. Könyörgök, ragadják meg!

Nem fogják. Hester már akkor tudta, amikor először meglátta őket. Az alpereshez fordult.

– Mr. Pepe?

– Igen, bírónő?

– Szívesen megosztanám magával megboldogult nagymamám kedvenc mondását, miszerint egy seggel nem lehet két lovon ülni…

– Dehogynem, csak ügyesen kell csinálni, bírónő, hehehe.

Férfiak.

– Megosztanám – folytatta Hester –, de maga menthetetlen. Nevezhetném söpredéknek, Mr. Pepe, emberi selejtnek, de nem akarok igazságtalan lenni a selejttel szemben. A selejt nem bánt senkit, a maga élete viszont a pusztításról szól. Ja, igen, és a repedtsarkúakról.

– Bírónő – tárta szét a karját Big Reg vigyorogva. – A lelkembe gázol.

Persze, gondolta Hester. A férfiak világa. Visszafordult a felpereshez.

– Sajnos emberi selejtnek lenni nem bűncselekmény. Maga pénzt adott neki. Nincs rá bizonyíték, hogy kölcsönről volt szó. Fordított helyzetben – ha visszataszítóan ronda férfi lenne, és pénzt adott volna egy közepesen vonzó, ám meglehetősen naiv hölgynek – még ügynek sem nevezhetnénk azt, ami történt. Röviden, az alperest bűnösnek találom, mégpedig gusztustalanság bűnében. Tárgyalás berekesztve.

Big Reg nagyot kurjantott örömében.

– Hé, bírónő, ha van egy kis ideje…

Ismét megszólalt a főcímzene, de Hester már nem figyelt oda. Rezegni kezdett a telefonja. Amikor meglátta a telefonszámot a kijelzőn, azonnal lesietett a színpadról, és felvette.

– Hol van? – kérdezte.

– Most állok meg a házam előtt – felelte Ed Grayson. – És nagyon úgy fest, hogy mindjárt letartóztatnak.

– Azt tette, amit javasoltam? – kérdezte Hester.

– Igen.

– Jól van, rendben. Ragaszkodjon a jogi képviselőjéhez, és ne mondjon semmit. Azonnal indulok.

NYOLCADIK FEJEZET

Wendy meglepődött, amikor meglátta Papi Harley-Davidsonját a ház előtt. Kimerült a hosszú kihallgatástól – arról nem is beszélve, hogy előtte találkozott a férje gyilkosával, majd végignézett egy másik gyilkosságot. Elsétált Papi kifakult matricákkal borított motorja mellett: az amerikai zászló, a fegyvertartók szövetségének és a háborús veteránok szervezetének logója. Halványan elmosolyodott.

Benyitott a házba.

– Papi?

A férfi kilépett a konyhából.

– Nincs sör a hűtőben – üdvözölte.

– Itt senki nem iszik sört.

– Igen, de sosem tudhatod, ki jön látogatóba.

Wendy rámosolygott a… hogy hívja az ember az elhunyt férje apját?… egykori apósára.

– Igazad van.

Papi odalépett hozzá, és szorosan átölelte. Wendyt beborította a bőrdzseki, a benzingőz, a cigaretta és a sör szagának egyvelege. Apósa – fenébe az „egykori”-val – nagydarab, szőrös medve volt, aki megjárta Vietnamot. Legalább százharminc kilót nyomott, zihálva vette a levegőt, kackiás bajuszát pedig sárgára festette a dohány.

– Hallottam, hogy elveszítetted az állásodat – mondta.

– Kitől?

Papi megvonta a vállát. Wendy elgondolkodott. Csak egy válasz lehet: Charlie-tól.

– Ezért jöttél? – kérdezte.

– Éppen erre jártam, és gondoltam, benézek. Hol van az unokám?

– Egy barátjánál. Bármelyik percben hazaérhet.

Papi végigmérte.

– Úgy festesz, mint a pokol ötödik bugyra.

– Te aztán tudsz udvarolni.

– Akarsz beszélni róla?

Akart. Papi összeütött két koktélt. Leültek a kanapéra, és miközben Wendy beszámolt a lövöldözésről, rádöbbent, mennyire hiányzik neki egy férfi.

– Egy lepuffantott pedofil – mondta Papi. – Hetekig fogom gyászolni.

– Akkor sem ez az elintézési módja, nem gondolod?

Papi megvonta a vállát.

– Ha átlépsz egy határt, onnan már nincs visszaút. Jut eszembe, jársz valakivel?

– Szép váltás.

– Ne térj ki a kérdés elől.

– Nem, nem járok senkivel.

Papi a fejét ingatta.

– Mi az?

– Az embernek szüksége van szexre.

– Majd felírom valahová.

– Komolyan beszélek. Még mindig nyitva áll előtted a világ, kislány. Nézz körül, és akassz le valakit magadnak.

– Azt hittem, hogy a fegyvertartók szövetségének ultrakonzervatív nézetei tiltják a házasságon kívüli szexet.

– Nem, dehogy, csak azért szajkózzuk, nehogy mások lecsapják a kezünkről a jó csajokat.

Wendy elmosolyodott.

– Zseniális.

Papi a szemébe nézett.

– Valami más is bánt, igaz?

Wendy nem tudta eldönteni, hogy beszéljen-e róla, de mielőtt végiggondolhatta volna, már bele is kezdett.

– Leveleket kaptam Ariana Nasbrótól – mondta Wendy.

Csönd.

John volt Papi egyetlen gyereke. Bármennyire megviselte Wendyt a férje elvesztése, elképzelni sem tudta, milyen érzés lehet egy szülőnek eltemetnie a gyerekét. Papi arcára rákövült a fájdalom. Soha nem múlt el.

– És mit akart a kedves, drága Ariana? – kérdezte.

– A tizenkét lépést csinálja.

– Aha. És te vagy az egyik lépcsőfok?

Wendy bólintott.

– A nyolcadik vagy a kilencedik, már nem emlékszem.

Hirtelen kivágódott a bejárati ajtó. Hallották, ahogy Charlie beront – minden bizonnyal észrevette a Harleyt a ház előtt.

– Papi itt van?

– A nappaliban vagyunk, kölyök.

Charlie széles mosollyal az arcán rohant be a szobába.

– Papi!

Papi volt Charlie egyetlen életben maradt nagyszülője – Wendy szülei mindketten meghaltak Charlie születése előtt, John anyját, Rose-t, pedig két éve vitte el a rák. A két férfi – Charlie még gyerek volt, de már magasabb a nagyapjánál – egymás nyakába borult. Mindketten behunyták a szemüket. Papi mindig így ölelkezett. Mindent beleadott. Wendy meghatottan nézte őket, és ismét érezte a szívében a tompa szúrást, mennyire hiányzik egy férfi az életéből.

Amikor kibontakoztak egymás karjából, Wendy tett egy tétova kísérletet.

– Milyen volt a suli?

– Döguncsi.

Papi átkarolta unokája vállát.

– Charlie, van kedved eljönni velem egy körre?

Wendy tiltakozni akart, de meglátta Charlie felragyogó arcát, inkább nem szólt egy szót sem. A morcos tinédzser eltűnt, újra lelkes kissrác lett belőle.

– Van plusz sisakod? – kérdezte Papitól.

– Anélkül sehová nem megyek – felelte Papi, és jelentőségteljes pillantást vetett Charlie-ra. – Sosem tudhatod, mikor akad az utadba egy félős pipi.

– Ne maradjatok el túl sokáig – mondta Wendy. – Ja, és mielőtt elindultok, ki kellene adni a vészjelzést.

– Vészjelzést?

– Hogy zárják be a lányokat – bólintott Wendy. – Mert a két szívtipró vadászni indul.

Papi és Charlie összeérintették az öklüket.

– Jeeeee.

Férfiak.

Az ajtóhoz kísérte, majd megölelte őket, és közben rájött, hogy legjobban egy férfi fizikai jelenléte hiányzik számára, az érintések és az ölelések. Megvárta, míg a Harley eldübörög, és már éppen visszafordult volna az ajtó felé, amikor kocsi állt meg a ház előtt.

Nem ismerte az autót. Várt. Kinyílt a vezetőülés felőli ajtó, és egy nő pattant ki belőle. Kisírt szemmel, könnyes arccal sietett felé. Wendy azonnal felismerte – Jenna Wheeler, Dan Mercer exfelesége.

Wendy a Dan leleplezéséről szóló műsor adásba kerülésének másnapján találkozott először Jennával. Átment Wheelerékhez, leült Jenna kék virágokkal díszített, rikító sárga kanapéjára, és végighallgatta, ahogy Jenna vehemensen védelmezi exférjét. A város lakói – Jenna alig két mérföldre lakott Wendytől, a lánya egy iskolába járt Charlie-val – természetesen le voltak döbbenve. Dan Mercer sok időt töltött Wheeleréknél. Rendszeresen vigyázott Jenna kislányára. Hogyan engedhette egy igazi anya ezt a szörnyeteget a gyerekei közelébe, és hogyan veheti a védelmébe a történtek után?

– Tudja, mi történt, ugye? – nézett rá Wendy.

Jenna bólintott.

– Engem tüntetett fel legközelebbi hozzátartozójaként.

A lépcső tetején álltak az ajtó előtt.

– Nem tudom, mit mondhatnék, Jenna.

– Ott volt, igaz?

– Igen.

– Maga csalta tőrbe Dant?

– Tessék?

– Jól hallotta.

– Nem, Jenna, nem csaltam tőrbe.

– Akkor mit keresett ott?

– Dan felhívott. Azt mondta, találkozni akar velem.

– Magával? – nézett rá Jenna szkeptikusan.

– Azt mondta, bizonyítani tudja, hogy ártatlan.

– De a bíróság már ejtette az ügyet.

– Tudom.

– Akkor miért…? – Jenna elhallgatott. – Mi volt az új bizonyíték?

Wendy vállat vont, mintha ez mindent elmondana, és talán így is volt. Besötétedett. Meleg volt az este, de fújt a szél.

– Még nem fejeztem be – mondta Jenna.

– Akkor talán menjünk be.

Wendy nem pusztán emberbaráti szeretetből hívta be Jennát. Most, hogy túl volt a borzalmas gyilkosság okozta sokkon, ismét feléledt benne a riporter.

– Megkínálhatom egy teával vagy valamivel?

Jenna nemet intett a fejével.

– Még mindig nem értem, mi történt.

Wendy elmondta neki. Dan telefonhívásával kezdte a történetet, és azzal fejezte be, hogy Walker seriffel visszamentek a lakókocsihoz. Ed Grayson délelőtti látogatását nem említette. Walkernek beszámolt róla, de most nem akarta feleslegesen szítani a kedélyeket.

Jenna fátyolos szemmel hallgatta. Amikor Wendy befejezte, Jenna első kérdése ez volt:

– Egyszerűen lelőtte Dant?

– Igen.

– Semmit nem mondott előtte?

– Nem, egy árva szót sem.

– Csak… – Jenna segélykérően körülnézett a szobában. – Hogy tehet ilyet valaki egy embertársával?

Wendynek megvolt rá a válasza, de inkább megtartotta magának.

– És maga látta, igaz? Ed Grayson volt az? Mondta a rendőrségnek?

– Símaszkot viselt. De, igen, azt hiszem, Grayson volt az.

– Azt hiszi?

– Maszk volt rajta, Jenna. Símaszk.

– Nem is látta az arcát?

– Nem.

– Akkor honnan tudja, hogy ő volt az?

– Felismertem az óráját. A magasságát, a testalkatát. A mozgását.

Jenna összeráncolta a homlokát.

– Maga szerint ez elég a bíróságnak?

– Nem tudom.

– A rendőrség őrizetbe vette.

Wendy ezt nem tudta, de nem árulta el a meglepetését. Jenna sírva fakadt. Wendy nem tudta, mitévő legyen. Vigasztaló szavakat mondani haszontalan lett volna. Így hát szótlanul várt.

– És Dan? Látta az arcát? – kérdezte Jenna.

– Tessék?

– Amikor odaért, látta, mit tettek az arcával?

– A zúzódásokra gondol? Igen, láttam.

– Majdnem agyonverték.

– Kik?

– Dan próbált elrejtőzni. De bárhová ment, a szomszédok megtalálták, és szabályos hajtóvadászatot indítottak utána. Telefonon fenyegették, összemázolták a házát, és igen, megverték. Borzalmas volt. Bárhová ment, valaki mindig felismerte.

– Ki verte meg ennyire? – kérdezte Wendy.

Jenna felemelte a fejét, és a szemébe nézett.

– Pokollá tették az életét.

– Azt akarja mondani, hogy ezért én vagyok a hibás?

– Miért, talán vétlennek tartja magát?

– Soha nem akartam, hogy megverjék.

– Nem, csak le akarta csukatni.

– Azt várja, hogy bocsánatot kérjek?

– Maga riporter, Wendy. Nem pedig bíró vagy esküdtszék. De azok után, hogy adásba került az a műsor, azt hiszi, érdekel bárkit is, hogy a bíróság ejtette az ügyet? Azt gondolta, hogy ezek után Dan folytatni tudja az életét? Vagy élhet bármilyen életet?

– Én csak azt mutattam be, ami történt.

– Baromság! És ezt mindketten tudjuk. Maga találta ki a történetet. Aztán tőrbe csalta.

– Dan Mercer egy kiskorúval flörtölt… – Wendy elhallgatott. Semmi értelme újra végigjátszani. Egyszer már megtették. Jenna, bármilyen naiv is, most éppen gyászol valakit. Nem akarta újra felzaklatni.

– Végeztünk? – kérdezte Wendy.

– Nem ő tette.

Wendy nem vesződött a válasszal.

– Négy évig éltünk együtt. Hozzámentem feleségül.

– Aztán elvált tőle.

– Na és?

Wendy megvonta a vállát.

– Miért?

– Ebben az országban a házasságok fele válással végződik.

– A maguké miért végződött úgy?

Jenna megrázta a fejét.

– Mi van? Azt hiszi, azért váltam el tőle, mert rájöttem, hogy pedofil?

– Ez történt?

– Dan a lányom keresztapja. Gyakran vigyázott mindkét gyerekünkre. Dan bácsinak szólítják.

– Igen. Ez valóban különleges. De miért váltak el?

– Közös megegyezéssel.

– Aha. Kiszeretett belőle?

Jenna hosszasan hallgatott, mielőtt válaszolt volna.

– Nem egészen – mondta végül.

– Hát akkor miért? Nézze, tudom, hogy nem szívesen ismeri be, de talán érzékelt valami szokatlant vele kapcsolatban.

– Másról van szó.

– Miről?

– Dan nem engedett teljesen közel magához. Énjének egy részét elzárta előlem. És mielőtt rávágná, nem, nem azért, mert perverz volt. Dannek nehéz gyermekkor jutott osztályrészül. Árvaházban nőtt fel, majd egyik nevelőszülőtől a másikhoz került…

Elcsuklott a hangja. Wendy nem vonta le hangosan a nyilvánvaló következtetést. Árvaház. Nevelőotthon. Nevelőszülők. Talán megerőszakolták. Ha megkaparják a múltját, minden pedofilnál előkerül valami hasonló élmény. Várt.

– Tudom, mire gondol. De téved.

– Miért? Mert annyira jól ismerte?

– Igen. De nem csak azért.

– Hanem?

– Inkább olyan volt, mintha… Nem tudom megfogalmazni. Az egyetemen történt vele valami. Ugye tudja, hogy a Princetonra járt?

– Igen – bólintott Wendy.

– Szegény árva, aki szorgalmasan tanul, és bejut az elitiskolába.

– Igen, és?

Jenna elhallgatott, és a szemébe nézett.

– Mi van? – kérdezte Wendy.

– Tartozik neki.

Wendy nem szólt semmit.

– Bármit is gondol – folytatta Jenna. – Bármi is az igazság, egy dolog biztos.

– És mi lenne az?

– Maga miatt halt meg.

Csönd.

– Talán nem csak annyi történt, amennyit elmondott. Dan ügyvédje zavarba hozta a bíróságon. Ejtették ellene a vádakat. Ez biztosan felbőszítette, nem igaz, Wendy?

– Ebbe ne menjünk bele, Jenna.

– Miért ne? Dühös volt, nem? Úgy érezte, hogy a bíróság tévedett. Aztán találkozik Dannel, és hirtelen, micsoda véletlen egybeesés, ott terem Ed Grayson. A legjobb esetben is a cinkosa, bűnrészes a gyilkosságban. Vagy magát is rászedték.

Elhallgatott. Wendy várt néhány másodpercet, majd megszólalt:

– Ugye nem azt akarja mondani, hogy „akárcsak Dant”?

Jenna megvonta a vállát.

– Túl sok a véletlen egybeesés.

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy távozzon.

– Szerintem is.

Az ajtóhoz sétáltak.

– Még egy utolsó kérdés – fordult vissza Jenna.

– Ne kíméljen.

– Dan megmondta magának, hol van, igaz? Gondolom, így jutott el abba a lakókocsiparkba.

– Igen.

– Elárulta ezt Ed Graysonnak?

– Nem.

– Akkor hogy került oda? Ráadásul pont egy időben magával?

Wendy habozott, mielőtt válaszolt volna.

– Nem tudom. Gondolom, követett.

– Honnan tudta volna, hogy maga találkozik vele?

Wendynek erre már nem volt válasza. Emlékezett, hogy belenézett a visszapillantó tükörbe azon a kihalt úton. Nem látott más kocsit.

Akkor mégis hogyan találta meg Ed Grayson Mercer búvóhelyét?

– Látja? Az egyetlen logikus válasz az, hogy a maga segítségével.

– Nem én segítettem neki.

– Persze. Nagy kár, hogy senki nem fogja elhinni – mondta Jenna, azzal sarkon fordult, és kisétált az ajtón.

A kérdés ott maradt a levegőben. Wendy az ajtóból figyelte, ahogy elhajt. Már éppen megfordult, hogy visszamenjen a házba, amikor eszébe jutott valami.

A hátsó kerék. Lapos. Nem ezt mondta Ed Grayson?

A kocsijához szaladt. A keréknek semmi baja. Leguggolt, és végighúzta a kezét a hátsó lökhárítón. Ujjlenyomatok, jutott eszébe. A nagy sietségben megfeledkezett róluk. Visszahúzta a kezét, és letérdelt, hogy be tudjon nézni.

Semmi.

Nem maradt más választása. Hanyatt feküdt, klasszikus autószerelő pózba. A kocsifelhajtóra szereltetett mozgásérzékelő lámpa elegendő fényt adott. Hátát az aszfaltnak feszítve bekúszott a kocsi alá. Nem nagyon. Csak egy kicsit. És akkor meglátta. Apró tárgy, alig nagyobb egy gyufásdoboznál. Mágnessel rögzítették, ahogyan a pótkulcsot szokták elrejteni. De ez nem a pótkulcs volt. Valami egészen más. És ez sok mindent megmagyarázott.

Ed Grayson nem azért guggolt le, hogy ellenőrizze a hátsó kerekét. Hanem azért, hogy egy mágnessel GPS nyomkövetőt erősítsen a lökhárítója alá.

KILENCEDIK FEJEZET

– Védence kíván vallomást tenni?

A Sussex Megyei Rendőrség kihallgatótermében négyen ültek: Ed Grayson, a hatalmas termetű Mickey Walker seriff, egy Tom Stanton nevű fiatal zsaru, és Hester Crimstein.

– Ne értsen félre, de ez igazán mókás – felelte utóbbi.

– Örülök, hogy jól szórakozik.

– Nagyon jól. Komolyan. Ez a letartóztatás nevetséges.

– A védence nincsen letartóztatva – mondta Walker. – Csak beszélgetni akarunk vele.

– Ja, hogy csak azért vagyunk itt, mert nem találtak más partnert a teadélutánhoz? Milyen elragadó! De azért kértek házkutatási parancsot, hogy felforgathassák védencem otthonát és kocsiját, vagy nem?

– De igen.

Hester bólintott.

– Remek, nagyszerű. Tessék, mielőtt hozzákezdenénk a csevegéshez.

Papírlapot és tollat csúsztatott a két férfi elé az asztal másik oldalára.

– Ez meg micsoda? – kérdezte Walker.

– Szeretném, ha leírnák a nevüket, a rangfokozatukat, a munkahelyi és az otthoni címüket, a telefonszámukat, a cipőméretüket, és minden mást, ami segíthet kézbesíteni az idézést, amit a jogtalan letartóztatás miatt indított kártérítési per miatt kapnak.

– Már mondtam. Senki nincs letartóztatva.

– Akkor én is elismétlem, amit az imént mondtam: házkutatási parancsuk van ellene.

– Azt gondolom, hogy a védence szeretne vallomást tenni.

– És ugyan miből gondolja?

– Van egy szemtanúnk, aki látta, hogy kivégez egy embert – mondta Walker.

Ed Grayson kinyitotta a száját, de Hester Crimstein a karjára tette a kezét, és beléfojtotta a szót.

– Ugyan, ne mondja.

– Megbízható szemtanú.

– És a maguk megbízható szemtanúja látta, hogy védencem kivégez – micsoda hatásos szó, nem megöl vagy meggyilkol, hanem egyenesen kivégez – egy embert?

– Pontosan.

Hester negédesen elmosolyodott.

– Megengedi, hogy lépésről lépésre végigvegyük ezt az állítást, seriff?

– Lépésről lépésre.

– Igen. Először is, ki az az ember? A kivégzés áldozata?

– Dan Mercer.

– A pedofil?

– Nem számít, hogy az volt-e vagy sem. Egyébként is ejtették ellene a vádat.

– Ez utóbbiban igaza van. A kollégájuk rendesen elbaltázta az ügyet. De lényegtelen. Lépésről lépésre. Első lépés: azt mondja, Dan Mercert kivégezték.

– Így van.

– Hol a holttest?

Csönd.

– Baj van a hallásával, nagyfiú? Kérdeztem valamit. Hol van a holttest? Szeretném megvizsgáltatni az orvos szakértőmmel.

– Ne komédiázzon itt, Hester. Maga is tudja, hogy még nem találtuk meg.

– Nem találták meg? – Hester megdöbbenést színlelve a szívéhez kapta a kezét. – Akkor esetleg elárulná, milyen bizonyítékuk van arra, hogy Dan Mercer halott? De várjon, ne rohanjunk ennyire előre. Egyelőre ott tartunk, hogy nincsen holttest, igaz?

– Még nincsen.

– Oké, rendben. Következő lépés. Azt állítja, hogy, bár a holtteste nincs meg, Dan Mercert kivégezték?

– Igen.

– Feltételezem, hogy ezt valamilyen fegyverrel tették. Megvizsgálhatnánk?

Újabb csönd.

Hester a füléhez tette a kezét.

– Halló!

– Még nem találtuk meg – mondta Walker.

– Nincs fegyver?

– Nincs fegyver.

– Se hulla, se gyilkos fegyver. – Hester széttárta a kezét, és elvigyorodott. – Most már érti, mire mondtam azt, hogy „ez igazán mókás”?

– Azt reméljük, hogy a védence vallomást kíván tenni.

– Miről? A napenergia felhasználásáról a huszonegyedik században? De várjon, még nem végeztem. A holttestet és a fegyvert már kivégeztük. Mit is felejtettem el? Ja, igen, megvan. A szemtanú!

Csönd.

– A szemtanújuk látta, amint védencem kivégzi Dan Mercert, igaz?

– Igen.

– Látta az arcát?

Walker ismét hallgatott.

Hester megint a füléhez emelte a kezét.

– Rajta, nagyfiú. Csupa fül vagyok.

– Maszkot viselt.

– Tessék?

– Maszkot viselt.

– Úgy érti, olyan maszkot, ami takarja az arcát?

– Igen, a szemtanú vallomása szerint olyat.

– Ennek ellenére felismerte a védencemet?

– A karórájáról.

– A karórájáról?

Walker megköszörülte a torkát.

– Valamint a magasságáról és a termetéről.

– Száznyolcvan centi, kilencven kiló. És az a hiper-ritka Timex. Tudja, miért nem mosolygok, Walker seriff?

– Biztosra veszem, hogy el fogja mondani.

– Azért nem mosolygok, mert ez már túl könnyű. Van fogalma róla, mennyi az óradíjam? Ennyi pénzért igazán megérdemlek némi kihívást. De ez már egyenesen sértő. Mintha gépfegyverrel lőnék egy sánta őzre. Nem érdekel, mijük nincs. Most már arra vagyok kíváncsi, mi van a kezükben.

Hester Crimstein várt. Mostanáig Walker csak olyasmit mondott, amit eddig is tudott. Kizárólag ezért maradtak még mindig a rendőrségen. Hogy kiderítsék, mit tudnak még felhozni Grayson ellen.

– Azt reméljük, hogy védence vallomást kíván tenni – ismételte Walker.

– Ha ez minden, akkor nem.

– Van más is.

Csönd.

– Dobszólót szeretne felvezetésként? – kérdezte Hester.

– Bizonyítékunk van rá, hogy a védence a gyilkosság helyszínén járt.

– Na, ne mondja, miféle bizonyíték?

– Ezek egyelőre csak előzetes vizsgálatok. A részletes eredményekre még heteket kell várni. De nagyjából tudjuk, mit fognak megállapítani a vizsgálatok. A védence ezért van most itt. Hogy segítsen megmagyarázni a történteket.

– Igazán kedves maguktól.

– Vért találtunk a lakókocsiban. Csakúgy mint Mr. Grayson Acura MDX-ének csomagtartójában. A teljes DNS-vizsgálat elvégzése időbe telik, de az előzetes eredmények azt mutatják, hogy a két minta megegyezik. Vagyis azon a helyen, ahol szemtanúnk szerint Mr. Mercert lelőtték, ugyanazt a vért találtuk, mint a védence autójában. A vércsoportot már sikerült meghatároznunk: 0 negatív. Ugyanaz, mint Mr. Merceré. Szőnyegbolyhokat is találtunk. Nem akarok belemenni a részletekbe, a lényeg, hogy a lakókocsiban és az Acura MDX-ben is ugyanannak a szőnyegnek a darabjai voltak. Mint ahogy védence cipőjének talpán. És itt van a lőporvizsgálat eredménye is. Védence kezén lőpornyomokat találtunk. Nemrég elsütött egy fegyvert.

Hester szótlanul meredt rá. Walker egy ideig állta a tekintetét, aztán megszólalt:

– Ügyvédnő?

– Várom, hogy befejezze. Mert az nem lehet, hogy ennyi az egész.

Walker nem válaszolt.

Hester Ed Graysonhoz fordult.

– Jöjjön! Indulunk.

– Nem is reagál rá? – kérdezte Walker.

– Mire? Védencem nyugalmazott szövetségi rendőrbíró, akit számos esetben kitüntettek. Családos ember, a társadalom megbecsült tagja, soha életében nem tett semmi törvénybe ütközőt. Csak az idejüket vesztegetik ezzel az ostobasággal. A legjobb esetben – abban a legeslegjobb esetben, ha minden vizsgálati eredmény a maguk reményei szerint alakul, és nem semmisítem meg a bizonyítékaikat a szakértőim segítségével, a keresztkérdéseimmel, illetve a hozzáértésüket és a pártatlanságukat firtató kérdéseimmel –, szóval ha minden tökéletesen alakul a maguk szempontjából, amit igencsak kétlek, akkor talán, ismétlem talán, sikerül kapcsolatba hozniuk a védencemet Dan Mercerrel. És ennyi. Ez pedig tényleg nevetséges. Se holttest, se gyilkos fegyver, se szemtanú, aki azonosítani tudná. Még arra sincs bizonyítékuk, hogy valóban gyilkosság történt, nemhogy a védencem bűnösségére.

Walker hátradőlt, a szék fájdalmasan megreccsent.

– Akkor mivel magyarázza a szőnyegbolyhokat és a vért?

– Miért kellene megmagyaráznom?

– Azt gondoltam, esetleg segíthetne nekünk. Egyszer és mindenkorra tisztázhatná a védencét.

– Megmondom, mit csinálok. – Hester lefirkantott egy telefonszámot, és a seriff kezébe nyomta.

– Mi ez?

– Egy telefonszám.

– Azt látom. De kié?

– A Rev-Oliver lőtéré.

Walker döbbenten meredt rá. Alig láthatóan elsápadt.

– Hívja fel őket – mondta Hester. – Védencem ott volt ma délután, alig egy órával azelőtt, hogy maguk lekapcsolták. Gyakorolt egy kicsit. – Mutatóujjával integetni kezdett. – Viszlát, lőporvizsgálat!

Walkernek tátva maradt a szája. Stantonra nézett, próbálta összeszedni magát.

– Furcsa, hogy éppen ma délután járt arra – nyögte ki végül.

– Mi benne a furcsa? Mr. Grayson kitüntetett szövetségi rendőrbíró, emlékszik? Rendszeresen jár célba lőni. Végeztünk?

– Nem tesz vallomást?

– „Ne egyen sárga havat.” Ez a vallomásunk. Jöjjön, Ed.

Hester és Ed Grayson felállt.

– Nem fogjuk ennyiben hagyni – szólalt meg Walker. – Ezt jobb, ha tudják. Ellenőrizni fogjuk Mr. Grayson minden lépést. Előbb-utóbb megtaláljuk a holttestet és a fegyvert is. Megértem, miért tette, amit tett. De ez önbíráskodás. Ki fogom deríteni, mi történt. Efelől ne legyen kétsége.

– Beszélhetek őszintén, Walker seriff?

– Természetesen.

Hester a kamerára pillantott a fejük fölött.

– Kapcsolja ki a kamerát.

Walker hátrafordult, és bólintott; a kamerán világító vörös fény kialudt.

Hester az asztalra helyezte az öklét, és előrehajolt. Nem kellett nagyon lehajolnia, mert Walker ülve is alig volt alacsonyabb az álló nőnél.

– Előkerítheti a holttestet meg a fegyvert, és tőlem akár egy videofelvételt is arról, amint a védencem a Giants-stadionban nyolcvanezer szemtanú előtt agyonlövi ezt a szörnyeteget – de még akkor is ki tudom hozni tíz perc alatt.

Megfordult. Ed Grayson már kinyitotta az ajtót.

– További szép napot – szólt hátra Hester.

Este tízkor Charlie küldött egy SMS-t Wendynek.

PAPI TUDNI AKARJA, HOL VAN A KÖZELBEN CICIBÁR.

Wendy elmosolyodott. Kedves volt Charlie-tól, hogy tudatja vele, jól van. A fia erre mindig nagyon ügyelt.

Bepötyögte a választ: NEM TUDOM. DE MÁR SENKI NEM HASZNÁLJA EZT A SZÓT. FÉRFIKLUBNAK HÍVJÁK ŐKET.

Charlie: PAPI AZT MONDJA, RÜHELLI EZT A POLITIKAILAG KORREKT SZ@RSÁGOT.

Ismét elmosolyodott. Megcsörrent a telefon. Walker seriff hívta vissza.

– Találtam valamit az autómon – mondta Wendy.

– Mit?

– Egy GPS-t. Szerintem Ed Grayson tette oda.

– Itt vagyok a közelben – felelte Walker. – Tudom, hogy későre jár, de megengedné, hogy vessek rá egy pillantást?

– Persze, jöjjön csak.

– Öt perc, és ott vagyok.

Wendy a kocsinál várta. Walker lehajolt, Wendy pedig emlékeztette Ed Grayson látogatására, és ezúttal azt a jelentéktelennek tűnő részletet is hozzátette, hogy a férfi ellenőrizte a hátsó kerekét. A seriff a GPS-re pillantott, és bólintott. Kellett neki néhány másodperc, hogy ismét álló helyzetbe tornázza magát.

– Kiküldök néhány embert, hogy lefényképezzék és eltávolítsák.

– Hallom, letartóztatták Ed Graysont.

– Ki mondta?

– Mercer volt felesége, Jenna Wheeler.

– Téved. Csak kikérdeztük. Nem tartóztattuk le.

– Még mindig bent tartják?

– Nem, szabadon elmehetett.

– És most mi lesz?

Walker megköszörülte a torkát.

– Folytatjuk a nyomozást.

– Ezt tartogassa a sajtónak.

– Maga riporter.

– Már nem. Csak magánemberként kérdezem.

– Magánemberként az a helyzet, hogy nincs ügy. Nem találtuk meg a holttestet. Nincsen gyilkos fegyver. Az egyetlen szemtanúnk, maga, nem látta a gyilkos arcát, ezért nem is tudja azonosítani.

– Ez baromság!

– Miért?

– Ha Dan Mercer köztiszteletben álló személy lenne, és nem egy pedofíliával gyanúsított…

– Én pedig ha ötven kilóval könnyebb lennék, fehér és jóképű, akkor összetéveszthetnének Hugh Jackmannel. De az igazság az, hogy amíg nincs meg a holttest és a fegyver, addig semmit sem tehetünk.

– Máris feladta?

– Nem. De a kapitány nem akar lyukra futni. Mind a főnököm, mind Grayson jogi képviselője rámutatott, hogy legjobb esetben is annyit tudunk elérni, hogy vádat emelünk egy nyugalmazott szövetségi rendőrbíró ellen, akinek a fiát korábban molesztálta az áldozat.

– És ez nem tenne jót a főnöke politikai karrierjének.

– Ez elég cinikus megközelítés – mondta Walker.

– Létezik másféle megközelítés is?

– Igen, a realista. Korlátozottak az erőforrásaink. Az egyik kollégám, Frank Tremont, nyugdíjazás előtt áll, és még mindig azt az eltűnt lányt, Haley McWaidet keresi. Ennyi idő elteltével már nem sok remény van rá, hogy megtaláljuk, de ki tudja? Nem szívesen vonnék el embert arról az ügyről azért, hogy egy, igazságot szolgáltassunk egy perverz rohadéknak, kettő, hogy vádat emeljünk valaki ellen, akit egyetlen esküdtszék sem ítélne el.

– Megismétlem: máris feladta?

– Nem. Az a tervem, hogy kiderítem, hol lakott Mercer.

– Nem a lakókocsiban?

– Nem. Beszéltem az ügyvédjével és a volt feleségével. Mercer többször is elköltözött az elmúlt három hónapban. Gondolom, nem lehetett könnyű nyugodt helyet találnia. A lakókocsit csak aznap reggel bérelte ki. Nincs ott semmije, még egy váltás ruhája sem.

Wendy elhúzta a száját.

– És mire számít, mit fog megtudni, ha megtalálja, hol lakott?

– Fogalmam sincs.

– És aztán?

– Megpróbálom lenyomozni a kocsiján talált GPS-t, de meglepődnék, ha bármi kiderülne róla. Még ha mázlink van, és bebizonyosodik, hogy Graysoné, akkor is mi van? Csak annyit tudunk, hogy magát követte. Ez még mindig édeskevés.

– Meg kell találniuk a holttestet – mondta Wendy.

– Igen, ez a legfontosabb feladat. Ki kell derítenünk, hová ment Grayson a gyilkosság után. Csak annyit tudunk biztosan, hogy két órával később megállt egy lőtéren.

– Most viccel.

– Nekem is ez volt az első reakcióm. De ha belegondol, zseniális húzás. Szemtanúk vannak rá, hogy célba lőtt, ezzel semmissé téve a lőporvizsgálatunk eredményét. Ellenőriztük a fegyvert, amit odavitt magával, de természetesen a kaliber nem egyezik a lakókocsiparkban talált lövedékekével.

– Azt a mindenit! Grayson tudta, ha elmegy lőni, azzal érvényteleníti a maguk vizsgálatát?

– Rendőrbíró volt. Tudja, mit csinál. Gondolja csak végig. Maszkot viselt, megszabadult a holttesttől, a fegyvertől, kijátszotta a lőporvizsgálatot – és Hester Crimstein az ügyvédje. Érti már, mivel állunk szemben?

– Igen.

– Tudjuk, hogy Grayson valahol a lakókocsipark és a lőtér között rejtette el a tetemet, de két óra hosszú idő, és sok az üres terület arrafelé.

– Magának pedig nincs elég embere ahhoz, hogy átkutassa?

– Már mondtam, hogy ez nem egy eltűnt kislány. Hanem egy pedofil hullája. És ha Grayson ezt előre kitervelte, amire lássuk be, jó esély van, valószínűleg ásott valahol egy gödröt, mielőtt agyonlőtte Mercert. Lehet, hogy sosem találjuk meg a holttestet.

Wendy lesütötte a szemét, és a fejét ingatta.

– Mi az?

– Balek voltam. Grayson megpróbált a maga oldalára állítani. Amikor nem sikerült, egyszerűen csak követett, én pedig elvezettem Mercerhez.

– Nem a maga hibája.

– Nem számít, hogy az én hibám-e vagy sem. Nem szeretem, ha kihasználnak.

Walker erre nem mondott semmit.

– Borzalmas, hogy így ér véget – mondta Wendy.

– Szerintem vannak, akik épp az ellenkezőjét gondolják.

– Ezt meg hogy érti?

– A pedofil megmenekül a törvény elől, de a jogos büntetés mégis utoléri. Szinte bibliai igazságszolgáltatás, ha belegondol.

Wendy megrázta a fejét.

– Valami nem stimmel.

– Melyik része?

Az egész, gondolta Wendy, de nem válaszolt. Talán Mercer exfeleségének mégis igaza volt. Mintha ez az egész már a kezdet kezdetétől bűzlött volna. Talán hallgatnia kellett volna a női megérzéseire vagy az ösztöneire, vagy mire.

Egyszerre úgy érezte, hogy segített megölni egy ártatlan embert.

– Találja meg – mondta Wendy. – Akárhogy is, ennyit megérdemel.

– Megpróbálom. De maga is tudja, hogy ez sosem lesz kiemelt ügy.

TIZEDIK FEJEZET

Walker azonban, tragikus módon, jókorát tévedett.

Wendy egészen addig nem is értesült a borzalmas felfedezésről, amíg másnap meg nem jelent a hír a médiában. Papi és Charlie még az igazak álmát aludták, Wendy pedig Jenna Princetonnal kapcsolatos megjegyzésén tűnődött, és úgy döntött, nyomozásba kezd a saját szakállára. Az első állomás: Phil Turnball, Dan Mercer kollégiumi szobatársa. Itt az ideje komolyan beleásnia magát Dan múltjába, gondolta. Ez tűnt a legkézenfekvőbb kiindulási pontnak.

De abban a pillanatban, ahogy Wendy belépett a Starbucksba a New Jersey-beli Englewoodban, két rendőr – a Sussex megyei Walker seriff és zöldfülű helyettese, Tom Stanton – huszonöt mérföldre onnan Newarkban éppen nekiállt átkutatni a 204-es szobát egy motelban, amely a Freddy Fényűző Luxuslakosztályai nevet viselte. Igazi bolhafészek. Freddynek biztosan van humora, gondolta Walker, a panzióból ugyanis éppen a névben feltüntetett három dolog hiányzott: a fényűzés, a luxus és a lakosztályok.

Walker igyekezett minél pontosabban rekonstruálni Dan Mercer életének utolsó két hetét. Nem sok információ állt rendelkezésére. A mobiltelefonjáról Dan Mercer mindössze három embert hívott: az ügyvédjét, Flair Hickoryt; a volt feleségét, Jenna Wheelert; és tegnap a riportert, Wendy Tynest. Flair sosem kérdezte tőle, hol tartózkodik – minél kevesebbet tud, annál jobb. Jenna nem tudta. Wendy pedig, nos, ő egészen tegnapig nem állt vele kapcsolatban.

Ennek ellenére nem volt nehéz követni a nyomait. Dan Mercer valóban bujkált, de ügyvédje és volt felesége egybehangzó véleménye szerint „túlbuzgó” honfitársai és az önjelölt polgárőrök, nem pedig a rendőrség elől. Senki nem akart egy ilyen alakot a saját környezetében. Mercer ezért hotelről hotelre vándorolt, rendszerint készpénzzel fizetett, amit egy közeli ATM-ből vett fel. A függőben lévő tárgyalás miatt nem hagyhatta el az államot.

Tizenhat nappal ezelőtt bejelentkezett a wildwoodi Motel 6-be. Utána három napot töltött Fort Lee-ben a Court Manor Innben, majd következett a Fair Motel Ramseyben, míg végül Freddy Fényűző Luxuslakosztályaiban kötött ki Newark belvárosában, a 204-es szobában.

Az ablaka a Menedék nevű kultúrházra nézett, ahol korábban dolgozott. Különös, hogy végül itt kötött ki. A motel igazgatója két napja nem látta Mercert, de – mint mondta – ezt nem találta furcsának, mert akik nála vesznek ki szobát, általában kerülik a feltűnést.

– Nézzük, mi van itt – mondta Walker.

Stanton bólintott.

– Oké.

Walker azonban nem mozdult.

– Kérdezhetek valamit? – nézett a fiatal zsarura.

– Persze.

– Senki más nem akart részt venni ebben a nyomozásban. Úgy gondolták, jó, hogy megszabadultunk attól a rohadéktól.

Stanton ismét bólintott.

– Én azonban önként jelentkeztem.

– Így van.

– És most tudni szeretné, hogy miért.

– Így van.

Stanton kihúzott egy fiókot, és belenézett.

– Talán túlságosan új vagyok, talán idővel én is belefásulok ebbe a munkába. De a törvény felmentette a pasast. Ennyi. Akinek nem tetszik, változtassa meg a törvényt. Nekünk a törvény szolgáiként pártatlanoknak kell maradnunk. Ha ötvenöt mérföldes sebességkorlátozás van, akkor meg kell büntetnünk mindenkit, aki ötvenhattal megy. Ha valaki úgy gondolja, hogy ugyan már, ötvenhatért még nem kellene büntetni, akkor rajta, írják át a törvényt ötvenhatra. És ez oda-vissza igaz. A bíróság a szabályokat betartva felmentette Dan Mercert. Ha nem tetszik, változtassuk meg a szabályokat. Ne kerüljük meg, hanem törvényesen alakítsuk át őket.

Walker elmosolyodott.

– Tényleg nagyon új vagy még ebben a szakmában.

Stanton megvonta a vállát, és folytatta a kutakodást a ruhák között.

– Azt hiszem, nem csak erről van szó.

– Sejtettem. Folytasd, csupa fül vagyok.

– Van egy bátyám, Pete. Remek srác, nagyszerű sportoló. A Buffalo Bills draftolta. Bekerült a bő keretbe. Két évet lehúzott tight endként a támadó szekcióban, de az első csapatba nem sikerült bekerülnie.

– Értem.

– Szóval Pete a nyári edzőtáborban készül a harmadik idényére. Azt gondolja, végre eljön az ő éve. Megszállottan súlyzózik, úgy érzi, idén sikerülhet neki a nagy áttörés. Huszonhat éves, és a Buffalóban játszik. Egy este elmegy szórakozni, és megismerkedik egy lánnyal a Bennigan’sben. Tudja, abban az étteremláncban.

– Igen, ismerem.

– Rendel magának egy adag csirkeszárnyat, amikor odalibben hozzá egy dögös pipi, és megkérdezi, kaphatna-e belőle egyet. Pete persze rábólint, tessék, vegyél csak. A csaj úgy viselkedik, mintha pornófilmben szerepelne. Hosszan szopogatja a szárnyakat, és közben olyan topot visel, amiből majd kibuggyannak a mellei. Igazi bombázó. Flörtölni kezdenek. Egyre jobban összemelegednek, végül Pete felviszi magához, és megadja neki, ami jár.

Stanton ökölbe szorítja a jobb kezét, és finoman megpaskolja vele a másik tenyerét – arra az esetre, ha a „megadja neki, ami jár” jelentése nem lenne egyértelmű.

– Kiderül, hogy a csaj tizenöt éves. Másodikos középiskolás, de kinéz vagy huszonötnek. Tudja, hogy öltöznek manapság a gimnazista lányok. Azt mondta, hogy felszolgálóként dolgozik, de lehet, hogy csak saját magát szolgálta fel, ha érti, mire gondolok.

Stanton Walkerre pillantott, és várt. A seriff kíváncsi volt a folytatásra, ezért azt mondta:

– Értem, mire gondol.

– Szóval az a vége, hogy a csaj apja megtudja. Teljesen eldurran az agya, azt állítja, hogy Pete elcsábította az ő kicsi lányát – pedig éppen az ellenkezője történt. Pete-et erőszakos nemi közösüléssel vádolják. Bekerül a rendszerbe. A rendszerbe, amelyet szeretek és szolgálok. Tudom. Ez a törvény. Azóta szexuális bűncselekmény elkövetőjeként, pedofilként tartják számon. Agyrém. A bátyám törvénytisztelő polgár, rendes srác, de a karrierjének vége, nincs az a csapat, amelyik szóba állna vele. Talán ez a pasas, ez a Dan Mercer, ugyanilyen kutyaszorítóba került, nem? Talán őt is megilleti az ártatlanság védelme, amíg be nem bizonyosodik a bűnössége.

Walker elfordította a fejét, mert nem akarta bevallani, hogy Stantonnak akár igaza is lehet. Az ember olyan sok vitás helyzettel találkozik az életben, és szereti az egyértelmű megoldásokat. Sokkal könnyebb, ha valakit szépen be lehet sorolni egy kategóriába, szent vagy szörnyeteg, ördög vagy angyal. De ez szinte sosem működik. Legtöbbször nincsen fekete vagy fehér, csak a szürke különböző árnyalatai. A szélsőségeket sokkal könnyebb kezelni.

Tom Stanton lehajolt, hogy benézzen az ágy alá, Walker pedig igyekezett újra a feladatra koncentrálni. Hagyjuk az erkölcsi relativizmust, maradjunk a tényeknél, gondolta. Egy férfi eltűnt, valószínűleg halott. Meg kell találni. Ez minden. Nem számít, mit követett el vagy mit nem. Akkor is meg kell találni.

Walker belépett a fürdőszobába, és kinyitotta a mosdó fölötti szekrényt. Fogkrém, fogkefe, borotva, borotvahab, dezodor. Ki gondolta volna?

– Bingo! – hallotta váratlanul Stanton hangját a szobából.

– Mi az?

– Az ágy alatt megtaláltam a mobilját.

Walker már nyitotta a száját, hogy megdicsérje Stantont, de mielőtt megszólalt volna, érezte, hogy valami nem stimmel.

Látta Mercer telefonjának híváslistáját, és azt is tudta, hogy az utolsót a Route 15-ről, a lakókocsiparktól mindössze három mérföldnyire bonyolította le, ami kocsival legalább egy órányira van ettől a moteltől.

Akkor mit keres a telefonja ebben a szobában? De nem maradt ideje hosszasan töprengeni, mert odabentről meghallotta Stanton elhaló suttogását:

– Ó, ne…

Walker gerincén jeges borzongás futott végig.

– Mi az?

– Uramisten…

A seriff berontott a szobába.

– Mi az? Mi történt?

Stanton a kezében tartotta a telefont. Az arca falfehér volt. A képernyőn megjelenő fényképet bámulta. Walker látta a telefon rózsaszín tokját.

Egy iPhone volt az. Ő is ugyanilyet használt.

– Mi az?

A képernyő elsötétült. Stanton nem válaszolt, csak felemelte az iPhone-t, és megnyomott rajta egy gombot. A képernyő ismét kigyulladt. Walker közelebb lépett, és ránézett.

A szíve kihagyott egy ütemet.

Az iPhone képernyőjén egy családi fénykép jelent meg. Klasszikus nyaralási fotó. Négy alak – három gyerek, egy felnőtt. Mindnyájan mosolyognak, nevetnek. A kép közepén egy jókora Mickey egér. Mickey jobbján pedig, arcán ragyogó mosollyal, az eltűnt lány állt: Haley McWaid.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Wendy felhívta Mercer kollégiumi szobatársának, Phil Turnballnak a lakását. Miután végzett a Princetonon, Turnball felkapaszkodott a Wall Street-i expresszre, ami a pénzügyi szektor legfelső szintjére röpítette. A háza Englewood legelegánsabb részén állt.

Amikor a Tetten érve Dannel foglalkozó epizódja adásba került, Wendy megpróbált kapcsolatba lépni Turnball-lal. A férfi azonban nem volt hajlandó nyilatkozni. Wendy nem erőltette. De most, hogy Mercer meghalt, talán Phil Turnball is közlékenyebb lesz.

Mrs. Turnball – Wendy nem értette a keresztnevét – vette föl a telefont. Wendy elmagyarázta, hogy kicsoda.

– Tudom, hogy a férje egyszer már nemet mondott, de higgye el, ez biztosan érdekelni fogja.

– Jelenleg nincs itthon.

– El tudom érni valahogyan?

A nő habozott.

– Fontos ügyről van szó, Mrs. Turnball.

– Találkozója van.

– A manhattani irodájában? A régi jegyzeteimben valahol megvan a címe…

– A Starbucksban – szakította félbe Turnball felesége.

– Tessék?

– Ez nem olyan találkozó, mint amire maga gondol. A Starbucksban van.

Wendy kedvenc étterme, a Baumgart’s előtt talált szabad parkolóhelyet, és gyalog tette meg a Starbucksba vezető métereket. Mrs. Turnball elmagyarázta, hogy Philt a gazdasági válság miatt elbocsátották. Találkozója nem üzleti megbeszélés volt, hanem baráti kávézás az univerzum egykori császáraival, az úgynevezett Apák Klubja tagjaival, amit Phil alapított. Mrs. Turnballtól megtudta, hogy a klub váratlanul munkanélkülivé vált férfiakból áll, akiknek „szükségük van egymás támogatására ezekben a rendkívül nehéz időkben”, de Wendy mintha gúnyt hallott volna kicsendülni a hangjából. Vérszívó, túlfizetett yuppie-k gyülekezete siránkozik a gazdasági válság miatt, amit ők idéztek elő parazita magatartásukkal – mindezt egy ötdolláros kávé felett.

Tényleg volt benne valami szánalmas.

Wendy belépett a Strabucksba, és azonnal kiszúrta Phil Turnballt a jobb sarokban. Frissen vasalt öltönyt viselt, és három másik férfi társaságában ült egy asztalnál. Egyikük fehér teniszszerelésben volt, és egy ütőt forgatott a kezében, mint aki Federer szervájára vár. Másikuk nyakában kenguru lógott, benne egy csecsemő. A férfi finoman ringatózott jobbra-balra, nyilván azért, nehogy a kicsi felsírjon. A harmadik, akit a többiek éppen feszült figyelemmel hallgattak, egy számmal nagyobb baseballsapkát hordott a fején, amelynek sildjét szándékosan félrecsapta, és felfelé fordította.

– Nem tetszik? – kérdezte Baseballsapka.

Ahogy közelebb ért, Wendy látta, hogy Baseballsapka úgy néz ki, mint Jay-Z – vagyis inkább úgy nézne ki, ha Jay-Z hirtelen tíz évet öregedne, soha nem kondizna és egy fehér pasas lenne, aki Jay-Z-nek akar látszani.

– Nem, Fly, ne érts félre – mondta a fickó a fehér teniszsortban. – Nagyon tuti, testvér, nagyon tuti.

Wendy összevonta a szemöldökét. Tuti? Testvér?

– De szerintem, bár tudod, hogy nem értek hozzá, szóval az a sor a ringó kiskutyákkal nem működik.

– Hmm. Túl plasztikus?

– Talán.

– Mert azt akarom, hogy ez olyan legyen, mint én, érted, haver? Ma este a Blendben. Szívből kell, hogy szóljon. Hogy én legyek az. Különben nem veszi be a közönség.

– Hallom, Fly, és egyetértek. Király leszel ma este, ne aggódj. De a nyakék? – Teniszsort széttárta a karját. – Egyszerűen nem illik a szövegbe. Inkább valami kiskutyás utalás kellene. A kutyák nem hordanak nyakéket, vagy igen?

Beleegyező morgás hallatszott az asztal körül.

A Jay-Z-imitátor – Fly? – észrevette a közeledő Wendyt. Lehajtotta a fejét.

– Figyu, skacok. Bombázó öt óránál.

Mindnyájan felé fordultak. Philt leszámítva Wendy nem egészen ezt várta. Mrs. Turnball ugyan figyelmeztette, hogy az univerzum egykori császáraival lesz dolga, a jelenet mégis meglepte.

– Várjon csak – szólalt meg Teniszsort. – Ismerem magát. NTC News. Wendy valami, igaz?

– Wendy Tynes, igen.

Phil Turnball kivételével mindnyájan elmosolyodtak.

– Azért jött, hogy interjút készítsen Fly-jal a ma esti fellépéséről?

Wendynek átfutott az agyán, hogy egy riport erről négy pasasról valóban nagy durranás lenne.

– Talán majd máskor – felelte. – Most Philhez jöttem.

– Nincs mit mondanom.

– Nem nyilatkozatot szeretnék. Jöjjön velem. Négyszemközt akarok beszélni magával.

Kisétáltak a Starbucksból, és megkerülték az épületet.

– Szóval ez lenne a híres Apák Klubja? – kérdezte Wendy.

– Ezt meg kitől hallotta?

– A feleségétől.

A férfi nem felelt.

– Mi volt ez a bohóckodás Vanilla Ice-szal? – folytatta Wendy.

– Norm… vagyis Fly, azt akarja, hogy Flynak szólítsuk.

– Fly?

– A Ten-A-Fly rövidítése. Ez a rapper művészneve.

Wendy a szemét forgatta. New Jersey-ben van egy Tenafly nevű város, alig néhány mérföldre attól a helytől, ahol voltak.

– Norm… vagyis Fly briliáns marketinges volt a Benevisti Vance-nél New Yorkban. Munkanélküli, most már vagy két éve, de úgy gondolja, másban is tehetséges.

– És mi lenne az?

– A rappelés.

– Ugye most csak viccel?

– Olyan ez, mint a gyász – felelte Phil. – Mindenki máshogy próbálja feldolgozni. Fly úgy érzi, talált egy új piacot, ahová betörhet.

Megérkeztek Wendy autójához. Wendy kinyitotta az ajtót.

– A rap világát?

Phil bólintott.

– Ő az egyetlen fehér, középkorú, New Jersey-beli rapper a placcon. Legalábbis ezt mondja. – Beültek a kocsi első ülésérére. – Szóval mit akar tőlem?

Mivel nem tudta, hogyan közölhetné kíméletesen, Wendy azonnal a dolgok közepébe vágott.

– Dan Mercert tegnap meggyilkolták.

Phil Turnball nem szólt semmit. Sápadtan, fátyolos tekintettel bámult ki a szélvédőn. Az arcbőre tükörsimára borotválva. Haja középen elválasztva, elöl egy göndör tincs. Wendy el tudta képzelni, milyen lehetett kisfiúként. Várt egy kicsit, hogy a férfi megeméssze a hírt.

– Hozzak valamit inni? – kérdezte Wendy.

Phil Turnball megrázta a fejét.

– Emlékszem Danre az orientációs hét első napján az egyetemen. Annyira vicces volt. Mindenki más feszülten próbált jó benyomást kelteni. Ő viszont lazán járt-kelt azzal a különös kifejezéssel az arcán.

– Mi volt benne a különös?

– Mintha egyszer már végigcsinálta volna ezt az egészet, és tudná, hogy nem éri meg a fáradságot. Dan mindig valami többre vágyott. Igen, tudom, mennyire közhelyesen hangzik, de akkor is így van. Ugyanúgy bulizott, mint mi, de már akkor is arról beszélt, hogy valami jót akar cselekedni. Nagy terveink voltak. Mindnyájunknak. És most…

Nem fejezte be a mondatot.

– Sajnálom – mondta Wendy.

– Gondolom, nem azért jött el idáig, hogy közölje ezt a rossz hírt.

– Nem.

– Akkor miért?

– Dan után nyomozok…

– Mintha egyszer már megtette volna – szakította félbe a férfi, és elfordította a fejét. – Mostanra legfeljebb csak annyi maradt, hogy csámcsogjon egy kicsit a holttestén.

– Nem ez a célom.

– Akkor mi?

– Egyszer már kerestem magát. Amikor először leadtuk a műsort Danről.

Turnball nem válaszolt.

– Miért nem hívott vissza?

– És ugyan mit mondtam volna?

– Bármit.

– Családom van, két gyerekem. Nem láttam, kinek is segítenék azzal, hogyha védelmembe vennék egy pedofilt – még ha igaztalanul vádolták is meg.

– Úgy gondolja, hogy Dant igaztalanul vádolták meg?

Phil behunyta a szemét. Wendy szerette volna megérinteni, de érezte, hogy azzal hibát követne el. Inkább témát váltott.

– Miért hord öltönyt a Starbucksban? – kérdezte.

A férfi kis híján elmosolyodott.

– Sosem szerettem az igénytelenséget.

Wendy végigmérte a jóképű, de teljesen megtört férfit. Sápadtnak tűnt, mint akiből kiszívták az életerőt, és abban reménykedne, hogy makulátlan öltönyéből és fényesre suvikszolt cipőjéből erőt meríthet.

Hirtelen bevillant egy emlékkép, és Wendynek elakadt a lélegzete: imádott apja, ahogy ötvenhat évesen ül a konyhaasztalnál, ingujja feltűrve, és rövidke önéletrajzát gyömöszöli egy borítékba. Ötvenhat évesen váratlanul, életében először, munka nélkül maradt. Szakszervezeti vezető volt egy nyomdában, huszonnyolc éven keresztül nyomták az egyik vezető New York-i napilap példányait. Tisztességes béreket alkudott ki az embereinek, csak egyszer sztrájkoltak, 1989-ben, és minden munkatársa szerette.

Aztán a nyomdát beolvasztották egy nagyobb cégbe, ami gyakori történet volt a kilencvenes évek elején. A Phil Turnballhoz hasonló öltönyösök nagyon kedvelték az ilyen fúziókat, mert a tőzsdei portfóliók értéke mindjárt megugrott néhány százalékponttal. Wendy apja hirtelen feleslegessé vált, és elbocsátották. Ilyen egyszerűen. Életében először munkanélkülivé vált. Másnap reggel a konyhaasztalnál kezdte a napot az önéletrajza példányaival. És az arcán ugyanaz a kifejezés ült, mint most Phil Turnballén.

– Dühös vagy? – kérdezte Wendy az apjától.

– Értelmetlen lenne, csak az energiámat pocsékolnám vele. – Újabb önéletrajzot csúsztatott egy borítékba, aztán a lányára nézett. – Akarsz egy jó tanácsot, vagy már túl idős vagy hozzá?

– Egy jó tanács mindig jól jön – felelte Wendy.

– Dolgozz saját magadnak. Más főnökben sosem bízhatsz meg.

Apjának soha nem nyílt lehetősége arra, hogy saját magának dolgozzon. Munkát sem talált soha többet. Két évvel később, ötvennyolc évesen szívrohamot kapott ugyanannál az asztalnál ülve, továbbra is a végzettségéről és munkatapasztalatáról szóló fénymásolatokat borítékolva.

– Nem akar segíteni? – kérdezte Wendy.

– Miben? Dan halott.

Phil Turnball az ajtókilincs után nyúlt.

Wendy a karjára tette a kezét.

– Csak egy kérdés, mielőtt elmegy: mit gondol, Dant igaztalanul vádolták meg?

A férfi elgondolkodott, mielőtt válaszolt volna.

– Az ember csak akkor tudja meg, milyen érzés, mikor vele is megtörténik.

– Nem értem, mire gondol.

– Nem számít. Lényegtelen.

– Történt valami magával, Phil? Miről maradtam le?

Turnball elnevette magát, de nem jókedvében.

– No comment, Wendy.

Kezét a kilincsre tette.

– De…

– Ne most – mondta, és kinyitotta az ajtót. – Most sétálok egyet, és az én öreg barátomra gondolok. Ez a legkevesebb, amit megérdemel.

Phil Turnball kiszállt a kocsiból, megigazította a zakóját, és észak felé indult, minél messzebb Wendytől, minél messzebb a Starbucksban várakozó barátaitól.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Már megint egy halott kurva.

Frank Tremont, Essex megyei nyomozó az övénél fogva feljebb húzta a nadrágját, lenézett a lány holttestére, és felsóhajtott. Már megint a régi nóta. A newarki South Ward alig párszáz méterre van a Beth Israel kórháztól, mégis mintha egy világ választaná el őket egymástól. Frank érezte a rothadás szagát, de nem csak a hullából jött. Errefelé mindig bűz terjeng. Ezeket az utcákat soha nem takarítják. Meg sem kísérelik. Csak pácolódnak a saját rothadó levükben.

És már megint itt van egy halott kurva.

A stricije már előzetesben csücsül. A kurva állítólag tiszteletlenül beszélt vele, és meg kellett mutatnia, ki a főnök, ezért elvágta a torkát. A kés még akkor is nála volt, amikor begyűjtötték. Okos fiú, igazi géniusz. Franknek nagyjából hatvan másodpercébe tellett, hogy beismerő vallomást csikarjon ki belőle. Mindössze annyit kellett mondania, hogy „úgy hallottam, nem vagy elég tökös ahhoz, hogy felpofozz egy ribancot.” Ennyi elég is volt Géniusz Stricinek, hogy eldicsekedjen a „hőstettével”.

Lenézett a halott lányra, lehetetlen volt eldönteni, hogy tizenöt éves-e vagy harminc. Kiterítve feküdt a mocsokban, körülötte összetört üdítősüvegek, mcdonald’sos csomagolópapírok, üres sörösdobozok. Franknek eszébe jutott a legutóbbi kurvagyilkossága. Azt az ügyet elcseszte. Nem kicsit, nagyon. Rosszul ítélte meg a helyzetet, hibázott. Emberek haltak meg a tévedése miatt, de tudta, hogy semmi értelme ezen rágódnia. Az elcseszett ügy az állásába került. Kirúgták a megyei ügyészségtől, és lefokozták. Nyugdíjazásra ítélték.

Akkor tűnt el Haley McWaid.

Bement a főnökéhez, és megkérte, hadd maradjon, míg az ügyet meg nem oldják. A főnöke megértette. De ennek már három hónapja. Frank keményen dolgozott, mindent elkövetett, hogy megtalálja a kislányt. Bevont másokat is, a szövetségieket, az internetes nyomozásban és a profilkészítésben járatos zsarukat, mindenkit, aki esetleg segíteni tud. Nem a dicsőséget hajszolta, csak a lányt akarta megtalálni.

De az ügy teljesen kihűlt.

Ismét a halott kurvára pillantott. Ez az, amiből sok jut ebben a melóban. Drogosok és kurvák, akik elpazarolják az életüket, beszívnak, megszöknek, aztán összeverik és felcsinálják őket, majd szülik a kölköket, akiknek csak az Isten tudja, ki az apja, és az egésznek semmi értelme. Legtöbbjük fásultan tántorog keresztül szánalmas életén, alig hagy nyomot maga után a társadalom írólapján, és ha mégis, azt általában csak a rendőrségi jegyzőkönyvekben. De a többség életben marad, Isten életben hagyja ezeket az emberi roncsokat, és néha egészen magas kort megérnek.

És aztán, mivel Istennek átkozott egy humora van, elveszi helyettük Frank lányát.

Kisebb csődület támadt a sárga szalag körül, de a járókelők többsége csak egy pillantást vetett a lányra, aztán továbbállt.

– Végeztél, Frank?

A törvényszéki orvos szakértő volt az. Frank bólintott.

– A tiéd.

A kislánya, Kasey. Tizenhét éves, elbűvölő teremtés volt. Szokták mondani egyesekre, hogy olyan mosolya van, amitől fénybe borul a szoba. Kasey mosolya pontosan ilyen volt. Egy villanás, és mintha széthúzták volna a függönyt. Soha nem bántott senkit. Soha, egész életében. Soha nem drogozott, nem strichelt, nem csinálták fel. Ezek a drogos kurvák mégis itt lebzselnek, mint a barmok, Kasey pedig halott.

Hol itt az igazság?

Kaseynél tizenhat éves korában diagnosztizálták a Ewing-szarkómát. Csontrák. A medencecsontjában alakultak ki a daganatok, és elkezdték felzabálni a testét. Elmondhatatlan kínok között halt meg. Frank végignézte. Száraz szemmel ült az ágya mellett, miközben kétségbeesetten kapaszkodott lánya törékeny kezébe és saját épelméjűségébe. Látta a műtéti hegeket. Látta haldokló lánya beesett szemét. Érezte, ahogy láztól tüzel a bőre. Eszébe jutott, hogy gyerekként Kasey nagyon rossz alvó volt, gyakran riadt föl éjszakánként, és bekéredzkedett melléjük az ágyba. Beszélt álmában, forgolódott, de miután kiderült a betegsége, ez elmúlt. Talán az éjszaka borzalmait felváltották a nappali borzalmak. Akárhogy is, Kasey attól fogva nyugodtan aludt, mint aki a halálra készül.

Frank imádkozott, de hasztalanul. Legalábbis így érezte. Isten úgyis tudja, mi fog történni. Minden el van tervezve, nem? Ha az ember igazán hisz az Ő mindenhatóságában, akkor hogyan gondolhatja, hogy szánalmas rimánkodása hatására megváltoztatja a nagy tervet? Tremont tudta, hogy ez nem így működik. Találkozott egy másik családdal, akik a fiukért imádkoztak a kórházban. Ugyanabban a betegségben szenvedett. Ő is meghalt. A másik fiuk Irakban harcolt, és ott halt meg. Hogyan gondolhatja bárki is, hogy az imáknak van értelme?

Eközben az utcák hemzsegnek a haszontalan söpredéktől. Ők élnek – Kasey meghalt. És igen, azok a lányok, akiknek van családja, mint Haley McWaid és Kasey Tremont, akiket szeretnek, és igazi élet vár rájuk, nem csak ez a vergődés a mocsokban, igen, ők többet érnek. Ez az igazság. Senki sem akarja kimondani. Gerinctelen képmutatók, akik azt szajkózzák, hogy ez a halott kurva, akit éppen becipzáraznak a hullazsákba, pontosan ugyanolyan bánásmódot érdemel, mint egy Haley McWaid vagy egy Kasey Tremont. Pedig mindenki tudja, hogy ez baromság. Úgy teszünk, mintha nem így lenne, de tudjuk. Hazudunk. De tudjuk.

Micsoda színjáték, gondolta. A halott kurva talán kap két bekezdést a Sztárlajstrom tizenkettedik oldalán, az olvasók pedig hümmögve ingatják kicsit a fejüket. Ezzel szemben Haley McWaiddel az összes csatorna órákat foglalkozott főműsoridőben. Vagyis mindannyian tudjuk, nem? Akkor miért nem vagyunk képesek kimondani?

A Haley McWaidek többet érnek a világnak.

Nincs ezzel semmi baj. Ez az igazság, és kész. Nem mondta senki, hogy a halott kurva nem számít. De Haley fontosabb. És ez nem faji, vallási vagy egyéb kérdés, amit sokan megpróbálnak belemagyarázni az ilyen ügyekbe. Könnyű rámondani valakire, hogy rasszista. De itt nem erről van szó. Nem az a lényeg, hogy fehér, fekete, ázsiai vagy latino. Mindenki tudja, miről van szó, még ha fél is kimondani.

Frank gondolatai, mint mostanában gyakran, ismét Haley McWaid anyjára, Marciára, és megtört apjára, Tedre terelődtek. Ez a halott kurva senkinek sem fog hiányozni. Talán valaki majd elhullajt néhány könnycseppet érte, de tízből kilencszer egyáltalán senki nem foglalkozik velük. A szülei, ha tudják egyáltalán, hol van, valószínűleg már régen lemondtak róla. Marcia és Ted azonban még mindig várnak. Várnak és reménykednek. És, igen, ez az, ami számít. Talán éppen ez a különbség a halott kurvák és a Haley McWaidek világa között. Nem a bőrszín vagy a fehér léckerítés, hanem a család, aki visszavárja, a szülei, akik szeretik, és akik soha nem fogják túltenni magukat az elvesztésén.

Ezért Frank eltökélte, hogy addig nem megy nyugdíjba, míg ki nem deríti, mi történt Haley McWaiddel.

Ismét Kaseyre gondolt, próbálta felidézni a vidám kislányt, aki jobban szereti az akváriumokat az állatkerteknél, és a kéket a rózsaszínnél. De azok az emlékképek már elhalványultak, egyre nehezebb volt előhívnia őket, csak az jutott eszébe, ahogy Kasey egyre kisebb lett a kórházi ágyban, ahogy beletúrt a hajába, és az csomókban hullott ki, ahogy lenézett a kezében tartott hajcsomóra, és kitört belőle a zokogás, miközben az apja tehetetlenül ült az ágya mellett.

Az orvos szakértő végzett a kurvával. Két férfi fölemelte a hullát, és jókora puffanással rárakták egy gurulós hordágyra, mintha csak egy zsák krumplit dobtak volna oda.

– Finoman – szólt rájuk Frank.

Az egyik fickó feléje fordult.

– Neki már nem fáj.

– Azért csak finoman.

Ahogy elgurították a hordágyat, Frank Tremont érezte, hogy a telefonja rezegni kezd a zsebében.

Pislogott néhányat, hogy kitisztuljon a tekintete, majd megnyomta a hívásfogadás gombját.

– Itt Tremont.

– Frank?

Mickey Walker volt az, a közeli Sussex megyéből. Nagydarab, fekete srác, régebben együtt dolgoztak Newarkban. Megbízható pasas, jó nyomozó. Frank egyik legkedvesebb kollégája. Walker irodája kapta a pedofil patkány gyilkossági ügyét – a jelek szerint az egyik szülő a saját fegyverével oldotta meg a problémát. Franknek az volt az első gondolata, amikor meghallotta, hogy csak azt kapta, amit megérdemelt, de tudta, hogy Walker akkor is utána fog járni az ügynek.

– Igen, én vagyok az, Mickey.

– Ismered Freddy Fényűző Luxuslakosztályait?

– A kurvamotel a William Streeten?

– Igen, az az. Szeretném, ha azonnal idejönnél.

Tremont érezte, hogy felgyorsul a pulzusa. Átvette a másik kezébe a telefont.

– Miért, mi történt?

– Találtam valamit Mercer szobájában – felelte Walker síri hangon. – Azt hiszem, Haley McWaidé.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Papi rántottát készített a konyhában, amikor Wendy hazaért.

– Charlie hol van?

– Még alszik.

– Délután egykor?

Papi az órára pillantott.

– Igen. Éhes vagy?

– Nem. Merre jártatok tegnap éjjel?

Papi felvonta a szemöldökét, és Wendyre nézett, de a serpenyőt közben továbbra is szakavatott mozdulatokkal kezelte.

– Titoktartást fogadtál?

– Valami olyasmit – felelte Papi. – És te hol voltál?

– Az Apák Klubjában volt jelenésem ma délelőtt.

– Kifejtenéd?

Wendy kifejtette.

– Szomorú – mondta Papi.

– Én inkább szánalmasnak nevezném.

Papi megvonta a vállát.

– Ha egy férfi már nem képes eltartani a családját… ennyi erővel a golyóit is levághatnák. Már nem érzi magát igazi férfinak. És ez szomorú. A Dolgos Jimek és a Yuppie Joe-k számára a munkahely elvesztése felér egy földrengéssel. Talán a Yuppie Joe-k még nehezebben emésztik meg. A társadalom arra nevelte őket, hogy a munkájuk alapján határozzák meg önmagukat.

– És a munkájuk most megszűnt.

– Így van.

– Talán a válasz nem is egy másik munka – morfondírozott Wendy. – Hanem a férfiasság fogalmának újraértelmezése.

Papi bólintott.

– Mélyenszántó gondolat.

– És kenetteljes?

– Meglehetősen – mondta Papi, és reszelt sajtot szórt a serpenyőbe. – De ki mást fáraszthatnál ezzel rajtam kívül, nem igaz?

Wendy elmosolyodott.

– De igaz, Papi.

Lekapcsolta a gázrózsát.

– Biztos, hogy nem kérsz egy kis huevos de Papit? Ez a specialitásom. Annyit csináltam, hogy ketten is jóllakunk belőle.

– Oké, rendben.

Asztalhoz ültek. Wendy tovább mesélt neki Phil Turnballról meg az Apák Klubjáról, és megemlítette, hogy úgy érzi, Phil valamit titkol előtte. Éppen befejezték az evést, amikor megjelent Charlie álmosan, kócos hajjal, szakadt bokszeralsóban és fehér alvós pólójában. Wendy elnézte, ahogy a szemét dörgöli, meg az ujjait ropogtatja, és az jutott eszébe, hogy a fia már kész férfi.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Túlaludtam magam – magyarázta Charlie.

Wendy a szemét forgatta, majd fölment az emeletre a számítógéphez. Beütötte a Google-be Phil Turnball nevét. Nem sok mindent talált. Kisebb összeggel támogatott egy politikust. A képkeresőben rábukkant egy csoportképre, amelyen Phil csinos szőke feleségével, Sherryvel látható egy alapítványi borkóstolón két évvel ezelőtt. Phil Turnball az információk szerint egy brókercég, a Barry Brothers Trust alkalmazottja volt. Wendy, remélve, hogy még nem változtatták meg a jelszavát, bejelentkezett a tévécsatorna által használt média-adatbázisba. Igen, manapság elvileg minden információ hozzáférhető az interneten, de csak elvileg. A gyakorlatban az igazán fontos adatokért mindig fizetni kell.

Beütötte a hírkeresőbe Turnball nevét. Még mindig semmi. A Barry Brothersről azonban talált jó néhány nem túl hízelgő cikket. Az egyik az volt, hogy a cég kiköltözött hosszú ideje bérelt székhelyéről, a Park Avenue és a Negyvenhatodik utca sarkán álló irodaházból. Wendy felismerte a címet. A Lock-Horne Building. Mosolyogva elővette a telefonját. Igen, két év telt el azóta, de még mindig megvolt a száma. Megnézte, hogy csukva van-e az ajtó, majd megnyomta a hívásindítás gombját.

Az első csörgés után felvették.

– Lökjed.

Gőgös, fölényes hanghordozással szólt bele, már-már kenetteljesen, ha lehetséges ez egyetlen szóban.

– Szia, Win. Itt Wendy Tynes.

– A kijelzőmön is ezt látom.

Csönd.

Látta maga előtt Win elképesztően jóképű arcát, szőke haját, manikűrözött ujjait, jéghideg kék – egyesek szerint könyörtelen – tekintetét.

– Szívességet szeretnék kérni – mondta. – Szükségem van egy információra.

Csönd.

Win – a III. Windsor Horne Lockwood rövidítése – nem könnyítette meg a helyzetet.

– Hallottál már a Barry Brothers Trustról? – kérdezte Wendy.

– Igen, hallottam. Erre az információra volt szükséged?

– Ne légy már ilyen görény, Win.

– A hibáimmal együtt szeressenek.

– Egyszer már megtettem – mondta Wendy.

– Miaú.

Csönd.

– A Barry Brotherstől kirúgtak egy Phil Turnball nevű alkalmazottat. Kíváncsi vagyok, miért. Ki tudod deríteni?

– Visszahívlak.

Klikk.

Win. A bulvárlapokban gyakran illették a „nemzetközi playboy” jelzővel, és Wendy meglátása szerint ez tökéletesen illett rá. Igazi kékvérű arisztokrata volt, akinek ősei a Mayflowerrel érkeztek az Újvilágba, és partot érve azonnal labdaszedő fiúért kiáltottak, majd elővették a golfütőjüket. Két évvel ezelőtt találkoztak egy öltönyös partin. Win üdítően rámenős volt. Le akart feküdni vele. Semmi köntörfalazás, semmi kötelezettség. Csak egyetlen éjszaka. Wendyt először megbotránkoztatta az ajánlat, de aztán végiggondolta, és arra jutott: a pokolba, miért is ne? Sosem vett részt egyéjszakás kalandokban, erre itt van ez az átkozottul jóképű pasas, és tálcán kínálja a lehetőséget. Csak egyszer élünk, nem igaz? Egyedülálló, modern nő, az embereknek pedig, ahogy Papi nemrégiben kifejtette, szükségük van a szexre. Így hát felment vele a lakására, a Central Park Westen álló Dakota-épületbe. Win kedves volt, figyelmes, szellemes és nagyszerű szerető, ezért másnap reggel, amikor hazaért, Wendy két órán keresztül sírdogált.

Megcsörrent a telefonja. Wendy az órájára pillantott, és hitetlenkedve ingatta a fejét. Kevesebb, mint egy percig tartott Winnek.

– Halló?

– Phil Turnballt azért rúgták ki, mert elsikkasztott kétmillió dollárt. Szép napot!

Klikk

Win.

Wendynek eszébe jutott valami. Blend, igaz? Így hívják azt a helyet. Egyszer már járt ott valami koncerten. Ridgewoodban van. Megkereste a honlapjukat, és rákattintott az eseménynaptárra. Igen, ma este rapper-show. „Különleges fellépő a Ten-A-Fly nevű új reménység.”

Kopogtak az ajtón.

– Bújj be – szólt ki, mire Papi dugta be a fejét a szobába.

– Minden oké? – kérdezte.

– Igen, persze. Szereted a rapet?

Papi összevonta a szemöldökét.

– Repetázni akarsz?

– Nem, a rapzenét.

– Ja. Ami azt illeti, inkább hallgatom egy göthös macska fuldoklását.

– Gyere velem ma este. Ideje szélesíteni kicsit a horizontodat.

Ted McWaid a fia, Ryan lacrosse-mérkőzését figyelte a Kasselton pályáján. A nap már lenyugvóban volt, de az újfajta műfűvel borított pálya igazi stadionvilágítással rendelkezett. Ted eljött a kilencéves fia lacrosse-meccsére, mert ugyan mi mást tehetett volna, pityeregjen otthon egész nap? Egykori barátai – az „egykori” jelzőn valószínűleg megsértődtek volna, de Ted nem volt finomkodó hangulatban – udvariasan biccentettek, de nem néztek a szemébe, és alapvetően kerülték, mintha egy gyerek elvesztése fertőző lenne.

Ryan harmadikba járt a Kasseltonban. Az ütőtechnikája, tapintatosan fogalmazva, valahol a „fejlődő” és a „nem létező” között volt. A labda többnyire a földön gurult, egyik fiú sem tudta huzamosabb ideig a hálóban tartani, a játék pedig kezdett rögbiző hokijátékosok meccsére emlékeztetni. A srácok a túlméretezett sisakokban úgy néztek ki, mint a kis, zöld földönkívüli figura a Frédi és Béniben, és szinte lehetetlen volt megkülönböztetni őket egymástól. Ted korábban végigszurkolt egy meccset, Ryan minden megmozdulását megünnepelte, örült, hogy mennyit fejlődött a fia, aztán amikor a mérkőzés végén a kölyök levette a sisakját, Ted rájött, hogy nem is Ryan az.

Ted kicsit félrehúzódva állt a többi szülőtől, és ahogy eszébe jutott ez a mókás emlék, majdnem elmosolyodott. De a következő pillanatban beléhasított a valóság, és elakadt a lélegzete. Mindig ez történt. Néha egy-egy másodpercre visszatért az élet a normális kerékvágásba, de ezekért a pillanatokért mindig súlyos árat fizetett.

Haley-re gondolt, és arra, hogy mennyit gyakorolt ezen a pályán a balosát erősítve. A pálya túlsó végében volt egy dobófal, és Haley órákig gyakorolta a balost, mert tudta, hogy fejlődnie kell, és a megfigyelők azt fogják nézni, és soha nem jut be az UVA-ra, ha nem sikerül kijavítania ezt a gyengeséget, és nem lesz ügyesebb azzal az átkozott ballal. Ezért állandóan a balost gyakorolta, de nem csak itt, otthon is, a házban. A bal kezét kezdte használni egy csomó dologra: fogmosásra, jegyzetelésre, ilyesmikre. Minden szülő igyekszik minél jobb teljesítményre sarkallni a gyerekét, éjjel-nappal noszogatja, hogy szerezzen jobb jegyeket, sportoljon jobban, mindezt annak reményében, hogy bejusson egy valaki szerint még jobb, még színvonalasabb oktatási intézménybe. Haley azonban nem ilyen volt. Öt nem kellett noszogatni. Saját magát hajtotta. Talán túlságosan is, bár ezt nehéz eldönteni. Az UVA végül nem kínált neki sportösztöndíjat. Pedig remek bal keze lett, sokkal gyorsabban játszott egy középiskolai csapat szintjénél, talán még egy első osztályú csapatba is befért volna, az egyetemnek azonban így sem volt elég jó. Haley összeomlott, vigasztalhatatlan volt. Miért? Kit érdekel? Mit számít ez hosszú távon?

Annyira nagyon hiányzik, gondolta Ted.

Nem csak az, hogy eljárjon a lacrosse-meccseire. Hiányoztak a közös tévézéseik, Haley kísérletei, hogy megszerettesse apjával a kedvenc zenéit, a YouTube-videók, amiket viccesnek talált, és meg akart osztani vele. Hiányzott a sok idétlenkedés, ahogy a konyhában bohóckodott lánya előtt, bemutatva legjobb Michael Jackson-imitációját, amire Haley csak a szemét forgatta. Vagy amikor szándékosan eltúlzott gesztusokkal puszilgatta Marciát, mire Haley a homlokát ráncolva kiabálni kezdett: „Hahóóóóó, gyerekek is vannak a szobában!”

Ted és Marcia három hónapja nem értek egymáshoz – közös megegyezéssel döntöttek így, bár sosem beszéltek róla. Nem bírták volna elviselni. A fizikai együttlét hiánya nem okozott feszültséget, bár Ted érezte, hogy egyre nő köztük a távolság. De nem tartotta annyira fontosnak a dolgot, hogy változtatni próbáljon rajta, legalábbis egyelőre.

A bizonytalanság. Az volt a legnehezebb. Az ember választ akar, bármilyen választ, és ez a gondolat csak bűntudatot ébreszt benne, amitől még borzalmasabban érzi magát. A bűntudat felemésztette Tedet, éjszakánként kitartóan rágta belülről. Nem szerette a konfliktusokat. Felgyorsult tőle a pulzusa. Tavaly összeveszett az egyik szomszéddal a telekhatár miatt, és utána hetekig nem tudott aludni. Felébredt, újra és újra felidézte, lejátszotta magában a vitát.

Az ő hibájából történt.

Az Elsőszámú Férfiszabály: a lányod biztonságban van az otthonodban. Gondját viseled a családodnak. Akárhonnan közelített ehhez a borzalomhoz, a vége mindig ugyanaz volt: ő, Ted elmulasztotta a kötelességét. Valaki betört a házba, és elrabolta Haley-t? Ez az ő sara, kétség sem férhet hozzá. Egy apának meg kell védenie a lányát. Ez a legfontosabb feladata. De ha Haley egyedül lopózott ki a házból, és úgy szökött el, akkor is ő a hibás. Mert nem tudott olyan apja lenni, akihez a lánya odamehet, és elmondhatja, mi a baj.

És ez a rágódás sosem ér véget. Minduntalan vissza akar menni, megváltoztatni valami apróságot, a világegyetem szövetét, bármit. Haley mindig erős volt, független és talpraesett. Ted csodálta életrevalóságát, amit egyértelműen az anyjától örökölt. Vajon ez is közrejátszott? Úgy gondolta, Haley-nek nincs akkora szüksége a szülői törődésre és felügyeletre, mint Patriciának és Ryannek?

Örökké ez a haszontalan rágódás.

Sosem volt depresszióra hajlamos, távolról sem, de akadtak napok, sötét, reménytelen napok, amikor Ted órákon keresztül az apja pisztolyára gondolt. Elképzelte a jelenetet – megbizonyosodik róla, hogy senki nincs otthon; elsétál a szülőházához, ahol a szülei a mai napig élnek; kiveszi a fegyvert a gardrób legfelső polcán tartott cipős dobozból; leballag az alagsorba, ahol hetedikes korában először csókolózott Amy Steinnel; bemegy a mosókonyhába, mert ott betonpadló van, és nem szőnyeg, egyszerűbb feltakarítani. Leül a padlóra, hátát a régi mosógépnek veti, szájába dugja a pisztolyt – és minden fájdalom véget ér.

De sosem tenné meg. Nem tenné ezt a családjával, nem akarná fokozni szenvedéseiket. Egy apa nem tesz ilyet. Ezt mondogatta magának. De ha igazán őszinte akart lenni önmagához, aggasztotta, hogy ezt a megváltást, ezt a végkifejletet olyan átkozottul csábítónak látja.

Ryan éppen játszik, Ted próbált erre összpontosítani. A fia arcára a sisak védőrácsa mögött, fogvédőtől eltorzult szájára. Igyekezett megtalálni az élvezetet ebben a gyermeki pillanatban. A fiúk lacrosse-szabályait még mindig nem értette – mintha teljesen más játék lett volna, mint a lányoké –, de annyit tudott, hogy a fia támadó szerepkörben játszik, ahol a legnagyobb esélye van a gólszerzésre.

Ted tölcsért formált a kezéből, és bekiáltott a pályára:

– Gyerünk, Ryan!

Hangja tompán visszhangzott. Az elmúlt egy órában a többi szülő folyamatosan szurkolt és kiabált, természetesen, Ted mégis oda nem illőnek érezte a saját hangját. Megborzongott. Tapsolni próbált, de valahogy ez is idétlennek tűnt, mintha a kezének nem lenne megfelelő a mérete. Egy pillanatra elfordult a pályától, és akkor pillantotta meg a férfit.

Frank Tremont úgy közeledett felé, mintha derékig érő hóban gázolna. Mellette nagydarab, fekete pasas, lesírt róla, hogy ő is zsaru. Egy pillanatra feltámadt benne a remény, kiterjesztette szárnyát, és a magasba röppent. De csak egy pillanatra.

Frank lehajtott fejjel haladt felé. Ahogy közelebb ért, Ted látta a testtartásán, hogy baj van. Érezte, hogy remegni kezd a térde. Az egyik megbicsaklott, de sikerült talpon maradnia. Elindult feléjük, hogy hamarabb megtudja, miről van szó.

Már csak néhány méter választotta el őket egymástól, amikor Frank megkérdezte:

– Hol van Marcia?

– Az anyjánál.

– Keressük meg – mondta Frank. – Most azonnal.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Hatalmas mosoly terült szét Papi arcán, amikor beléptek a Blend bárba.

– Mi az? – kérdezte Wendy.

– Több puma ül a bárpultnál, mint amennyi a Discovery Channelen előfordul egy átlagos este.

A bárban félhomály uralkodott, a füstüveg ablakokon sem sok fény szűrődött be, és mindenki feketében volt. Papinak igaza volt a törzsvendégeket illetően. Legalábbis részben.

– A hivatalos meghatározás szerint a „puma” olyan egyedülálló, idősebb nő, aki azért jár szórakozóhelyekre, hogy fiatalabb pasikat szedjen föl – magyarázta Wendy.

Papi összevonta a szemöldökét.

– De biztos akad köztük néhány, akinek apakomplexusa van, nem?

– A te esetedben inkább nagypapakomplexusról kellene beszélni.

Papi csalódottan pillantott rá, mintha azt mondaná, micsoda olcsó poén volt. Wendy bocsánatkérően biccentett, mert valóban az volt.

– Nem bánod, ha elvegyülök? – kérdezte Papi.

– Rontom az esélyeidet?

– Te vagy itt a legdögösebb puma. Szóval igen. Bár vannak pipik, akik erre buknak. Élvezik, ha egy jó pasit lecsaphatnak egy másik nő kezéről.

– Csak ne hozd haza egyiket sem. Lakik ott egy befolyásolható kamasz fiú is.

– Mindig én megyek hozzájuk – felelte Papi. – Nem szeretem, ha tudják, hol találnak meg. Ráadásul így megspórolom a reggeli kínos jeleneteket is.

– Nagyon bölcs.

A Blend három részből állt. Elöl volt a bár, középen az étterem, hátul pedig a klub. A klubban nyílt estet tartottak, vagyis bárki felléphetett a színpadon a közönség soraiból. Wendy kifizette a belépőt – férfiaknak öt dollár itallal, nőknek egy dollár itallal –, és belépett. Hallotta Norm, vagyis Ten-A-Fly rappelését:

Hé, bombázók, figyuzzatok,

Lehet, nem hatoltok Tenafly mélyére

De Ten-A-Fly mélyen belétek hatol…

Jeee, gondolta Wendy. Negyven-ötven éljenző ember ülhetett a színpad körül. Ten-A-Fly több fukszot viselt, mint Mr. T a Szupercsapatból, fején a baseballsapka szokás szerint negyvenöt fokos szögben felfelé billentve. Bő gatyáját fél kézzel tartotta – vagy túl nagy volt rá, vagy a pasasnak egyszerűen nem volt segge –, míg a másikkal a mikrofont szorongatta.

Amikor Norm befejezte meghatóan romantikus dalocskáját, a közönség – középkorú, negyvenes éveik elején járó férfiak és nők – hatalmas ovációban részesítette. Egy vörös ruhás nő az első sorból feldobott valamit a színpadra, és Wendy elborzadva ismerte fel, hogy egy bugyi az.

Ten-A-Fly felkapta, az orrához emelte, és mélyet szippantott belőle.

– Yo, yo, csók a hölgyeknek és a dögös macáknak, Ten-A-Fly és az AK a házban!

A vörös ruhás csaj égnek emelte a kezét. Pólóján – Jesszusom! – a következő felirat díszelgett: „Ten-A-Fly Legnagyobb K-ja!”

Papi lépett mellé hátulról. Arca fájdalmasan eltorzult.

– Az Isten szerelmére…

Wendy körbepásztázta tekintetével a klubot. Az első sorban meglátta az Apák Klubjának – AK? – többi tagját, köztük Philt is. Vadul éljenezték barátjukat. Wendy tovább nézelődött, és egy szőke nőt pillantott meg hátul, amint lehajtott fejjel bámul a poharába.

Sherry Turnball, Phil felesége.

Wendy átvágott a tömegen, és odalépett hozzá.

– Mrs. Turnball?

Sherry Turnball lassan ráemelte a tekintetét.

– A nevem Wendy Tynes. Telefonon már beszéltünk.

– A riporter.

– Igen.

– Nem tudtam, hogy maga készítette azt a műsort Dan Mercerről.

– Ismerte?

– Egyszer találkoztunk.

– Hogyan?

– Phillel szobatársak voltak a Princetonon. Tavaly találkoztam vele egy politikai adománygyűjtő rendezvényen, amit Farley-nak tartottak.

– Farley?

– Egy másik évfolyamtárs. – Belekortyolt az italába.

A színpadon Ten-A-Fly csendet kért.

– Hadd meséljek egy kicsit a következő számról.

A terem elcsendesedett. Ten-A-Fly úgy kapta le a napszemüvegét, mintha dühös lenne rá. Eltorzult arckifejezését fenyegetőnek szánta, de inkább úgy festett, mint akinek székrekedése van.

– Szóval egy nap ülök a Starbucksban a spanjaimmal az AK-ból – vágott bele.

Az Apák Klubjának tagjai fütyülni és kurjongatni kezdtek.

– Sz’al ülök ott, tolom a lattémat, amikor besétál egy igazi nehézbombázó maca, és én mondom, látszott rajta, hogy mellre gyúr, ha értitek, mire gondolok.

– Értjük, mire gondolsz – ujjongott a tömeg.

– Éppen ihletet keresek egy új dallamhoz, amikor meglátom ezt a tízpontnullás macát a falatka topjában… és azonnal eszembe jut egy sor: „Ringasd a kutyusokat.” Csak így, ilyen egyszerűen. Elballag mellettünk, felemelt fejjel, előreszegezett bimbókkal, és én azt gondolom magamban: „Igen, bébi, ringasd csak, ringasd a kutyusokat.”

Ten-A-Fly elhallgatott, hogy hallgatósága meg tudja emészteni. Csönd. Aztán valaki bekiabálta:

– Zseniális!

– Kösz, testvér, csipázlak. – Bonyolult kézmozdulattal a „rajongóra” mutatott, ujjaiból oldalra döntött pisztolyt formázott. – Az AK-s spanjaim segítettek tökéletesíteni és új szintre emelni ezt a nótát. Ezért nektek ajánlom, fiúk. És természetesen az összes topkategóriás bombázónak. Ti vagytok Ten-A-Fly múzsái.

Taps.

– Biztosan szánalmasnak találja ezt az egészet, nem igaz? – szólalt meg Sherry Turnball.

– Nem tisztem megítélni.

Ten-A-Fly elkezdte produkcióját, amit egyesek talán „táncnak” neveznének, de egy egészségügyi szakember inkább a „szélütés” vagy az „ideggörcs” szavakat használta volna.

Yo, husi, ringasd a kutyusokat,

Ringasd, mint a kedvenc k-m,

Ringasd a kutyusokat

Ringasd őket csak lazán,

Ringasd a kutyusokat,

Yo, itt nekik a velős csontom,

Ringasd a kutyusokat,

Vedd el kislány, harapj rá…

Wendy megdörgölte a szemét, becsukta, majd újra kinyitotta.

Mostanra az Apák Klubjának másik három tagja felállt, és kórusban énekelték a „Ringasd a kutyusokat” refrént, a köztes sorokat meghagyva Ten-A-Flynak:

Ringasd a kutyusokat,

Ten-A-Fly: Nem kell a póráz!

Ringasd a kutyusokat.

Ten-A-Fly: Ringasd őket finoman, gyöngy nyakörvet akasztok rád…

Wendy elhúzta a száját. A férfiak már mind talpon voltak. A Starbucksban fehér teniszsortot viselő pasas neonzöld pólóban pompázott. Phil barna hosszúnadrágot és kék inget húzott. Eksztázisban tapsolt, mint akit teljesen magával ragad a rap. Sherry Turnball elfordította a fejét.

– Jól van? – kérdezte Wendy.

– Örülök, hogy mosolyogni látom Philt.

A szám folytatódott még néhány versszakkal. Wendy észrevette Papit, amint két hölggyel beszélget a sarokban. A motoros jelmez meglehetősen ritkának számít a kertvárosban, és mindig akad néhány elegáns elvált anyuka, aki haza akarja vinni a rosszfiút.

– Látja azt a nőt az első sorban? – kérdezte Sherry.

– Aki feldobta a bugyiját a színpadra?

Sherry bólintott.

– Norm… ööö, vagyis Ten-A-Fly felesége. Három gyerekük van, el fogják adni a házukat, és beköltöznek a nő szüleihez. De ő támogatja a férjét.

– Szép dolog – mondta Wendy, de ahogy jobban megnézte, az éljenzés kissé erőltetettnek tűnt, inkább túlkompenzálásnak, mint őszinte lelkesedésnek.

– Mit keres itt? – kérdezte Sherry Turnball.

– Az igazságot próbálom kideríteni Dan Mercerről.

– Kicsit elkésett vele, nem gondolja?

– Feltehetően. De Phil mondott ma valami különöset. Azt mondta, tudja milyen, amikor igaztalanul vádolják az embert.

Sherry Turnball az italával játszott.

– Sherry?

A nő felemelte a tekintetét, és Wendy szemébe nézett.

– Nem akarom, hogy még több fájdalmat okozzanak neki.

– Nem ez a szándékom.

– Phil minden reggel felkel hatkor, felveszi az öltönyét és a nyakkendőjét. Mintha munkába menne. Aztán megveszi a helyi lapokat, és beautózik a Suburban Dinerbe, ami a 17-es úton van. Ül a kávéja fölött egyedül, és az álláshirdetéseket böngészi. Teljesen egyedül, öltönyben és nyakkendőben. Minden áldott reggel. Ugyanabban az időben.

Wendynek ismét eszébe jutott az apja, amint az asztalnál ülve az önéletrajzát borítékolja.

– Próbálom megnyugtatni – folytatta Sherry. – De ha azt javaslom neki, költözzünk kisebb házba, azt Phil személyes sértésnek veszi. A férfiak már csak ilyenek, nem igaz?

– Mi történt vele, Sherry?

– Phil imádta a munkáját. Pénzügyi tanácsadóként dolgozott. Manapság ez szitokszónak számít. De Phil mindig azt mondta: „Az emberek rám bízzák a megtakarított pénzüket, az egész életüket.” Gondoljon csak bele. Ő kezeli mások pénzét. Rábízzák azt, amit összegürcöltek a gyerekeik taníttatására, a nyugdíjas éveikre. Mindig azt mondta: „Gondolj bele, mekkora felelősség – és micsoda megtiszteltetés.” Ez az egész a bizalomról szól. A tisztességről és a bizalomról.

Elhallgatott. Wendy várta, hogy folytassa. Amikor látta, hogy nem fogja, megszólalt:

– Kicsit utánanéztem a dolognak.

– Visszamegyek dolgozni. Phil nem akarja, de akkor is visszamegyek.

– Sherry, figyeljen rám. Tudok a sikkasztási vádról.

A nő arca megrándult, mintha felpofozták volna.

– Honnan?

– Nem fontos. Erre gondolt Phil, amikor az igaztalan vádakról beszélt?

– Az a vád szemenszedett hazugság. Csak kifogást kerestek, hogy megszabaduljanak a legjobban fizetett alkalmazottjuktól. Ha bűnös, miért nem perelték be?

– Szeretnék beszélni erről Phillel.

– Miért?

Wendy kinyitotta a száját, majd újra becsukta.

– Ennek az égvilágon semmi köze Danhez – mondta Sherry.

– Talán mégis van.

– Hogyan?

Jó kérdés.

– Beszélne vele az érdekemben? – kérdezte Wendy.

– És mit mondjak?

– Hogy segíteni akarok.

De hirtelen eszébe jutott valami. Még Jenna említett valamit, most meg Phil és Sherry… valami a múltról, a Princetonról, Farley-ről. Azonnal haza akart menni, leülni a számítógép elé és utánanézni.

– Csak beszéljen vele, rendben?

Ten-A-Fly rázendített egy újabb dalra, ezúttal egy ódára valami Charisma nevű MILF-hez, majd önmagát plagizálva ismét elsütötte a poént, hogy benne nincsen karizma, de ő benne lesz Charismában. Wendy sietős léptekkel Papihoz ment.

– Gyerünk – mondta.

Papi egy spicces nőszemély csábos mosolya és széles dekoltázsa felé intett.

– Dolgom van.

– Kérd el a számát, és mondd meg neki, hogy majd később elringatod a kutyuskáit. Indulnunk kell!

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A nyomozás első lépése az volt Frank Tremont és Mickey Walker seriff számára, hogy kapcsolatot találjanak a gyerekmolesztáló Dan Mercer és az eltűnt Haley McWaid között.

Haley telefonja eddig nem sok információval szolgált – nem voltak se új SMS-ek, se e-mailek, se hívások –, de Tom Stanton, a fiatal Sussex megyei zsaru, aki rendelkezett némi technikai ismerettel, még vizsgálta. Ennek ellenére a könnyes szemű Ted és a sziklakemény Marcia segítségével percek alatt sikerült megtalálni a kapcsolódási pontot Haley és Dan Mercer között. Haley McWaid végzős volt a Kasselton High Schoolban. Az egyik osztálytársnője pedig nem más, mint Amanda Wheeler, Dan exfeleségének, Jenna Wheelernek a mostohalánya. Dan Mercer baráti viszonyt ápolt a volt feleségével, és állítólag sok időt töltött a házukban.

Kapcsolat.

Jenna és Noel Wheeler a kanapén ültek klasszikus, kétszintes házuk nappalijában. Jenna szeme feldagadt a sírástól. Alacsony nő volt feszes izmokkal, szemmel láthatóan rendszeresen tornázott, valószínűleg rendkívül csinos teremtés, ha éppen nincs kisírva a szeme. A férje, Noel, mint Tremont megtudta, a szívsebészeti osztály vezetője a Valley Klinikán. Sötét, göndör haja egy árnyalatnyival hosszabb volt a kelleténél – Franknek elsőre egy zongoraművész jutott róla eszébe.

Újabb elegáns kanapé egy újabb gyönyörű, kertvárosi otthonban, gondolta Tremont. Akárcsak McWaidék házában. Mindkét kanapé nagyon szép, és feltehetően igen drága darab. Wheeleréké világossárga kék virágokkal. Tavaszszínű. Frank elképzelte a jelenetet, ahogy Noel és Jenna Wheeler (vagy Ted és Marcia McWaid) elmennek egy nagy bútoráruházba, talán abba, amelyik a 4-es út mentén van, kipróbálnak egy rakás kanapét, tanakodnak, melyik illene leginkább csodálatos kertvárosi otthonukba, melyik passzolna mind a berendezéshez, mind az életstílusukhoz, ami egyszerre kényelmes és strapabíró, megy a tapétához, a perzsaszőnyeghez és az európai útjukról hozott csecsebecsékhez is. Hazaszállíttatták, ide-oda tologatták, míg végül megtalálta a helyét, ráültek, szóltak a gyerekeknek, hogy próbálják ki, sőt, egyik éjjel talán még le is osontak felavatni.

Mickey Walker Sussex megyei seriff állva maradt, és hegyként magasodott föléjük. Most, hogy a két ügy összeért, teljes együttműködés kezdődött – egy eltűnt lány esetében nincsenek ostoba hatásköri viták. Megbeszélték, hogy ezúttal Frank vezeti a kihallgatást.

Frank Tremont a szájához emelte az öklét, és köhintett egyet.

– Köszönöm, hogy beleegyeztek a találkozásba.

– Sikerült valami újat kideríteniük Danről? – kérdezte Jenna.

– Arra lennék kíváncsi, milyen kapcsolatban voltak Dan Mercerrel.

Jenna zavartan nézett rá. Noel Wheeler mozdulatlanná dermedt, majd lassan előrehajolt. Alkarja a combján pihent, ujjait összekulcsolta a két térde között.

– Mit akarnak tudni a kapcsolatunkról? – kérdezte Jenna.

– Közel álltak egymáshoz?

– Igen.

Frank Noelre pillantott.

– Ön is? Elvégre a felesége volt férjéről van szó.

Ezúttal is Jenna válaszolt.

– Igen, mindnyájan jóban voltunk. Dan a lányunk, Kari keresztapja… illetve volt.

– Mennyi idős Kari?

– Miért fontos ez?

– Kérem, válaszoljon a kérdésre, Mrs. Wheeler – mondta Frank egy árnyalatnyival erélyesebben.

– Hatéves.

– Sok időt töltött kettesben Dan Mercerrel?

– Ha arra célozgat…

– Csak feltettem egy kérdést – vágott a szavába Frank. – A hatéves lánya sok időt töltött kettesben Dan Mercerrel?

– Igen – felelte Jenna felszegett állal. – És nagyon szerette. Dan bácsinak szólította.

– Van még egy gyerekük, igaz?

Noel ezt a választ már nem engedte át a feleségének.

– Igen, van egy lányom az előző házasságomból, Amanda.

– Jelenleg itthon van?

Frank már ellenőrizte, mielőtt megérkeztek, ezért tudta a választ.

– Igen, odafent van.

Jenna a szótlanul álló Walkerre nézett.

– Még mindig nem értem, mi köze ennek ahhoz, hogy Ed Grayson megölte Dant.

Walker rezzenéstelen arccal, mellkasán összefont karral bámult rá.

– Milyen gyakran fordult meg Dan ebben a házban? – kérdezte Frank.

– Mit számít ez?

– Mrs. Wheeler, titkol valamit előlünk?

Jennának tátva maradt a szája a megdöbbenéstől.

– Pardon?

– Miért nehezíti meg a dolgomat?

– Nem nehezítek meg semmit. Csak tudni akarom…

– Miért? Mi változik attól, ha elárulom, miért kérdezem?

Noel Wheeler a felesége térdére tette a kezét, hogy megnyugtassa.

– Gyakran megfordult nálunk. Nagyjából hetente egyszer mielőtt… – egy pillanatra elhallgatott – … mielőtt az a műsor adásba került.

– És azóta?

– Ritkán. Talán egy vagy két alkalommal.

Frank most már teljes egészében Noelre koncentrált.

– Miért? Maga elhitte a vádakat?

Noel Wheeler nem válaszolt azonnal. Jenna rámeredt, a teste hirtelen megfeszült.

– Nem, nem hittem el a vádakat – felelte végül.

– De?

Noel Wheeler hallgatott. Nem nézett a feleségére.

– De jobb félni, mint megijedni, nem igaz?

– Dan úgy gondolta, az lesz a legjobb, ha nem látogat meg minket – mondta Jenna. – Hogy a szomszédok ne pletykáljanak.

Noel a padlóra szegezte a tekintetét.

– És – folytatta a nő – még mindig szeretném tudni, mi ez az egész.

– Beszélni akarunk a lányukkal, Amandával – mondta Frank.

Erre mindketten felkapták a fejüket. Jenna mozdult elsőként, de aztán megtorpant. Noelre pillantott. Tremont eltűnődött, vajon miért. Mostohaszindróma, gondolta. Végtére is kettőjük közül Noel Wheeler az igazi szülő.

– Tremont… felügyelő, igaz? – szólalt meg Noel.

Frank bólintott, nem akart a szavakon lovagolni – nyomozó volt a hivatalos megszólítása, de lényegtelen.

– Mindenben együttműködünk – folytatta Noel. – Az összes kérdésükre válaszolok, bármire vonatkozzon is. De most már a lányom is érintett. Önnek van gyereke, felügyelő?

Frank Tremont a szeme sarkából látta, hogy Mickey Walker idegesen áthelyezi a testsúlyát a másik lábára. Walker tudta, bár Tremont sosem mondta neki. Soha nem beszélt Kaseyről.

– Nem, nincsen.

– Ha beszélni akar Amandával, előbb tudni szeretném, miről van szó.

– Rendben. – Tremont hatásszünetet tartott, megvárta, míg a házaspár már szinte remeg az idegességtől. Amikor úgy érezte, hogy az időzítés megfelelő, így szólt: – Tudják, ki az a Haley McWaid?

– Igen, természetesen – felelte Jenna.

– Az a gyanúnk, hogy a volt férje csinált vele valamit.

Csönd.

– Amikor azt mondja, „csinált vele valamit”… – kezdte Jenna.

– Elrabolta, molesztálta, megerőszakolta, megölte – csattant fel Frank. – Ez így elég konkrét, Mrs. Wheeler?

– Csak tudni akarom…

– Engem pedig nem érdekel, mit akar tudni. És magasról teszek Dan Mercerre meg a jó hírére, sőt még arra is, hogy ki ölte meg. Engem csak az érdekel, mi köze van Haley McWaidhez.

– Dan a légynek sem tudott volna ártani.

Frank érezte, hogy lüktetni kezd az ér a halántékán.

– Ó, hát miért nem ezzel kezdte? Akkor érjem be ennyivel, és induljak a szüleihez? Felejtsék el a bizonyítékokat, amelyek azt támasztják alá, hogy ő rabolta el a lányukat, Mr. és Mrs. McWaid. A volt felesége szerint a légynek sem tudott volna ártani.

– Semmi szükség rá, hogy felkapja a vizet – mondta Noel olyan hangon, amelyen valószínűleg a betegeihez szólt, ha meg akarta nyugtatni őket.

– Ami azt illeti, minden okom megvan rá, hogy felkapjam a vizet, dr. Wheeler. Ahogy az imént rámutatott, ön apa, igaz?

– Igen.

– Képzelje el, hogy Amanda három hónapja eltűnt, és McWaidék ostoba kérdésekkel hátráltatják a nyomozást. Hogyan reagálna rá?

– Csak azt próbáljuk megérteni… – szólalt meg Jenna.

De a férje ismét csendre intette egy érintéssel, majd megrázta a fejét, és elkiáltotta magát:

– Amanda!

Jenna Wheeler hátradőlt, az emeltről pedig egy mogorva tinédzserhang válaszolt:

– Megyek!

Vártak. Jenna Noelre nézett. Noel a szőnyegre.

– Egy kérdés mindkettőjüknek – mondta Frank Tremont. – Tudomásuk szerint Dan találkozott valaha Haley McWaiddel?

– Nem – felelte Jenna.

– Dr. Wheeler?

A férfi megrázta göndör fürtjeit, és éppen akkor fejezte be a mozdulatot, amikor a lánya megjelent a lépcső tetején. Amanda magas, vékony lány volt; teste és feje megnyúlt, mintha egy óriási kéz két oldalról összeszorította volna. Nem szép dolog, de ahogy ránézett az ember, azonnal az „esetlen” szó jutott eszébe róla. Hosszú karját maga előtt tartva megállt a lépcső alján, látszott rajta, hogy legszívesebben elrejtőzne. Mindenhová nézett, csak mások szemébe nem.

Az apja felállt, és odament hozzá. Oltalmazó mozdulattal átkarolta a vállát, és a kanapéhoz kísérte. Jenna és saját maga közé ültette a lányt. Jenna is átkarolta mostohalányát. Frank várt néhány másodpercet, amíg megnyugtatják.

– Amanda, Tremont nyomozó vagyok. Ő pedig Walker seriff. Fel kell tennünk néhány kérdést. Nem vádolunk semmivel, nem kell aggódnod. Csak arra kérlek, hogy válaszolj a kérdésekre minél őszintébben és egyértelműbben, rendben?

Amanda idegesen bólintott. Tekintete úgy cikázott jobbra-balra, mint két ijedt madárka, amely biztonságos pihenőhelyet keres. Szülei közelebb húzódtak hozzá, és egy kicsit előrehajoltak, készen arra, hogy megvédelmezzék.

– Ismered Haley McWaidet? – kérdezte Frank.

A lány olyan kicsire húzta össze magát, amennyire lehetséges.

– Igen.

– Honnan?

– A suliból.

– Barátnők vagytok?

Amanda megrántotta a vállát.

– A laborban ő volt a párom kémiaórákon.

– Ez az idén volt?

– Igen.

– Miért alakult így?

Amanda zavartan pillantott rá, nem értette a kérdést.

– Ti választották egymást?

– Nem. Mrs. Walsh jelöli ki a párokat.

– Értem. Jól kijöttetek egymással?

– Igen, persze. Haley nagyon kedves.

– Járt valaha nálatok?

Amanda habozott.

– Igen.

– Sokszor?

– Nem, csak egyszer.

Frank Tremont kényelmesen hátradőlt, majd folytatta a kérdezést:

– Meg tudnád mondani, mikor?

A lány az apjára pillantott. A férfi bólintott.

– Nyugodtan elmondhatod.

Amanda visszafordult Tremont felé.

– Hálaadáskor.

Frank Jenna Wheelert figyelte. A nő arca semmit nem árult el, de látta rajta, hogy ez nagy erőfeszítésébe kerül.

– Mit keresett itt Haley?

Újabb tipikus kamasz vállrándítás.

– Csak úgy itt volt – felelte Amanda.

– Hálaadáskor? Nem a családjával töltötte?

Jenna Wheeler közbeszólt.

– Ez utána volt. Hálaadáskor mindenki otthon vacsorázott a családjával, csak később jöttek át. Másnap nem volt tanítás.

Jenna hangja távolinak, élettelennek tűnt. Frank nem vette le a szemét Amandáról.

– Hány órakor volt ez?

Amanda elgondolkodott.

– Nem tudom pontosan. Talán tíz körül érhetett ide.

– Hányan voltatok összesen?

– Négyen. Bree és Jody jött még. Az alagsorban beszélgettünk.

– Hálaadás után?

– Igen.

Frank várt. Amikor senki sem szólalt meg, feltette a nyilvánvaló kérdést:

– És akkor Dan bácsi itt volt?

Amanda nem válaszolt. Jenna mozdulatlanul ült.

– Itt volt? – kérdezte újra Tremont.

Noel Wheeler előrehajolt, és az arcához emelte a kezét.

– Igen – mondta. – Dan nálunk töltötte az estét.

TIZENHATODIK FEJEZET

Papi egész úton hazafelé morgott.

– Az a maca már a kezemben volt.

– Bocsika. – Majd: – Maca?

– Szeretek lépést tartani a modern kifejezésekkel.

– És szerinted ez az?

– Neked igazán tudni kellene.

– Erre inkább nem mondok semmit.

– Ne is mondj – hagyta rá Papi. – Ennyire fontos?

– Igen. Ne haragudj, hogy miattam odalett a macád.

– Halak, tenger. – Papi megvonta a vállát. – Tudod, hogy megy ez.

– Tudom.

Wendy beviharzott a házba. Charlie éppen a tévécsatornák között szörfölt két haverjával, Clarkkal és Jamesszel. Úgy hevertek a kanapén, ahogy csak a kamasz fiúk képesek. Mintha kivették volna a csontvázukat, beakasztották volna a szekrénybe, és lerogytak volna az első bútordarabra, ami az útjukba került.

– Szia – üdvözölte Charlie anélkül, hogy a száján kívül egyetlen testrészét megmozdította volna. – Hamar hazaértetek.

– Igen. Föl ne kelj.

Charlie elvigyorodott.

– Jó estét, Mrs. Tynes – motyogta Clark és James.

Ők sem álltak föl, de legalább a nyakukat megmozdították, hogy vetni tudjanak rá egy pillantást. Charlie tovább kapcsolgatta a tévét, és végül Wendy egykori csatornáján, az NTC-n állapodott meg. Éppen a híradó ment. Michele Feisler, az idegesítő, új és nagyon fiatal riporter – akit Wendy helyett ki kellett volna rúgniuk – az eddig történéseket foglalta össze Arthur Lemaine ügyében, akinek West Orange-ban a South Mountain Arenából kilépve ellőtték mindkét térdét.

– Aú – mondta Clark.

– Mintha egy térd nem lenne bőven elég.

Arthur Lemaine-t – idézte fel Michele bosszantó hanghordozással, amelyről Wendy remélte, hogy rá sosem volt jellemző – egy késő esti edzés után lőtték meg. A kamera most körbepásztázta a stadiont, elidőzve egy pillanatra a táblán, amely jelezte, hogy itt tartja edzéseit a New Jersey Devils – mintha ez bármi pluszt adna a történethez.

A kamera visszatért a helyzethez illően komor arcot vágó Michele Feislerre.

– Ki nem állhatom – mondta James.

– A feje mintha túl nagy lenne a testéhez – tette hozzá Clark.

Feisler tovább folytatta bicskanyitogató stílusában:

– Arthur Lemaine továbbra sem nyilatkozik az esetről a hatóságoknak.

Micsoda meglepetés, gondolta Wendy. Ha golyót eresztenek az ember mindkét térdébe, valószínűleg az a legjobb taktika, ha nem lát, nem hall, nem mond semmit. Még James is az orrához emelte az ujját, így jelezve, hogy maffiaszagot érez. Charlie ismét csatornát váltott.

James megfordult, és így szólt:

– Ez a Michelle tyúk nem említhető egy napon önnel, Mrs. T.

– De nem ám – tette hozzá Clark. – A nyomába sem érhet.

Charlie láthatóan felvilágosította őket az elbocsátásáról, ettől függetlenül hálás volt nekik.

– Kösz, fiúk.

– De komolyan – mondta Clark. – Olyan a feje, mint egy strandlabda.

Charlie nem szólt semmit. Egyszer elárulta az anyjának, hogy a barátai első osztályú MILF-nek tartják. Sem zavartságot, sem szörnyülködést nem látott a fián, amikor ezt közölte vele, és Wendy azóta sem tudta eldönteni, hogy ez jó-e vagy sem.

Felment a számítógéphez. A Farley szokatlan keresztnévnek számít. Sherry Turnball valami olyasmit mondott, hogy politikai adománygyűjtést szerveztek számára. Ismerősen csengett a neve, és rémlett valami szexbotrány.

Már megszokhatta volna az internet gyorsaságát és alaposságát, de néha még mindig meg tudta lepni. Két kattintás, és Wendy már meg is találta, amit keresett.

Hat hónappal korábban Farley Parks a pennsylvaniai szenátusi választásokra készült, amikor prostitúciós botrányba keveredett. Nem vert fel nagy port az eset – a politikusok szexbotrányai manapság már nem számítanak ritkaságnak –, de Farley szenátusi ambícióinak véget vetett. Wendy átfutotta az első néhány weboldalt, amit a kereső kiadott.

Mint kiderült, egy „Desire” nevű (valószínűleg nem a valódi neve) „erotikus táncos” (nyilván „sztriptíztáncos”) mondta el a sztorit az egyik helyi napilapnak. Onnan vette át a többi sajtóorgánum. „Desire” indított egy blogot, ahol zavarba ejtő részletességgel számolt be találkáiról Farley Parksszal. Wendy nem tartotta magát prűdnek, de a szexuális együttlétek ilyen szintű ecsetelésétől irtózott. Brrrr. Videó is volt hozzá. Félve, egyik szemét becsukva, kattintott rá. Szerencsére semmi meztelenség. „Desire” ült a kamerával szemben, arca árnyékban. További részleteket árult el mesterségesen eltorzított hangon. Wendy harminc másodpercig bírta.

Elég. Ennyiből is értette a lényeget.

Oké, nyugi. A riportereknek azt tanítják, hogy keressék a rejtett összefüggéseket, de ezúttal minden egyértelműnek tűnt. Ennek ellenére folytatta a vizsgálódást. A Google első oldalán csak a botránnyal foglalkozó honlapok jelentek meg a „Farley Parks” névre. Továbbkattintott a másodikra, és talált egy száraz életrajzot. Ez az, megvan – Farley Parks a Princetonon végzett húsz évvel ezelőtt. Ugyanabban az évben, mint Phil Turnball és Dan Mercer.

Véletlen egybeesés?

Három férfi, akik ugyanabban az évben szereztek diplomát az egyik legnevesebb egyetemen, és alig egy év leforgása alatt mindhármuk életét tönkreteszi egy botrány – a gazdag, befolyásos emberek általában vonzzák az efféle ügyeket. Lehet, hogy tényleg csak ennyiről van szó. Véletlen egybeesés.

Leszámítva azt, hogy azok hárman nem egyszerűen évfolyamtársak voltak.

„Szobatársak.” Ezt a szót használta Phil Turnball. Phil és Dan szobatársak voltak, a kollégiumi szobák azonban rendszerint nem csak kétszemélyesek. Ez azt jelenti, hogy többen laktak együtt, legalább hárman.

Hogyan derítse ki, hogy Farley Parks is közéjük tartozott-e?

Wendynek csak Turnballék otthoni száma volt meg. Valószínűleg még mindig a Blendben vannak, gondolta. Ki más tudná megmondani?

Talán Jenna Wheeler, Dan volt felesége.

Későre járt, de már túljutott azon a ponton, hogy ilyesmik miatt aggódjon. Feltárcsázta Wheelerék otthoni számát. Férfihang – valószínűleg a férje, Noel – szólt bele a harmadik csöngés után.

– Halló?

– Itt Wendy Tynes. Beszélhetnék Jennával?

– Nincs itthon.

Klikk.

Wendy döbbenten meredt a telefonra. Hmm. Ez meglehetősen udvariatlan volt. Megvonta a vállát, és lerakta a kagylót. A számítógépre nézett, és támadt egy ötlete: a Facebook. Környezete nyomására Wendy tavaly maga is regisztrált a Facebookra, bejelölte és visszaigazolta néhány barátját – de mást igazából nem kezdett vele. Talán az életkora miatt – bár úgy tűnt, akadnak nála idősebbek is, akik aktív életet élnek a közösség oldalakon –, de Wendynek nem nagyon tetszett ez az egész. Fiatalkorában – nem mintha most már vénasszony lenne –, ha egy férfi „megbökött” egy nőt, az jelentett valamit, vagy legalábbis mást, mint manapság a Facebookon. Intelligens emberek, akiket sokra tartott, állandóan ostoba kvízekkel zaklatták, szívecskéket küldtek neki, Mafia Wars-meghívókkal bombázták, vagy az üzenőfalára írogattak, ő pedig úgy érezte magát, mint Tom Hanks a Segítség, felnőttem! című filmben, amikor égnek emeli a kezét, és így szól: „Nem értem.”

De eszébe jutott, hogy a saját végzős évfolyamának a Tuftson volt saját oldala régi és új fényképekkel, illetve információkkal egykori társairól. Lehetséges, hogy a Princeton húsz évvel ezelőtt végzett hallgatóinak is létezik ilyen oldala?

Bejelentkezett a Facebookra, és keresni kezdett.

Szinte azonnal megtalálta.

A Princeton akkori évfolyamáról kilencvennyolcan regisztráltak az oldalra. A címlapon nyolcuk kicsinyített fényképe jelent meg. Alatta témák és linkek. Wendy éppen azon gondolkodott, hogyan csatlakozhatna hozzájuk, hogy hozzáférjen az információkhoz, amikor megrezzent a telefonja. Rápillantott a kijelzőre: hangüzenete érkezett. Biztosan akkor hívta valaki, amikor a Blendben volt. Legörgetett a bejövő hívásokig, és látta, hogy az utolsó hívás a volt munkahelyéről érkezett. Biztos a gyakorlatilag nem létező végkielégítésével kapcsolatban akarnak valamit, gondolta.

De nem, alig egy órával ezelőtt hívták. A HR-en olyankor már nem dolgoznak.

Wendy visszahallgatta a hangüzenetet, és meglepődött, hogy Vic Garrett az, a volt főnöke, aki kirúgta… tényleg csak két nappal ezelőtt történt?

– Helló, szivi, itt Vic. Azonnal hívj vissza. Nagyon fontos.

Wendy érezte, hogy felgyorsul a pulzusa. Vic nem szokta túllihegni a dolgokat. Ha valamire azt mondja, nagyon fontos…

Az irodai számát hívta. Ha már nincs bent, akkor átirányítja a mobiljára. Vic az első csörgésre felvette.

– Hallottad? – kérdezte a férfi.

– Mit?

– Lehet, hogy visszavesznek. Minimum külsősként. Akárhogy is, azt akarom, hogy ezt te csináld.

– Mit?

– A zsaruk megtalálták Haley McWaid mobilját.

– És hogy jövök én a képbe?

– Úgy, hogy Dan Mercer motelszobájában volt. Nagyon úgy fest, hogy a te embered a felelős, bármi történt is azzal a lánnyal.

Ed Grayson egyedül feküdt az ágyon.

Maggie, aki tizenhat éve volt a felesége, összepakolt, és elment otthonról, mialatt őt kihallgatták Dan Mercer meggyilkolása miatt. Nem számít. A házasságuk egyébként is halott volt már egy ideje, persze még élt a halvány remény, hogy helyrehozhatják. Most ez a halvány remény tűnt el. Maggie nem fogja elárulni. Grayson ezt biztosra vette. A felesége így oldotta meg a problémákat. Ez volt a módszere. Bepakolni minden rosszat egy bőröndbe, eldugni elméje gardróbjának legfelső polcára, rázárni az ajtót, és mosolyogni. Maggie kedvenc mondása, amit még Quebeckben élő anyjától tanult, így szólt: „Az időjárást te viszed magaddal a nyaralásra.” Ennek megfelelően mindkét nő sokat mosolygott. Ragyogó mosolyukat látva az ember néha megfeledkezett arról, hogy nincs mögötte semmi.

Maggie mosolyterápiája sok éven át működött. Elvarázsolta a fiatal Ed Graysont, levette a lábáról. Az a mosoly számára egyet jelentett a jósággal, és Ed mindig a közelében akart lenni. De aztán rájött, hogy ez a mosoly valójában nem a jóság. Hanem egy álarc, ami elrejti a rosszat.

Amikor először felbukkantak a meztelen képek a fiukról, E. J.-ről, Maggie reakciója megdöbbentette: nem akart tudomást venni róluk. Senkinek nem kell megtudnia, mondta Maggie, E. J. jól van. Mindössze nyolcéves. Senki nem molesztálta – vagy ha igen, annak nincsen maradandó nyoma. A gyerekorvos nem talált semmit. E. J. látszólag jól van, nem vizel be éjjel, nem mutatja szorongás jeleit.

– Ne foglalkozzunk vele – ismételgette Maggie. – E. J. jól van.

Ed Grayson úgy érezte, menten gutaütést kap.

– Azt akarod, hogy megússza az a gennyláda? Hogy más gyerekével is ezt művelje?

– Nem érdekel más gyereke. Engem csak E. J. érdekel.

– És erre akarod tanítani? Hogy mindenbe törődjön bele, „ne foglalkozzon vele”, ha baja van?

– Ez a legjobb. Semmi értelme világgá kürtölni, mi történt vele.

– Nem tett semmi rosszat, Maggie.

– Tudom. Azt hiszed, nem vagyok tisztában vele? De az emberek más szemmel fognak nézni rá. Ez alapján fogják megítélni. Ha csendben maradunk, és nem szólunk róla senkinek…

Maggie felvillantotta híres mosolyát. Ed Grayson életében először megborzongott tőle.

Felült az ágyban, és töltött magának egy újabb whiskyt. Bekapcsolta az ESPN-t, és megnézte a SportsCentert. Behunyta a szemét, és a vérre gondolt. A fájdalomra és a szenvedésre, amit az igazság nevében okozott. Szilárdan hitt abban, amit a riporternőnek, Wendy Tynesnak mondott: igazságot kell szolgáltatni. Ha a bíróság nem képes rá, akkor a hozzá hasonló embereknek. De ez nem jelenti azt, hogy az igazságosztóknak ne kellene személyes árat fizetniük tettükért.

Sokszor hallani, hogy a szabadságot nem adják ingyen. Az igazságot sem.

Egyedül volt, de még mindig hallotta Maggie döbbent suttogását, amivel hazatérésekor fogadta:

– Mit tettél?

Ő pedig ahelyett, hogy hosszú védőbeszédbe kezdett volna, csak ennyit mondott:

– Vége.

Ezt akár kettőjükről, Ed és Maggie Graysonról is mondhatta volna, aztán elkezdhetett volna azon töprengeni, vajon igaz szerelem volt-e egyáltalán. Könnyű lenne mindent az E. J.-vel történtekre fogni, de tényleg így van? A tragédia okozta a repedéseket, amelyek aztán szakadékká szélesedtek – vagy a tragédia csak fényt gyújtott, és meglátták a repedéseket, amelyek mindig ott voltak? Talán mindnyájan sötétségben élünk, elvakítanak a mosolyok meg a jóság álarca. Talán a tragédia csak annyit tesz, hogy leveszi rólunk a szemellenzőt.

Csöngettek. Ki lehet az? Későre járt. A csengő hangját azonnal türelmetlen dörömbölés követte. Ed reflexszerűen felugrott, és felkapta a pisztolyát az éjjeliszekrényről. Újabb csöngetés, majd dörömbölés.

– Mr. Grayson? Rendőrség, nyissa ki!

Ed kipillantott az ablakon. Két Sussex megyei zsaru barna egyenruhában – a nagydarab fekete seriff, Walker, nem volt köztük. Ez gyorsan ment, gondolta Grayson. Nem ijedt meg, inkább csak meglepődött. Elrakta a fegyvert, leballagott a lépcsőn, és ajtót nyitott.

A két rendőr egyike sem látszott többnek tizenkét évesnél.

– Mr. Grayson?

– Grayson szövetségi rendőrbíró, fiacskám.

– Uram, letartóztatjuk Daniel J. Mercer meggyilkolása miatt. Kérem, tegye hátra a kezét, amíg felolvasom a jogait.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Wendy némileg kábán fejezte be a beszélgetést régi (és újdonsült?) főnökével, Vic Garrett-tel, majd lerakta a telefont.

Haley McWaid iPhone-ját megtalálták Dan Mercer ágya alatt.

Próbálta megemészteni a hírt, igyekezett érzelmeit kizárva feldolgozni ezt az új információt. Először McWaidék jutottak eszébe. Borzasztóan remélte, hogy végül számukra kedvezően alakulnak a dolgok. Oké, ássunk le mélyebbre. Wendy megdöbbent, kár lenne tagadni. Sokkos állapotba került. Nem érzett vajon egyfajta komor elégtételt? Nem élte meg személyes győzelemként, hogy egész idő alatt igaza volt Dannel kapcsolatban? Hiszen így végeredményben mégiscsak igazságot szolgáltattak. Nem pedig arról van szó, hogy tőrbe csalt egy ártatlan embert valami ördögi terv bábjaként.

De közvetlenül előtte a számítógép képernyőjén a Dan princetoni végzős évfolyama számára létrehozott Facebook-oldal világított. Behunyta a szemét, és hátradőlt. Látta maga előtt Dan arcát, amikor először találkoztak a menedékhelyen az interjú miatt. Emlékezett a gyerekek lelkesedésére, akiket Dan az utcáról szedett össze, és akik áhítattal néztek föl rá. És azt sem felejtette el, ő maga mennyire vonzónak találta. Aztán bevillant a tegnapi jelenet abban az átkozott lakókocsiparkban, a borzalmas zúzódások a férfi arcán, fátyolos tekintete, és a késztetés, hogy mindezek ellenére szeretné megérinteni.

Hagyja figyelmen kívül a megérzéseit?

Persze mindenki ismeri az ellenérvet: a gonosz számtalan alakban felbukkanhat. Legalább tucatszor hallotta a hírhedt sorozatgyilkos, Ted Bundy példáját. De az igazat megvallva, Bundyt sosem találta vonzónak. Talán ez csak utólagos okoskodás a történtek fényében, de akkor is volt valami üresség a tekintetében. Wendy biztosra vette, ha személyesen találkoznak, ellenszenvesnek találta volna a férfi mézesmázos, behízelgő stílusát. Az ember megérzi a gonoszt. Egyszerűen meg tudja állapítani, kiben bízhat, és kiben nem. Vagy legalábbis Wendy így gondolta.

Akárhogy is, Dannel kapcsolatban sosem érzett ilyet. Még a halála napján is kedvesség és melegség sugárzott belőle. És ezt már nem csak a megérzései támasztották alá. Itt van Phil Turnball, gondolta. És Farley Parks. Itt valami komolyabb dologról van szó, valami sokkal félelmetesebb és alattomosabb tervről.

Kinyitotta a szemét, és előrehajolt. Oké, Facebook. Bejelentkezett, megtalálta a Princeton oldalát, de hogyan csatlakozzon hozzá? Biztosan megvan a módja.

Mi lenne, ha megkérdezném a ház Facebook-szakértőjét, jutott eszébe.

– Charlie?

– Mi van? – hangzott a válasz odalentről.

– Feljönnél egy percre?

– Nem hallom.

– Gyere föl!

– Mi van? – Majd: – Minek?

– Gyere föl, légy szíves.

– Nem tudod így elmondani?

Wendy felkapta a mobilját, és küldött neki egy SMS-t, amiben megírta, hogy sürgős számítógépes segítségre van szüksége, és ha nem igyekszik, törli az összes online accountját, bár fogalma sem volt, hogyan fogna hozzá. Néhány másodperc múlva fájdalmas sóhajt, majd nehéz léptek zaját hallotta a lépcső felől. Charlie bedugta a fejét az ajtón.

– Mi van?

Wendy a képernyőre bökött.

– Csatlakoznom kell ehhez a csoporthoz.

Charlie az oldalra pillantott.

– Te nem a Princetonra jártál.

– Köszönöm az alapos helyzetelemzést. Nélküled sosem jöttem volna rá.

Charlie elmosolyodott.

– Imádom, amikor ilyen szarkasztikus vagy.

– Amilyen az anya, olyan a fia. – Istenem, mennyire imádom ezt a srácot, gondolta. Wendyt ismét elborította egy olyan érzelemhullám, ami néha megtámadja a szülőket, ledönti őket a lábukról, és legszívesebben átölelnék a gyereküket, és soha többé nem engednék el.

– Mi van? – kérdezte Charlie.

Wendy csak megrázta a fejét, majd a lényegre tért:

– Szóval hogyan tudok csatlakozni ehhez a csoporthoz, ha nem jártam a Princetonra?

Charlie döbbenten meredt rá.

– Most csak viccelsz, ugye?

– Úgy nézek ki, mint aki viccel?

– Nehéz eldönteni, amikor ilyen szarkasztikus vagy.

– Nem viccelek, komolyan beszélek. Hogyan tudok csatlakozni?

Charlie felsóhajtott, aztán lehajolt, és a képernyő jobb oldalára mutatott.

– Látod ezt a gombot, amire az van írva, hogy „Csatlakozás”?

– Igen.

– Klikkelj rá.

Charlie felegyenesedett.

– És aztán?

– Ennyi – mondta a fia. – Csatlakoztál.

Most Wendyn volt a megdöbbenés sora.

– De épp az imént állapítottad meg, hogy nem is a Princetonra jártam.

– Nem számít. Ez egy nyilvános csoport. A zárt csoportoknál az jelenik meg, hogy „Csatlakozni szeretnék”. Ebbe bárki beléphet. Egy klikk, és a tagja vagy.

Wendy kétkedő pillantást vetett rá. Charlie ismét felsóhajtott.

– Csak klikkelj rá – ismételte.

– Oké, nyugi.

Wendy rákattintott – és csodák csodájára máris a Princeton egyik végzős évfolyamának tagja lett, még ha csak a Facebookon is. Charlie jelentőségteljesen ránézett, megrázta a fejét, majd visszatrappolt a földszintre. Wendy ismét arra gondolt, mennyire szereti. Aztán Marcia és Ted McWaid jutott eszébe, amint megtudják a rendőrségtől, hogy az iPhone – amit Haley biztosan nagyon akart, és sikongatott örömében, mikor megkapta – egy vadidegen férfi ágya alól került elő.

Nem lett jobb kedve tőle.

Közben bejött az oldal. Vissza a munkához, gondolta. Wendy először végigfutotta a kilencvennyolc tag nevét. Se Dan, se Phil, se Farley. Nem meglepő. Valószínűleg mindhárman kerülni akarták a feltűnést. Ha valaha csatlakoztak is, mostanra feltehetően törölték magukat a Facebookról. Egyik név sem tűnt ismerősnek.

Oké, mi a következő lépés?

Megnézte a fórumokat. Az egyik hat tagot számlált, és segítséget kínált. Egy másik az évfolyam-találkozó szervezéséről szólt. Semmi érdekes. Körbenézett az oldalon, és végül talált egy ígéretesnek tűnő linket:

„Elsőéves koleszképek!”

Az ötödik képen találta meg hármukat. A képaláírás szerint a „Stearns House” lakói voltak – nagyjából száz diák pózolt egy téglaépület előtt. Dant szúrta ki elsőként. Megöregedett, a haját felnőttként rövidebbre nyírta, de máskülönben nem sokat változott. Vitán felül vonzó srác volt.

A nevek a lap alján sorakoztak. Farley Parks, a született politikus, természetesen az első sor közepén, Phil Turnball a jobb oldalon állt. Dan farmert és pólót viselt, de Farley és Phil bármikor felkerülhettek volna a Sznob Egyetemisták Lapjának címoldalára. Világosbarna szövetnadrág, ing, bebújós bőrcipő zokni nélkül – már csak egy vállukra vetett pulóver hiányzott.

Oké, most már tudja a kollégium nevét. És aztán?

Rákereshetne a Google-ben az összes képen szereplő fickóra – a nevek a lap alján sorakoztak –, de az eltartana egy ideig, és nem valószínű, hogy meghozná a kívánt eredményt. Senki nem szokta kiírni a kollégiumi szobatársait a netre.

Wendy ismét nekiállt végigböngészni a Facebook-oldalt. Tíz perccel később végre rábukkant valamire:

„Elsőéves évkönyvünk a Facebookon!”

A linkre kattintott, és letöltött egy PDF-fájlt, amit az Adobe Acrobattal megnyitott. Elsőéves évkönyv – Wendy elmosolyodott, ahogy eszébe jutott. Természetesen neki is volt ilyen évkönyve a Tuftson. A gimnáziumi tablófényképe szerepelt benne, alatta a szülővárosa, a középiskolájának a neve és – mostani kutakodása szempontjából a legfontosabb – a kollégiumi szobájának a száma. Wendy rákkattintott az M-re, lejjebb ugrott két oldalt, és megtalálta Dan Mercert. A fényképe alatt az alábbi szöveg állt:

Daniel J. Mercer

Riddle, Oregon

Riddle High School

Stearns 109-es szoba

Dan vigyorogva meredt a kamerába, mint aki előtt ott az egész élet. Wendy megint azt érezte, hogy valami nem stimmel. Dan valószínűleg tizennyolc éves lehetett, amikor a kép készült. A mosolya azt üzente, hogy kész megváltani a világot, és igen, diplomát szerzett a Princetonon, megnősült, elvált… és aztán?

Pedofil lett, és meghalt?

Valóban így történt? Dan már akkor, tizennyolc évesen is pedofil volt? Molesztált valakit? Egyetemistaként is megvolt benne a hajlam? Tényleg elrabolt egy kamasz lányt?

Miért tűnik egyszerre képtelenségnek? – tűnődött Wendy.

Nem számít. Koncentrálj a lényegre. A bejegyzésből kiderült a kollégiumi szobájának a száma. 109-es szoba. Rákattintott a P-re. Ahogy sejtette, Farley Parks (Bryn Mawr, Pennsylvania / Lawrenceville School) is a 109-es szobában lakott. Philip Turnball (Boston, Massachusetts / Phillips Academy Andover) szinte pontosan úgy nézett ki, mint most – és igen, ő is a Stearns 109-es szobájában lakott.

Wendy beütötte a keresőbe, hogy „109-es szoba”.

Öt találat.

Philip Turnball, Daniel Mercer, Farley Parks – és még ketten: Kelvin Tilfer, egy bizalmatlan mosolyú, afroamerikai srác és Steve Miciano, aki madzagokból font nyakláncot viselt közepén fagolyócskával.

A két név semmit nem mondott Wendynek. Nyitott egy új böngészőt, és begépelte a „Kelvin Tilfer” nevet a keresőbe.

Semmi. Szinte szó szerint. Egyetlen találat a princetoni diplomások listáján – és ennyi. Se LinkedIn. Se Facebook. Se Twitter. Se MySpace.

Wendy azon morfondírozott, ez vajon mit jelenthet. A legtöbb emberről, még a legártalmatlanabbról is, többnyire lehet találni valamit az interneten. Kelvin Tilfer azonban, főleg a szobatársaihoz képest, olyan, mint egy kísértet.

Mit jelenthet ez?

Talán semmit. Korai még elméleteket gyártani. Egyelőre túl kevés az információ.

Wendy rákeresett a „Steven Miciano” névre. Amikor meglátta a találatokat, azonnal tudta. Mielőtt bármelyikre ráklikkelt volna, már biztos volt benne.

– A francba – mondta hangosan.

– Mi van? – szólalt meg egy hang a háta mögött.

Charlie volt az.

– Semmi. Miért jöttél föl?

– Nem baj, ha átmegyünk Clarkhoz?

– Nem, dehogy.

– Sirály.

Charlie elment. Wendy visszafordult a monitorhoz. Rákattintott az első találatra, egy négy hónappal korábbi újságcikkre a West Essex Tribune elnevezésű újságból:

Steven Micianót, a livingstoni Szent Barnabás Kórház ortopéd szakorvosát, tegnap éjjel letartóztatta a rendőrség illegális narkotikumok birtoklásának vádjával. A rendőrség egy névtelen bejelentés alapján „nagy mennyiségű, illegálisan birtokba vett, receptköteles fájdalomcsillapítót” talált az orvos kocsijának csomagtartójában. Dr. Micianót óvadék ellenében szabadlábra helyezték az előzetes meghallgatásig. A Szent Barnabás Kórház szóvivője közölte, hogy dr. Micianót az ügy kivizsgálásig felfüggesztik.

Ennyi. Wendy rákeresett a West Essex Tribune honlapján az ügy folytatására. Semmi. Visszament a keresőre. A találatok között akadtak blogok, sőt, még Twitter-bejegyzés is. Az elsőt egy korábbi páciense írta, aki arról mesélt, Miciano hogyan csempészett neki gyógyszereket. A másodikban egy „drogbeszállító” vallott, akiből koronatanú lett a dr. Miciano elleni perben. Egy harmadik blogon megint egy betege beszélt arról, hogy Miciano „szétszórt” volt, és „egyértelműen valamilyen szer hatása alatt állt”.

Wendy jegyzetelni kezdett, ellenőrizte a blogokat, a tweeteket, a különböző bejegyzéseket, a MySpace– és Facebook-linkeket.

Ez kész őrület, gondolta.

Öt szobatárs a Princetonon. Egyikükről semmi. Oké, egy pillanatra feledkezzünk meg Kelvin Tilferről. A másik négy: pénzügyi tanácsadó, politikus, szociális munkás – és most egy orvos. Egyetlen év leforgása alatt mind a négyüket tönkretette valamilyen botrány.

Igazán különös egybeesés.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Ed Grayson mindössze egyet telefonált, de azzal felébresztette az ügyvédjét, Hester Crimsteint. Közölte vele, hogy letartóztatták.

– Ez akkora ostobaságnak tűnik, hogy normál esetben valamelyik beosztottamat küldeném – mondta Hester.

– De? – kérdezte Ed.

– De nem tetszik az időzítés.

– Nekem sem.

– Alig néhány órája, hogy ízekre szedtem Walkert. Nem értem, hogy merték mégis letartóztatni. – Elhallgatott egy pillanatra. – Hacsak nem kerülte el valami a figyelmemet.

– Nem hiszem, hogy erről lenne szó.

– Én sem. Ami azt jelenti, hogy találtak valami újat.

– Talán megjött a vérvizsgálat eredménye?

– Az nem lenne elég. – Hester gondolkodott. – Ed, biztos benne, hogy semmiképpen nem találhattak, hmm, újabb terhelő bizonyítékokat?

– Az lehetetlen.

– Biztos benne?

– Teljesen.

– Oké, akkor ismeri a dörgést. Egy szót se, amíg oda nem érek. Mindjárt szólok a sofőrömnek, és indulok. Legkésőbb egy óra múlva ott vagyok.

– Még valami – mondta Grayson.

– Igen?

– Ezúttal nem a Sussex Megyei Rendőrségen vagyok, hanem Newarkban. Az pedig Essex megye, egy másik körzet.

– Van valami ötlete, hogy miért?

– Nincs.

– Oké, semmi pánik. Magamra kapok valamit, és indulok. Ezúttal nem kegyelmezek ezeknek a seggfejeknek.

Negyvenöt perccel később Hester védencével, Ed Graysonnal együtt egy szűk linóleumpadlós kihallgatóteremben ült, amelynek berendezése mindössze egy rögzített asztalból és néhány székből állt. Várakoztak. Hosszú ideig várakoztak. Hester egyre jobban dühbe gurult.

Végül nyílt az ajtó. Walker seriff lépett be egyenruhában. Nem egyedül érkezett, egy potrohos, hatvan körüli férfi is vele tartott mókusbarna zakóban, amit mintha szándékosan gyűrtek volna össze.

– Elnézést, hogy megvárakoztattuk önöket – mondta Walker. Nekidőlt a falnak. A másik férfi fogta a széket, és leült Graysonnal szemben.

Hester felpattant az asztal mellől, és így szólt:

– Elmegyünk.

Walker integetett neki az ujjával.

– Viszlát, ügyvédnő, hiányozni fog. A védence azonban nem megy sehová. Le van tartóztatva. Végigcsináljuk vele, amit ilyenkor szokás, és bent tartjuk. Most már túl késő van. Holnap délelőttnél előbb nem születik döntés az óvadékról, de aggodalomra semmi ok, nagyon kényelmes zárkáink vannak.

Hesternek arcizma sem rándult.

– Bocsásson meg, seriff, de maga ugye választott tisztviselő?

– Igen, az vagyok.

– Képzelje el, hogy minden rendelkezésemre álló eszközt bevetek. Van fogalma róla, hogy ez mit jelent? Letartóztat egy embert, akinek a fia förtelmes bűntény áldozata…

Hirtelen megszólalt a másik férfi.

– Átugorhatnánk a fenyegetéseket?

Hester rápillantott.

– Tegyen, amit akar, ügyvédnő. Nem érdekel. Kérdéseink vannak. Vagy válaszolnak rájuk, vagy a védencét beszippantja a rendszer, és a lehető leghosszabb ideig bent fogja tartani. Érthetően fogalmaztam?

Hester Crimstein szeme összeszűkült.

– Kihez van szerencsém?

– A nevem Frank Tremont. Essex megyei nyomozó vagyok. És ha így pillanatra felhagyna a komédiázással, talán megtudhatná, miért van itt.

Egy pillanatig úgy tűnt, Hester támadásba lendül, de aztán meggondolta magát.

– Oké, nagyfiú, mi van a tarsolyában?

Walker az asztalhoz lépett, és lecsapott rá egy mappát.

– Vérvizsgálat.

– Miszerint?

– Amint tudja, vérnyomokat találtunk a védence kocsijában.

– Maguktól tudom.

– A kocsiban talált vér tökéletesen megegyezik az áldozat, Dan Mercer vérével.

Hester ásítást mímelt.

– Talán elmagyarázhatná, hogyan lehetséges ez – nézett rá Walker.

Hester vállat vont.

– Lehet, hogy együtt kocsikáztak, és Dan Mercernek eleredt az orra vére.

Walker összefonta a karját.

– Ez a legjobb, amivel elő tud állni?

– Nem, Walker seriff. Ennél sokkal többre is képes vagyok. – Hester rezegtetni kezdte a szempilláját, és kislányosan vékony hangon folytatta. – Beszélhetek feltételes módban?

– Jobban kedvelem a tényeket.

– Sajnálom, szépfiú, de jelenleg csak ezzel szolgálhatok.

– Rendben, hallgatjuk.

– Akkor kezdem az első feltételezéssel, ha megengedik. Van egy szemtanújuk, aki látta Dan Mercer állítólagos meggyilkolását, jól mondom?

– Így van.

– Nos, tételezzük fel, hogy olvastam a maguk szemtanújának, annak a Wendy Tynes nevű tévériporternek a vallomását.

– Az lehetetlen – mondta Walker. – A szemtanú vallomása és személyazonossága szigorúan bizalmas információ.

– Oh, jaj, uramatyám. Akkor beszéljünk egy feltételezett tévériporter feltételezett vallomásáról. Folytathatom?

– Folytassa – bólintott Frank Tremont.

– Szuper. A szemtanú feltételezett vallomása szerint, amikor találkozott Dan Mercerrel abban a lakókocsiban, még mielőtt bármiféle lövöldözés történt volna, egyértelmű jeleit tapasztalta annak, hogy Mercert nem sokkal korábban összeverték.

Senki sem szólalt meg.

– Szeretem a visszajelzéseket – mondta Hester. – Legalább egyikük bólintson.

– Vegye úgy, hogy mindketten megtettük – felelte Frank.

– Oké, rendben. Akkor tételezzük fel, hogy Dan Mercer néhány nappal korábban összefutott egyik áldozata apjával. Mondjuk azt, hogy nézeteltérés alakult ki köztük. Mondjuk azt, hogy vér is folyt. Tételezzük fel, hogy ennek a vérnek egy része végül egy kocsiba került.

Hester elhallgatott, széttárta a karját, és felvonta a szemöldökét. Walker Tremontra pillantott.

– Nocsak, nocsak – mondta Frank Tremont.

– Nocsak, nocsak mi?

Tremont megpróbált elmosolyodni.

– Ha feltételezzük, hogy verekedés alakult ki, az igencsak alapos indítékot adott az ügyfelének, nem igaz?

– Ne haragudjon, megismételné a nevét?

– Frank Tremont, Essex megyei nyomozó.

– Új ebben a szakmában, Frank?

Tremont széttárta a karját.

– Úgy nézek ki?

– Nem, Frank, úgy néz ki, mintha már legalább százévnyi rossz döntés lenne a háta mögött, de az előbbi kijelentése az indítékról mégis egy oxigénhiányos zöldfülűt idéz, aki megpróbál csőbe húzni egy agyhalott jogi képviselőt. Először is – jól figyeljen – általában az a fél szokott bosszúért lihegni, aki vesztesen kerül ki a verekedésből, igaz?

– Többnyire.

Hester a védencére mutatott, mintha csak egy tévés vetélkedő házigazdája volna.

– Vessen egy pillantást erre a tagbaszakadt emberpéldányra, akit a védencemnek mondhatok. Lát rajta akár egyetlen horzsolást vagy zúzódást? Nem. Szóval, hacsak nem történt valami mesébe illő, fizikai átalakulás, akkor nem az én emberem húzta a rövidebbet, igaz?

– Ez még nem bizonyít semmit.

– Higgye el, Frank, jobban jár, ha nem kezd velem arról vitatkozni, mi bizonyíték és mi nem az. De akár vesztesként, akár győztesként került ki abból a csetepatéból, lényegtelen. Úgy beszél itt az indítékról, mintha feltalálta volna a spanyolviaszt. Mivel maga új ebben az ügyben, Frank, hadd segítsek: Dan Mercer meztelen fényképeket készített védencem nyolcéves fiáról. Ez már önmagában elég indíték. Látja? Ha valaki szexuálisan molesztálja az ember gyerekét, akkor az elég indíték arra, hogy elégtételt akarjon. Írja le nyugodtan. Egy tapasztalt nyomozónak az ilyesmivel már tisztában kellene lennie.

Frank felmordult.

– Most nem erről van szó.

– Sajnos, Frank, az a rossz hírem, hogy pontosan erről van szó. Úgy csinál, mintha valami nagy áttörést értek volna el ezzel a vérvizsgálattal. Iderángatnak minket az éjszaka közepén, mert annyira el vannak ájulva az eredménytől. De jobb, ha tőlem tudja, hogy a maguk úgynevezett bizonyítéka – és most nagyvonalúan tekintsünk el attól, hogyan fogom ízekre szedni a helyszínelőiknek és a többi amatőr természetbúvárnak a jelentését, mert Walker le tudja játszani magának felvételről, mit mondtam legutóbbi randevúnk alkalmával – a világon semmit nem jelent, és pofonegyszerűen meg lehet magyarázni.

Hester Walkerre pillantott.

– Nem akarok fenyegetőzni, de komolyan gondolták, hogy egy nyamvadt vérvizsgálati eredménnyel a zsebükben tévesen letartóztatják a védencemet gyilkosságért?

– Nem gyilkosságért – szólalt meg Tremont.

Ezzel sikerült meglepnie Hestert.

– Nem?

– Nem. Nem gyilkosságért. Hanem bűnpártolásért.

Hester Ed Graysonhoz fordult. A férfi vállat vont. Hester ismét Tremontra nézett.

– Tegyünk úgy, mintha elakadt volna a lélegzetem a döbbenettől, és ugorjunk arra a részre, hogy kifejti, mit ért bűnpártolás alatt.

– Átkutattuk Dan Mercer motelszobáját – mondta Frank Tremont. – És ezt találtuk.

Fényképet csúsztatott eléjük az asztalon. Hester rápillantott – rózsaszín iPhone. Megmutatta Ed Graysonnak, de kezét a férfi alkarjára helyezte, mintegy figyelmeztetve, hogy ne reagáljon. Hester nem szólalt meg. Grayson sem. Hester ismerte az íratlan játékszabályokat. Tudta, mikor kell támadni, és mikor jobb csöndben maradni. Hajlamos volt inkább a támadásra helyezni a hangsúlyt – milyen meglepő! –, de tudta, hogy most reakciót várnak tőlük. Bármilyen reakciót. Tőle aztán nem kapnak semmit. Hiába várnak.

Eltelt egy hosszú perc, mielőtt Frank Tremont megszólalt:

– Ezt a telefont találtuk Mercer ágya alatt egy newarki motelszobában, nem messze ettől a helytől, ahol most vagyunk.

Hester és Grayson néma csöndben várták a folytatást.

– A telefon egy Haley McWaid nevű eltűnt lányé.

Ed Grayson, nyugalmazott szövetségi rendőrbíró, nem bírta tovább, és felnyögött. Hester a férfi felé fordult. Grayson arca elfehéredett, mintha valaki megnyitott volna egy csapot, és minden vért kieresztett volna belőle. Hester ismét elkapta a karját, és megszorította, hátha vissza tudja hozni.

Hester megpróbált időt nyerni.

– Azt gondolják, hogy a védencem…

– Tudja, mit gondolok, Hester? – szakította félbe Frank Tremont. A férfi visszanyerte magabiztosságát, hangja betöltötte a szűk helyiséget. – Azt gondolom, hogy a védence megölte Dan Mercert, mert Mercer megúszta azt, amit a fiával művelt. Ez a véleményem. Azt gondolom, hogy a védence úgy döntött, saját kezébe veszi az igazságszolgáltatást – és bizonyos szempontból nem is tudom hibáztatni érte. Ha valaki ezt tenné a gyerekemmel, én sem hagynám annyiban. Isten a tanúm rá. Aztán felfogadnám a legjobb ügyvédet, akit megengedhetek magamnak, mert az áldozat annyira ellenszenves – egy pedofil gennyláda –, hogy akár egy telt házas Giants-meccs kellős közepén is tarkón lőhetné a pályán, akkor sem akadna olyan esküdtszék, amelyik elítéli.

Hesterre szegezte a tekintetét. Hester karba tett kézzel várt.

– De éppen ez a gond az önbíráskodással. Sosem tudhatja az ember, hová vezet. Szóval a helyzet az – ó, természetesen ez is csak feltételes módban –, hogy a védence meggyilkolta az egyetlen embert, aki elárulhatná nekünk, mi történt azzal a tizenhét éves lánnyal.

– Ó, Istenem – mondta Grayson, és a kezébe temette az arcát.

– Szeretnék egy percre egyedül maradni a védencemmel – mondta Hester.

– Miért?

– Csak hagyjanak magunkra egy kicsit. – Aztán hirtelen meggondolta magát, Grayson füléhez hajolt, és azt suttogta: – Tud valamit erről az egészről?

Grayson elkapta a fejét, és elborzadva nézett rá:

– Természetesen nem.

Hester bólintott.

– Oké.

– Nézze, nem gondoljuk, hogy a védence bántotta Haley McWaidet – folytatta Frank. – De meglehetősen biztosak vagyunk benne, hogy Dan Mercer igen. Ezért mindent ki kell derítenünk róla, hogy megtaláljuk Haley-t. Mindent. Beleértve azt is, hol van Mercer holtteste. És közben sürget az idő. Ki tudja, lehet, hogy Mercer valami titkos rejtekhelyen tartotta fogva. Lehet, hogy Haley megkötözve hever valahol étlen-szomjan. Felássuk a kertjét. Végigkérdezzük a szomszédait, a munkatársait, a barátait, még a volt feleségét is, hová mehetett. De közben az óra ketyeg – és az a lány talán éhezik, orvosi segítségre van szüksége, vagy még rosszabb.

– És azt gondolják, hogy egy hulla majd elárulja, hol van? – kérdezte Hester.

– Ami azt illeti, igen. Lehetnek nyomok a testén vagy a ruhája zsebében, bárhol. A védencének azonnal el kell árulnia, hol van Dan Mercer.

Hester megrázta a fejét.

– Komolyan azt hiszik, megengedem a védencemnek, hogy saját maga ellen valljon?

– Azt reméljük, hogy a védence meghozza a helyes döntést.

– Az is lehet, hogy maguk találták ki az egészet.

Frank Tremont felállt.

– Micsoda?

– Ismerem a zsarukat meg a piszkos kis trükkjeiket. Vallja be, és a lány megmenekül.

Tremont előrehajolt.

– Vessen egy pillantást az arcomra. Tényleg úgy festek, mint aki csak huncutkodik?

– Nem tudhatom.

– Én viszont tudom. És a válasz: nem – szólalt meg Walker.

– És azt akarják, hogy elégedjek meg az adott szavukkal?

Walker és Tremont szótlanul meredtek rá. Mindnyájan tudták, hogy nem blöffölnek. Robert de Niro sem tudta volna ezt így eljátszani.

– Akkor sem engedhetem meg a védencemnek, hogy terhelő vallomást tegyen saját magára – mondta Hester.

Tremont arca elvörösödött.

– Maga is így gondolja, Ed?

– Hadd beszéljek a védencemmel.

Frank ügyet sem vetett rá.

– Maga nyugalmazott rendőrbíró, Ed. – Előrehajolt, és közvetlen közelről Grayson arcába nézett. – Azzal, hogy megölte Dan Mercert, lehet, hogy Haley McWaid meggyilkolásáért is felelős.

– Lassan a testtel – szólalt meg Hester.

– Képes lesz így a tükörbe nézni, Ed? Elbír majd a lelkiismeretével? Ha azt hiszi, hogy jogi manőverekre fogom vesztegetni az időt…

– Várjon egy pillanatot – mondta Hester. A hangja ismét higgadtan csengett. – Az egész elméletét erre a telefonra alapozza?

– Tessék?

– Ez minden, amije van? A telefon a szállodai szobájában?

– Miért, ez talán nem elég?

– Nem ezt kérdeztem, Frank. Azt kérdeztem, van-e még valami ezen kívül.

– Mit számít az?

– Csak válaszoljon.

Frank Tremont hátrafordult, és Walkerre pillantott. A seriff bólintott.

– A volt felesége azt mondta, Mercer rendszeresen megfordult náluk – árulta el Frank. – Akárcsak Haley McWaid.

– És úgy gondolják, Mercer ott találkozott a lánnyal?

– Így van.

Hester bólintott, majd így szólt:

– Engedjék el a védencemet.

– Most viccel, ugye?

– Méghozzá azonnal.

– A védence megölte az egyetlen nyomunkat!

– Tévedés – csattant fel Hester. Hangja visszhangot vert a szobában. – Ha igaz, amit mondanak, akkor Ed Graysonnak köszönhetik az egyetlen nyomot.

– Mi a francról hablatyol?

– Különben hogyan találták volna meg a telefont, maguk idióták? Senki nem felelt.

– Átkutatták Dan Mercer szobáját. Miért? Mert azt gondolták, hogy a védencem meggyilkolta. Vagyis nélküle sehol sem tartanának. Három hónapja nyomoznak, és semmire sem jutottak. Egészen a mai napig. Egészen addig, míg az ügyfelem rá nem vezette magukat.

Csönd. De Hester még nem fejezte be.

– És ha már témánál vagyunk, Frank, nagyon is jól tudom, kicsoda maga. Frank Tremont, Essex megyei nyomozó, aki néhány évvel ezelőtt elcseszett egy nagy nyilvánosságot kapott gyilkossági ügyet. Végül a főnökének, Loren Muse-nak kellett megmentenie a mundér becsületét a maga hozzá nem értése miatt, igaz? Most meg itt van, élete utolsó ügyét igyekszik megoldani, és mi történik? Ahelyett, hogy megpróbálná jóvátenni szánalmas karrierjét, arra sem veszi a fáradságot, hogy utánanézzen egy közismert pedofilnak, aki nyilvánvalóan keresztezte az áldozat útjait. Ezt hogy a pokolba nem vette észre, Frank?

Ezúttal Frank Tremont arcából futott ki minden vér.

– És még magának van képe bűnpártolással vádolni a védencemet? Inkább mondjon neki köszönetet. Hónapok óta rajta van az ügyön, és az égvilágon semmit nem talált. Most végre minden eddiginél közelebb került ahhoz, hogy megtalálja azt a szegény lányt, és mindezt annak köszönheti, hogy a védencem állítólag elkövetett valamit.

Frank Tremont összezsugorodott, mintha leeresztették volna. Hester intett Graysonnak. Mindketten felálltak.

– Mégis mit képzel? Hová mennek? – szólalt meg Walker.

– Haza.

Walker Tremontra pillantott, hogy tiltakozzon, de Tremont még mindig nem tért magához, ezért Walker vette fel a kesztyűt.

– Még mit nem! A védence le van tartóztatva.

– Kérem, figyeljen rám – mondta Hester. A hangja ezúttal finomabb volt, szinte már bocsánatkérő. – Csak az idejét vesztegeti.

– Ezt meg honnan veszi?

Hester egyenesen a szemébe nézett.

– Ha tudnánk valamit, ami segíthet megtalálni a lányt, elmondanánk.

Csönd.

Walker megpróbált a sarkára állni, de nem ment.

– Mi lenne, ha ránk bízná, hogy eldöntsük, mi segíthet és mi nem?

– Persze – húzta el a száját Hester előbb Tremontra, majd újra Walkerre pillantva. – Éppen most bizonyították, mennyire rászolgálnak a bizalmunkra. Azt javaslom, koncentráljanak annak a szegény lánynak a megmentésére, és ne azt az embert vádolják, aki az egyetlen hős ebben az egész történetben.

Kopogtak az ajtón. Fiatal zsaru dugta be a fejét a résen. Minden tekintet rászegeződött.

– Mi az, Stanton?

– Találtam valamit a telefonon. Szerintem ezt maguk is látni akarják.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Frank Tremont és Mickey Walker követte Stantont a folyosón.

– Hester Crimstein egy erkölcstelen cápa, még egy hétpróbás kurvába is több lelkiismeret szorult, mint belé – mondta Walker. – Ez a szöveget a hozzá nem értésről csak azért dobta be, hogy megzavarjon minket.

– Aha.

– Mindent megtettél, amit csak lehet. Többet, mint bárki más.

– Ja.

– Itt volt az FBI, a nagymenő profilkészítők meg az egész hivatal. Senki nem sejthette előre, hogy ez fog történni.

– Mickey?

– Igen?

– Ha vigasztalásra vágyom, majd keresek valakit, aki sokkal dögösebb és nőiesebb nálad, rendben? – nézett rá Frank.

– Igen, oké.

Stanton az alagsor végén álló helyiségbe vezette őket, a technikusok barlangjába. Haley McWaid iPhone-ját összekapcsolták egy számítógéppel. Stanton a monitorra mutatott:

– Amit itt látnak, az gyakorlatilag a mobiltelefon kijelzője kinagyítva.

– Oké – bólintott Tremont. – Mi a helyzet?

– Találtam valamit az egyik alkalmazásban.

– Hol?

– Az egyik telefonalkalmazásban.

Tremont az övénél fogva feljebb rántotta a nadrágját.

– Tételezzük fel, hogy egy őskövület vagyok, aki még a Betamax videóját sem tudja beprogramozni.

Stanton megnyomott egy gombot. A képernyő háttere feketére váltott, és apró ikonok jelentek meg rajta három oszlopba rendezve.

– Különböző alkalmazások léteznek az iPhone-okon. Látja, ez itt az iCal, Haley ide mentette a különböző időpontokat, az órarendjét, a lacrosse-meccsek kezdési idejét, gyakorlatilag egy határidőnapló; Tetris – ez egy játék, olyan, mint a Moto Chaser; Safari a böngészője, ezzel tud netezni; iTunes, hogy le tudjon tölteni számokat. Haley imádja a zenét. Van egy másik alkalmazás is, a Shazam, ez arra…

– Azt hiszem, értjük a kényeget – szólt közbe Walker.

– Igen, elnézést.

Frank Haley iPhone-jára meredt. Vajon milyen zenét hallgatott utoljára? Valami gyorsabb rockot vagy inkább egy lassú, érzelmes dalt? Tipikus öreg szivarként Frank gúnyt űzött ezekből a szerkezetekből, az SMS-ező, e-mailező, bedugott füllel közlekedő kölykökből, de bizonyos értelemben ez a szerkezet egy ember élete volt. Haley barátai ott sorakoztak a telefonkönyvében, az órarendje a naptárban, kedvenc számai a lejátszási listában, legkedvesebb fényképei – mint például a Mickey egeres kép – a fotóalbumában.

Hester Crimstein vádja Tremont elevenébe vágott. Igaz, hogy Dan Mercernek nem volt priusza nemi erőszak vagy egyéb bűncselekmény miatt, és úgy tűnt Haley-nél fiatalabb lányokra bukik, az pedig, hogy a volt felesége ugyanabban a városban él, még nem jelent semmit. De Crimstein szavai a hozzá nem értéséről akkor is letaglózták, és Frank attól tartott, hogy az igazság szólt belőlük.

Észre kellett volna vennie.

– Egyébként – folytatta Stanton – nem akarok túlságosan belemenni a részletekbe, de ez elég különös. Haley rengeteg zenét töltött le, mint általában a tinédzserek, de az eltűnése óta egyet sem. Ugyanez a helyzet a netezéssel. Minden egyes honlapot vissza tudunk keresni, amire ráment az iPhone-jával, mert a szerver megőrzi az információt. Amit találtunk, abban nincs semmi meglepő. Körülnézett a Virginiai Egyetem honlapján – gondolom, bosszantotta, hogy nem jutott be, igaz?

– Igen.

– Aztán rákeresett egy Lynn Jalowski nevű lányra West Orange-ból, lacrosse-játékos, akit felvettek az UVA-ra. Nyilván az egyik riválisa.

– Ezt már tudjuk – bólintott Frank.

– Igen, a szerver – szóval vannak az SMS-ek és az egyéb üzenetek, de meg kell mondanom, hogy Haley sokkal ritkábban használta őket, mint a barátnői. De látja, van itt egy másik alkalmazás is, a Google Föld egyik kiegészítése. Azt, gondolom, ismeri.

– Induljunk ki abból, hogy nem – mondta Frank.

– Gyakorlatilag egy beépített GPS-szolgáltatás.

Stanton felkapta Haley iPhone-ját, és megérintette az egyik ikont a képernyőjén. A földgömb forogni kezdett, majd a műholdas kamera ráközelített a bolygóra, és az egyre nagyobb lett – előbb az USA töltötte be a kijelzőt, majd a Keleti Part, aztán New Jersey –, végül megállt néhány száz méterrel az épület fölött, amelyben voltak. A képernyőn megjelent a pontos cím: „W Market Street 50., Newark, New Jersey.”

Franknek tátva maradt a szája.

– Azt mondja, minden egyes hely szerepel benne, ahol ez az iPhone járt?

– Bárcsak úgy lenne – rázta a fejét Stanton. – De nem. Ahhoz be kell kapcsolni ezt az alkalmazást. Haley nem tette meg. De bármilyen címre vagy helyre rá lehet keresni, és megnézni a műholdképét a térképen. Nem tudom pontosan, mi az oka, de azt hiszem, a Google Föld önálló rendszert alkot, ezért a szerver nem őrzi meg a keresések időpontját, csak annyit, hogy megtörtént, és hogy akkor éppen hol volt.

– És Haley rákeresett bizonyos helyekre?

– Mindössze kettőre az alkalmazás letöltése óta.

– Mik voltak azok?

– Az egyik a saját házuk. Gondolom, amikor letöltötte, kipróbálta, valóban megmutatja-e, hol van. Szóval az nem számít.

– És a másik?

Stanton megérintette az ujjával, mire a hatalmas Google Föld glóbusz ismét forogni kezdett. Újra végignézték, ahogy ráközelít New Jersey-re, majd megáll egy erdős terület fölött, ahol mindössze egyetlen épület van.

– Ringwood State Park – közölte Stanton. – Nagyjából negyvenmérföldnyire innen. A Ramapo-hegység szívében. Az az épület a Skylands kastély a park közepén. Körülötte mintegy ötezer hektárnyi erdő.

Néhány másodpercre csönd telepedett a szobára. Frank hallotta a saját szívverését. Walkerre pillantott. Egyikük sem szólalt meg. Azonnal tudták. Amikor ilyen felfedezésre bukkan az ember, egyszerűen érzi. A park óriási. Franknek eszébe jutott, hogy évekkel ezelőtt néhány túlélősdit játszó fickó hónapokig bujkált a környező erdőségben. Könnyűszerrel építhet ott valaki a fák és a bokrok a takarásában egy kis kuckót, ahová bezárhat egy fiatal lányt.

Vagy, természetesen, eltemethet valakit úgy, hogy soha ne találják meg.

Tremont nézett elsőként az órájára. Éjfél. Még legalább ötórányi sötétség. Eluralkodott rajta a pánik. Gyorsan felhívta Jenna Wheelert. Ha nem veszi fel, kocsival hajt be a nappalijukba, hogy válaszra bírja.

– Halló?

– Dan szeretett kirándulni, igaz?

– Igen.

– Voltak kedvenc helyei?

– Watchungban szívesen túrázott.

– És a Ringwood State Parkban?

Csönd.

– Jenna?

Eltelt néhány másodperc, mielőtt a nő megszólalt.

– Igen – felelte elhaló hangon. – Évekkel ezelőtt, amikor még házasok voltunk, rendszeresen végigjártuk a Cupsaw Brook Loop ösvényt.

– Öltözzön. Küldök egy kocsit magáért. – Frank Tremont lerakta a telefont, és két társához fordult. – Helikoptereket, kutyákat, buldózereket, reflektorokat, ásókat, mentőalakulatokat, parkőröket, önkénteseket, mindenkit, aki él és mozog. Gyerünk!

Walker és Stanton bólintottak.

Frank Tremont ismét kinyitotta a telefonját. Vett egy nagy levegőt – még benne volt a Hester Crimsteintől kapott ütés –, majd feltárcsázta Ted és Marcia McWaid számát.

Hajnali ötkor Wendy a telefon csörgésére ébredt. Alig két órával korábban aludt el. Sokáig fent volt, az interneten bóklászott, próbálta összerakni az ügy puzzle-darabkáit. Kelvin Tilferről semmi. Vajon ő a kivétel, aki erősíti a szabályt? Egyelőre nem tudta. De minél tovább nyomozott a másik négy után – minél többet sikerült kiderítenie róluk –, annál különösebbnek találta az egykori princetoni szobatársak botrányait.

Wendy vakon a telefonért nyúlt, és belenyögött egy hallót.

Vic nem vesztegette az időt udvariaskodásra.

– Tudod, hol van a Ringwood State Park?

– Nem.

– Ringwoodban.

– Bámulatos következtetés.

– Azonnal menj oda!

– Miért, Vic?

– Mert a zsaruk éppen átkutatják, hogy megtalálják annak a lánynak a holttestét.

Wendy felült az ágyban.

– Haley McWaidét?

– Igen. Azt gondolják, hogy Mercer elásta az erdőben.

– Hogy kerültek oda a rendőrök?

– A forrásom szerint a lány iPhone-ján talált Google Föld alkalmazás vezette őket nyomra. Odaküldök egy közvetítőkocsit.

– Vic?

– Tessék?

Wendy a hajába túrt, próbálta lecsillapítani vadul száguldó gondolatait.

– Nem vagyok benne biztos, hogy van ehhez gyomrom.

– Kit érdekel? Szedd össze magad, és indulás!

Lerakta. Wendy kikászálódott az ágyból, letusolt, és fölöltözött. A tévés sminkkészlete mindig kéznél volt, ami elég borzalmas, ha belegondolt, hová is készül. Isten hozott újra a hírek világában, nézett a tükörbe.

Elsétált Charlie szobája mellett. Mintha bombatámadás érte volna, összegyűrt pólók, zoknik és alsónadrágok a földön. Amikor az ember elveszíti a férjét, megtanulja, hogy nincs idő efféle apróságokkal foglalkozni. Wendy alvó fiára pillantott, és eszébe jutott Marcia McWaid. Marcia is így ébredt aznap reggel, benézett a gyereke szobájába, és üresen találta az ágyát. Most pedig, három hónappal később, Marcia McWaid azt várja, hogy a parkot átfésülő rendőrök megtalálják eltűnt lányát.

Ez az, amit az olyanok, mint Ariana Nasbro sosem fognak megérteni. Hogy mennyire törékeny ez az egész. Milyen töréseket okoz egy ilyen tragédia. Hogy egy apró figyelmetlenség azonnal a kétségbeesés vermébe taszíthat egy másik embert. És ezt soha többé nem lehet helyrehozni.

Wendy gondolatban ismét elmondta a szülők néma imáját: ne hagyd, hogy baja essen. Kérlek, vigyázz rá!

Azután autóba ült, és elindult a park felé, ahol a rendőrség a lányt kereste, akit nem találtak az ágyában azon a reggelen.

HUSZADIK FEJEZET

A nap öt óra negyvenöt perckor kelt fel.

Patricia McWaid, Haley húga, mozdulatlanul állt az események forgatagában. Mióta a rendőrség megtalálta Haley iPhone-ját, ismét úgy érezte, mintha visszatértek volna azok a nyomasztó első napok – plakátok mindenhol, felhívni az összes barátnőjét, felkeresni kedvenc helyeit, frissíteni az eltűnt lány honlapját, a fényképét osztogatni a helyi bevásárlóközpontban.

Tremont nyomozó, aki végig nagyon kedves volt a családjával, mintha tíz évet öregedett volna néhány nap alatt. Mosolyt erőltetett az arcára, és így szólt:

– Hogy vagy, Patricia?

– Köszönöm, jól.

Megveregette a vállát, és továbbment. Gyakran csinálták ezt Patriciával. Nem volt feltűnő jelenség. Nem volt benne semmi különleges. De ez nem zavarta. A legtöbb ember egyáltalán nem különleges, bár sokan annak tartják magukat. Patricia elégedett volt a helyzetével – vagy legalábbis régebben az volt. Hiányzott neki Haley. Patricia nem vágyott mások figyelmére. Nővérével ellentétben utálta a versengést, és igyekezett kerülni a rivaldafényt. Haley eltűnése után egyfajta „szánalomceleb” lett belőle az iskolában, a népszerű lányok barátkozni akartak vele, hogy a bulikon mintegy mellesleg megjegyezhessék: „Jaj, az az eltűnt lány! A húga barátnőm!”.

Patricia anyja segített megszervezni a keresőcsapatokat. Anya tele volt erővel, akárcsak Haley, igazi anyatigris, akinek jobb kitérni az útjából. Haley mutatta az utat. Mindig. Patricia pedig követte. Voltak, akik azt hitték, őt ez zavarja. De nem így volt. Anya néha a szemére vetette, hogy önállóbbnak kellene lennie, de Patricia sosem érezte ennek a szükségességét. Nem szeretett döntéseket hozni. Boldogan megnézte a filmet, amit Haley választott. Tökéletesen mindegy volt számára, hogy kínai vagy olasz kaját esznek. Mit számít? Ha jobban belegondol az ember, mi olyan jó abban a nagy határozottságban?

A közvetítőkocsikat egy körbekerített részre terelték, mint a filmekben a cowboyok a marhákat. Patricia kiszúrta azt a sipító hangú, melírozott hajú nőt az egyik kábelcsatornától. Egy másik riporter kisurrant a barikád mögül, és Patricia nevét kiáltotta. A férfi megvillantotta hibátlan fogsorát, és úgy mutatta a mikrofonját, mintha az valami csábító édesség lenne, aminek lehetetlen ellenállni. Tremont odasétált a riporterhez, és azt mondta neki, hogy takarodjon vissza valami k-betűs barikád mögé.

Nem messze tőle egy másik közvetítőkocsi utasai kezdték el felállítani a kamerájukat. Patricia felismerte a gyönyörű riporternőt, akinek a fia, Charlie Tynes, az ő sulijába járt. Charlie apját jó régen elgázolta egy részeg sofőr. Anyától hallotta a történetet. Mindig, amikor meglátták Mrs. Tynest egy meccsen vagy a szupermarketben, Patricia, Haley és anya lehalkították a hangjukat. Patricia sosem tudta, hogy részvétből vagy félelemből, de mindig eltűnődött, az ő élete vajon milyen lenne, ha egy részeg sofőr elütné az apját.

Újabb rendőrautók érkeztek. Apja fogadta őket, arcán kényszeredett mosollyal, kezet rázott mindenkivel, aki szembejött vele. Patricia inkább az apjára ütött – mindketten mentek az áramlattal. De az apja megváltozott az utóbbi időben. Valószínűleg mindnyájan, de apjában valami eltört, és Patricia úgy érezte, hogy az már sosem fog begyógyulni, talán akkor sem, ha Haley hazatér. Ugyanúgy néz ki, mint azelőtt, a mosolya is ugyanolyan, próbál nevetni és bohóckodni, mint régen, de belülről mintha üres lenne, mintha mindent kikanalaztak volna belőle, mint azokban a filmekben, amikor a földönkívüliek lélektelen klónokkal helyettesítik az embereket.

Meglátott néhány rendőrkutyát, dán dogokat, és odasétált hozzájuk.

– Megsimogathatom őket? – kérdezte.

– Persze – mondta a rendőr némi habozás után.

Patricia megvakarta az egyiknek a füle tövét. A kutya hálásan kidugta a nyelvét.

Általában úgy tartják, hogy az emberre szülei vannak a legnagyobb hatással, de Patricia számára Haley volt az igazi példakép. Amikor néhány lány másodikban piszkálni kezdte Patriciát, Haley megverte egyiküket, hogy figyelmeztesse a társait. Amikor a Madison Square Gardenben – ahová Haley elvitte a kishúgát Taylor Swift koncertjére – füttyögni kezdett utánuk egy fiútársaság, Haley a húga elé állt, és elküldte őket a búsba. A Disney Worldben szüleik egyik este elengedték Haley-t és Patriciát egyedül szórakozni. Megismerkedtek néhány idősebb fiúval, és alaposan becsíptek az All-Star Sports Resortban. A jó kislányok mindig megússzák az ilyen stikliket. Nem mintha Haley nem lett volna jó – az volt –, de attól még tinédzser maradt. Aznap este, miután elfogyasztotta élete első sörét, Patricia csókolózott egy Parker nevű sráccal, de Haley vigyázott, nehogy Parker ennél messzebbre merészkedjen.

– Az erdő mélyén kezdjük a kutatást – hallotta Tremont nyomozó hangját, amint a kutyás rendőrhöz fordul.

– Miért nem a szélén?

– Ha életben van, ha az a rohadék épített valami búvóhelyet, ahová elrejtette, akkor az biztosan jó messze van a hivatalos ösvénytől, különben valaki már észrevette volna. De ha itt van a közelben…

A férfi hangja elhalt, pedig Patricia biztos volt benne, hogy még hallótávolságon belül van. Elnézett az erdő felé, aztán megsimogatta a kutyát, és úgy tett, mintha nem hallotta volna. Az elmúlt három hónapban Patricia gyakorlatilag kizárta a külvilágot. Haley erős, gondolta. Túl fogja élni. Mintha a nővére csak elment volna valami bizarr kalandtúrára, ahonnan hamarosan hazatér.

De most, ahogy a kutyát simogatva elnézett az erdőbe, lelki szemei előtt megjelent az elképzelhetetlen: Haley egyedül, rémülten, sebesülten zokog valahol. Patricia összeszorította a szemét. Frank Tremont odalépett hozzá. Megállt előtte, megköszörülte a torkát, várta, hogy a lány ránézzen. Néhány másodperc múlva meg is tette. Azt hitte, a nyomozó meg fogja vigasztalni. De nem tudott megszólalni. Csak álldogált előtte zavartan, egyik lábáról a másikra helyezve testsúlyát.

Így hát Patricia újra behunyta a szemét, és tovább simogatta a kutyát.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Wendy a sárga rendőrségi szalag előtt állt, és az NTC News logójával ellátott mikrofonba beszélt.

– Várjuk az újabb fejleményeket – mondta. Igyekezett némi súlyt adni szavainak, de anélkül, hogy beleesne a tévébemondók klasszikus hibájába, és túlságosan drámaira venné a figurát. – Wendy Tynest és az NTC Newst hallották a Ringwood State Parkból, New Jersey északi részéről.

Leengedte a mikrofont.

– Vegyük fel újra – mondta Sam, az operatőre.

– Miért?

– Kilazult a copfod.

– Nincs semmi baja.

– Ugyan már, igazítsd meg a gumit, túl laza az a lófarok. Két perc az egész. Vicnek így nem fog tetszeni.

– Vic bekaphatja.

Sam a szemét forgatta.

– Most viccelsz, ugye?

Wendy nem válaszolt.

– Hé, nem te vagy az, aki képes újravenni egy egész műsort, ha nem tökéletes a sminkje? – folytatta Sam. – Mi ez a hirtelen pálfordulás? Gyere, vegyük fel még egyszer.

Wendy a kezébe nyomta a mikrofont, és elsétált. Samnek természetesen igaza volt. Egy tévériporter ilyet nem engedhet meg magának. Aki azt gondolja, hogy ebben a szakmában nem számít a külső, az vagy naiv, vagy agyhalott. Hogyne számítana – és Wendy régebben mindig eleget is tett ezeknek az íratlan szabályoknak, hosszan csinosítgatta magát a kamera számára, és akár tízszer is felvette ugyanazt a néhány mondatot egy hasonlóan tragikus szituációban.

Egy szó, mint száz, gondolta, nyugodtan hozzáadhatjuk a „képmutató” jelzőt is jellemhibáim folyamatosan gyarapodó listájához.

– Hová mész? – kérdezte Sam.

– A mobilom nálam van. Csörögj rám, ha történik valami.

Az autójához ballagott. Azt tervezte, hogy felhívja Phil Turnballt, de aztán eszébe jutott, amit Sherry, a felesége mondott, hogy Phil minden reggel a 17-es út szélén álló Suburban Dinerben olvasgatja az álláshirdetéseket. Kocsival alig húsz percre volt a parktól.

A vendéglő egy letűnt kor klasszikus New Jersey-beli hangulatát idézte a maga csillogó, alumíniumfalaival. Az újabbak – vagyis a nagyjából 1968 után épültek – terméskőnek álcázott homlokzata még borzasztóbb volt, és Wendy mindig visszasírta az alumíniumot, ha olyannal találkozott. A belső tér azonban nem sokat változott. Az asztaloknál még mindig apró zenegépek álltak, a pult előtt forgó bárszékek; a fánkok egy olyan üvegbura alatt, ami a Batman-filmekben a Denevérember telefonját fedte; sosem hallott nevű, helyi hírességek megfakult, autogrammal ellátott fotói a falon; szőrös fülű, mogorva fickó a kassza mögött, meg egy pincérnő, aki „szivinek” szólít, és még szeretjük is érte.

A zenegépből a nyolcvanas évek nagy slágere, a „True” szólt a Spandau Ballet-től – meglehetősen furcsa választás reggel hatkor. Phil Turnball a sarokban ült. Szürke hajszálcsíkos öltöny és sárga nyakkendő volt rajta. Nem olvasta az álláshirdetéseket. A kávéját bámulta, mintha attól várná a választ élete nagy kérdéseire.

Wendy odalépett az asztalához, és várta, hogy a férfi fölnézzen. Nem nézett föl.

– Honnan tudta, hogy itt vagyok? – kérdezte Phil továbbra is a kávéjára meredve.

– A felesége említette, hogy itt szokott reggelizni.

Phil örömtelenül elmosolyodott.

– Valóban?

Wendy nem felelt.

– Árulja el, hogyan zajlott pontosan a párbeszédük: „Ó, az a szánalmas Phil minden reggel abban a vendéglőben sajnálja magát”?

– Távolról sem – mondta Wendy.

– Persze.

Nem lett volna értelme jobban belemenni a témába.

– Megengedi, hogy leüljek?

– Nincs mit mondanom magának.

Az újság annál a cikknél volt nyitva, amely beszámolt róla, hogy Haley iPhone-ját megtalálták Dan Mercer motelszobájában.

– Danről olvas?

– Igen. Most is azért jött, hogy megvédje? Vagy az kezdettől fogva csak egy trükk volt?

– Nem értem, mire gondol.

– Tegnapelőtt már tudta, hogy Dan rabolta el azt a lányt? Attól félt, nem állok szóba magával, ha elárulja a valódi indítékát, ezért tett úgy, mintha Dan jó hírének a visszaállítása lenne a célja?

Wendy leült a férfival szemben.

– Soha nem állítottam, hogy a jó hírét akarom visszaállítani. Csak annyit mondtam, hogy ki akarom deríteni az igazságot.

– Milyen nemes lelkű – jegyezte meg Phil gúnyosan.

– Miért ilyen ellenséges velem?

– Láttam, hogy beszélt Sherryvel tegnap éjjel.

– Igen, és?

Phil Turnball két kezébe fogta a kávét, egyikkel a fülét markolta, a másikkal igyekezett egyensúlyban tartani.

– Azt akarta, hogy beszéljen rá az együttműködésre.

– Csak ismételni tudom magamat: igen, és?

Phil belekortyolt a kávéba, majd finoman visszatette a poharat az asztalra.

– Nem tudtam mire vélni. Egyfelől nem tűnt ostobaságnak, amit arról mondott, hogy Dant tőrbe csalták. De most – állával az újságcikk felé bökött – mi értelme van ezek után bárminek is?

– Talán segíthet megtalálni egy eltűnt lányt.

A férfi megrázta a fejét, és behunyta a szemét.

– Mi az?

Hirtelen megjelent az asztaluk mellett a pincérnő, akit Wendy apja slamposnak nevezett volna – nagydarab, szőke trampli füle mögé dugott ceruzával.

– Hozhatok valamit?

A fenébe, gondolta Wendy. Nem szólított „szivinek”.

– Köszönöm, nem kérek semmit – mondta Wendy.

A nő továbbállt. Phil szeme még mindig csukva volt.

– Phil?

– Megígéri, hogy kettőnk között marad, amit mondok? – kérdezte a férfi.

– Rendben.

– Nem tudom, hogyan fogalmazzam meg úgy, hogy ne legyen félreérthető.

Wendy türelmesen várt, nem akarta sürgetni.

– Nézze, Dan és ez az egész szex dolog…

Félbehagyta a mondatot. Wendy alig tudta megállni szó nélkül. Szex dolog? Kiskorú lány után koslatni és feltehetően elrabolni egy másikat – az ilyesmit nem szokás annyival elintézni, hogy „szex dolog”. De érezte, hogy nem ez a megfelelő pillanat a moralizálásra, ezért inkább csöndben maradt és várt.

– Nem értsen félre. Nem azt akarom mondani, hogy Dan pedofil. Nem olyan volt.

Ismét elhallgatott, de ezúttal Wendy jobbnak látta, ha rásegít egy kérdéssel a folytatásra.

– Akkor milyen volt?

Phil kinyitotta a száját, majd becsukta. Megrázta a fejét.

– Fogalmazzunk úgy, hogy Dannek nem volt ellenére a fiatal lányok társasága, ha érti, mire gondolok.

Wendynek egy pillanatra kihagyott a szívverése.

– Úgy érti, hogy kiskorú lányok társasága…?

– Egyetemista korunkban – de ennek már több mint húsz éve –, szóval egyetemista korunkban Dan szerette a fiatal lányok társaságát. De nem úgy, mint egy pedofil. Nem volt benne semmi beteges. Csak szeretett középiskolás bulikra járni. Szívesen meghívott néhány fiatalabb lányt a koleszos rendezvényekre.

Wendynek kiszáradt a szája.

– Mennyire fiatalokat?

– Nem tudom. Sosem kértünk tőlük igazolványt.

– Mennyire fiatalokat, Phil?

– Már mondtam, hogy nem tudom. – Fészkelődni kezdett a széken. – Ne feledje, hogy elsőévesek voltunk, magunk is tizennyolc-tizenkilenc éves srácok. Ezek a lányok pedig középiskolások. Nincs ebben semmi különös, nem igaz? Dan talán tizennyolc lehetett. Szóval azok a lányok maximum két-három, esetleg négy évvel fiatalabbak nála.

– Néggyel? Az azt jelenti, hogy tizennégy.

– Nem tudom. Csak mondtam valamit. Maga is tudja, hogy megy ez. Némelyik tizennégy éves már kész nőnek látszik. Úgy öltözködnek meg viselkednek, mintha huszonévesek lennének. Mint akik így akarnak imponálni az idősebb pasiknak.

– Ebbe ne menjünk bele, Phil.

– Igaza van. – Turnball két kézzel megdörgölte az arcát. – Istenem, nekem is ilyen idős lányaim vannak. Nem akarom védeni, csak próbálom megmagyarázni. Dan sosem volt perverz, nem tudom elképzelni róla, hogy bárkit is megerőszakoljon. De hogy belezúgjon egy fiatalabb lányba? Azt igen. Hogy elraboljon, megkínozzon, fogva tartson egy lányt…? Nem, azt sosem nézném ki belőle.

Elhallgatott, és hátradőlt. Wendy dermedten ült. Újra végiggondolta, amit Haley McWaid eltűnéséről tud. Nem volt betörés. Erőszaknak semmi jele. Se telefonhívások. Se SMS-ek. Se e-mailek. Semmi.

Talán kezdettől fogva rossz nyomon járnak.

Egy elmélet kezdett alakot ölteni a fejében. Egyelőre még homályos volt, tele feltételezésekkel, de egy próbát megér, gondolta. A következő lépés: vissza az erdőbe, és beszélni Walker seriffel.

– Most mennem kell.

Phil felnézett.

– Maga szerint Dan bántotta azt a lányt?

– Fogalmam sincs. Most már tényleg nem tudom.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Wendy a kocsijából hívta fel Walkert. A hívást három különböző helyre irányították át, mire eljutott Walkerhez.

– Hol van most? – kérdezte Wendy.

– Az erdőben.

Csönd.

– Találtak valamit?

– Még nem.

– Van öt perce a számomra?

– Úton vagyok vissza a kastélyhoz. Ott van egy kollégám, Frank Tremont. A Haley McWaid-ügy nyomozását ő vezeti.

Wendy számára ismerősen csengett a név. Rémlett neki, hogy tudósított néhány ügyről, amivel a férfi foglalkozott. Idősödő, cinikus, nem túl okos pacákként maradt meg az emlékezetében.

– Ismerem.

– Remek. A sátornál találkozhatunk.

Wendy letette. Visszahajtott Ringwoodba, leparkolt a közvetítőkocsik mellett, majd elindult a sárga szalaggal elkülönített területet őrző rendőr felé. Sam fogta a kamerát, és a nyomába eredt. Wendy a fejét rázva jelezte neki, hogy nem. Sam zavartan megtorpant. Wendy bemondta a nevét, mire a rendőr intett, hogy mehet. A többi riporternek ez nem tetszett. Odasereglettek, követelve, hogy őket is engedjék be. Wendy nem fordult hátra.

Amikor a sátorhoz ért, megjelent egy újabb egyenruhás.

– Walker seriff és Tremont nyomozó azt üzeni, hogy itt várjon.

Wendy bólintott, és leült egy összecsukható vászonszékre, amilyet a szülők visznek magukkal a gyerekük focimeccsére. Tucatnyi járőrautó – jelöltek és jelöletlenek – parkolt a sátor körül. Egyenruhás zsaruk, civil ruhás rendőrök és FBI-feliratú széldzsekit viselő alakok mindenfelé. Sokuknak a kezében laptop. A távolból egy helikopter rotorjának zúgását hallotta.

Az erdő szélén egy kislány álldogált magányosan, Patricia McWaid, Haley húga. Wendy néhány pillanatig habozott, hogy mit tegyen, de aztán gyorsan megoldotta a dilemmát. Itt a soha vissza nem térő alkalom. Elindult a lány felé, és közben azzal nyugtatta magát, hogy nem egy nagy sztorit próbál felhajtani, hanem azt akarja kideríteni, mi történt Haley-vel és Dannel.

Új elmélet kezdett alakot ölteni a fejében. Patricia McWaid pedig talán birtokában van az információnak, ami segíthet igazolni vagy megcáfolni.

– Szia – üdvözölte Wendy a kislányt.

Patricia összerezzent. Megfordult, és Wendy szemébe nézett.

– Jó napot.

– A nevem Wendy Tynes.

– Tudom – felelte Patricia. – A városban lakik. Szokott szerepelni a tévében.

– Így van.

– Maga csinálta a műsort arról az emberről, akinél megtalálták Haley telefonját.

– Igen.

– Maga szerint bántotta?

Wendy meglepte a lány kendőzetlen őszintesége.

– Nem tudom.

– És ha tippelnie kellene? Mit gondol, bántotta Haley-t?

Wendy elgondolkodott.

– Nem hiszem, hogy bántotta.

– Miért nem?

– Valami miatt ezt gondolom. De nem tudnám megmagyarázni. Már mondtam, hogy nem tudom.

Patricia bólintott.

– Értem.

Wendy nem tudta, hogyan kezdjen bele. Esetleg valami olyasmivel, hogy „A nővéreddel közel álltatok egymáshoz?”. Normál körülmények között ez lett volna a dolgok menete. Valami ártalmatlan kérdéssel nyitni. Megnyugtatni, a bizalmába férkőzni, finoman a téma felé terelni. De most szorította az idő – Tremont és Walker bármelyik pillanatban felbukkanhatott –, és úgy érezte, hiba lenne kerülgetni a forró kását. A lány őszinte volt vele. Miért ne lehetne ő is az?

– Beszélt valaha a nővéred Dan Mercerről?

– Ezt a rendőrség is kérdezte.

– És?

– Nem. Haley sosem említette.

– Volt Haley-nek fiúja?

– A rendőrök ezt is kérdezték – mondta Patricia. – Rögtön, amikor eltűnt. Tremont nyomozó legalább egymilliószor feltette azóta ezt a kérdést. Mintha titkolnék valamit.

– És titkolsz?

– Nem.

– Szóval volt fiúja?

– Azt hiszem, igen. De nem tudom biztosan. Haley az ilyesmit nagyon titkosan kezelte.

Wendynek felgyorsult a pulzusa.

– Hogy érted azt, hogy titkosan?

– Néha kisurrant, hogy találkozzon vele.

– És ezt te honnan tudod?

– Elmondta nekem. Hogy tudjam fedezni, ha anyáék kérdezik.

– Milyen gyakran fordult ez elő?

– Talán kétszer vagy háromszor.

– Aznap éjjel is kérte, hogy fedezzed, amikor eltűnt?

– Nem. Utoljára egy héttel az eltűnése előtt.

Wendy töprengett néhány másodpercig.

– Ezt a rendőrségnek is elmondtad?

– Persze. Rögtön az első napon.

– Megtalálták a fiúját?

– Azt hiszem, igen. Legalábbis azt mondták.

– Elárulod a nevét?

– Kirby Sennett. Az egyik srác a suliból.

– Szerinted is Kirby volt az?

– Mármint a fiúja?

– Igen.

Patricia megvonta a vállát.

– Igen, azt hiszem.

– Ez nem volt túl meggyőző.

– Már mondtam, hogy Haley sosem beszélt róla. Nekem csak annyi volt a feladatom, hogy fedezzem.

A helikopter elszállt a fejük fölött. Patricia a szeméhez emelte a kezét, és felnézett. Nagyot nyelt.

– Még mindig olyan hihetetlen ez az egész. Mintha csak kirándulni ment volna, és bármelyik reggel hazajöhetne.

– Patricia?

A lány ismét felé fordult.

– Szerinted Haley elszökött?

– Nem.

Csak így, ilyen egyszerűen.

– Ennyire biztos vagy benne?

– Miért szökött volna el? Persze, néha kisurrant, hogy megigyon egy sört meg ilyesmi. De Haley boldog volt. Szeretett iskolába járni. Szeretett lacrosse-ozni. Szerette a barátait. Szeretett minket. Miért szökött volna el?

Wendy nem válaszolt.

– Mrs. Tynes? – nézett rá Patricia.

– Igen?

– Mire gondol?

Nem akart hazudni ennek a kislánynak. De elmondani sem akarta neki. Félrekapta a tekintetét, és habozott a válasszal.

– Mi folyik itt?

Mindketten hátrafordultak. Frank Tremont nyomozó és Walker seriff állt mögöttük. Nem tűntek boldognak. Tremont szeme Walkerre villant. Walker bólintott, és a lányhoz lépett:

– Patricia, gyere velem, jó?

Walker és Patricia elindultak a rendőrségi sátor felé. Tremont kettesben maradt Wendyvel. A férfi komor tekintettel méregette.

– Remélem, ez nem valami trükk volt, hogy beszélhessen a családdal.

– Nem.

– Szóval mit sikerült kiderítenie?

– Dan Mercer kedvelte a fiatalabb lányokat.

Tremont rezzenéstelen arccal meredt rá.

– Ez aztán az újdonság.

– Van valami ebben az egész Mercer-ügyben, ami kezdettől fogva zavar – folytatta Wendy. – Nem akarok belemenni a részletekbe, de sosem tudtam teljesen elhinni róla, hogy velejéig gonosz ragadozó lenne. Az imént beszéltem egy régi évfolyamtársával a Princetonról. Ő sem tartja elképzelhetőnek, hogy Dan bárkit elrabolt volna.

– Ejha, ez aztán a segítség.

– Azt viszont megerősítette, hogy Dan kedvelte a fiatalabb lányokat. Nem akarom vitatni, hogy a fickó egy gennyláda. Nagyon úgy tűnik, hogy az volt. De úgy fest, hogy a kapcsolatai közös megegyezésen alapultak, és nem… hogy is mondjam… nemi erőszakon.

Tremontot láthatóan ezzel sem sikerült lenyűgöznie.

– És?

– És Patricia szerint Haley-nek volt egy titkos udvarlója.

– Nem annyira titkos. Egy helyi punk kölyök, a neve Kirby Sennett.

– Biztos benne?

– Miben? – Tremont elhallgatott. – Várjunk csak, miről beszél maga?

– Patricia szerint Haley néha kisurrant a házból, legutóbb egy héttel az eltűnése előtt. Azt mondja, Haley olyankor őt kérte meg, hogy fedezze.

– Így van.

– És maguk szerint ezzel a Kirbyvel találkozott?

– Igen.

– Kirby megerősítette?

– Nem, nem teljesen. Nézze, van egy csomó bizonyíték arra, hogy együtt jártak. SMS-ek, e-mailek, ilyesmi. Úgy tűnik, Haley szerette volna titokban tartani, valószínűleg azért, mert punk a srác. Nem nagy ügy. A srác ügyvédet fogadott. Nincs ebben semmi szokatlan, még ha ártatlan is az ember. Gazdag szülők, elkényeztetett kölyök, tudja, hogy megy ez.

– És ő volt Haley fiúja?

– Minden valószínűség szerint. De Kirby azt mondta, hogy egy héttel az eltűnése előtt Haley szakított vele. Ez egybevág az utolsó kisurranásával.

– Gondolom, utánanéztek ennek a Kirbynek.

– Még szép, de a kölyök egy kis pitiáner faszkalap. Ha érti, mire gondolok. Alaposan utánanéztünk. De éppen Kentuckyban volt, amikor a lány eltűnt. Az alibije megdönthetetlen. Minden létező módon leellenőriztük. Kizárt dolog, hogy köze legyen az eltűnéséhez, ha erre akar kilyukadni.

– Nem erre akarok – felelte Wendy.

Tremont az övénél fogva feljebb rántotta a nadrágját.

– Esetleg megosztaná az elméletét az osztály többi tagjával is?

– Dan Mercer fiatalabb lányokkal randizik. Haley McWaid kisurran a házukból – erőszaknak, betörésnek semmi nyoma. Csak annyit mondok, hogy a titokzatos fiúja talán nem Kirby Sennett volt, hanem Dan Mercer.

Tremont ezen végre elgondolkodott. Valamit csócsált a szájában, aminek láthatóan rossz íze volt.

– Szóval maga szerint Haley önszántából megszökött ezzel a perverzzel?

– Egyelőre nem mennék ilyen messzire.

– Helyes – mondta Tremont váratlanul erélyesen. – Mert Haley jó gyerek. Nagyon jó gyerek. És nem akarom, hogy a szüleit ezzel a baromsággal traktálja. Nem ezt érdemlik.

– Nem azért vagyok itt, hogy bárkit is rágalmazzak.

– Jól van. Csak gondoltam, jobb, ha tisztázzuk.

– De a vita kedvéért – folytatta Wendy. – Tételezzük fel, hogy Haley megszökött Mercerrel. Az megmagyarázná, miért nem volt nyoma bűncselekménynek. És talán azt is, hogy került Haley iPhone-ja a motelszobába.

– Hogyan?

– Haley megszökik Dan Mercerrel. A férfit meggyilkolják. Haley elmenekül a motelből, vissza sem néz. Gondolja csak végig. Ha Dan Mercer elkapta és megölte, ugyan miért tartotta volna meg a telefonját?

– Skalpként?

Wendy összevonta a szemöldökét.

– Ezt maga sem gondolja komolyan.

Tremont erre nem válaszolt.

– Erre a parkra a Google Földben bukkantak, igaz?

– Igen.

– Képzelje magát Haley helyébe. Miért keresne rá arra a helyre, ahol egy emberrabló fogva akarja tartani vagy el akarja ásni?

– De esetleg megnézné azt a helyet, ahol a fiújával találkozik, mielőtt megszöknek – fejezte be a gondolatmenetet Tremont.

Wendy bólintott.

Tremont felsóhajtott.

– Haley jó kislány.

– Nem áll szándékomban ítélkezni fölötte.

– Nem?

Wendy nem reagált.

– Oké, tételezzük fel, hogy igaza van – mondta Tremont. – Akkor hol van most Haley?

– Nem tudom.

– És miért hagyta volna a telefonját a motelban?

– Talán hirtelen kellett távoznia. Vagy azt hitte, később még úgyis visszamegy oda valamiért. Talán megijedt, amikor Dant megölték, és most bujkál.

– Hirtelen kellett távoznia – ismételte Tremont félrebillentett fejjel. – Akkor sem értem, miért hagyta a mobilját az ágy alatt.

Wendy töprengett egy sort, de semmi nem jutott eszébe.

– Haladjunk lépésről lépésre – mondta Tremont. – Először is elküldök valakit a motelba, meg az összes többi putriba, ahol Mercer megfordult, hátha valaki emlékszik rá, hogy volt vele egy tizenéves lány.

– Helyes – bólintott Wendy. Aztán hozzátette: – Eszembe jutott még valami.

– Micsoda?

– Amikor találkoztam Dannel a halála előtt, láttam, hogy valaki alaposan helybenhagyta.

Tremont azonnal értette, hová akar kilyukadni.

– Szóval azt gondolja, hogy Haley McWaid, ha tényleg vele volt, esetleg látta, hogy megverik, és ezért menekült el.

De most, ahogy a férfi hangosan kimondta, Wendy mégis azt érezte, hogy rossz nyomon járnak. Valami nem stimmelt. Megpróbálta végiggondolni. Akadt más is, ami nem illik a képbe – például a 109-es szoba lakóit érintő botrányok. Eljátszott a gondolattal, hogy megosztja Tremonttal, de egyelőre alig volt valami konkrétum a kezében. Jobban utána kell néznie. Ami azt jelentette, hogy vissza kell mennie Phil és Sherry Turnballhoz, esetleg fel kell hívnia Farley Parksot és Steven Micianót, és meg kell próbálnia előkeríteni Kelvin Tilfert.

– Szóval esetleg utánanézhetnének, ki bántalmazta Dan Mercert – mondta Wendy.

Halvány mosoly suhant át Tremont arcán.

– Hester Crimsteinnek van erről egy érdekes elmélete.

– Hester Crimstein, aki a tévében bíráskodik?

– Személyesen. Ő Ed Grayson ügyvédje. Elmélete szerint a védence verte össze Dan Mercert.

– Ezt mire alapozza?

– Megtaláltuk Dan Mercer vérét Grayson kocsijában. Úgy gondoltuk, hogy ez a tény, kiegészítve a maga vallomásával, egyértelmű bizonyíték ara, hogy Grayson megölte Mercert.

– Igen.

– De Crimstein – pokoli jó ügyvéd, hogy a fene vinné el – azt mondja, hogy a szemtanú, vagyis a maga állítása szerint Mercert megverték. Ezért elképzelhető, hogy Grayson és Mercer összeakaszkodtak néhány nappal korábban. És így kerülhetett a vér a kocsiba.

– Maga ezt beveszi?

Tremont vállat vont.

– Nem igazán, de ez most lényegtelen.

– El kell ismerni, briliáns húzás – bólintott Wendy.

– Bizony. Crimstein és Grayson gyakorlatilag az összes bizonyítékunk semlegesítésére kitalált valamit. Van DNS-mintánk, de egy verekedés megmagyarázza. Igen, Graysonnak lőpornyomokat találtunk a kezén, de a Rev-Oliver lőtér tulajdonosa eskü alatt vallja, hogy Graysont látta célba lőni egy órával azt követően, hogy maga végignézte Mercer kivégzését. A fickó szerint Grayson az egyik legkiválóbb céllövő, akivel valaha találkozott, ezért jól emlékszik rá. Maga látta a gyilkosságot – de nincsen holttest, nincsen gyilkos fegyver, és az elkövető maszkot viselt.

Wendy érezte, hogy motoszkál valami agya egyik rejtett zugában, de képtelen volt előhívni.

– Ugye, tudja, mit fogok most kérni? – kérdezte Tremont.

– Sejtem.

– McWaidék megjárták a poklot. Nem akarok még több szenvedést okozni nekik. Úgyhogy egyelőre nem beszélhet erről.

Wendy nem válaszolt.

– Nincs semmink, csak néhány kósza elmélet – folytatta a nyomozó. – Megígérem, hogy magának szólok először, ha megtudunk valamit. De a nyomozás és Haley családja érdekében addig nem beszélhet róla senkinek. Áll az alku?

A zavaró érzés még mindig nem múlt el. Tremont a válaszára várt.

– Rendben – felelte végül.

Wendy szinte meg sem lepődött, amikor visszatérve a sárga rendőrségi kordon másik oldalára meglátta Ed Graysont, amint a kocsijának támaszkodva várakozik. Próbált lezsernek tűnni, de nem sikerült neki. Egy szál cigarettával babrált, aztán a szájába vette, és mélyen letüdőzte a füstöt, mintha víz alatt lenne, és az oxigéncsőből szívná a levegőt.

– Megint felrakott egy GPS-t a hátsó lökhárítómra? – kérdezte Wendy.

– Nem tudom, miről beszél.

– Persze. Csak ellenőrizte a hátsó kereket, mi?

Grayson ismét szívott egy slukkot. Borostás volt, de ezt a kutatásban részt vevő férfiak legalább feléről el lehetett mondani. A szeme véreres. Sokkal rosszabbul nézett ki, mint alig egy nappal korábban, amikor magabiztosan kifejtette véleményét az önbíráskodásról. Wendy felidézte magában a látogatását.

– Komolyan azt gondolta, hogy segíteni fogok megölni? – kérdezte.

– Őszintén?

– Ha egy mód van rá.

– Elméletben akár egyet is érthetett volna velem. Talán egy pillanatra meg is ingott, amikor felhoztam Ariana Nasbrót. De azt sose gondoltam, hogy segíteni fog.

– Akkor csak tett egy próbát?

A férfi nem válaszolt.

– Vagy az egész látogatás csak ürügy volt, hogy GPS-t rakhasson a kocsimra?

Ed Grayson lassan megrázta a fejét.

– Mi az?

– Maga még mindig nem ért semmit, igaz, Wendy?

Wendy közelebb lépett a vezetőülés felőli ajtóhoz.

– Mit keres itt, Ed?

Grayson az erdő felé pillantott.

– Segíteni akartam a kutatásban.

– És nem engedték?

– Mit gondol?

– Úgy hangzik, mintha bűntudata lenne.

Grayson ismét szívott egyet a cigarettából.

– Tegyen meg egy szívességet, Wendy. Ne analizáljon.

– Mit akar tőlem?

– A véleményét.

– Miről?

Két ujja közé fogta a cigarettát, és úgy tanulmányozta, mintha választ várna tőle.

– Maga szerint Dan ölte meg?

Wendy kérdéssel válaszolt:

– Mit csinált a hullával?

– Én kérdeztem előbb. Maga szerint Dan gyilkolta meg Haley McWaidet?

– Nem tudom. Talán csak bezárta valahova, és hála magának, most éhhalál vár rá.

– Ügyes próbálkozás. – Grayson megvakarta az arcát. – De a zsaruk egyszer már megpróbáltak bűntudatot ébreszteni bennem.

– És nem sikerült nekik?

– Nem.

– Elárulja, mit csinált a hullával?

– Ejnye. Ejnye – mondta Grayson monoton hangon. – Halvány. Fogalmam. Sincs. Miről. Beszél.

Ez nem vezet sehová, gondolta Wendy, nekem pedig dolgom van. Az a bizonytalan sejtés valahogy a princetoni ötökkel volt kapcsolatban. Dan és Haley együtt szöktek meg – oké, talán. De mi köze ennek a régi szobatársait érintő botrányokhoz? Talán semmi. Valószínűleg. De valahogy mégsem akart összeállni a kép.

– Szóval mit akar tőlem? – kérdezte Wendy újra.

– Azt próbálom kideríteni, Dan valóban elrabolta-e azt a lányt.

– Miért?

– Segíteni akarom a nyomozást.

– Hogy jobban tudjon aludni?

– Talán.

– És milyen válasz nyugtatná meg?

– Ezt nem értem.

– Ha az derülne ki, hogy Dan megölte Haley-t, akkor megnyugodna? Maga mondta, hogy hajlamos újra megtenni. Sikerült megállítani, bár egy kicsit későn. Ha viszont Dan nem bántotta, maga akkor is meg lehet győződve arról, hogy valaki mást bántott volna, nem igaz? Szóval akár így, akár úgy, ez volt az egyetlen mód, hogy megállítsa. Úgy tűnik, csak akkor lesznek álmatlan éjszakái, ha Haley még életben van valahol, és a maga partizánakciója még nagyobb veszélybe sodorta.

Ed Grayson megrázta a fejét.

– Felejtse el – azzal elindult.

– Vagy rosszul gondolom?

– Már mondtam. – Grayson félrepöckölte a csikket, de nem állt meg. – Maga nem ért semmit.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

És most mitévő legyen?

Wendy folytathatta volna a nyomozást olyan bizonyítékok után, amelyek Dan és Haley közös megegyezésen alapuló, mégis helytelen kapcsolatát igazolják, de minek? A rendőrség most már tud az elméletről. Az ő dolguk, hogy mit kezdenek vele. Jobban teszi, ha inkább a másik szálnak jár utána.

Az öt princetoni szobatárs ügyének.

Az ötből négyen botrányba keveredtek az elmúlt egy év során. Lehet, hogy az ötödik is, de róla nem talált információt az interneten. Így hát Wendy visszament az englewoodi Starbucksba, hogy folytassa a nyomozást. Belépett az ajtón, de mielőtt tekintetével megtalálta volna az Apák Klubját, azonnal meghallotta Ten-A-Fly rappelését a hangszórókból.

Charisma, te drága

Nem vagy a bringások álma, lapos a tömlőd,

És nehéz megtekerni…

– Yo, hello.

Ten-A-Fly volt az.

– Helló.

Ten-A-Fly kék Grass Roots kapucnis pulóvert viselt. Fején, a kapucni fölött piros baseballsapka virított akkora silddel, amekkorát még egy kamionsofőr sem mert volna felvenni – még 1978-ban sem. A háta mögött Wendy megpillantotta a teniszsortos fickót, aki éppen vadul püfölte a laptopját. A fiatal apuka a kenguruval fel-alá járkált, és egy altatót dúdolgatott.

Ten-A-Fly csuklóján akkora karkötő fityegett, mintha jelmezbálra készülne.

– Láttam tegnap a színpadról.

– Igen, ott voltam.

– Csipázta?

Wendy bólintott.

– Igen, nagyon, izé, sirály volt.

Ez tetszett a férfinak. Kinyújtotta az öklét, Wendy pedig szófogadóan megérintette a sajátjával.

– Maga tévériporter, igaz?

– Igen.

– És most azért jött, hogy interjút készítsen velem?

Teniszsort szólalt meg a laptop mögül.

– Gondolja meg. – A monitorra mutatott. – Nagyon felpörögtek az események.

Wendy megkerülte, és a laptopra pillantott.

– Az eBayen van?

– Ebből élek – mondta Teniszsort. – Mióta kirúgtak…

– Doug a Lehman Brothersnél dolgozott – szakította félbe Ten-A-Fly. – Látta, hogy közeledik a baj, de senki nem hallgatott rá.

– Mindegy – mondta Doug, és szerényen intett a kezével. – A lényeg az, hogy az eBay segítségével sikerült fizetőképesnek maradnom. Először eladtam gyakorlatilag mindenemet, amim csak volt. Aztán elkezdtem garázsvásárokra járni, megvenni ezt-azt, megjavítani, aztán újra eladni őket.

– És ebből meg lehet élni?

Megvonta a vállát.

– Nem, nem igazán. De legalább valami, amivel elfoglalom magamat.

– Mint a tenisz?

– Ó, én nem játszom.

Wendy döbbenten meredt rá.

– Csak a feleségem. A második. Egyesek szerint csak azért vettem el, hogy dicsekedjek vele. Állandóan amiatt siránkozott, hogy a gyerekekért feladta ígéretes karrierjét, de valójában egész nap csak teniszezett. Amikor elveszítettem az állásomat, mondtam, hogy menjen vissza dolgozni. De azt felelte, hogy már túl késő. Így hát azóta is mindennap teniszezik. Engem pedig utál. Rám se bír nézni. Én is teniszszerelésben vagyok.

– Mert…?

– Nem is tudom. Talán vezeklésből. Kidobtam egy jó asszonyt – és borzalmasan megbántottam – egy bombázó kedvéért. A jó asszony mostanra továbblépett, és már csak nem is haragszik rám. Csak azt kaptam, amit megérdemeltem, nem igaz?

Wendyt nem érdekelték a részletek. A képernyőre pillantott.

– Most mit árul?

– Ten-A-Fly ajándéktárgyait. Illetve a CD-it, természetesen.

Az asztalon hevert néhány példány. Ten-A-Fly szerelése Snoop Doggéra emlékeztetett, keze valamilyen bonyolult gengsztermozdulatba merevedett, ami sokkal inkább tűnt kórosnak, mint ijesztőnek. A CD címe: Hátsó kerti huzagolás.

– Hátsó kerti huzagolás? – kérdezte Wendy.

– Gettószleng – magyarázta a teniszsortos Doug.

– És mit jelent?

– Inkább ne menjünk bele. Szóval árulunk CD-ket, pólókat, sapkákat, kulcstartókat, posztereket. De most éppen a különleges ereklyéket rakom föl. Látja, ez itt például a kendő, amit Ten-A-Fly tegnap este a színpadon viselt.

Wendy odanézett, de amikor meglátta, hol tart a licit, nem akart hinni a szemének.

– Hatszáz dollár?

– Most már hathúsz. Mondtam, hogy nagy a pörgés. A bugyi, amit az egyik rajongója dobott föl a színpadra, szintén nagyon kelendő.

Wendy Flyra pillantott.

– Az a rajongó nem a felesége?

– Na és akkor mi van?

Jó kérdés.

– Semmi. Phil itt van?

De mire kimondta a kérdést, már észre is vette a pult mögött, amint a kávépincérrel beszélget. Phil Turnball mosolyogva fordult vissza az asztal felé, de amint meglátta Wendyt, azonnal lehervadt a mosoly az arcáról. Gyors léptekkel megindult feléjük. Wendy elébe ment, és félúton találkoztak.

– Mit keres itt?

– Beszélnünk kell – felelte Wendy.

– Már beszéltünk.

– De még nem beszéltünk meg mindent.

– Nem tudok semmit.

Wendy közelebb lépett a férfihoz.

– Nem érti, hogy eltűnt egy fiatal lány?

Phil behunyta a szemét.

– De igen, értem – mondta. – Csak… tényleg nem tudok semmit.

– Öt percet kérek. Haley kedvéért.

Phil megadóan bólintott. Leültek egy sarokasztalhoz. Négyszögletes alakja volt, közepére kerekes székes alakot ábrázoló, kék ikont ragasztottak, alatta pedig ez állt: „Kérjük, hagyják szabadon ezt az asztalt mozgássérült vendégeink számára.”

– Amikor elsőévesek voltak a Princetonon – mondta Wendy. – Maga és Dan kikkel laktak még egy szobában?

Phil összeráncolta a homlokát.

– Mi köze ennek bármihez is?

– Kérem, válaszoljon.

– Öten voltunk. Rajtunk kívül Farley Parks, Kelvin Tilfer és Steven Miciano lakott még ott.

– A későbbi években is együtt maradtak?

– Komolyan erre kíváncsi?

– Kérem.

– Oké. Másod– vagy harmadévben Steve Spanyolországban töltött egy szemesztert. Barcelonában vagy Madridban. És harmadévben, azt hiszem, Farley beköltözött az egyik diákszövetség épületébe.

– Maga nem csatlakozott egyikhez sem?

– Nem. Ja, és negyedév első szemeszterében én jártam Londonban. Elégedett?

– Tartják a kapcsolatot egymással?

– Nem igazán.

– Mit tud Kelvin Tilferről?

– A diplomaosztó óta nem hallottam felőle.

– Tudja, hol lakik?

Phil megrázta a fejét. A pincér kihozott egy bögre kávét, és letette Phil elé. Phil kérdő pillantást vetett Wendyre, hátha kér, de a nő megrázta a fejét.

– Kelvin bronxi srác volt. Talán visszament oda, nem tudom.

– És a többiek? Velük szokott beszélni?

– Farleyról hallottam ezt-azt, de annak is már jó ideje. Tavaly Sherry-vel rendeztünk neki egy adománygyűjtő partit. Be akart jutni a szenátusba, de aztán nem jött össze.

– Éppen erről van szó, Phil.

– Miről?

– Hogy egyiküknek sem jött össze.

Phil a bögrére tette a kezét, de nem emelte föl.

– Nem értem.

Wendy előhúzott egy barna borítékot, és kivett belőle néhány kinyomtatott oldalt.

– Ez meg micsoda? – kérdezte a férfi.

– Kezdjük magával.

– Mi van velem?

– Egy évvel ezelőtt kirúgták, mert elsikkasztott kétmillió dollárt.

Phil szeme elkerekedett.

– Honnan tudja az összeget?

– Megvannak a forrásaim.

– A vád koholmány. Nem sikkasztottam el semmit.

– Egy szóval sem állítottam, hogy tényleg sikkasztott. Csak hagyja, hogy végigmondjam, rendben? Először maga sikkasztásért. – Kinyitott egy másik mappát. – Két hónappal később Farley politikai karrierjét tönkreteszi a szexbotrány egy prostituálttal. – Következő mappa. – Egy hónapra rá Dan Mercert pellengérre állítom a tévéműsoromban. Aztán újabb két hónap múlva dr. Steven Micianót letartóztatják vényköteles gyógyszerek illegális birtoklásáért.

Az internetről letöltött, kinyomtatott oldalak az asztalon hevertek. Phil dermedten bámult maga elé, nem mozdult, mint aki fél megérinteni őket.

– Nem gondolja, hogy igazán különös ez a sok véletlen egybeesés? – kérdezte Wendy.

– Mi van Kelvinnel?

– Róla egyelőre semmit nem találtam.

– Ezt mind egyetlen nap alatt derítette ki?

– Nem tartott sokáig. Egyszerűen beütöttem a neveket a keresőbe.

A háta mögül hirtelen Ten-A-Fly szólalt meg:

– Vethetek rájuk egy pillantást?

Wendy megfordult. Ott álltak mindhárman – az Apák Klubjának tagjai.

– Hallgatóztak?

– Ne vegye személyeskedésnek – szabadkozott Doug. – Az emberek bejönnek ide, és hangosan üvöltve beszélik meg a legszemélyesebb dolgokat. Úgy tesznek, mintha valaki üvegburát borított volna rájuk. Mi már hozzászoktunk a hallgatózáshoz. Phil, ez a koholt vád a sikkasztásról… emiatt rúgtak ki?

– Nem. Ez csak az ürügy volt. Ugyanazért rúgtak ki, amiért a többieket.

Ten-A-Fly kinyújtotta a kezét, és elvette a papírlapokat. Szemüveget tett föl, és tanulmányozni kezdte őket.

– Még mindig nem értem, mi köze ennek az egésznek az eltűnt lányhoz – mondta Phil.

– Talán semmi – felelte Wendy. – De haladjunk sorjában. Botrányba keveredett. Azt állítja, hogy ártatlan.

– Ártatlan vagyok. Különben miért lehetnék szabadlábon? Ha bármi bizonyíték lett volna ellenem a cégnél, sittre vágtak volna. Ők is nagyon jól tudják, hogy egy szó sem igaz belőle.

– De hát nem érti? Minden összevág. Vegyük például Dant. Végül felmentették. És legjobb tudomásom szerint sem Steve Miciano, sem Farley Parks nem került börtönbe. Egyikükre sem sikerült rábizonyítani a bűnösségüket, de maguk a vádak is elegendőek voltak ahhoz, hogy mind a négyüket tönkretegyék.

– Na és?

– Viccelsz, Phil? – nézett rá Doug.

Wendy bólintott.

– Négy férfi, mindnyájan egy évfolyamra jártak a Princetonon, ugyanabban a kollégiumi szobában laktak, és egy éven belül mindnyájan botrányba keverednek.

Phil elgondolkodott.

– De Kelvin nem.

– Egyelőre még nem tudhatjuk – mondta Wendy. – Ki kell derítenünk, mi van vele.

A pasas a kisbabával így szólt:

– Talán éppen Kelvin főzte ki ezt az egészet.

– Mit főzött ki? – Phil döbbenten meredt Wendyre. – Most csak viccel, ugye? Miért akarna Kelvin bántani bennünket?

– Egyszer láttam egy ilyen filmet – kotyogta közbe Doug. – Nem voltatok tagjai valami titkos szervezetnek?

– Micsoda? Nem.

– Biztos megöltetek egy lányt, elástátok a holttestét, és most visszatért, hogy bosszút álljon rajtatok. A filmben legalábbis így volt, ha jól emlékszem.

– Állítsd le magad, Doug.

– De lehet valami abban, amit mond – jegyezte meg Wendy. – Gondolja csak végig, nem történt valami a Princetonon?

– Mégis micsoda?

– Valami, ami miatt évekkel később valaki most bosszút akar állni magukon.

– Nem.

Túl gyorsan vágta rá. Ten-A-Fly bifokális szemüvegén keresztül – bizarr látvány egy rappertől – még mindig a kinyomtatott oldalakat tanulmányozta.

– Owen – szólalt meg Fly.

A pasas a kisbabával odasétált. Fly letépett egy darab papírt.

– Ez egy videoblog. Nézz utána a neten, hátha kiderül róla valami.

– Oké – bólintott Owen.

– Mi jár a fejében? – kérdezte Wendy.

De Ten-A-Fly még mindig az oldalakat böngészte. Wendy ismét Phil felé fordult. A férfi a padlót nézte.

– Gondolkozzon, Phil.

– Nem történt semmi.

– Nem voltak ellenségeik?

Phil értetlenül nézett rá.

– Csak egy csapat egyetemista srác voltunk.

– Akkor is. Talán verekedésbe keveredtek. Vagy egyikük lenyúlta valakinek a barátnőjét.

– Nem.

– Semmi nem jut eszébe?

– Nem történt semmi. Higgyen nekem. Rossz nyomon jár.

– Mi van Kelvin Tilferrel?

– Hogyhogy mi van vele?

– Nem érezhette úgy, hogy maguk négyen lenézik?

– Nem.

– Ő volt az egyetlen fekete a bandában.

– És?

– Csak vaktában tapogatózom – mondta Wendy. – Nem lehet, hogy történt vele valami?

– A suliban? Nem. Kelvin fura figura volt, igazi matekzseni, de mindnyájan kedveltük.

– Hogy érti azt, hogy fura volt?

– Fura – más, elvont, magának való. Néha rájött az öt perc. Szeretett egyedül sétálni éjszakánként. Amikor matematikai problémák megoldásán törte a fejét, hangosan beszélt magában. Fura volt, mint egy matekzseni. A Princetonon ez mindennaposnak számít.

– Szóval egyetlen iskolai incidens sem jut eszébe?

– Ami ilyesmire késztethette volna? Nem, semmi.

– Akkor talán az egyetem után?

– A diplomaosztó óta nem beszéltem Kelvinnel. Már mondtam.

– Miért nem?

Phil kérdéssel felelt a kérdésre.

– Maga hova járt egyetemre, Wendy?

– A Tuftsra.

– A mai napig jóban van minden évfolyamtársával?

– Nem.

– Nos, én sem. Barátok voltunk Kelvinnel. Aztán elveszítettük a kapcsolatot. Mint az egyetemi barátaink kilencvenkilenc százalékával.

– Soha nem jött el egyetlen évfolyam-találkozóra sem?

– Nem.

Wendy eltűnődött. Elhatározta, hogy megpróbál kapcsolatba lépni a Princeton öregdiák-irodájával. Hátha ott tudnak róla.

– Találtam valamit – szólalt meg Ten-A-Fly.

Wendy megfordult. Az öltözék még mindig röhejes volt a bő farmerral, az aknafedő méretű sapkával és az Ed Hardy pólóval, de elképesztő, hogy a személyiség mennyire függ a testtartástól. Ten-A-Fly eltűnt. Norm visszatért.

– Micsodát?

– Mielőtt kirúgtak, több induló vállalkozásnak is én intéztem a marketingjét. Az elsődleges feladatunk az volt, hogy pozitív értelemben ismertté tegyük a céget. Csinálni egy kis felhajtást körülötte. Úgyhogy ráálltunk a vírusmarketingre. Tudja, mi az?

– Nem – válaszolta Wendy.

– Egyre elterjedtebb, ezért hamarosan teljesen elveszíti a jelentőségét, mert annyian csinálják. De egyelőre még működik. A rapper énemet is ezzel a módszerrel népszerűsítjük. Vegyünk például egy új mozifilmet. Alighogy kijön a trailere, a YouTube azonnal tele van lelkes kommentekkel, a blogokban áradoznak róla, milyen nagyszerű film. De ezeknek a korai véleményeknek a nagy része nem valódi. A filmstúdió által felbérelt marketingesek műve.

– Oké, de hogy rímel ez a mi helyzetünkre?

– Röviden: valaki ugyanezt csinálja, csak ellentétes előjellel. Miciano és Farley Parks esetében biztosan. Blogokkal és tweetekkel árasztották el a netet. Fizetnek a keresőmotornak, hogyha valaki beüti a nevüket, akkor az ő vírusbejegyzéseiket adja ki elsőként – azonnal az oldal tetején. Ugyanazon az elven működik, mint a vírusmarketing, csak nem építeni akar, hanem rombolni.

– Szóval azt mondja, ha meg akarok tudni valamit például dr. Steve Micianóról, és rákeresek a neten…

– Akkor csupa negatívumot fog találni – fejezte be a mondatot Ten-A-Fly. – Számtalan oldalnyit. Nem is beszélve a tweetekről, a közösségi oldalakon feltűnő bejegyzésekről, a névtelen e-mailekről…

– A Lehmannál is gyakran előfordult ilyesmi, amikor ott dolgoztam – kapcsolódott be Doug. – Voltak, akik felmentek a netre, és dicsérni kezdték egy új részvény elsődleges kibocsátását. Többnyire névtelenül vagy álnéven, mindig olyanok, akiknek anyagi érdeke fűződött hozzá. És ez visszafelé is működött, természetesen. Bevett szokás volt rémhíreket terjeszteni a konkurencia csődjéről. Ja, és most jut eszembe, volt egy pénzügyi újságíró, aki egyszer azt írta a honlapján, hogy a Lehman csődbe fog menni. Találjátok ki, mi történt. Hirtelen a blogszféra megtelt a fickót érintő hamis vádakkal.

– Akkor ezek mind koholt vádak? – kérdezte Wendy. – Micianót le sem tartóztatták?

– De, az a hír valódi. Egy legitim napilap hivatalos honlapján jelent meg. De a többi… Nézze csak meg ennek a drogdílernek a blogját. És most vessen egy pillantást a Farley Parksról kipakoló prostituált blogjára. Szimpla, ingyenes blogok – és a szerző nevéhez nem főződik egyetlen más blogbejegyzés sem, csak amikkel ezeket az embereket lejáratja.

– Rágalomhadjárat – mondta Wendy.

Ten-A-Fly vállat vont.

– Nem azt mondom, hogy ártatlanok. Valószínűleg mindnyájan bűnösök – nem te, Phil, téged ismerünk. De egy biztos: valakinek az a szándéka, hogy az egész világ tudomást szerezzen ezekről a botrányokról.

Mindez tökéletesen passzolt Wendy összeesküvés-elméletébe.

Ten-A-Fly a háta mögé pillantott.

– Találtál valamit, Owen?

– Mindjárt, egy perc – felelte a férfi anélkül, hogy felnézett volna a laptopjáról.

Ten-A-Fly folytatta a nyomtatott oldalak tanulmányozását. A kávépincér hátrakiáltott egy komplikált rendelést, amiben olyan szavak szerepeltek, mint „mokka”, „fél-koff”, „egy százalék” és „szója”. Egyik társa buzgón jegyzetelt egy papírbögre oldalára. A kávégép felvisított, mint egy vonat füttyjele, elnyomva a Hátsó kerti huzagolás melódiáit.

– És a pedofil, akit tetten ért? – kérdezte Ten-A-Fly.

– Mi van vele?

– Nem lehet, hogy ő is vírusmarketing áldozata?

– Eszembe sem jutott utánanézni.

– Owen? – szólt hátra Ten-A-Fly.

– Rajta vagyok. Dan Mercer, igaz?

Wendy bólintott. A férfi leütött néhány billentyűt.

– Nem sok, csak néhány poszt, de nincs is rá szükség. Az összes hírportál tele van a pasassal.

– Igaz – bólintott Ten-A-Fly, majd visszafordult Wendy felé. – Hogyan szerzett tudomást Mercerről?

Wendy már magától is eljutott idáig, és egyáltalán nem örült a válasznak.

– Kaptam egy névtelen e-mailt – mondta.

Phil lassan ingatni kezdte a fejét. A többiek néhány pillanatig szótlanul meredtek rá.

– Mi állt benne? – kérdezte Ten-A-Fly.

Wendy elővette a BlackBerryjét. Az e-mail még megvolt a mentett üzenetei között. Előkereste, majd átadta a telefont Ten-A-Flynak.

Helló. Láttam a műsorát a tévében. Csak szólni akartam, hogy van egy hapi, akivel a neten találkoztam. Tizenhárom vagyok, a Tinibuli chatszobában írt rám. Úgy viselkedett, mintha egyidős lenne velem, de kiderült, hogy sokkal öregebb. Szerintem olyan negyven körül. Ugyanolyan magas, mint apukám, száznyolcvan centi, zöld szeme van, és göndör a haja. Nagyon kedvesnek tűnt, ezért elmentem vele moziba, aztán a házába is. Borzalmas volt. Félek, hogy másokkal is ezt csinálja, mert gyerekekkel dolgozik. Kérem, segítsen, hogy ne tudjon több gyereket bántani.

Ashlee (nem az igazi nevem, bocsi!)

Itt a link a Tinibuli chatszobájához. A nickje DrumLover17.

Néma csöndben olvasták az e-mailt, egyikük a másik után. Wendy leforrázva állt mellettük. Amikor Ten-A-Fly visszaadta a telefonját, azt mondta:

– Feltételezem, megpróbált vele kapcsolatba lépni, igaz?

– Hiába írtam neki, nem válaszolt. Próbáltuk lenyomozni, honnan írhatott, de nem jutottunk sehova. De nem csak ez az egy e-mail volt – tette hozzá Wendy igyekezve, hogy ne nagyon tűnjön mentegetőzésnek, amit mond. – Úgy értem, ez csak a kezdet volt. Utánajártunk, de mindig így csináljuk. Bejelentkezünk a chatszobákba, fiatal lányoknak adjuk ki magunkat, és várjuk, mikor bukkan fel egy perverz. Így hát bejelentkeztünk a Tinibuli chatszobájába is. DrumLover17 is ott volt. Úgy tett, mintha tizenhét éves srác lenne. Megbeszéltünk egy találkozót, amire Dan Mercer jött el.

Ten-A-Fly bólintott.

– Emlékszem az ügyre, olvastam az újságban. Mercer azt állította, hogy egy másik lány kért tőle találkozót, igaz?

– Igen. Egy hajléktalan fiatalokkal foglalkozó menedékhelyen dolgozott. Azt állította, hogy egy fiatal lány hívta a csaliház címére. De ne feledjék, hogy megdönthetetlen bizonyítékaink voltak: DrumLover17 chatbejegyzéseit és a mi tizenhárom éves fiktív lánykánknak írt szexuális tartalmú e-maileket mind arról a laptopról küldték, amit később megtaláltunk Dan Mercer otthonában.

Senki sem szólalt meg. Doug suhintott egyet a teniszütőjével. Phil úgy nézett ki, mint akit fejbe kólintottak. Ten-A-Fly agya azonban lázasan járt. Ismét Owenre pillantott.

– Végeztél?

– Szükségem lesz az otthoni a gépemre a videó alaposabb vizsgálatához – felelte Owen.

Wendy örült a témaváltásnak.

– Mi az, amit keres?

A kisbaba Owen mellkasán elaludt, a feje oldalra csuklott, amitől Wendy mindig ideges lett. Bevillant egy emlékkép – John hordozza Charlie-t egy kenguruban. Ismét eltűnődött, vajon John mit szólna most a fiához, aki már majdnem kész férfi, mire legszívesebben elbőgte volna magát. Mindig ide lyukadt ki. Minden születésnapon, iskolai rendezvényen vagy akár egy esti tévézés közben. Nemcsak az fájt neki, amit Ariana Nasbro tőle és Charlie-tól elvett, hanem az is, amit Johntól. Az a rengeteg élmény, amitől megfosztotta.

– Owen technikusként dolgozott egy tévécsatornánál – magyarázta Phil.

– Megpróbálom leegyszerűsíteni – mondta Owen. – Azt ugye tudja, hogy egy digitális fényképezőgép megapixelekben méri a fotók méretét?

– Igen.

– Oké, tételezzük fel, hogy készít egy képet, és kiposztolja egy honlapra. Mondjuk, hogy tízszer tizenötös méretben jelenik meg a képernyőn. Minél több megapixel van benne, annál nagyobb a fájl mérete. De legtöbbször, mondjuk egy öt megapixeles kép nagyjából ugyanakkora, mint egy másik, főleg ha ugyanazzal a géppel készítették őket.

– Oké.

– Ugyanez igaz a digitálisan feltöltött videókra is. Otthon utána tudok nézni a különleges effekteknek vagy más árulkodó jeleknek. Jelen pillanatban csak annyit tudok tenni, hogy megnézem a fájl méretét időarányosan. Az már most látszik, hogy a két videó azonos méretű. Ez persze önmagában még nem sokat jelent. Több százezer videokamera létezik hasonló paraméterekkel. De akkor is érdekes egybeesés.

Ott voltak mind a négyen, az Apák Klubja teljes létszámban – Norm, vagyis Ten-A-Fly, a teniszsortos Doug, Owen a kenguruban szundikáló csöppséggel és az öltönyös Phil.

– Segíteni akarunk – mondta Ten-A-Fly.

– Hogyan? – kérdezte Wendy.

– Be akarjuk bizonyítani, hogy Phil ártatlan.

– Norm… – kezdte Phil.

– A barátaid vagyunk.

A másik kettő beleegyezően mormogott.

– Hadd próbáljuk meg, oké? Úgysincs mit csinálnunk. Csak lopjuk itt a napot, és sajnáljuk a kudarcba fulladt életünket. Elég a siránkozásból. Ideje, hogy újra valami konstruktív elfoglaltságot találjunk magunknak, ahol felhasználhatjuk szakértelmünket.

– Nem kérhetek tőletek ilyesmit – szabadkozott Phil.

– Nem kell kérned – folytatta Norm. – Te is tudod, hogy szívesen csináljuk. A fenébe is, lehet, hogy nekünk nagyobb szükségünk van rá, mint neked.

Phil nem válaszolt.

– Kezdjük ezzel a vírusmarketinggel, hátha sikerül valamit kisütnünk belőle. Aztán segítünk megkeresni a szobatársadat, Kelvint. És ott van még Haley McWaid is. Mindnyájunknak van gyereke, Phil. Ha az én lányom tűnt volna el, minden segítségnek örülnék.

Phil bólintott.

– Rendben. – Majd: – Köszönöm.

Mindenki másban tehetséges. Ezt mondta Ten-A-Fly. Felhasználhatjuk a szakértelmünket. A mondat szöget ütött Wendy fejébe. Szakértelem. Hajlamosak vagyunk arra koncetrálni, amiben tehetségesek vagyunk, nem igaz? Wendy a riporter szemével látta a botrányokat. Ten-A-Fly marketingguruként elemezte a helyzetet, Owen pedig a technikus szemszögéből…

Néhány perccel később Ten-A-Fly kikísérte Wendyt az ajtóig.

– Keressük egymást – mondta.

– Ne legyen ilyen szigorú magához – szólalt meg Wendy, mielőtt kilépett volna az ajtón.

– Mire gondol?

– Amit a kudarcról mondott. – Wendy fejével a laptop felé bökött. – Nem lehet kudarcnak nevezni, ha valakinek hatszáz dollárt kínálnak az átizzadt kendőjéért.

Ten-A-Fly elmosolyodott.

– Látom ez nagy hatással volt magára.

– Igen.

A férfi közelebb hajolt, és suttogóra fogta a hangját.

– Eláruljak egy titkot?

– Igen.

– A feleségem licitál rá. Két netes számlája van, és saját maga ellen licitál, hogy felverje az árat. Azt hiszi, nem tudom.

Wendy bólintott.

– Ez is csak az én igazamat bizonyítja – mondta.

– Hogyhogy?

– Akit ennyire szeret a felesége, az hogyan tarthatja kudarcnak az életét?

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Sötét fellegek gyülekeztek a Ringwood State Park fölött. Marcia McWaid kitartóan gázolt előre a sűrű erdőben néhány lépéssel a férje, Ted mögött. Marcia remélte, hogy nem ered el az eső, de nem bánta a felhőket, mert délelőtt nagyon erősen tűzött a nap.

Sem Ted, sem Marcia nem rajongott a túrázásért és kempingezésért, igazából semmilyen „kinti” elfoglaltságért sem. Azelőtt – most már minden mondatuk úgy kezdődött, hogy „azelőtt”, egy csodálatosan naiv és végérvényesen elveszett világban – McWaidék szerettek múzeumba, könyvesboltba vagy elegáns éttermekbe járni.

Amikor Ted jobbra nézett, Marcia megpillantotta az arcát profilból, és megdöbbentette a látvány. Annak ellenére, hogy éppen a létező legtragikusabb feladatot hajtják végre – eltűnt lányuk holttestét keresik –, azt látta, hogy férje arcán halvány mosoly játszik.

– Mire gondolsz? – kérdezte Marcia.

Ted nem állt meg. A halvány, szomorkás mosoly is a helyén maradt. Szemében könnyek csillogtak, de ez gyakorlatilag állandóan így volt az elmúlt három hónapban.

– Emlékszel Haley táncfellépésére?

Csak egyetlenegy volt. Nem sokkal Haley hatodik születésnapja után.

– Azt hiszem, akkor láttam utoljára rózsaszínben – mondta Marcia.

– A jelmezére is emlékszel?

– Persze. Vattacukornak öltözött. Különös emlék. Nagyon nem illett hozzá.

– Igaz.

– És?

Ted megállt egy emelkedő előtt.

– Emlékszel magára a fellépésre?

– Az iskola előadótermében volt – bólintott Marcia.

– Igen. Ott ült az a rengeteg szülő vagy három órán keresztül, dögunalom volt a műsor, és mindenki csak azt a két percet várta, amikor a saját gyereke színpadra lép. Emlékszem, Haley vattacukortánca a nyolcadik vagy a kilencedik lehetett a harmincból, és amikor ő jött, izgatottan bökdösni kezdtük egymást. Emlékszem, ahogy mosolyogtunk, néztem a lányomat, és néhány pillanatra minden más megszűnt körülöttünk. Csak a kis arcát láttam, ahogy összeszorított fogakkal igyekszik, tudod, Haley már akkor is Haley volt. Nem akarta elhibázni a produkciót. Minden lépése pontos és kiszámított. Nem volt a táncban se ritmus, se koreográfia, de Haley mindent tökéletesen csinált. Én meg csak néztem ezt a kis csodát, és a szívem alig fért el a mellkasomban a boldogságtól.

Ted a feleségére nézett, mintha azt várná tőle, hogy megerősítse, jól emlékszik. Marcia bólintott, és – a legtragikusabb feladat dacára – ő is halványan elmosolyodott.

– Az ember csak ül ott könnyes szemmel – folytatta Ted. – Élvezi a pillanat csodáját, aztán, és ez a legfantasztikusabb az egészben, egyszer csak körülnéz, és rájön, hogy a többi szülő pontosan ugyanezt érzi a saját gyereke iránt. Nincs ebben semmi meglepő, hiszen ez a természetes, mégis, vagy talán éppen ezért, lenyűgöző élmény. Hihetetlen, hogy ez a végtelen szeretet nem csak a miénk, mások is ugyanezt élik át, és ez valahogy még nagyszerűbbé teszi. Emlékszem a többi szülő arcára. Könnyes szemek és mosolyok. A feleségek a férjük keze után nyúlnak, senki nem szólal meg. És emlékszem a saját áhítatomra. Képtelen vagyok felfogni, hogyan lehetséges, hogy ez az iskolai előadó ennyire csordultig tele van szeretettel, és mégsem emelkedik a levegőbe.

Marcia mondani szeretett volna valamit, de nem találta a szavakat. Ted vállat vont, megfordult, és elindult felfelé az emelkedőn. Lába a talajba süppedt, megkapaszkodott egy vékony fatörzsben, úgy küzdötte magát egyre följebb.

– Nagyon félek, Ted – mondta végül Marcia.

– Valahogy csak megleszünk – felelte a férje.

A mosolyok eltűntek. A felhők egyre feketébbek lettek. Helikopter szállt el a fejük fölött. Ted hátranyújtotta a kezét. Marcia megfogta. A férfi felhúzta az emelkedőn. Aztán folytatták eltűnt lányuk keresését.

Két nappal később egy sekély veremben a Ringwood State Park külső peremén a kutyás egység megtalálta Haley McWaid holttestét.

MÁSODIK RÉSZ

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

A gyászszertartások többé-kevésbé mindig ugyanolyanok. Ugyanazok az imádságok, a megszokott bibliai passzusok, vigasztalónak szánt szavak, melyek, különösen ilyen helyzetben, egy kívülálló számára vagy nevetséges biztatásnak, vagy felháborító nyugtatgatásnak tűnnek. Ami az emelvényen történik, az gyakorlatilag állandó; csak a gyászolók reakciója változik.

Haley McWaid temetése sötét, nyomasztó leplet borított az egész városra. A gyásztól elnehezültek a végtagok, üvegszilánkok kerültek a tüdőbe, még a levegővétel is kínszenvedéssé vált. Az egész közösség osztozott a gyászban, de Wendy tudta, hogy ez nem tart sokáig. Látta John tragikusan korai halálakor. A gyász letaglóz, mindent elborít. De ritkán költözik be a barátokhoz, legyenek bármilyen közeliek is. A családdal azonban ott marad, valószínűleg örökre, mert ez a dolgok rendje.

Wendy a templom hátsó traktusában állt. Későn jött, korán elment. Nem nézett sem Marciára, sem Tedre. Képtelen volt rávenni magát, egyszerűen „nem ment”, ahogy Charlie mondaná. Nyilván önvédelmi reflex volt. De ez is így van rendjén.

Tűzött a nap. Mintha temetéskor mindig ilyen időjárás lenne. Wendy gondolatai megint John és a lezárt koporsó felé kalandoztak, de ismét elhessegette őket. Végigsétált az utcán. Megállt a sarkon, behunyta a szemét, és arcát a nap felé fordította. Az órájára pillantott – 11:00. Ideje felkeresni Walker seriffet a törvényszéki orvos szakértő irodájában.

A törvényszéki orvos szakértő irodája Newark egyik legnyomasztóbb utcájában, a Norfolk Streeten van, de ide tartoznak Essex, Hudson, Passaic és Somerset megye ügyei is. Newark kétségkívül kezdett fellendülni az utóbbi években, de ennek csak néhány háztömbnyivel odébb akadtak látható jelei. Persze mi értelme lenne egy orvos szakértő irodáját a város egyik felkapott helyére költöztetni? Walker seriff az utcán várta. Mindig úgy viselkedett, mint akit zavarnak hatalmas méretei, ezért összehúzza magát. Wendyt az sem lepte volna meg, ha lehajol, és úgy beszél hozzá, mint egy kisgyerekhez, de ez csak még szimpatikusabbá tette a fekete rendőrt.

– Mozgalmas napok állnak mindkettőnk mögött – jegyezte meg Walker.

Haley McWaid halála igazolta Wendyt, ezért Vic újra alkalmazásba vette, és előléptette hétvégi tudósítónak. Más hírügynökségektől is megkeresték, interjút akartak készíteni vele, beszélni Dan Mercerről, és megtudni, hogyan sikerült a hősies riporternőnek lelepleznie a pedofilt, akiről kiderült, hogy gyilkos is.

– Hol van Tremont nyomozó? – kérdezte Wendy.

– Nyugdíjba vonult.

– Nem fejezi be az ügyet?

– Mit kéne ezen befejeznie? Haley McWaidet Dan Mercer gyilkolta meg. Mercer halott. Az ügy ezzel gyakorlatilag véget ért, nem? Továbbra is keressük Mercer holttestét, de vannak más, fontosabb ügyeink is – különben meg ki akarná Ed Graysont börtönbe juttatni, amiért kinyírta azt a gennyládát?

– Biztos benne, hogy Dan Mercer tette?

Walker a homlokát ráncolta.

– Maga nem?

– Csak kíváncsi vagyok.

– Ez nem az én ügyem, hanem Frank Tremonté. Úgy látom, ő biztos benne. De még nincs teljesen vége. Tovább vájkálunk Mercer múltjában. Átnézzük az eltűnt lányokról szóló aktákat. Elvégre, ha nem találjuk meg Haley telefonját a szobájában, valószínűleg sosem hoztuk volna kapcsolatba Dannel. Ki tudja, hány éve művelte ezt, hány lánnyal? Talán nem Haley az egyetlen eltűnt tinédzser, aki az ő lelkén szárad. De én csak egy megyei seriff vagyok, a bűncselekmények nem is az én körzetemben történtek. Mostantól a szövetségiek intézik.

Beléptek Tara O’Neill, a törvényszéki orvos szakértő meglehetősen személytelen irodájába. Wendy örült, hogy a szoba inkább emlékeztet egy igazgatóhelyettes irodájára – semmi nem utal arra, hogy gazdája emberi tetemekkel foglalkozik. Tara és Wendy már ismerték egymást, találkoztak néhány helyi gyilkossági ügy kapcsán. Tara O’Neill zöld köpeny helyett testhezálló, fekete ruhát viselt. Wendyt mindig meglepte a nő sugárzó szépsége, bár ezúttal is Morticia Addamset juttatta eszébe. Tara hosszú, egyenes, szénfekete haja és vakítóan fehér arca kísérteties külsőt kölcsönzött neki.

– Üdvözlöm, Wendy.

Átnyúlt az asztal fölött, és kezet fogtak. Szorítása merev és hivatalos volt.

– Helló, Tara.

– Nem igazán értem, miért kell erről személyesen beszélgetnünk – mondta Tara.

– Vegye úgy, hogy szívességet tesz nekem – felelte Walker.

– De, seriff, ez nem is a maga körzete.

Walker széttárta a karját.

– Tényleg azt akarja, hogy járjam végig az összes lépcsőfokot?

– Nem. – Tara leült, és intett vendégeinek, hogy helyezzék magukat kényelembe. – Mit tehetek önökért?

A székek fából készültek, mindent lehetett rájuk mondani, csak azt nem, hogy kényelmesek. Tara egyenes háttal ült, és várt, arca semmilyen érzelmet nem árult el. A szobára ráfért volna egy festés, de ahogy a régi vicc mondja, Tara páciensei még egyszer sem panaszkodtak.

– Ahogy a telefonban is említettem – kezdte Walker –, szeretnénk hallani, mit sikerült megállapítania Haley McWaidről.

– Rendben. – Tara Wendyre pillantott. – Kezdjem az azonosítással?

– Ha kérhetem – felelte Wendy.

– Először is, a Ringwood State Parkban talált holttest minden kétséget kizáróan az eltűnt lányé, Haley McWaidé. A test már bomlásnak indult, de a csontváz és a haj sértetlen állapotban került elő. Röviden, ugyanúgy nézett ki, mint az életben, csak bőr nélkül. Szeretnék megnézni a fényképeket?

Wendy lopva Walkerre pillantott. A férfi láthatóan émelygett.

– Igen – mondta Wendy.

Tara olyan közömbösen csúsztatta eléjük a fotókat, mintha étlapok lennének. Wendy nagy levegőt vett. Rosszul bírta a vért. Néha még a korhatáros filmektől is felfordult a gyomra. Megkockáztatott egy gyors pillantást, majd elkapta a tekintetét, de még így is felismerte Haley McWaid rothadástól eltorzult vonásait.

– Mindkét szülő ragaszkodott a holttest megtekintéséhez – folytatta O’Neill monoton hangon. – Mindketten felismerték, és azonosították a lányuk holttestét. A csontváz magassága és mérete megegyezett az eltűnt lány adataival. Haley McWaid tizenkét évesen eltörte az kezét – a kézközépcsontját, nagyjából a gyűrűsujja alatt. A sérülés meggyógyult, de a röntgenképen még felfedezhetőek a nyomai. És természetesen a szövetmintát összevetettük a húga, Patricia DNS-ével is. Megegyezik a kettő. Röviden, a holttest személyazonossága minden kétséget kizáróan bebizonyosodott.

– És a halál oka?

Tara O’Neill összekulcsolta a kezét, és az asztalra helyezte.

– Jelen pillanatban még meghatározatlan.

– Mit gondol, mikor fog kiderülni?

Tara O’Neill átnyúlt az asztalon, és visszavette a fényképeket.

– Az igazat megvallva, valószínűleg soha – felelte.

Óvatosan visszahelyezte a fotókat a mappába, majd becsukta, és az asztal szélére csúsztatta.

– Azt akarja mondani, hogy soha nem fogják tudni meghatározni a halál okát?

– Így van.

– És ez nem szokatlan?

Tara O’Neill most először mosolyodott el, mióta beléptek az irodába. Mosolya egyszerre volt ragyogó és kijózanító.

– Nem, egyáltalán nem. Társadalmunkat sajnálatos módon a televízió nevelte föl, ahol az orvos szakértők csodákra képesek. Belenéznek egy mikroszkópba, és máris mindenre tudják a választ. De a valóságban ez sajnos nem így működik. Nézzük például azt a kérdést, hogy Haley McWaidet lelőtték-e. Először is – és ez már a helyszínelők feladata – a tetem mellett nem találtak lövedéket. Nem találtunk a holttestben sem. Röntgennel átvizsgáltam az egész csontvázat, hátha találok valami szokatlan sérülést valamelyik csonton, ami golyó ütötte sebre utalna. Nem találtam. De még így sem lehet teljesen kizárni, hogy lelőtték. Elképzelhető, hogy a lövedék nem ért csontot. Mivel a holttest nagy része elbomlott, nem feltétlenül vennénk észre egy lőtt sebet, ha a golyó egyszerűen áthatolt a testen. Szóval egyelőre csak annyit tudok mondani, hogy semmiféle bizonyítékunk nincsen, ami lövöldözésre utalna, és valószínűtlen, hogy ez volt a halál oka. Tud követni?

– Igen.

– Remek. Ugyanezt a következtetést lehet levonni a késeléssel kapcsolatban is, de nem tudhatjuk biztosan. Ha például az elkövető egy artériát sértett meg…

– Igen, azt hiszem, értem.

– És természetesen vannak más eshetőségek is. Lehet, hogy megfojtották, mondjuk egy arcra szorított párnával. A fulladásos halálokot néha már napok múltán is nehéz egyértelműen megállapítani, nemhogy hónapok elteltével. De ebben az esetben, mivel minden valószínűség szerint három hónapot a föld alatt töltött, gyakorlatilag lehetetlen. Jelenleg is várok még néhány vizsgálat eredményére, hátha találunk valamit a szervezetében, de ennyi idővel a halál beállta után a vérenzimek már feloldódnak. A vizsgálati eredmények pedig használhatatlanná válnak. Laikus nyelven a test valami alkoholhoz hasonló vegyületté alakul át, miközben lebomlik. Ezért a vizsgálatok eredménye még az épen maradt szövetek esetében is megbízhatatlan. Haley csarnokvize – a retina és a szemlencse között található kocsonyás anyag – lebomlott, ezért azt sem tudjuk drogvizsgálat céljára felhasználni.

– Akkor még az sem biztos, hogy gyilkosság történt?

– Orvos szakértőként azt kell mondanom, hogy nem.

Wendy Walkerre pillantott. A férfi bólintott.

– Gondolja csak végig. Dan Mercernek még a holttestét sem találtuk meg. Nem egy olyan esettel találkoztam, ahol a tetem sosem került elő, mégis bírósági ügy lett belőle. És ahogy Tara is említette, ez a bizonytalansági faktor egyáltalán nem szokatlan a hosszú idő után előkerült hullák esetében.

O’Neill felállt, egyértelműen jelezve, hogy részéről befejezte.

– Segíthetek még valamiben?

– Szexuálisan bántalmazták?

– Ugyanaz a válasz: nem tudjuk.

Wendy is felállt.

– Köszönöm, hogy időt szakított ránk, Tara.

Újabb merev, hivatalos kézszorítás, és egy perc múlva Wendy ismét a Norfolk Streeten találta magár Walker seriffel.

– Megtudta, amire kíváncsi volt? – kérdezte Walker.

– Nem.

– Mondtam, hogy csak az idejét vesztegeti.

– És akkor? Ezzel vége is?

– Seriffként a hivatalos válaszom az, hogy igen.

Wendy végigpillantott az utcán.

– Állandóan azt hajtogatják, hogy Newark újjászületett.

– De nem ez a része – felelte Walker.

– Hja.

– És magának, Wendy?

– Mi van velem?

– Magának véget ért az ügy?

A nő megrázta a fejét.

– Egyelőre nem.

– Van kedve kifejteni?

Wendy ismét megrázta a fejét.

– Nincs.

– Értem. – A nagydarab férfi lesütötte a szemét, láthatóan zavarban volt. – Kérdezhetek valami egészen mást?

– Persze.

– Igazi seggfejnek érzem magam. Tudja, nem a legjobb az időzítés. Wendy várta, hogy folytassa.

– Ha ennek vége, és eltelik néhány hét… – Walker megpróbált Wendy szemébe nézni. – Felhívhatom?

Az utca hirtelen még kihaltabbnak tűnt.

– Tényleg nem a legjobb az időzítés.

Walker zsebre vágta a kezét, és vállat vont.

– Nagyon béna vagyok?

– Ugyan – felelte Wendy, és alig tudta türtőztetni a mosolyát. Végül is ilyen az élet, nem? A halál közelségében csak még jobban áhítjuk a létezést. A világ nem más, mint a szélsőségeket elválasztó vékony határvonalak együttese. – Örülni fogok, ha felhív.

Hester Crimstein ügyvédi irodája, a Burton és Crimstein, egy manhattani felhőkarcolóban székelt, ahonnan fantasztikus kilátás nyílt a belvárosra és a Hudson folyóra. Látta a Rettenthetetlen névre keresztelt repülőgép-anyahajóból kialakított múzeumot, a hatalmas, egyenként legalább háromezer turistával telezsúfolt sétahajókat, és megállapította, hogy inkább szülne gyereket, semmint valamelyiknek a fedélzetére lépjen. De az igazság az, hogy gyakorlatilag már észre sem vette irodájának egyedülálló panorámáját. Látogatóit lenyűgözte a látvány, de ha az ember mindennap látja, egy idő után a különleges is hétköznapivá szürkül.

Ed Grayson az ablaknál állt, de ha a tetszett is neki a kilátás, ügyesen titkolta.

– Nem tudom, mit tegyek, Hester.

– Én tudom.

– Hallgatom.

– Fogadja meg a tanácsomat: ne tegyen semmit.

Grayson nem fordult el az ablaktól, csak elmosolyodott.

– Nem csoda, hogy ekkora a gázsija.

Hester széttárta a karját.

– Szóval ilyen egyszerű a válasz? – kérdezte a férfi.

– Jelen esetben igen.

– Tudja, a feleségem elhagyott. Vissza akar költözni Quebecbe E. J.-vel.

– Sajnálattal hallom.

– Ez az egész az én hibám.

– Ed, ne vegye tapintatlanságnak, de nem erősségem a vigasztalás és a semmitmondó szólamok puffogtatása.

– Persze, értem.

– A véleményem tömören: ezt alaposan elcseszte.

– Korábban soha senkit nem bántottam.

– Most viszont igen.

– És soha nem lőttem emberre.

– Most viszont igen. És?

Mindketten elhallgattak. Ed Graysonnak nem volt ellenére a hallgatás. Hester Crimsteinnek viszont igen. Hintázni kezdett a székével, a tollával játszadozott, majd színpadiasan felsóhajtott. Végül felpattant, és keresztülvágott a szobán.

– Látja ezt?

Ed megfordult. Hester Justitia szobrára mutatott.

– Igen.

– Tudja, mi ez?

– Persze.

– Mi a neve?

– Most viccel?

– Ki ez?

– Justitia.

– Igen is, meg nem is – felelte Hester. – Számos néven ismerik. Justitia, az igazság istennője, Diké a görög, Justitia a római, Ma’at az egyiptomi mitológiában – de szoktak hivatkozni rá Zeusz és Themisz lányaként is.

– Igen… és?

– Megnézte már valaha alaposabban? A legtöbb embernek az tűnik fel elsőként, hogy be van kötve a szeme, és ezt egyértelmű utalásnak tekintik az igazság pártatlanságára. Ez ostobaság, mert senki sem tud pártatlan lenni. Nem tehetünk róla. De nézze csak a jobb kezét. Kardot tart benne. Jókora, éles kardot. Ez a kard az azonnali és gyakran brutális, nem ritkán halálos büntetést szimbolizálja. De egyben azt is jelenti, hogy ezt a büntetést csak a törvény szabhatja ki. Bármilyen elhibázott is a rendszer, csak neki van joga a kardot használni. Magának, barátom, nincsen.

– Azt akarja mondani, hogy nem lett volna szabad a saját kezembe vennem az igazságszolgáltatást? – Grayson felvonta a szemöldökét. – Ez aztán a mélyenszántó gondolat, Hester.

– Nézze a mérleget. A bal kezében. Egyesek szerint a mérleg két serpenyője a vita két oldalát hivatott megjeleníteni: a vádat és a védelmet. Mások szerint a tisztességet vagy a pártatlanságot. De gondolja csak végig. A mérleg igazából az egyensúlyról szó, nem? Tisztában vagyok vele, milyen kép él rólam a köztudatban. Tudom, hogy az emberek azt gondolják, kiforgatom a törvény szavait, kiskapukat keresek, agresszív vagyok satöbbi. Ez mind igaz. De akkor is a törvény keretein belül maradok.

– És ez elfogadhatóvá teszi?

– Igen. Mert erről szól az egyensúly.

– Én pedig, maradva a maga metaforájánál, felborítottam az egyensúlyt?

– Pontosan. Éppen ez adja a rendszer szépségét. Lehet csűrni-csavarni – Isten a tudója, hányszor megtettem –, amíg az ember nem szegi meg a szabályait, valahogy működik. De ha valaki átlépi a határt, bármilyen nemes szándék vezérli is, az káoszhoz és katasztrófához vezet.

– Ez a kiselőadás leginkább egy ügyesen kifundált önigazolásra emlékeztet – mondta Ed Grayson apró bólintással.

Hester elmosolyodott.

– Talán. De akkor is tudja, hogy igazam van. Maga jót akart, csak rosszul. És az egyensúly most oda.

– És akkor most tennem kéne valamit, hogy visszaállítsam?

– Ez nem így működik, Ed. Maga is jól tudja. Ne tegyen semmit, hátha magától helyreáll az egyensúly.

– Még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy a rosszfiú megússza?

Hester felemelte a kezét, és a férfira mosolygott.

– Árulja el, ki most a rosszfiú, Ed?

Csönd.

Grayson nem tudta, hogyan fogalmazhatná meg árnyaltabban, ezért kertelés nélkül kimondta:

– A rendőrségnek fogalma sincs arról, mi történt Haley McWaiddel.

Hester töprengett egy sort.

– Nem tudhatjuk – felelte végül. – Talán éppen mi vagyunk azok, akik nem tudnak semmit.

HUSZONHATODIK FEJEZET

Frank Tremont, nyugalmazott Essex megyei nyomozó egy gyarmati stílusú, két hálószobás, alumíniumburkolatú házban lakott. A kicsiny előkertben gondosan nyírt pázsit. A virágládákban a bazsarózsák olyan színpompásak voltak, hogy Wendynek átfutott az agyán, talán nem is igaziak.

Wendy megtette a járdát a bejárati ajtótól elválasztó tíz lépést, és bekopogott. Az ablak mögötti függöny megrezzent. A következő pillanatban nyílt az ajtó. Bár a temetés órákkal korábban véget ért, Frank Tremont még mindig fekete zakóban volt. Nyakkendője meglazítva, inge felül kigombolva. Foltokban előbukkanó borostája arról árulkodott, hogy figyelmetlenül borotválkozott. Vizenyős tekintettel pillantott Wendyre, akit megcsapott a férfiból áradó alkoholszag.

Tremont szó nélkül félreállt, nagyot sóhajtott, és biccentett Wendynek, hogy kerüljön beljebb. Odabent csak egyetlen lámpa égett. Wendy egy félig üres Captain Morgant pillantott meg a dohányzóasztalon. Rum. Brrr. A kanapén szétnyitott újságok hevertek. A padlón egy kartondoboz, benne valószínűleg utolsó ügyének dokumentumai. A tévében különleges szobabiciklit reklámozott egy túl lelkes személyi edző, körülötte fiatal, gyönyörű, kockás hasú lányok mosolyogtak. Wendy Tremontra pillantott. A férfi vállat vont.

– Most, hogy nyugdíjas lettem, úgy döntöttem, gyúrok egy kicsit hasra.

Wendy próbált mosolyogni. A fal melletti asztalkán egy tizenéves lány fényképei sorakoztak. A lány frizurája a tizenöt-húsz évvel korábbi divatot idézte, mégsem ez volt az első, ami szembeötlött, hanem a mosolya: széles, ragyogó mosoly, amitől megszakad a szülei szíve. Wendy ismerte a történetet. A lány nyilván Frank rákban elhunyt lánya volt. Wendy ismét az üveg Captain Morganre pillantott, és eltűnődött, vajon a férfi túl tudja-e magát tenni valaha ezen a tragédián.

– Mi az ábra, Wendy?

– Szóval most már hivatalosan nyugdíjas? – próbált némi időt nyerni.

– Ja. Jól megmutattam még utoljára, mi?

– Sajnálom.

– Az áldozat családját sajnálja, ne engem.

Wendy bólintott.

– Sokat szerepel a lapokban – mondta Tremont. – Ez az ügy igazi hírességet csinált magából. – Gúnyosan megemelte a poharát. – Gratulálok!

– Frank?

– Mi az?

– Tényleg engem akar bántani?

Tremont bólintott.

– Igaza van.

– Az ügyet hivatalosan lezárták? – kérdezte Wendy.

– A rendőrség igen. Az elkövető halott. A holttestét valószínűleg az erdőben ásták el, amit a nálam okosabbak talán ironikusnak neveznének.

– Próbálták kiszedni Ed Graysonból, hová rejtette el a hullát?

– Minden rendelkezésünkre álló eszközzel.

– És?

– Nem hajlandó beszélni. Vádalkut akartam ajánlani neki, ha elárulja, hol van Mercer holtteste, de a nagyfőnök, Paul Copeland, nem egyezett bele.

Wendy eljátszott a gondolattal, hogy ismét felkeresi Ed Graysont, hátha ezúttal sikerül szóra bírnia. Tremont lesöpörte az újságokat a kanapéról, és hellyel kínálta Wendyt. Ő maga a bőrfotelba huppant, és kezébe vette a távirányítót.

– Tudja, milyen műsor kezdődik hamarosan?

– Nem.

– A Crimstein bírósága. Tudja, hogy ő Ed Grayson jogi képviselője?

– Már említette.

– Igaz, elfelejtettem. Volt néhány érdekes meglátása, amikor Graysont kihallgattuk. – Fogta a Captain Morgant, és öntött magának egy pohárral. Megkínálta Wendyt is, de a nő nemet intett a kezével.

– Milyen meglátások?

– Azt mondta, kitüntetést kellene adnunk Ed Graysonnak, amiért megölte Dan Mercert.

– Mert igazságot szolgáltatott?

– Nem, vagyis csak részben. De Hester ennél is tovább ment.

– Vagyis?

– Ha Grayson nem ölte volna meg Mercert, sosem találjuk meg Haley iPhone-ját. – A televízióra mutatott a távirányítóval, és kikapcsolta a készüléket. – Megjegyezte, hogy három hónap alatt semmit sem sikerült kiderítenünk, és Ed Graysonnak köszönhetjük az egyetlen Haley-vel kapcsolatos nyomot. Azt sem felejtette el megemlíteni, hogy egy jó nyomozó utánanézett volna a közismert perverznek, aki bejáratos volt az áldozat barátnőjének családjához. És tudja, mit gondolok?

Wendy megrázta a fejét.

– Hesternek igaza van. Egyszerűen érthetetlen, hogy eszembe sem jutott ellenőrizni, Mercer nem került-e kapcsolatba Haley-vel. Talán nem ölte meg azonnal, és néhány napig még életben volt. Megmenthettem volna az életét.

Wendy az üveg címkéjén pózoló, magabiztos Captain Morganre pillantott. Ijesztő társaság, ha az ember egyedül iszik. Már nyitotta a száját, hogy ellentmondjon a férfinak, de Tremont egy kézmozdulattal leintette.

– Kérem, ne sértsen meg azzal, hogy vigasztalni próbál.

Igaza volt.

– De kétlem, hogy azért jött ide, mert kíváncsi rá, amint az önsajnálatban dagonyázom.

– Nem is tudom, Frank. Egészen szórakoztató.

A férfi majdnem elmosolyodott.

– Valójában mit akar, Wendy?

– Maga szerint miért ölte meg Dan Mercer a lányt?

– Úgy érti, mi volt az indítéka?

– Igen, pontosan így értem.

– Soroljam? Hiszen éppen maga bizonyította be, hogy megrögzött pedofil volt.

– Oké, ezt értem. De ez akkor sem illik a képbe. Haley McWaid tizenhét éves volt. New Jersey állam törvényei szerint tizenhat év fölött már nem számít bűncselekménynek a szexuális aktus, ha közös megegyezésen alapul.

– Talán attól félt, hogy a lány beszél róla.

– Miről? Teljesen legális volt, amit csináltak.

– Akkor is. Nem vetett volna jó fényt rá.

– És inkább megölte, hogy elhallgattassa? – Wendy a fejét ingatta. – Talált valamilyen bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy Mercer és Haley korábban kapcsolatban álltak egymással?

– Nem. Tudom, hogy egyszer már felhozta ezt a parkban. Lehet, hogy találkoztak Mercer volt feleségénél, és akkor kezdődött köztük valami. Talán, de semmilyen bizonyítékunk nincs rá, és ami azt illeti, a szülők érdekében nem is nagyon szeretnék belemenni. A legvalószínűbbnek az tűnik, hogy Mercer meglátta a lányt a Wheeler-házban, a megszállottjává vált, elrabolta, csinált vele ezt-azt, majd megölte.

Wendy a homlokát ráncolta.

– Én ezt nem veszem be.

– Miért nem? Emlékszik arra a srácra, Kirby Sennettre?

– Igen.

– Miután előkerült a holttest, Kirby ügyvédje megengedte a kölyöknek, hogy kicsit közlékenyebb legyen. Igen, bevallotta, hogy titokban randiztak, bár elég zűrös volt a kapcsolatuk. Azt mondta, Haley nagyon zaklatott volt, különösen azok után, hogy nem került be a Virginiára. Szerinte valamilyen szert is használt időnként.

– Drogozott?

Tremont megvonta a vállát.

– A szülőknek erről sem kell értesülniük.

– Akkor sem értem. Miért nem mondta el ezt Kirby rögtön az elején?

– Mert az ügyvédje attól félt, hogy ha kiderül, milyen kapcsolatban álltak egymással, akkor keményebben kezelésbe vesszük a kölyköt. Amiben igaza is volt.

– De ha Kirbynek nincs rejtegetnivalója?

– Először is, ki mondta, hogy nincs rejtegetnivalója? A srác kicsiben dílerkedik. Ha Haley hozzájutott valamilyen droghoz, azt feltehetően tőle kapta. Másodszor, a legtöbb ügyvédnek az az álláspontja, hogy az ártatlanság még nem jelent védelmet. Ha Kirby elárulta volna, hogy igen, együtt jártak, és elég rázós a kapcsolatuk, Haley pedig feltehetően szedett vagy szívott valamit, amit tőle kapott, akkor belemászunk a seggébe, és sátrat verünk odabent. És amikor előkerül a holttest, akkor tényleg ráfekszünk a srácra, ha érti, mire gondolok. Most, hogy Kirbyt már nem fenyegeti veszély, logikus, hogy kinyitja a száját.

– Szép – mondta Wendy. – Különösen az anális analógia.

Tremont ismét csak rántott egyet a vállán.

– Biztos benne, hogy ennek a Kirbynek semmi köze a gyilkossághoz?

– Hogy gondolja? Megölte, aztán eldugta a telefonját Dan Mercer motelszobájában?

Wendy elgondolkodott.

– Igaza van.

– Ráadásul betonbiztos az alibije. Nézze, Kirby tipikus, lázadó gazdag kölyök. Az a fajta, aki rosszfiúnak képzeli magát, mert vécépapírt ragaszt a szomszéd házára. Higgyen nekem, semmi köze hozzá.

Wendy hátradőlt. Tekintete megállapodott Tremont halott lányának a fényképén, de nem sokáig időzött rajta. Gyorsan elkapta, talán túlságosan is. Frank észrevette.

– A lányom – mondta.

– Tudom.

– Nem beszélünk róla. Rendben?

– Rendben.

– Szóval mi a gondja ezzel az üggyel, Wendy?

– Azt hiszen, tudni akarom a miérteket.

– Vessen még egy pillantást arra a képre. A világ nem így működik. – Tremont felállt, és Wendy szemébe nézett. – Néha, vagy inkább legtöbbször, nincsenek miértek.

Amikor beszállt a kocsijába, Wendy észrevette, hogy van egy nem fogadott hívása Ten-A-Fly-tól. Visszahívta.

– Találtunk valamit Kelvin Tilferről.

Az Apák Klubja az elmúlt néhány napot az egykori princetoni szobatársak felkutatásával töltötte. A legkönnyebben, természetesen, Farley Parksot tudták megtalálni. Wendy hatszor kereste telefonon a korábbi politikust. Farley nem hívta vissza. Nem meglepő. Farley Pittsburgh-ben élt, és ez megnehezítette, hogy személyesen keresse fel. Úgyhogy egyelőre kihúzta a listáról.

A második dr. Steven Miciano volt. Őt sikerült elérnie telefonon, hogy találkozót kérjen tőle. Wendy nem akarta elárulni, milyen ügyben keresi, Miciano pedig nem kérdezte. Azt mondta, másnap délután tudja fogadni. Wendy beleegyezett.

A harmadik, és Wendy megítélése szerint a legfontosabb, a titokzatos Kelvin Tilfer volt. Róla egyelőre semmit nem sikerült kiderítenie. Az internetből kiindulva akár a Holdon is élhetett.

– Micsodát? – kérdezte Ten-A-Fly-tól.

– A bátyját. A UPS-nek dolgozik Manhattanben. Az egyetlen élő rokona. A szüleik meghaltak.

– Hol lakik?

– Queensben, de nem kell estig várnunk. Amikor Doug a Lehmannál dolgozott, volt egy nagy projektjük a UPS-szel. Doug felhívta a régi kapcsolatát a salesen, és megszerezte a fickó mai menetrendjét. Online követhetjük az útvonalát, ha beszélni akar vele.

– Naná, hogy akarok.

– Oké, akkor induljon el az Upper West Side felé. E-mailben küldöm majd a helyzetét.

Negyvenöt perccel később Wendy megpillantotta a barna furgont egy Telepan nevű étterem előtt a Nyugati Hatvankilencedik utcán. Megállt egy fizetős parkolóban, bedobott néhány negyeddollárost, és a motorháztetőnek dőlve várakozott. A barna furgonra pillantott, és eszébe jutott a UPS-es reklámfilm a hosszú hajú fickóval, aki fehér táblára rajzolgat. Az üzenet egyértelmű volt, de azt sosem értette, mit rajzol a pasas. Charlie mindig a fejét ingatta, amikor a reklám megjelent a képernyőn, rendszerint valami kulcsfontosságú pillanatban egy futballmérkőzés közben. „Ennek az arcnak kijárna már egy pofán verés” – mondogatta.

Különös, miket őriz meg az emlékezet.

Ronald Tilfer – legalábbis Wendy úgy gondolta, ő lesz az a barna egyenruhában – mosolyogva intett vissza, ahogy kilépett az étteremből. Alacsony, őszes hajú férfi volt, izmos lábát látni engedte az egyenruhához tartozó rövidnadrág. Wendy ellökte magát az autótól, és a férfi útjába állt, mielőtt az elérte volna a furgont.

– Ronald Tilfer?

– Igen.

– A nevem Wendy Tynes. Az NTC News riportere vagyok. Az öccsét keresem, Kelvint.

A férfi arca elkomorodott.

– Milyen ügyben?

– Riportot készítek arról a princetoni évfolyamról, amelyben ő is végzett.

– Sajnálom, nem segíthetek.

– Csak beszélni akarok vele. Néhány perc az egész.

– Nem lehet.

– Miért nem?

A férfi ki akarta kerülni. Wendy oldalra lépett, hogy elállja az útját.

– Fogalmazzunk úgy, hogy Kelvin nem elérhető.

– Ez meg mit jelentsen?

– Nem tud beszélni magával.

– Mr. Tilfer?

– Dolgoznom kell.

– Nem, nem kell.

– Pardon?

– Ez volt a mai utolsó szállítmánya.

– Ezt meg honnan tudja?

Hadd törje a fejét, gondolta Wendy.

– Ne vesztegessük egymás idejét. Ne próbáljon lerázni engem ilyenekkel, hogy „nem elérhető” vagy „nem tud segíteni”. Rendkívül fontos, hogy beszéljek Kelvinnel.

– A princetoni évfolyamról?

– Nem csak arról. Valaki vadászik az egykori szobatársaira.

– És maga szerint Kelvin az?

– Ezt nem mondtam.

– Kelvin nem csinált semmi rosszat.

– Maga segíthet megbizonyosodnom róla. Embereket tettek tönkre. Lehet, hogy az öccse is veszélyben van.

– Nincsen.

– Akkor talán tud segíteni a régi barátain.

– Kelvin? Nincs abban a helyzetben, hogy bárkinek is segítsen.

Mi ez a szöveg megint? Wendy kezdte elveszíteni a türelmét.

– Úgy beszél róla, mintha meghalt volna.

– Bizonyos szempontból így is van.

– Nem akarok túl színpadias lenni, Mr. Tilfer, de ez most tényleg élet-halál kérdése. Ha nem hajlandó segíteni, bevonom a rendőrséget. Most egyedül jöttem, de bármikor magammal hozhatom az egész stábot – kamerák, reflektorok, miegymás.

Ronald Tilfer nagyot sóhajtott. Wendy fenyegetése természetesen blöff volt, de a férfi ezt nem tudhatta. Beharapta az alsó ajkát.

– Megelégszik azzal, ha a szavamat adom, hogy Kelvin nem tud segíteni magának?

– Sajnálom.

A férfi vállat vont.

– Rendben.

– Rendben mi?

– Elviszem Kelvinhez.

* * *

Wendy a vastag védőüvegen keresztül nézte Kelvin Tilfert.

– Mióta van itt?

– Most? – Ronald Tilfer vállat vont. – Talán három hete. A jövő héten valószínűleg elengedik.

– És azután hova megy?

– Az utcán él, amíg nem csinál ismét valami közveszélyeset. Akkor majd újra behozzák. Az állam már nem hisz a hosszú távú elmegyógyintézeti kezelésekben. Úgyhogy egy idő után mindig kiengedik.

Kelvin Tilfer vadul körmölt egy jegyzetfüzetbe, az orra alig néhány centiméterre volt a laptól. Wendy az üvegfalon keresztül is hallotta, hogy közben kiabál. Ez az egész sehogy sem illett a képbe. Kelvin sokkal idősebbnek látszott egykori szobatársainál. A haja és a szakálla megőszült. Több foga hiányzott.

– Mindig ő volt az okosabb kettőnk közül – mondta Ronald. – Igazi zseni, főleg matekból. A füzete is azzal van tele. Matematikai problémákkal. Álló nap azokon dolgozik. Képtelen kikapcsolni az agyát. Anyánk mindent elkövetett, hogy Kelvin normális legyen. Az iskolában azt akarták, hogy ugorjon osztályokat. Anya nem engedte. Sportolni járatta – mindent megpróbált. De a lelkünk mélyén mindig tudtuk, hogy ebbe az irányba tart. Anya csak próbálta megfékezni az őrültségét. De körülbelül annyi esélye volt rá, mint puszta kézzel feltartóztatni az óceánt.

– Pontosan mi a baja?

– Skizofrénia. Borzalmas rohamai vannak.

– Úgy értem, mi történt vele?

– Hogyhogy mi történt vele? Beteg. Nem tudni, miért. Nincsen oka. – Már megint. Rövid időn belül másodszor kapta meg, hogy nincs értelme a miérteket keresnie. – Mitől lesz valaki rákos? Nem attól bolondult meg, hogy anya verte, vagy valami ilyesmi. Kémiai instabilitás. De már mondtam, ez mindig is megvolt benne. Már gyerekként is alig aludt. Képtelen volt kikapcsolni az agyát.

Wendy emlékezett Phil szavaira. Fura figura. Igazi matekzseni.

– A gyógyszerek segítenek?

– Persze, megnyugtatják. Ahogy a nyugtatólövedék lecsillapítja az elefántot. Még mindig nem tudja, hol van és kicsoda. Amikor végzett a Princetonon, állást kapott egy gyógyszeripari cégnél, de állandóan eltűnt. Kirúgták. Hajléktalan lett. Nyolc évig azt sem tudtuk, hol van. Amikor végül rábukkantunk egy saját mocskával kibélelt kartondobozban, kiderült, hogy több csontja is eltört, és nem megfelelően forrt össze. Elveszítette a fogait. Fogalmam sincs, hogyan maradt életben, mit evett, mi mindenen mehetett keresztül.

Kelvin ismét ordítozni kezdett:

– Himmler! Himmler szereti a tonhal steaket!

Wendy Ronaldhoz fordult.

– Himmler? A náci?

– Most megfogott. Fogalmam sincs. Teljesen értelmetlen, amit kiabál.

Kelvin ismét a jegyzetfüzetre hajolt, és az eddiginél is gyorsabban folytatta a körmölést.

– Beszélhetnék vele? – kérdezte Wendy.

– Most viccel, ugye?

– Nem.

– Úgysem fog segíteni.

– Meg kell próbálnom.

Ronald Tilfer az üvegfal felé fordult.

– Legtöbbször meg sem ismer. Keresztülnéz rajtam. Haza akartam vinni, de feleségem van, gyerekem…

Wendy nem szólt semmit.

– Valamit tennem kellene, hogy megóvjam, igaz? Ha megpróbálom bezárni, dühbe gurul. Inkább elengedem, és aggódom érte. Gyerekkorunkban kijártunk a Yankees meccseire. Kelvin fejből tudta az összes játékos statisztikáját. Még azt is tudta, ki kit váltott az ütő pozícióban. Szerintem a zsenialitás átok. Legalábbis én így látom. Egyesek szerint a géniuszok másképp fogják fel a mindenséget, mint mi, többiek. Olyannak látják a világot, amilyen valójában – és ez a borzalmas tisztánlátás őrjíti meg őket. A tisztánlátás őrültséghez vezet.

Wendy egy ideig szótlanul meredt maga elé, majd azt kérdezte:

– Kelvin beszélt valaha a Princetonról?

– Anya olyan büszke volt rá. De nem csak ő, az egész család. A mi környékünkről még senki nem jutott be elitegyetemre. Féltünk, hogy nem tud majd beilleszkedni, de hamar összebarátkozott néhány sráccal.

– Azok a barátok most bajban vannak.

– Nézzen rá, hölgyem. Maga szerint tud bárkinek is segíteni?

– Szeretném megpróbálni.

A férfi vállat vont. A kórház személyzete aláíratott Wendyvel egy nyilatkozatot, és azt javasolták, ne menjen túl közel Kelvinhez. Néhány perccel később Wendyt és Ronaldot beterelték egy üvegfalú terembe. Az ajtónál ápoló állt. Kelvin egy íróasztalnál ült, és továbbra is lázasan jegyzetelt a füzetébe. Az asztal széles volt, ezért Wendy és Ronald biztonságos távolságban voltak tőle.

– Szia, Kelvin – üdvözölte Ronald.

– A drónok nem értik a lényeget.

Ronald Wendyre pillantott, és intett neki, hogy csak bátran.

– Maga a Princetonra járt, igaz, Kelvin?

– Már mondtam. Himmler szereti a tonhal steaket.

Egy pillanatra sem hagyta abba a körmölést.

– Kelvin?

Nem sikerült kizökkentenie.

– Emlékszik Dan Mercerre?

– Fehér fiú.

– Igen. És Phil Turnballra?

– Az ólommentes benzin fejfájást okoz a jótevőnek.

– A barátai a Princetonról.

– Elitsuli, haver. Volt, aki zöld cipőt hordott. Utálom a zöld cipőt.

– Én is.

– Elitsuli.

– Pontosan. A barátai az elitsuliból. Dan, Phil, Steve és Farley. Emlékszik rájuk?

Kelvin végre abbahagyta az írást. Felnézett. A szeme palaszürke volt. Wendyre nézett, de nem látta.

– Kelvin?

– Himmler szereti a tonhal steaket – mondta sürgetően. – És a polgármester? Ő rá se bagózik.

Ronald válla megereszkedett. Wendy próbálta rávenni Kelvint, hogy a szemébe nézzen.

– A kollégiumi szobatársairól akarok beszélni.

Kelvinből kitört a nevetés.

– A szobatársaimról?

– Igen.

– Ez vicces. – Úgy hahotázott, mint… nos, mint egy elmebeteg. – Szobatárs. Mintha az embernek a társa lehetne egy szoba. Mintha párosodhatna vele, és teherbe ejthetné. Érti, mintha a társa lehetne.

Ismét felnevetett. Wendy úgy ítélte meg, hogy még ez is jobb, mint a Himmler étkezései szokásaira tett megjegyzések.

– Emlékszik a régi szobatársaira?

Kelvin olyan hirtelen hagyta abba a nevetést, mintha valaki átfordított volna benne egy kapcsolót.

– Bajban vannak, Kelvin – folytatta Wendy. – Dan Mercer, Phil Turnball, Steve Miciano, Farley Parks. Mindnyájan bajban vannak.

– Bajban?

– Igen. – Wendy elismételte a négy nevet. Aztán még egyszer. Majd még egyszer. Valami történt Kelvin arcával. Mintha a szemük láttára hullt volna darabokra.

– Ó, Istenem, ne, ó, ne…

Kelvin sírva fakadt.

Ronald felállt.

– Kelvin?

Meg akarta érinteni az öccsét, de Kelvin sikolya megállította. A sikoly váratlan volt és fülszaggató. Wendy hátrahőkölt.

A férfi szeme elkerekedett.

– Sebhelyes arc!

– Kelvin?

Kelvin felpattant, a széke felborult. Az ápoló elindult felé. Kelvin ismét felsikoltott, és a sarokba szaladt. Az ápoló erősítést hívott.

– Sebhelyes arc! – sikoltotta ismét Kelvin. – Mindnyájunkat elkap. Sebhelyes arc!

– Ki az a sebhelyes arc? – kérdezte Wendy is kiabálva.

– Hagyja békén! – rivallt rá Ronald.

– Sebhelyes arc! – Kelvin szorosan behunyta a szemét. Két keze közé fogta a fejét, mintha attól félne, hogy szétesik a feje. – Én mondtam nekik! Figyelmeztettem őket!

– Mit jelent ez, Kelvin?

– Elég ebből! – szólt rá Ronald.

Kelvin már nem hallotta őket. Jobbra-balra ingatta a fejét. Belépett két ápoló. Amikor Kelvin meglátta őket, felsikoltott:

– Abbahagyni a vadászatot! Abbahagyni a vadászatot!

Négykézlábra vetette magát, és mászni kezdett a padlón. Ronald szemébe könnyek gyűltek. Próbálta megnyugtatni az öccsét. Kelvin talpra kecmergett. A két ápoló rávetette magát, mint egy rögbimeccsen. Egyikük térdmagasságban, a másik derék fölött.

– Ne bántsák! – üvöltötte Ronald. – Kérem!

Kelvint a földre vitték, és valami kényszerzubbonyszerűt adtak rá. Ronald könyörgött, hogy ne bántsák. Wendy megpróbált Kelvin közelébe férkőzni. Valahogy megragadni a figyelmét.

A földön fekvő Kelvin tekintete végül találkozott az övével. Wendy közelebb kúszott hozzá. Az egyik ápoló rákiáltott:

– Vissza, ne menjen a közelébe!

Wendy rá sem hederített.

– Mi az, Kelvin?

– Én megmondtam – suttogta. – Figyelmeztettem őket.

– Mire figyelmeztette őket, Kelvin?

Kelvin sírva fakadt, Ronald megfogta Wendy vállát, próbálta elhúzni onnan, de Wendy lerázta magáról a férfi kezét.

– Mire figyelmeztette őket, Kelvin?

Belépett egy harmadik ápoló is a helyiségbe. Kezében fecskendővel. Beadott valamit Kelvin vállába. Kelvin most egyenesen a szemébe nézett.

– Hogy ne vadásszunk – mondta egyszerre nyugodt hangon. – Hogy soha többé nem szabad vadásznunk.

– Mire vadásztak?

De a nyugtató már kezdte kifejteni a hatását.

– Soha nem lett volna szabad vadászni mennünk – suttogta. – Sebhelyes arc a megmondhatója. Nem lett volna szabad vadászni mennünk.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Ronald Tilfernek fogalma sem volt, mit jelenthet a „sebhelyes arc” vagy hogy miféle vadászatról beszélt a testvére.

– Korábban is mondogatta már a vadászatot meg a sebhelyes arcot. Mint a himmleres zagyvaságot. Nem hinném, hogy bármi értelme lenne.

Wendy hazafelé egész úton azon töprengett, mihez kezdjen ezzel az információval. Úgy érezte, még messzebb került a megoldástól, mint ahol reggel volt. Charlie a kanapén heverve nézte a tévét.

– Szia – üdvözölte Wendy.

– Mi van vacsorára?

– Kösz, jól vagyok. És te?

Charlie felsóhajtott.

– Azt hittem, az ilyen üres szívélyeskedésen már túl vagyunk.

– És a jelek szerint az alapvető emberi udvariasságon is.

Charlie nem felelt.

– Jól vagy? – kérdezte Wendy aggodalmasabb hangon, mint szerette volna.

– Én? Persze, miért?

– Haley McWaid az osztálytársad volt.

– Igen, de nem nagyon ismertem.

– Sok osztálytársad eljött a temetésre.

– Tudom.

– Clark és James is ott volt.

– Tudom.

– Akkor te miért nem jöttél el?

– Mert nem ismertem Haley-t.

– Clark és James ismerte?

– Nem – felelte Charlie. Felült a kanapén. – Nézd, borzalmasan érzem magam. Ez egy tragédia. De az emberek, beleértve a barátaimat is, nem azért mennek el, hogy leróják kegyeletüket. Azért mennek el, mert azt hiszik, hogy az menő. Részt akarnak benne venni. Ez róluk szól, nem Haley-ről, érted?

Wendy bólintott.

– Értem.

– Legtöbbször én is benne vagyok az ilyesmiben – mondta Charlie. – De amikor egy halott lányról van szó, az már túl sok nekem.

Visszarakta a fejét a párnára, és folytatta a tévénézést. Wendy szótlanul meredt rá néhány másodpercig.

– Úgy beszélsz, mint az apád.

Charlie nem válaszolt.

– Szeretlek – mondta Wendy.

– Akkor is apára hasonlítok, ha még egyszer megkérdezem, mi van vacsorára?

Wendy elnevette magát.

– Megnézem a hűtőt – felelte, de tudta, hogy nincs benne semmi, ezért rendelni fog valahonnan. Mondjuk szusit. Barna rizzsel, mert úgy egészségesebb. – Ja, még valami. Ismered Kirby Sennettet?

– Csak látásból.

– Rendes srác?

– Nem, egy kretén.

Wendy elmosolyodott.

– Úgy hallom, kispályás drogdíler.

– Nagypályás seggfej. – Charlie ismét felült. – Mi ez a nagy kérdezősködés?

– Csak szeretném kideríteni, mi történt pontosan Haley McWaiddel. Azt beszélik, hogy ők ketten együtt jártak.

– És?

– Megtennéd, hogy körbekérdezel?

Charlie szörnyülködve meredt rá.

– Úgy érted, legyek a beépített ügynököd?

– Rossz ötlet?

Charlie erre már nem is válaszolt. Wendynek hirtelen eszébe jutott valami, ami viszont egészen jó ötletnek tűnt. Felment az emeletre, és bekapcsolta a számítógépet. Ráment a képkeresőre, és gyorsan talált egy tökéletes fényképet. A fotón szereplő lány nagyjából tizennyolc lehetett, eurázsiai arcvonások, szemüveg, mélyen dekoltált blúz – igazi bombázó.

Igen, ez jó lesz.

Wendy gyorsan létrehozott egy Facebook-profilt a lány fényképével. A nevét két legjobb egyetemi barátnője nevéből kombinálta össze: Sharon Hait. Oké, rendben. Most már csak fel kell vennie Kirbyt az ismerősei közé.

– Mit művelsz?

Charlie állt mögötte.

– Hamis profilt készítek.

Charlie a homlokát ráncolta.

– Minek?

– Hátha sikerül Kirbyt az ismerőseim közé csábítanom, hogy szóba álljon velem.

– Most komolyan beszélsz?

– Miért, szerinted nem fog működni?

– Ezzel a képpel nem.

– Miért?

– Túl dögös. Úgy néz ki, mint egy spam kép.

– Egy micsoda?

Charlie felsóhajtott.

– A cégek szoktak ilyen fényképeket használni, hogy rákattints, és aztán elárasszanak a hülye reklámjaikkal. Keress inkább egy olyan lányt, aki jól néz ki, de valóságos. Érted, mire gondolok?

– Azt hiszem.

– A várost pedig állítsd át mondjuk Glen Rockra. Ha kasseltoni, Kirbynek ismernie kellene.

– Miért, te talán az összes lányt ismered a városban?

– Az igazán dögöseket? Nagyjából igen. Vagy legalábbis hallottam róluk. Szóval írj be egy közeli, de nem túl közeli várost. Aztán mondd azt, hogy hallottál róla egy barátnődtől, vagy láttad a Garden State Plazában, vagy valami ilyesmit. Esetleg add meg egy létező csaj nevét abból a városból, ha utána akar nézni. De vigyázz, nehogy a Google képkeresője kiadjon róla egy másik fényképet, ezt ellenőrizd le, mielőtt nevet választasz. Mondd azt, hogy csak most regisztráltál a Facebookra, különben furcsállni fogja, miért nincsenek ismerőseid. Adj meg néhány személyes infót. Például a kedvenc filmjeidet vagy zenekarokat.

– Mint a U2?

– Próbálj meg valami olyat, ami nem a múlt évezredből való. – Gyorsan felsorolt néhány bandát. Wendy soha nem hallott róluk, ezért leírta a neveket.

– Szerinted működni fog? – kérdezte.

– Kétlem, de sosem lehet tudni. Visszaigazolni azért valószínűleg vissza fog.

– És az mit jelent?

Újabb sóhaj.

– Ezt már egyszer megbeszéltük. Mint a Princeton-oldalon. Ha ismerősök vagytok, akkor megnézheted az egész profilját. Láthatod a feltöltött képeket, az üzenőfalra kiposztolt szövegeket, a barátait, a státuszát, hogy milyen játékokkal játszik, mindent.

Wendynek a Princeton-oldalról eszébe jutott valami. Rákattintott, megtalálta az „admin” linket, és az e-mail gombra klikkelt. Az oldalt Lawrence Cherston, „egykori évfolyamelnök” hozta létre, tudta meg a rövid bemutatkozó szövegből. A fényképen a Princeton narancssárgafekete nyakkendőjét viselte. Jeee. Wendy bepötyögött neki egy egyszerű üzenetet:

Helló, egy tévécsatornánál dolgozom, és riportot készítek a Princetonról. Szeretnék feltenni néhány kérdést az évfolyamáról. Kérem, keressen meg telefonon vagy e-mailben.

Amint megnyomta a küldés gombot, megrezzent a telefonja. A kijelzőjére pillantott, és látta, hogy SMS-e érkezett. Phil Turnball küldte: BESZÉLNÜNK KELL.

Azonnal válaszolt neki: OKÉ, HÍVHAT MOST IS.

Néhány másodpercig semmi. Majd: NE TELEFONON.

Wendy nem tudta, mire vélni a választ, ezért visszaírt: MIÉRT NE? 30 PERC MÚLVA A ZEBRA BÁRBAN?

Wendy figyelmét nem kerülte el, hogy a férfi nem válaszolt a kérdésre.

MIÉRT NEM BESZÉLHETJÜK MEG TELEFONON?

Még hosszabb késlekedés. A TELEFON MOST NEM BIZTONSÁGOS.

Wendy összevonta a szemöldökét. Kezdett nagyon kalandregényes lenni a szituáció, pedig az igazat megvallva, Phil Turnball nem olyan típusnak tűnt, aki túlreagálja a dolgokat. Nincs értelme tovább faggatni, gondolta, hamarosan úgyis kiderül, miről van szó. Gyorsan elküldte neki, hogy OK, majd Charlie-ra nézett.

– Mi van? – kérdezte a fiú.

– El kell mennem egy találkozóra. Tudsz egyedül rendelni magadnak?

– Anya?

– Igen?

– Ma este van a ballagási buli megbeszélése a suliban. Nem emlékszel?

Wendy legszívesebben a homlokára csapott volna.

– A francba, teljesen kiment a fejemből.

Charlie a csuklójára pillantott, noha nem hordott karórát.

– Alig harminc perc múlva. Ráadásul te benne vagy a büfébizottságban, ha jól emlékszem.

Valóban helyet kapott a bizottságban, ő felelt azért, hogy cukor vagy édesítő, illetve tej vagy növényi tejszín kerüljön a kávékba, bár szerénysége tiltotta, hogy dicsekedjen ezzel a tisztséggel.

Megfordult a fejében, hogy lemondja, de az iskola meglehetősen komolyan vette ezt a felhajtást a ballagási buli körül, az utóbbi időben pedig egyébként is elhanyagolta a fiát. Fogta a telefonját, és írt egy újabb SMS-t Phil Turnballnak:

LEHETNE INKÁBB 10-KOR?

Nem érkezett válasz azonnal. Átment a hálószobába, és felvett egy farmert meg egy zöld blúzt. Kivette a kontaktlencséjét, felrakta a szemüvegét, a haját pedig hátul összefogta lófarokba. A hétköznapi nő.

Megrezzent a telefonja. Phil Turnball válaszolt: OK.

Lement a lépcsőn. Papi a nappaliban ült. Piros kendő díszelgett a fején. A kendő nem sok férfinak áll jól, Papi azon kevesek közé tartozott, akiken még elment. De csak éppen hogy.

Papi a fejét ingatta, amikor meglátta Wendyt.

– Öreglánynak álcázod magad azzal a szemüveggel?

Wendy vállat vont.

– Így sosem fogsz magadnak pasit.

Mintha az lenne a célja az iskolai megbeszélésen.

– Nem mintha rád tartozna, de ma történetesen randira hívtak.

– A temetés után?

– Igen.

Papi bólintott.

– Nem vagyok meglepve.

– Miért?

– Életem legjobb kufircolása egy temetés után történt. Egy limuzin hátsó ülésén.

– Később majd avass be a részletekbe, oké?

– Most gúnyolódsz?

– Ugyan.

Megpuszilta apósa arcát, megkérte, hogy figyeljen Charlie-ra, ne feküdjön le vacsora nélkül, majd kiment a kocsihoz. Útközben megállt egy szupermarketnél, és beszerezte a hozzávalókat a kávéhoz. Mire megérkezett az iskolába, a parkoló már zsúfolásig tele volt. A Beverly Roadon sikerült üres helyet találnia. Lehet, hogy nem volt egészen tizenöt méterre a megállni tilos táblától, de nem volt kedve mérőszalagot elővenni. Wendy Tynes úgy döntött, ma este veszélyesen él.

A szülők már a büféasztal körül sündörögtek, amikor Wendy belépett. Odasietett, és szabadkozva kipakolta a különböző kávécégek termékeit. Millie Hanover, a szülői munkaközösség elnöke, a tökéletes anyuka, aki minden tanítás utáni rendezvényen részt vett, finoman tudtára adta nemtetszését. Az apukák azonban elnézőek voltak Wendyvel. Talán túlságosan is. Részben ez volt az oka, hogy Wendy nyakig begombolt blúzt, nem túl szűk farmert és szemüveget viselt. Soha nem állt szóba hosszasan a házas férfiakkal. Soha. Nem érdekelte, ha nagyképű libának nevezik, mert úgy ítélte meg, még mindig jobb, mintha kacérnak, könnyű prédának vagy valami még rosszabbnak gondolnák. A feleségek így is éppen elég gyanakvóan méregették. Az efféle alkalmakra legszívesebben felhúzott volna egy pólót a következő felirattal: TÉNYLEG NEM AKAROM ELCSÁBÍTANI A FÉRJEDET.

A legnépszerűbb téma az egyetem volt; pontosabban az, hogy kinek hova, illetve hova nem jutott be a gyereke. Néhány szülő dicsekedett, mások viccelődtek, de Wendy személyes kedvencei a „terelők” voltak, akik egy választási vereséget szenvedett politikus erényeit csillogtatva magyarázták el, miért jobb egy „biztonságos” iskola ahelyett, amit első helyen jelöltek be. De az is lehet, hogy egyszerűen érzéketlen vagyok, gondolta Wendy. Hiszen ezek a szülők csak a csalódottságukat próbálják valamilyen módon feldolgozni.

Szerencsére megszólalt a Wendy saját iskoláséveit idéző csengő, és mindenki elindult a nagyterem felé, ahol különböző fülkék voltak felállítva. Az egyikben arra buzdítottak minden szülőt, hogy ragasszon ki VEZESSEN LASSABBAN – MI ♥ A GYEREKEINKET feliratú plakátokat. Első ránézésre jó ötletnek tűnt, másodikra inkább azt sugallta, hogy aki a kocsiban ül, az nem szereti a sajátjait. Egy másik fülkében hátsó szélvédőre ragasztható „Drogmentes” matricákat osztogattak a „Gyerek a kocsiban” jelzések mintájára. A harmadik fülkét a Nemzetközi Alkohol Ellenes Liga aktivistái foglalták el, és az otthonukban ivópartikat rendező szülőket biztatták, hogy „A MI HÁZUNKBAN NEM” szövegű feliratokkal csatlakozzanak hozzájuk. Megint egy másikban úgynevezett piaszerződéseket lehetett kapni. A tinédzserek írásba adják, hogy soha nem vezetnek ittasan, és nem ülnek be olyan mögé egy autóba, aki ivott. A szülők cserébe vállalják, hogy bármikor, akár az éjszaka közepén is elmennek gyerekükért, ha az felhívja őket.

Wendy talált egy széket a hátsó sorban. Hamarosan leült mellé egy barátságosa apuka behúzott hassal és show-műsorok házigazdáját idéző műmosollyal. Fejével a fülkék felé intett.

– Nem gondolja, hogy kicsit túl van spilázva? – kérdezte. – Túlzásba visszük a gondoskodást.

Wendy nem válaszolt. A férfi durcás arcú felesége leült a pasas másik oldalára. Wendy gyorsan bemutatkozott a durcás anyukának, elmondta, hogy Charlie anyja, és közben gondosan kerülte a szemkontaktust Mr. Túlspilázóval.

Pete Zecher igazgató lépett a pódiumra, és mindenkinek megköszönte, hogy eljött ezen a „rendkívül nehéz héten”. Néhány másodpercre elhallgatott Haley McWaid emléke előtt tisztelegve. Egy páran felvetették, hogy esetleg elhalaszthatnák a ma esti megbeszélést, de az iskolai eseménynaptár annyira zsúfolt volt, hogy egész egyszerűen nem akadt másik szabad dátum. Meg egyébként is, meddig várjanak? Egy napig? Vagy egy hétig?

Szóval a néhány másodperces gyászszünet után Pete Zecher a mikrofonhoz szólította Millie Hanovert, aki izgatottan jelentette be, hogy az idei év ballagási báljának témája a szuperhősök lesznek. Röviden, magyarázta Millie hosszasan, az iskola tornatermét különböző képregények stílusában fogják feldíszíteni. Batman barlangja. Superman Magány Erődje. Az X-Men X-birtoka. Az Igazság Ligájának főhadiszállása. A korábbi években egyszer a Harry Potter Roxfortja volt a téma, de előfordult a népszerű túlélőshow, a Survivor, sőt egyszer a Kis hableány is.

A ballagási bulihoz azért ragaszkodtak a szülők, hogy a végzősök biztonságos körülmények között szórakozhassanak a ballagás és a tanévzárás után. Buszok hozták a diákokat, a kísérők pedig odakint maradtak. Alkoholt és kábítószert természetesen nem lehetett behozni, bár az elmúlt években néhány diáknak sikerült becsempésznie. Az ugrása készen álló szülők és a személyszállítást megoldó buszok miatt azonban a ballagási buli remek alternatívája volt a régimódi „ereszd el a hajam” partiknak.

– Szeretném bemutatni a bizottságok elnökeit – folytatta Millie Hanover. – Aki a nevét hallja, kérem, álljon föl.

Bemutatta a dekorációs bizottság elnökét, az italbizottságét, az ételbizottságét, a szállítási bizottságét, a PR-bizottságét. Minden egyes szülőt dörgő tapsvihar üdvözölt.

– A többieket arra kérem, hogy önként jelentkezzenek. Nélkületek nem tudjuk végigcsinálni, és ez igazán nagyszerű módja annak, hogy segítsünk maradandó emlékké tenni gyermekünk ballagását. Ne feledjétek, hogy a ti gyereketekről van szó, és nem szabad mindent másokra hagyni. – Millie készakarva sem tudott volna ennél anyáskodóbb stílusban beszélni. – Köszönöm, hogy meghallgattatok. A jelentkezései lapok már kint vannak, kérem, mindenki iratkozzon fel valahova.

Zecher igazgató ezután bemutatta a kasseltoni rendőrség őrmesterét, Dave Pecorát, a gyermekek és fiatalkorúak biztonságáért felelős megbízottat, aki tovább folytatta az iskolai bálok és bulik során fennálló veszélyek ecsetelését. Azzal kezdte, hogy a heroin kezd ismét divatba jönni. Beszélt a nyugtatópartikról, ahol a srácok az otthonról ellopkodott, receptre kapható gyógyszereket beöntik egy nagy tálba, és válogatás nélkül kapkodják be őket. Wendy tavaly riportot akart készíteni a témáról, de egyetlen valós példát sem sikerült találnia, csak anekdotákat. A Kábítószer Ellenes Ügyosztály egyik munkatársa azt mondta, hogy ezek a nyugtatópartik szerinte a városi legendák közé tartoznak, és nem sok valós alapjuk van. Pecora őrmester a kiskorúak alkoholizálásának veszélyeivel folytatta.

– Évente négyezer gyerek hal meg alkoholtúladagolás következtében – jelentette ki, bár azt nem tette hozzá, hogy világszerte-e vagy csak az USA-ban, és az sem derült ki, milyen életkorú gyerekekről van szó. Azt is elismételte, hogy „egyetlen szülő sem tesz szívességet a gyerekének” azzal, ha piapartit tart otthon. Szigorú arckifejezéssel felsorolt néhány konkrét esetet, amikor a felnőttek emberölés vádjával kerültek bíróság elé, és letöltendő börtönbüntetésre ítélték őket. Azután tovább folytatta az elrettentést, és részletesen ecsetelni kezdte a fegyházakban uralkodó körülményeket.

Wendy önkéntelenül is az órára pillantott, mintha megint iskolás lenne. Fél tíz. Három gondolat futott át az agyán egyszerre. Egy: minél előbb ki kell jutnia innen, hogy kiderítse, mit akar a hirtelen titokzatossá váló Phil Turnball. Kettő: valószínűleg fel kellene iratkoznia valamelyik bizottságba. Bár voltak fenntartásai ezzel az egész ballagási bulival kapcsolatban – részben mert idegenkedett attól, hogy ellenőrizzék a saját gyerekük minden mozdulatát; részben mert úgy tűnt, hogy inkább a szülőkről szól, mint a gyerekekről –, tisztességtelennek érezte volna, ha másokra hagy minden munkát egy olyan rendezvény szervezésében, amelyen Charlie is részt vesz.

És három: képtelen volt kiverni a fejéből Ariana Nasbrót, meg azt, hogy az ittas vezetés ölte meg Johnt. Önkéntelenül is azon morfondírozott, mi lett volna, ha Ariana Nasbro szülei is elmennek egy ilyen szülői összejövetelre. Talán ez a túlspilázott gondoskodás megmentette volna a férje életét, és nem neki meg Charlie-nak kellett volna átélniük ezt a tragédiát.

Zecher visszatért a pódiumra, mindenkinek megköszönte, hogy eljött, majd berekesztette a megbeszélést. Wendy körülnézett, hátha megpillant néhány ismerős arcot, és rögtön el is szégyellte magát, amiért olyan keveset ismer fia osztálytársainak szülei közül. McWaidék természetesen nem jöttek el. Sem Jenna és Noel Wheeler. Jenna már azzal is nehéz helyzetbe hozta a családját, hogy a pedofilbotrány kirobbanásakor kiállt a volt férje mellett, de Haley McWaid meggyilkolása után gyakorlatilag tarthatatlanná vált a helyzetük.

A szülők megindultak a kijelölt feliratkozóhelyek felé. Wendy emlékezett rá, hogy Brenda Traynor, a PR-bizottság elnöke, jóban van Jenna Wheelerrel, ráadásul nagy pletykafészek hírében áll – nyerő kombináció. Wendy elindult az asztala felé.

– Szia, Brenda.

– Örülök, hogy látlak, Wendy. Jelentkezni szeretnél?

– Öö, persze. Arra gondoltam, talán tudnék segíteni.

– Nagyszerű! Ki más lenne alkalmasabb a rendezvény népszerűsítésére, mint egy közismert tévériporter?

– A közismert azért enyhe túlzás.

– Ugyan, szó sincs róla.

Wendy mosolyt erőltetett az arcára.

– Szóval, hol kell aláírnom?

Brenda a papírlapra mutatott.

– Minden kedden és csütörtökön megbeszélést tartunk. Vállalod, hogy helyszínt biztosítasz az egyik alkalommal?

– Persze.

Lehajtotta a fejét, és felírta a nevét a papírra.

– Szerintem Jenna Wheelert is bevehetnénk a csapatba – mondta közömbös hangon. – Mit gondolsz?

– Most csak viccelsz, ugye?

– Úgy tudom, van újságírói gyakorlata – blöffölt Wendy.

– Kit érdekel? Azok után, hogy ránk szabadította azt a szörnyeteget? Egyébként sem tartoznak már ide.

– Hogyhogy?

– Kint van az „Eladó” tábla a házukon – mondta Brenda sokat sejtetően.

– Ó.

– Amanda el sem jön a bulira. Sajnálom, nem az ő hibája, de akkor is ez a helyes döntés. Elrontaná mások hangulatát.

– És hová költöznek?

– Hát, azt hallottam, hogy Noel egy ohiói kórházban kapott állást. Columbusban, Cantonban vagy talán Clevelandben. Az a sok „C” Ohióban, sosem tudom megkülönböztetni őket. Vagy inkább Cincinnati? Az is „C”, bár az másmilyen, igaz?

– Igen. Már ki is költöztek?

– Nem, nem hinném. Oké, elárulom, amit Talia mondott. Ismered Talia Norwichot? Kedves nő. Allie-nek hívják a lányát. Kicsit túlsúlyos. Megvan? Na, mindegy. Szóval Talia mondta, hogy átmenetileg valamelyik szállodában laknak. Ha jól emlékszem, a Marriott Courtyardban béreltek szobát a költözésig.

Bingo!

Wendy arra gondolta, amit Jenna mondott Danről, hogy énjének egy részét elzárta előle. Hogyan is fogalmazott pontosan? Valami történt vele az egyetem alatt. Talán ideje ismét elbeszélgetnie Jenna Wheelerrel.

Elköszönt Brendától, aztán a kijárat felé vette az irányt, és sietett a találkozóra Phil Turnball-lal.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Phil egy viszonylag csendes helyen ült a sportbár hátsó részében. Viszonylag, mert a sportbárokat nem magánbeszélgetésekre és elmélkedésre találták ki. A bárszékeken nem gubbasztottak piros orrú, megroggyant vállú, önsajnálatba temetkező férfiak. Senki nem bámulja a félig üres poharát egy olyan helyen, ahol végtelen számú nagy képernyős televízió ontja magából a sporteseményeket.

A bár neve Zebraszerelem volt. Amikor az ember belépett, sült csirkeszárny és salsaszósz illata csapta meg, nem sörszag. Zajos hely volt. Céges softballcsapatok ünnepelték aznapi mérkőzésüket. A képernyőn éppen a Yankees meccse ment. Több fiatal nő is Jeter feliratú mezben feszített, és a kelleténél nagyobb lelkesedéssel éljenzett egy-egy ütés után – egyikük sem vette észre, hogy a párja ilyenkor mindig összerezzen.

Wendy beült a bokszba Phillel szemben, aki halványzöld golfinget viselt felül kigombolva. Őszes mellszőrzete kikandikált a nyíláson. Halványan elmosolyodott, és elnézett a távolba.

– A mi cégünknek is volt softballcsapata – mondta. – Évekkel ezelőtt. Amikor munkába álltam. Meccsek után mindig lementünk egy ehhez hasonló bárba. Sherry is velünk tartott. Mindig az a szexi softballmez volt rajta, tudja, olyan feszes, fehér háromnegyedes ujjal.

Wendy bólintott. Érezte Phil hangján, hogy már nem teljesen józan.

– Istenem, milyen gyönyörű volt.

Wendy várta, hogy folytassa. Legtöbbször bejött. Egy interjúban mindig az a legfontosabb, hogy ne a riporter töltse ki a csöndet. Eltelt néhány másodperc. Aztán még néhány. Oké, ennyit a csöndről. Néha noszogatni kell az interjúalanyt.

– Sherry még mindig gyönyörű – mondta Wendy.

– Igen. – A halvány mosoly ráfagyott Phil arcára. A söre elfogyott. Tekintete üveges, arca vörös volt a piálástól. – De már nem úgy néz rám, mint egykor. Ne értsen félre. Kiáll mellettem. Szeret. Mindig azt mondja és teszi, amit kell. De látom a szemén. Már nem tart igazi férfinak.

Wendy eltűnődött, mit mondhatna, ami őszintén vigasztalónak hangzik, de semmi nem jutott eszébe, ezért inkább a hallgatás mellett döntött.

– Iszik valamit? – kérdezte Phil.

– Igen.

– A Bud Light a kedvencem.

– Jól hangzik – felelte Wendy. – De nekem jó lesz egy szimpla Budweiser is.

– Kér egy kis nachost?

– Maga már evett?

– Nem.

Wendy bólintott, mert ő sem vacsorázott.

– Rendben, a nachos jó ötlet.

Phil odaintette a pincérnőt. A nő kivágott játékvezetőmezben volt, fekete-fehér csíkozása rímelt a bár nevére. A névtáblája szerint Arielnek hívták. Nyakában síp lógott, hogy teljes legyen a kép, szeme alatt pedig fekete festék. Wendy természetesen egyetlen bírót sem látott még fekete csíkkal a szeme alatt, csak játékosokat, de úgy ítélte meg, hogy ez az enyhe képzavar még belefér.

Leadták a rendelést.

– Eláruljak valamit? – kérdezte Phil a távozó pincérnő után nézve.

Wendy várakozóan pillantott rá.

– Egy ilyen bárban dolgoztam. Nem pont ugyanilyenben. Egy étteremláncban, ahol a bár középen van. Tudja, milyenek azok. A falakon mindig olyan dekorációk lógnak, amelyek a régi szép időket idézik.

Wendy bólintott.

– Ott ismerkedtem meg Sherryvel. A bárpult mögött dolgoztam. Az a fajta vidám felszolgáló volt, aki azonnal bemutatkozik, aztán megkérdezi, mit hozhat étvágygerjesztőnek.

– Azt hittem, maga gazdag családból származik.

Phil felkuncogott, és megdöntötte a kiürült Bud Lightot, hogy kiszívja belőle az utolsó cseppet. Wendy azon sem lepődött volna meg, ha megütögeti az üveg alját.

– A szüleimnek az volt az elmélete, hogy a munka nemesít. Miért nem tudott előbb jönni?

– A fiam iskolájában voltam.

– Miért?

– A ballagási bulit szervezik – felelte Wendy.

– A gyerekét felvették már valamelyik egyetemre?

– Igen.

– Hova?

Wendy hátradőlt.

– Miért akart találkozni velem, Phil?

– Ez túl személyes kérdés volt? Ne haragudjon.

– Csak szeretném, ha a lényegre térnénk. Későre jár.

– Elkalandoztak a gondolataim. Látom ezeket a kölyköket manapság, ahogy ugyanazzal a maszlaggal varázsolják el őket, mint minket. Tanulj szorgalmasan! Szerezz jó jegyeket! Készülj a felvételire! Sportolj, ha lehet! Az egyetemeken az jó pont. Vegyél részt minél több tanórán kívüli tevékenységben. Ha mindezt megteszed, talán sikerül bejutnod egy elitegyetemre. Mintha életünk első tizenhét éve egy folyamatos felvételi vizsga lenne.

Igaza van, gondolta Wendy. A kertvárosban a középiskolás évek minden pillanata az egyetemi felvételik és az elutasító levelek körül forog.

– És nézze meg a régi szobatársaimat – folytatta Phil egyre kásásabb hangon. – Princeton Egyetem. A krémek krémje. Kelvin fekete srác volt. Dan árva. Steve szegény, mint a templom egere. Farley-ék nyolcan voltak testvérek – a szülei katolikusok, az apja kétkezi munkás. Mindnyájunknak sikerült bejutni az elitegyetemre, de egyikünk sem lett boldog. A legboldogabb fickó, akit ismertem középiskolában, a Montclair State-re ment érettségi után, de másodévben kimaradt. Azóta is egy bárban pultos. És még mindig nem ismerek nála boldogabb embert.

A csinos fiatal pincérnő letette eléjük a söröket.

– A nachosra néhány percet várni kell.

– Semmi gond, szivi – mondta Phil mosolyogva. Kedves mosoly volt. Néhány évvel korábban talán viszonozták volna. Phil egy másodperccel hosszabb ideig felejtette a pincérnőn tekintetét, de úgy tűnt, a lány észre sem veszi. Amikor a felszolgáló eltűnt, Phil felemelte az üveget, és Wendyre nézett. Koccintottak, majd Wendy úgy döntött, elég a finomkodásból.

– Phil, mit mond magának az a kifejezés, hogy „sebhelyes arc”?

A férfi nagyon igyekezett, hogy ne áruljon el semmit. A homlokát ráncolta, hogy időt nyerjen; még azzal is megpróbálkozott, hogy visszakérdez:

– Tessék?

– Sebhelyes arc.

– Mi van vele?

– Mit mond ez magának?

– Semmit.

– Hazudik.

– Sebhelyes arc? – Kezével megmasszírozta az arcát. – Várjon csak, az egy film volt, igaz? Al Pacino játszott bene. – Borzalmas akcentust erőltetett magára, és így szólt: – „Üdvözölje a barátomat.”

Megpróbálta viccel elütni a dolgot.

– És ha azt mondom, hogy vadászat?

– Honnan szedi ezeket, Wendy?

– Kelvintől.

Csönd.

– Ma délután voltam nála.

Philnek sikerült meglepnie a válaszával.

– Igen, tudom.

– Honnan?

Turnball előrehajolt. A hátuk mögött felerősödött a lárma. Valaki azt kiabálta: „Gyerünk! Gyerünk!” Két Yankees-játékos sprintelt az ütés után. Egyiküknek sikerült célba érnie. A másikat próbálták megelőzni egy dobással, de még időben beért. Újabb örömujjongás a vendégektől.

– Nem értem, mit akar elérni – mondta Phil.

– Ezt meg hogy érti?

– Az a szegény lány meghalt. Dan is halott.

– És?

– És nincs tovább. Vége van, vagy nem?

Wendy nem válaszolt.

– Mit akar kideríteni?

– Phil, elsikkasztotta azt a pénzt?

– Mit számít ez?

– Megtette vagy nem?

– Ezt akarja bebizonyítani? Hogy ártatlan vagyok?

– Részben.

– Ne segítsen nekem, rendben? Az én érdekemben. A saját érdekében. Mindnyájunk érdekében. Felejtse el ezt az egészet.

Elfordította a fejét. Az üveg után nyúlt, a szájához emelte, és mohón ivott belőle. Wendy a férfira nézett. Egy pillanatra olyannak látta, amilyennek Sherry láthatta. Mintha csak egy üres héj volna. Valami – a fény, a szikra, akármi – kihunyt benne. Eszébe jutott, amit Papi mondott a munkájukat elveszítő férfiakról. Egyszer látott egy színdarabot, abban hangzott el, hogy a férfi, aki elveszíti az állását, nem tud emelt fővel járni, és képtelen a gyerekei szemébe nézni.

– Kérem, hagyja ezt az egészet – ismételte Phil sürgetően.

– Nem akarja tudni az igazságot?

A férfi nekiállt lehántani a címkét az üvegről. Olyan műgonddal csinálta, mint valami kézműves, aki márvánnyal dolgozik.

– Maga azt hiszi, bántanak bennünket – mondta halkan. – Pedig nem. Ez, ez még csak a kezdet. Ha ennyiben hagyjuk, elül. De ha tovább feszegetjük, ha maga tovább feszegeti, akkor csak rosszabb, sokkal rosszabb lesz.

A címke lejött az üveg oldaláról, és a padlóra hullt. Phil egykedvűen nézett utána.

– Phil?

A férfi felemelte a tekintetét.

– Nem értem, miről beszél.

– Figyeljen rám, Wendy. Nem viccelek. Ez csak rosszabb lesz.

– Ki miatt lesz rosszabb?

– Nem számít.

– Hogy a pokolba ne számítana?

A fiatal pincérnő megjelent a hatalmas adag nachosszal. Lerakta az asztalra, aztán feléjük fordult:

– Hozhatok még valamit?

Mindketten nemet intettek a fejükkel. A lány sarkon fordult, és elment. Wendy áthajolt az asztalon.

– Ki csinálja ezt, Phil?

– Maga nem ért semmit.

– Mit nem értek? Nem szeretném, ha Haley gyilkosa megúszná.

Turnball megrázta a fejét.

– Azt Dan tette.

– Biztos benne?

– Igen. – Phil a szemébe nézett. – Bíznia kell bennem. Hagyja abba, és véget ér.

Wendy nem válaszolt.

– Wendy?

– Mondja el, miről van szó. Senkinek nem beszélek róla. Ígérem. Kettőnk között marad.

– Felejtse el.

– Legalább annyit áruljon el, ki áll mögötte.

Phil megrázta a fejét.

– Nem tudom.

– Hogyhogy nem tudja? – hőköl hátra Wendy döbbenten.

Phil két húszdollárost dobott az asztalra, és fel akart állni.

– Hová megy?

– Haza.

– Ilyen állapotban nem vezethet.

– Jól vagyok.

– Nem, Phil, nincs jól.

– Mi az? – kiáltotta a férfi váratlanul. – Hirtelen ennyire aggódik miattam?

Kitört belőle a zokogás. Egy átlagos bárban néhányan kíváncsian feléjük fordultak volna, de itt észre sem vették a televíziók és meccsek miatt.

– Mi a fene folyik itt? – kérdezte Wendy.

– Felejtse el. Nem hallja, amit mondok? Nemcsak miattam, hanem a saját érdekében is.

– Az én érdekemben?

– Bajba sodorja saját magát. És a fiát is.

Wendy keményen megszorította a férfi karját.

– Phil?

Turnball fel akart állni, de az alkohol elgyengítette.

– Megfenyegette a fiamat.

– Csak visszakapta – felelte. – Maga meg az én gyerekeimet sodorja veszélybe.

Wendy elengedte a karját.

– Ezt meg hogy érti?

A férfi megrázta a fejét.

– Ne foglalkozzon vele, érti? Hagyjon minket békén. Ne próbáljon kapcsolatba lépni Farley-val és Steve-vel, úgysem állnak szóba magával. Hagyja békén Kelvint. Ennek már semmi értelme. Vége. Dan halott. És ha tovább folytatja a vizsgálódást, még több ember fog meghalni.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Próbált még több információt kiszedni Philből, de a férfi megmakacsolta magát. Végül Wendynek legalább arra sikerült rávennie, hogy ne üljön autóba, és inkább hazafuvarozta. Amikor éjfél körül végre hazakeveredett, Papi és Charlie még a tévé előtt ültek.

– Ideje lefeküdni – mondta.

Papi felnyögött.

– Kééérlek, nagyon szeretném végignézni.

– Jaj, de vicces.

Papi vállat vont.

– Tudok ennél jobbat is, de most késő van.

– Charlie?

A fia egy pillanatra sem vette le a szemét a képernyőről.

– Szerintem vicces volt.

Nagyszerű, kész kabaré, gondolta Wendy.

– Ágyba.

– Tudod, mi ez a film?

Wendy a képernyőre pillantott.

– Ha nem tévedek, akkor a Kalandférgek.

– Pontosan – bólintott Papi. – Márpedig a mi családunkban nem szokás félbehagyni a Kalandférgeket. Tiszteletlenség lenne.

Wendy belátta, hogy igaza van, ráadásul ő is imádta a filmet. Így hát leült a tévé elé, és egy időre próbált megfeledkezni mindenféle halott lányokról, pedofilokról, princetoni szobatársakról és a fiát ért fenyegetésekről. Az utolsóról azonban, bármennyire önzően is hangzik, nem sikerült. Phil Turnball nem tűnt különösebben ijedős figurának, valami mégis arra késztette, hogy ezt mondja.

Talán igaza van, morfondírozott Wendy. Az ő sztorija Dan Mercerről és talán Haley McWaidről szólt. Márpedig az a történet véget ért. Visszakapta a munkáját. Összességében még jól is jött ki belőle – a riporter, aki nemcsak egy pedofilt, hanem egyben egy gyilkost leplezett le. Talán ezt a vonalat kellene követnie. Együttműködni a rendőrséggel, hátha előkerülnek újabb áldozatok.

A kanapén terpeszkedő Charlie-ra pillantott. Hangosan felnevetett a Neil Patrick Harrist alakító Neil Patrick Harris egyik megjegyzésén. Imádta a nevetését. Melyik szülő nincs így a saját gyerekeivel? Nézte még néhány másodpercig, aztán eszébe jutott Ted és Marcia McWaid, akik soha többé nem fogják hallani Haley nevetését.

Amikor reggel megszólalt az ébresztőóra – úgy érezte, alig néhány perccel azután, hogy lefeküdt –, Wendy kikászálódott az ágyból. Átkiáltott Charlie-nak. Nem érkezett válasz. Ismét a nevét kiáltotta. Semmi.

Felugrott.

– Charlie!

Még mindig semmi válasz.

Érezte, hogy eluralkodik rajta a pánik, alig kapott levegőt.

– Charlie!

Végigrohant a folyosón, szíve vadul zakatolt a mellkasában. Befordult a sarkon, és kopogtatás nélkül feltépte az ajtót.

Charlie természetesen az ágyában feküdt, mozdulatlanul, fejére húzott takaróval.

– Charlie!

– Hagyjál – nyögte.

– Ébresztő!

– Nem alhatnék még egy kicsit?

– Este figyelmeztettelek. Felkelni.

– Az első óra egészségnevelés. Nem hagyhatnám ki? Kérlek!

– Fel-kel-ni!

– Egészségnevelés – ismételte Charlie. – A szexről beszélnek nekünk, tudatlan, befolyásolható tinédzsereknek. Csak még kanosabbak leszünk tőle. Komolyan azt gondolom, hogy a mentális egészségem érdekében jobban tenném, ha itthon maradnék.

Wendy alig tudta elrejteni a mosolyát.

– Elég a mellébeszélésből. Ki az ágyból!

– Csak még öt percig hadd feküdjek! Kérlek!

Wendy felsóhajtott.

– Oké, öt perc. De egy másodperccel sem több.

Másfél órával később, amikor az egészségnevelés óra véget ért, kitette az iskola előtt. Kit érdekel? Hiszen végzős, és már felvették az egyetemre. Igazán megérdemel egy kis lazítást, gondolta.

Amikor hazaért, megnézte az e-mailjeit. Kapott egy levelet Lawrence Cherstontól, a Princeton Facebook-oldalának kezelőjétől. Azt írta, „boldogan” áll rendelkezésére a „létező legkorábbi” időpontban. A címe: Princeton, New Jersey. Wendy felhívta, és megkérdezte, délután háromkor alkalmas lenne-e neki. Lawrence Cherston ismét azt felelte, hogy „boldogan” áll rendelkezésére.

Miután lerakta, Wendynek eszébe jutott, hogy megnézi a Sharon Hait néven létrehozott hamis Facebook-profilját. Persze bármitől ijedt is meg ennyire Phil, annak semmi köze az ügy Kirby Sennett-tel összefüggő vonalához. Nem mintha bármi máshoz köze lenne.

Akárhogy is, abból nem lehet baj, ha benéz a Facebookra. Bejelentkezett, és elégedetten nyugtázta, hogy Kirby Sennett visszaigazolta. Oké, rendben. És most? Kirby már küldött is neki egy meghívót valami Red Bull-partira. A linkre kattintott. A képen Kirby állt mosolyogva, kezében egy doboz Red Bull-lal.

Alatta a cím és az időpont, meg egy rövid üzenet Kirbytől.

„Szia, Sharon, örülnék, ha eljönnél!”

Ennyit a gyászról. Eltűnődött, vajon mi lehet az a Red Bull-parti. Valószínűleg egy buli, ahol a Red Bull nevű energiaital a fő attrakció, esetleg valami erősebbel megspékelve, de majd megkérdezi Charlie-t.

És most? Kezdjen el összehaverkodni vele, hátha ki tud szedni belőle valamit? Nem. Az túl bizarr lenne. Egy dolog kamasz lánynak kiadnia magát, hogy lépre csaljon egy perverz pedofilt, és megint más a fia egyik osztálytársával tizenévesként flörtölni.

És akkor?

Fogalmam sincs, gondolta Wendy.

Megcsörrent a telefon. Rápillantott a kijelzőjére. A munkahelyéről hívták, az NTC épületéből.

– Halló?

– Wendy Tynes? – Női hang szólt bele.

– Igen.

– A humánerőforrás– és jogi osztályról telefonálok. Szeretnénk, ha ma, pontosan déli tizenkettőkor be tudna jönni.

– Milyen ügyben?

– A hatodik emeleten vagyunk. Mr. Frederick Montague irodájában. Pontban tizenkettőkor. Kérem, iparkodjon.

Wendy a homlokát ráncolta.

– Tényleg azt mondta, hogy „iparkodjak”?

Klikk.

Ez meg a mi a pokol lehet? És hol találtak olyan élő embert, aki az „iparkodni” szót használja? Hátradőlt. Valószínűleg semmi különös. Biztos csak ki kell töltenie néhány nyomtatványt most, hogy visszavették. Csak azt nem érti, miért kell a HR-nek mindig ilyen átkozottul hivatalosnak lennie.

A következő lépésen gondolkodott. Előző este megtudta, hogy Jenna Wheeler az egyik közeli Marriott hotelbe költözött. Ideje fölcsatolni a riportersisakot, és kideríteni, melyikben is lakik. Rákeresett a neten. A három legközelebbi Marriott Courtyard Secaucusban, Paramusban és Mahwahban van. Először a secaucusit tárcsázta.

– Beszélhetnék Wheelerékkel?

Remélte, hogy nem álnéven jelentkeztek be.

A telefonközpontos megkérte, hogy betűzze le a nevet. Wendy megtette.

– Sajnos nincs ilyen nevű vendégünk.

Lerakta, és már hívta is a paramusi szállodát. Megint Wheeleréket kérte. Három másodperccel később az operátor így szólt:

– Kérem, tartsa a vonalat, amíg kapcsolom.

Bingo!

A telefont a harmadik csörgés után felvették. Jenna Wheeler szólt bele:

– Halló?

Wendy lerakta, és már indult is a kocsihoz. A paramusi Marriott Courtyard alig tíz percre volt tőlük. Jobb ezt személyesen. Amikor Wendy már csak néhány kilométerre volt a szállodától, ismét felhívta a szobát.

Jenna hangja ezúttal jóval bizonytalanabb volt.

– Halló?

– Itt Wendy Tynes.

– Mit akar?

– Találkozni.

– Én nem akarok magával találkozni.

– Nem akarok rosszat a családjának, Jenna.

– Akkor hagyjon minket békén.

Wendy befordult a Courtyard parkolójába.

– Nem tehetem.

– Nincs mit mondanom.

Talált egy üres helyet, bekanyarodott, és leállította a motort.

– Kár. Jöjjön le. Az előcsarnokban várom. Addig nem megyek el, amíg nem beszéltünk.

Wendy lerakta. A Paramus Marriott Courtyard a 17-es út és a Garden State Parkway kereszteződésénél állt. A szobák egy része a P. C. Richards elektronikai szaküzletre, a többi pedig a Syms ablaktalan raktárépületére nézett, amelyen ez a hivalkodó szlogen állt: A MŰVELT VÁSÁRLÓ A LEGJOBB VÁSÁRLÓ.

Nem az a kimondottan kellemes nyaralóhely.

Wendy belépett a szállodába. Az előcsarnok bézsszínű falai és halványzöld padlószőnyege azt sugallta, hogy tiszta, rendes helyen jár az ember, de ne számítson semmi különlegesre. A dohányzóasztalokon a USA Today példányai hevertek. Wendy rápillantott a címlapra, aztán megnézte az olvasói véleményeket.

Öt perccel később megjelent Jenna. Egy számmal nagyobb pulóver volt rajta. A haja lófarokban összefonva, ami csak még jobban kiemelte erős arccsontját.

– Kárörvendeni jött? – kérdezte Jenna.

– Igen, Jenna, pontosan ezért vagyok itt. Ültem ma reggel otthon, arra a halott lányra gondoltam az erdőben, és egyszer csak azt mondtam magamnak: „Támadt egy remek ötletem. Ez lenne a hab a tortán! Nosza, kárörvendjünk egy kicsit!” Ezért vagyok most itt. Hazafelé pedig megrugdosok néhány kiskutyát.

Jenna leült.

– Ne haragudjon. Ez tényleg kicsit erős volt.

Wendynek bevillant az előző este, a ballagási buli szervezése, és arra gondolt, hogy Wheeleréknek is ott lett volna a helye, és valószínűleg ők is azt kívánták, bárcsak részt vehetnének rajta.

– Én is sajnálom. Képzelem, milyen nehéz lehet.

Jenna vállat vont.

– Mindig, amikor elmerülnék az önsajnálatban, Ted és Marcia jut eszembe. Ha érti, mire gondolok.

– Értem.

Csönd.

– Hallottam, hogy költöznek – mondta Wendy.

– Kitől hallotta?

– Ez egy kis város.

Jenna örömtelenül elmosolyodott.

– Melyik nem az? Igen, költözünk. Noel lesz a szívsebészeti osztály vezetője a Cincinnati Memorial Kórházban.

– Ez gyorsan ment.

– Nagyon keresett szakember. De igazság szerint már hónapok óta tervezgetjük.

– Amióta védelmébe vette Dant?

Jenna ismét megpróbált elmosolyodni.

– Fogalmazzunk úgy, hogy az ügy nem segítette a beilleszkedésünket a közösségbe – mondta. – Szerettük volna kihúzni a tanév végéig, hogy Amanda együtt ballaghasson az osztálytársaival. De úgy tűnik, máshogy van megírva.

– Sajnálom.

– Már mondtam: Ted és Marcia. A mi ügyünk nem is olyan nagy dolog.

Wendy nem ellenkezett.

– Szóval mit keres itt, Wendy?

– Maga a védelmébe vette Dant.

– Így van.

– Úgy értem, kezdettől fogva. Amikor a műsor először adásba került. Annyira biztosnak tűnt az ártatlanságában. És amikor utoljára beszéltünk, akkor is azt mondta, hogy tönkretettem egy ártatlan embert.

– És most mit akar? Hogy ismerjem be a hibámat? Tévedtem, magának volt igaza?

– Így van?

– Mi van így?

– Tényleg tévedett?

Jenna rámeredt.

– Miről beszél, Wendy?

– Tényleg azt gondolja, hogy Dan ölte meg Haley-t?

Csönd telepedett az előcsarnokra. Jenna kinyitotta a száját, mint aki mondani akar valamit, aztán inkább megrázta a fejét.

– Mindegy, hogy én mit gondolok. Maga szerint ártatlan?

Wendy nem tudta, hogyan válaszoljon erre a kérdésre.

– Szerintem még mindig vannak hiányzó láncszemek.

– Úgymint?

– Azért vagyok itt, hogy kiderítsem.

Jenna úgy nézett rá, mint aki várja a folytatást. Most Wendy kapta el a tekintetét. Jenna őszintébb választ érdemelne, gondolta. Egészen mostanáig riporterként kezelte ezt az egész ügyet. De talán nem csak ezért van itt. Talán ideje tiszta vizet önteni a pohárba, és hangosan kimondani.

– Be kell vallanom valamit.

Jenna bólintott.

– A munkám során szem előtt tartom, hogy a tényekre hagyatkozzam, ne a megérzéseimre. Mert a megérzéseim sokszor megcsalnak. Érti, mire gondolok?

– Jobban, mint gondolná.

Könnyek csillogtak Jenna szemében. Wendy érezte, hogy az övében is.

– Tudom, hogy Dannek én állítottam csapdát. Megpróbált az interneten elcsábítani egy tizenhárom évesnek hitt lányt. Elment a megbeszélt találkozóra. A házában és a számítógépén megtaláltuk azt a rengeteg szennyet. Még a munkája is… rengeteg pedofil dolgozik tinédzserekkel, mintha segítene nekik. Minden egybevágott. A megérzéseim mégis azt súgták, hogy valami nem stimmel.

– Pedig meglehetősen biztosnak tűnt a dolgában, amikor találkoztunk.

– Talán túlságosan is. Nem gondolja?

Jenna ezen eltűnődött, és halvány mosoly jelent meg az ajkán.

– Akárcsak én, ha jobban belegondolok. Mindketten nagyon biztosak voltunk az igazunkban. Egyikünk nyilván tévedett. De most már azt gondolom, hogy senki sem lehet biztos egy másik emberben. Közhely, de néha nem árt, ha eszünkbe juttatják. Emlékszik, amit Dan titokzatos viselkedéséről mondtam?

– Igen.

– Talán igaza volt a miérttel kapcsolatban. Valamit titkolt előlem. De mindnyájan így vagyunk ezzel, nem igaz? Senkit nem ismerhetünk meg maradéktalanul.

– Szóval egész idő alatt tévedett.

Jenna az ajkába harapott.

– Visszatekintve mindig azt gondoltam, hogy a titkolózása valamiképpen azzal függ össze, hogy árva. A klasszikus bizalomhiány. Úgy gondoltam, végül ezért távolodtunk el egymástól. De most már nem vagyok biztos benne, talán…

– Talán mi?

Könnycsepp gördült végig Jenna arcán.

– Talán nem csak erről van szó. Talán történt vele valami szörnyűség, és azt titkolta. A benne rejlő sötétséget.

Jenna felállt, és az előcsarnok másik végében álló kávéskannához lépett. Fogott egy műanyag poharat, és megtöltötte kávéval. Wendy felállt, és utánament. Ő is töltött magának. Mire visszaültek a helyükre, a meghitt hangulat mintha tovaszállt volna. Wendy nem bánta. Ennyit a megérzésekről. Ideje visszatérni a tényekhez.

– Amikor legutóbb találkoztunk, mondott valamit a Princetonról. Hogy ott történhetett valami Dannel.

– Igen, és?

– Szeretnék utánanézni.

Jenna zavartan pillantott rá.

– Gondolja, hogy a Princetonnak bármi köze lehet ehhez?

Wendy nem akart jobban belemenni.

– Csak a végére akarok járni.

– Nem értem. Mi köze lehet az egyetemi éveinek bármihez is?

– Lehet, hogy semmi, de akkor is tudni akarom.

– Miért?

– Kérem, bízzon bennem, Jenna. Maga hozta fel legutóbb. Maga mondta, hogy történt vele valami az egyetemen. Tudni akarom, micsoda.

Jenna néhány másodpercig nem válaszolt.

– Nem is tudom – szólalt meg végül. – Erről soha nem beszélt. Egyetlen árva szót sem. Ezért említettem magának a múltkor.

– És van valami elképzelése, hogy mi történhetett?

– Nem igazán. Sosem állt össze a kép.

– Azért elárulná, miről van szó?

– Ugyan, mit számít ez már?

– Kérem.

Jenna a szájához emelte a kávéspoharat, megfújta, majd aprót kortyolt belőle.

– Amikor járni kezdtünk, minden második szombaton eltűnt. Nem akarok rébuszokban beszélni, de valóban így történt. Fogta magát, és elment, sosem mondta, hogy hová.

– Gondolom, megkérdezte, nem?

– Dehogynem. Rögtön az elején elmagyarázta, hogy erre igényt tart, ez az ő szabadideje. Azt mondta, nincs miért aggódnom, de értsem meg, hogy ezt meg kell tennie.

Jenna elhallgatott.

– És maga mit gondolt?

– Szerelmes voltam – felelte Jenna. – Szóval eleinte mentséget próbáltam találni neki. Vannak, akik golfozni járnak, mondtam magamban. Mások bowlingoznak vagy kocsmáznak a haverokkal. Dannek joga van azt csinálni, amit szeretne. Minden más szempontból annyira figyelmes volt, hogy nem bolygattam a témát. Egyszerűen ráhagytam.

Nyílt a szálloda bejárati ajtaja. Öttagú család lépett be, és célba vették a recepciós pultot. A családfő lediktálta a nevét, és átnyújtotta a hitelkártyáját.

– Azt mondta, „eleinte” – jegyezte meg Wendy.

– Igen. De ez az eleinte elég sokáig tartott. Már legalább egy éve házasok lehettünk, amikor elkezdtem faggatni. Dan azt mondta, ne aggódjak, nem nagy dolog. De akkor már nem tudott olyan könnyen leszerelni. Furdalt a kíváncsiság. Így hát egy szombaton követtem.

A hangja elhalkult, és halvány mosoly jelent meg az ajkán.

– Mi az?

– Soha senkinek nem beszéltem erről. Még Dannek sem.

Wendy hátradőlt, nem akarta sürgetni. Kortyolt egyet a kávéjából, és igyekezett minél kevésbé fenyegetőnek tűnni.

– Igazából nem nagy sztori. Követtem nagyjából egy-másfél órán keresztül. A princetoni kijáratnál lehajtott az autópályáról. Megállt a városban. Bement egy kávéházba. Olyan ostobának éreztem magamat, amiért követem. Magában ült körülbelül tíz percig. Vártam, mikor bukkan fel a másik nő. Mondjuk egy szexi, sötét hajú, szemüveges egyetemi tanárnő. De senki nem bukkant fel. Dan megitta a kávéját, és kilépett a kávéházból. Elindult gyalog. Annyira bizarrnak tűnt az egész szituáció. Elvégre szerelmes voltam belé. El sem hinné, mennyire. De zavart, hogy van benne valami, amit nem tudok elérni. Ezért lopakodtam utána, vigyázva, nehogy meglásson; ugyanakkor féltem, hogy mindjárt fény derül az igazságra.

Jenna ismét az ajkához emelte a poharat.

– És hová ment?

– Két háztömbbel odébb állt egy bűbájos, viktoriánus stílusú ház. Az egyetem területén belül. Bekopogott az ajtón, és belépett. Egy órával később távozott. Visszasétált a városba, beült az autójába, és hazament.

A szálloda recepciósa közölte a családdal, hogy délután négy előtt nem foglalhatják el a szobát. Az apa alkudozni próbált, hátha sikerül kicsikarnia egy korábbi időpontot. A recepciós azonban hajthatatlan volt.

– És kinek a háza volt?

– Ez a legfurcsább az egészben. Az egyetem dékánja lakott ott. A neve Stephen Slotnick. Elvált, a két gyerekével élt abban a házban.

– És Dan miért látogatta meg?

– Fogalmam sincs. Soha nem kérdeztem. Többé nem hoztam fel a témát. Nincs viszonya, innentől nem az én dolgom. Ez az ő titka. Úgy gondoltam, ha el akarja mondani, majd megteszi.

– És nem akarta?

– Soha.

Mindketten ittak egy kis kávét, közben a saját gondolataikba merültek.

– Nincs miért bűntudatot éreznie – mondta Jenna.

– Nem erről van szó.

– Dan halott. Egyikünk sem hitt a túlvilágban. Aki halott, az meghalt. Dant nem érdekelné, hogy rehabilitálják-e vagy sem.

– Nem is az a célom.

– Akkor micsoda?

– Bár tudnám! Azt hiszem, csak szeretnék választ kapni a kérdéseimre.

– Néha a legkézenfekvőbb válasz a helyes. Talán Dan mégis olyan, amilyennek az emberek gondolják.

– Talán, de ez még nem adja meg a választ a legfontosabb kérdésre.

– Vagyis?

– Hogy miért kereste fel időről időre egykori alma materének dékánját.

– Elképzelésem sincs.

– Nem is kíváncsi rá?

Jenna elgondolkodott.

– Tényleg ki akarja deríteni?

– Igen.

– Én nem akartam. Tönkretehette volna a házasságunkat.

– Talán.

– De az is lehet, hogy nem történt volna semmi.

– Ez a valószínűbb – bólintott Wendy.

– Szerintem Dan ölte meg azt a lányt.

Wendy nem válaszolt. Várta, hogy Jenna folytassa, de nem tette. Kimerülten hátradőlt.

Néhány másodperc elteltével Wendy így szólt:

– Feltehetően igaza van.

– De akkor is ki akarja deríteni, mit keresett a dékánnál?

– Igen.

Jenna bólintott.

– Ha sikerül, elárulja nekem is?

– Igen.

HARMINCADIK FEJEZET

Wendy kiszállt a liftből, és elindult Vic irodája felé. Útközben elhaladt Michele Feisler – a fiatal riporter – íróasztala mellett. Kis fülkéje ki volt tapétázva Walter Cronkite, Edward R. Murrow és Peter Jennings fotóival. Wendy az égre emelte a tekintetét.

– Szia, Michele.

Michele buzgón verte a billentyűzetet. Tessék-lássék intett, de nem nézett föl. Wendy a válla fölött a képernyőre sandított. A Twitter volt nyitva, Michele buzgón twittelt. Valaki azt írta neki: „Fantasztikus volt a frizurád a tegnap esti műsorban!” Michele kitwittelte a rajongóinak a következő kommentárral: „Új hajlakkot használok – hamarosan jönnek a részletek. Maradjatok velünk!”

Edward R. Murrow büszke lenne rá.

– Hogy van a fickó, akinek ellőtték mindkét térdét? – kérdezte Wendy.

– Igen, az egy neked való sztori – felelte Michele.

– Ezt meg hogy érted?

– Úgy tűnik, ő is valami perverz. – Egy pillanatra levette a tekintetét a számítógépről, és Wendyre nézett. – Az a te szakterületed.

Jó, ha az embernek van szakterülete, gondolta Wendy.

– Hogyhogy perverz?

– Te tudod. Te vagy a cég szexfelelőse, nem?

– Kifejtenéd?

– Bocs, most nem érek rá – vágta rá Michele, és folytatta a gépelést. – Dolgom van.

Wendynek önkéntelenül is eszébe jutott Clark megjegyzése: Michele-nek valóban óriási feje van, különösen nyeszlett alkatához képest. Mint egy héliummal töltött lufi a zsineg végén. Úgy nézett ki, mintha a nyaka bármelyik pillanatban összerogyhatna a súly alatt.

Wendy az órájára pillantott. Három perc múlva tizenkettő. Vic irodájához sietett.

– Helló, Mavis – üdvözölte Vic titkárnőjét.

A nő éppen csak rápillantott.

– Segíthetek valamiben, Mrs. Tynes?

Még soha nem szólította így. Lehet, hogy valaki leküldött egy direktívát a kirúgása után, hogy mostantól hivatalosabban viselkedjenek vele?

– Beszélni szeretnék Vickel.

– Mr. Garrett jelenleg házon kívül van. – Mavis rendszerint barátságos hangja jéghidegen csengett.

– Megmondaná neki, hogy felmentem a hatodikra? Hamarosan visszajövök.

– Átadom neki az üzenetet.

Kiment a lifthez. Talán csak a képzelete játszott vele, de furcsa feszültséget érzett a levegőben.

Wendy az évek során rengeteg időt töltött az épületben, de a hatodik emeleten még soha nem járt. Vakítóan fehér irodába jutott, egy igazi kubista csodába, amelynek sarkában apró szökőkút csörgedezett. Az egyik falat fekete-fehér, örvénylő vonalak borították. A másik fal üresen tátongott. Az örvény pont szemben volt vele, és nagyon zavarta. Az asztal túloldalán három öltönyös illető ült. Két férfi és egy nő – három egy ellen. Az egyik férfi fekete volt. A nő ázsiai. A politikai korrektség, gondolta fanyarul, bár aki középen ült, és a beszélgetést vezette, fehér bőrű volt.

– Köszönöm, hogy eljött – mondta a férfi. Korábban bemutatkozott, jobban mondva bemutatta mindhármukat, de Wendy nem figyelt oda a nevekre.

– Ez természetes.

Wendy figyelmét nem kerülte el, hogy az ő széke legalább öt centivel alacsonyabb, mint a többieké. Klasszikus – de elég amatőr – módja a megfélemlítésnek. Wendy összefonta a karját, és még lejjebb csúszott ültében. Hadd higgyék, hogy ők vannak felül.

– Szóval mit tehetek önökért? – kérdezte Wendy elébe vágva a dolgoknak.

A fehér férfi az ázsiai nőre pillantott, mire az elővett néhány papírlapot, és Wendy elé csúsztatta az asztal üveglapján.

– Ez az ön aláírása?

Wendy rápillantott. A munkaszerződése volt az.

– Úgy tűnik.

– Az ön aláírása vagy sem?

– Igen, az enyém.

– És természetesen elolvasta ezt a dokumentumot.

– Gondolom.

– Szeretném, ha nem csak gondolná…

Wendy egy kézmozdulattal félbeszakította.

– Elolvastam. Elárulná, mi a probléma?

– Szeretném, ha elolvasná a tizenhetes pontot a harmadik oldalon.

– Oké. – Lapozni kezdett.

– A munkahelyi romantikus és/vagy szexuális kapcsolatok szigorú szabályozásáról szól.

Wendy erre felkapta a fejét.

– És mi van vele?

– Elolvasta?

– Igen.

– És meg is értette?

– Igen.

– Nos – mondta a fehér pasas. – Tudomásunkra jutott, hogy ön megszegte ezt a szabályt, Mrs. Tynes.

– Nem, dehogy. Biztosíthatom róla, hogy nem.

A férfi hátradőlt, keresztbe tette a karját, és igyekezett nagyon szigorúan nézni.

– Ismer egy Victor Garrett nevű férfit?

– Vicet? Persze, ő a hírigazgató.

– Létesített vele valaha szexuális kapcsolatot?

– Vickel? Most viccel?

– Ez igen vagy nem?

– Nem, méghozzá csupa nagybetűvel. Miért nem hívják ide, és kérdezik meg tőle személyesen?

A három öltönyös összenézett.

– Ez is felmerült.

– Nem értem. Honnan veszik, hogy Vic és én… – Igyekezett leplezni az arcára kiülő undort.

– Ilyen információ birtokába jutottunk.

– Kitől?

Nem válaszoltak azonnal – de Wendy hirtelen rájött. Hiszen Phil Turnball figyelmeztette, nem?

– Nem áll módunkban elárulni – felelte a fehér fickó.

– Nagy kár, mert ez nagyon komoly vád. Ha nem tudják bizonyítani, akkor rágalmazásnak minősül.

A fekete pasas az ázsiai nőre pillantott. Az ázsiai nő a fehér férfira. A fehér fickó a feketére. Wendy széttárta a karját.

– Maguk ezt gyakorolják?

Összedugták a fejüket, és sugdolózni kezdtek, mint szenátorok a meghallgatáson. Wendy várt. Amikor befejezték, az ázsiai nő elővett egy mappát, és Wendy elé csúsztatta.

– Talán jobb lenne, ha ezt elolvasná.

Wendy kinyitotta a mappát. Egy blog szövegének kinyomtatott változata volt. Érezte, hogy forrni kezd benne a düh.

Az NTC-nél dolgozom. Nem árulhatom el a nevemet, mert kirúgnának. De borzalmas, amit Wendy Tynes művel. Tehetségtelen primadonna, aki a régi, jól bevált módon halad előre a ranglétrán: lefekszik fűvel-fával, csak hogy jobb pozícióba kerüljön. Jelenleg a főnökünkkel, Vic Garrett-tel kefél. És azt hiszi, ezért bármit megengedhet magának. A múlt héten kirúgták szakmai alkalmatlanság miatt, de most visszavették, mert Vic félt, hogy bepereli zaklatás miatt. Wendy teljesen szét van műtve, nemcsak a csöcse, hanem az orra, a szeme…

És így tovább. Wendynek ismét eszébe jutott Phil figyelmeztetése. Emlékezett, hogy ezek a vírusterroristák ugyanezt művelték Farley Parksszal, Steve Micianóval – és most vele is. Kezdtek tudatosulni benne a következmények: a karrierje, a megélhetése, a fia egyetemi tandíja. A pletykák mindig érzéketlenek maradnak a tényekre. A vádak a közvélemény szemében egyet jelentenek az ítélettel. Mindenki bűnös, amíg nem bizonyítja ártatlanságát.

Mintha Dan Mercer is valami ilyesmiről magyarázott volna.

A fehér pacák végül megköszörülte a torkát.

– Nos?

Wendy minden vagányságát összeszedve közelebb dugta a mellét.

– Igazi. Nyugodtan fogja meg.

– Ez nem vicces.

– Nem is nevetek. Azt akarom bebizonyítani, hogy ez mind hazugság. Rajta. Markoljon csak rá.

A férfi felhorkant, és a mappa felé intett.

– Vessen egy pillantást a kommentekre is. A második oldalon vannak.

Wendy próbálta megőrizni magabiztosságát, de úgy érezte, mintha az egész világ megbillent volna körülötte. Megfordította a lapot, és átfutotta az első néhány kommentet.

Komment: Együtt dolgoztam vele a legutóbbi munkahelyén, és teljesen egyetértek. Ott is ugyanez történt. A főnökünknek családja volt, végül kirúgták miatta, és elvált. Büdös kurva.

Komment: Legalább két egyetemi oktatóval is lefeküdt, az egyikkel már a terhessége alatt. Tönkretette a professzor házasságát.

Wendy arca égni kezdett. John felesége volt, amikor az előző munkahelyén dolgozott. Éppen az utolsó heteit töltötte ott a férje halálakor. Ez az arcátlan hazugság az összes többinél jobban feldühítette. Gusztustalan volt és alattomos.

– Nos? – kérdezte ismét a fehér fickó.

– Ez… ez szemenszedett hazugság – felelte Wendy összeszorított fogakkal.

– Tele van velük az internet. Ezeket a blogokat elküldték a szponzorainknak. Azzal fenyegetőznek, hogy visszavonják a reklámokat.

– Egy szó sem igaz belőlük.

– Továbbá szeretnénk, ha aláírná a szabadságolási papírokat.

– Miféle szabadságolás?

– Mr. Garrett a főnöke. Nem szeretnénk, ha beperelné szexuális zaklatásért.

– Most viccel? – kérdezte Wendy.

A férfi a mappára mutatott.

– Az egyik blogban említést tesznek róla, hogy korábban beperelte az egyik feljebbvalóját szexuális zaklatásért. Mi a garancia arra, hogy nem fogja újra megtenni?

Wendy vérben forgó szemmel meredt rá. Keze ökölbe szorult, és minden önuralmára szüksége volt, hogy ne kezdjen artikulálatlan ordításba.

– Mr. … ne haragudjon, elfelejtettem a nevét…

– Montague.

– Mr. Montague. – Mély lélegzetet vett. – Szeretném, ha jól figyelne arra, amit most mondok. Azt akarom, hogy tökéletesen megértsen. – Wendy felemelte a mappát. – Ez mind hazugság. Érti? Kitaláció. Hogy bepereltem a régi munkaadómat? Nem igaz. Hogy lefeküdtem valamelyik főnökömmel vagy egyetemi tanárommal? Hazugság. Hogy a terhességem alatt a férjemen kívül bárki mással szexuális kapcsolatot létesítettem? Vagy hogy plasztikai műtéteket hajtottak végre rajtam? Ez mind, az első szótól az utolsóig, szemenszedett hazugság! Nem túlzás. Nem félreértelmezés. Hazugság. Érti, amit mondok?

Montague megköszörülte a torkát.

– Megértjük az álláspontját.

– Bárki létrehozhat egy blogot, és bárkit bemocskolhat – folytatta Wendy. – Hát nem érti? Valaki így akar lejáratni. Nézze meg a dátumot azon a blogon, az isten szerelmére! Tegnap rakták fel a posztot, és máris itt ez a rengeteg komment. Kamu az egész. Valaki szántszándékkal tönkre akar tenni.

– Bárhogy is legyen – kezdte Montague, de már ezzel a kifejezéssel sikerült végtelenül felbosszantania Wendyt –, úgy érezzük, az lesz a leghelyesebb, ha átmenetileg szabadságra megy, amíg kivizsgáljuk az ügyet.

– Szó sem lehet róla – felelte Wendy.

– Pardon?

– Ha ezt megteszik velem, olyan kellemetlen kullanccsá válok, amit sosem tudnak levakarni a csillogó öltönyükről. Beperelem a céget. Beperelem a csatornát. Beperelem személyesen mindnyájukat. Blogbejegyzéseket küldök azoknak a hőn szeretett szponzoroknak arról, hogy maguk ketten – a két férfira mutatott – kutyapózban múlatják az időt az irodában, miközben ő – az ázsiai nőre bökött – bőrkorbáccsal csapkodja a golyójukat. Hogy nem igaz? Kit érdekel? Benne lesz egy blogban. Jobban mondva számtalan blogban. Aztán odaülök a számítógép elé, és kommenteket írogatok arról, hogy Montague szereti, ha megkötözik, vagy imádja, ha feldugnak neki egy gumikacsát, de a kedvencei a szőrös kis állatkölykök. Magukra szabadítom az állatvédőket is. Aztán elküldöm ezeket a blogokat a családjuknak. Értik már, miről beszélek?

Senki sem szólalt meg.

Wendy felállt.

– Visszamegyek dolgozni.

– Nem, Mrs. Tynes. Attól tartok, ez lehetetlen.

Nyílt az ajtó. Két egyenruhás biztonsági őr lépett be.

– A biztonságiak majd kikísérik. Megkérem, hogy a cég egyetlen alkalmazottjával se lépjen kapcsolatba, amíg nem sikerül alaposabban megvizsgálnunk az ügyét. Minden erre irányuló kísérletet befolyásolásként fogunk értelmezni. A rám és kollégáimra irányuló fenyegetéseiről pedig jegyzőkönyvet veszünk fel. Köszönjük, hogy befáradt az irodába.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Wendy megpróbálta felhívni Vicet, de Mavis nem kapcsolta. Remek. Szóval így játszunk, gondolta. A Princeton kocsival kilencven percre volt a stúdiótól. Útközben hol dühöngött, hol azon gondolkodott, mit jelent ez az egész. Könnyű lett volna magasról tennie a nevetséges és teljességgel alaptalan vádakra, de tudta, hogy ezek a pletykák sötét és valószínűleg lemoshatatlan foltot ejtenek a becsületén, ami a karrierjére is hatással lesz. Korábban is előfordultak homályos célzások – ami szinte magától értetődik, ha egy csinos nőnek sikerül valamit elérnie ebben a szakmában –, de mostantól, hogy valami idióta kiposztolta őket a blogjára, hirtelen minden hihetővé vált. Isten hozott az internet korában, gondolta keserűen.

Oké, elég az önsajnálatból.

Ahogy közeledett úti céljához, Wendy ismét az ügyön kezdte törni a fejét. A szálak a Princetonra vezetnek. Egyetlen év leforgása alatt négy egykori hallgató is – Phil Turnball, Dan Mercer, Steve Miciano, Farley Parks – valamilyen mondvacsinált botrány áldozata lett.

A hogyanra már többé-kevésbé megtalálta a választ.

A nehezebb kérdés az, vajon ki tette ezt velük?

Wendy úgy döntött, Phil Turnball-lal kezdi, és ismét bennfentes informátora segítségét kéri. Fülébe dugta a mobilfülhallgatóját, és Win közvetlen számát tárcsázta.

Win ezúttal is a tőle megszokott dölyfös hanghordozással szólt a telefonba:

– Lökjed.

– Kérhetek egy szívességet?

– Kérhetnék egy szívességet? Igen, Wendy, kérhetsz.

– Nem is tudom, hogyan köszönjem meg ezt a kis nyelvtanleckét.

– Igazán nincs mit.

– Emlékszel, hogy néhány hete Phil Turnballról kérdeztelek, a fickóról, akit kirúgtak, mert elsikkasztott kétmillió dollárt?

– Igen, emlékszem.

– Tételezzük fel, hogy Philt valaki átverte, és valójában nem lopta el azt a pénzt.

– Tételezzük.

– Hogyan fognál hozzá, ha ilyesmivel akarnál vádolni valakit?

– Fogalmam sincs. Miért kérdezed?

– Majdnem teljesen biztos vagyok benne, hogy nem lopta el azt a pénzt.

– Értem. És elárulod, mitől vagy „majdnem teljesen biztos” benne?

– Azt mondta, ártatlan – felelte Wendy.

– Oké, így már értem, ez mindent megmagyaráz.

– De nem csak emiatt.

– Hallgatlak.

– Ha Phil valóban elsikkasztott kétmillió dollárt, akkor miért nincs börtönben, vagy miért nem próbálják meg legalább behajtani rajta a pénzt? Nem akarok belemenni a részletekbe, de mások is – konkrétan a volt kollégiumi szobatársai – hasonló bizarr botrányokba keveredtek a közelmúltban. Ha csak egyetlen esetről volna szó, elképzelhető lenne, hogy bakot lövök.

Win nem felelt.

– Win?

– Igen, hallottalak. Imádom a „bakot lőni” kifejezést. Nagyszerű eufemizmus arra, amikor elkúrunk valamit.

– Igen, valóban nagyszerű.

Winnek még a sóhajtása is beképzeltnek hangzott.

– És milyen segítséget szeretnél kérni tőlem?

– Utánanéznél egy kicsit? Tudni akarom, ki rúgatta ki Phil Turnballt.

– Rendben.

Klikk.

Wendyt most már nem lepte meg annyira a hirtelen véget ért beszélgetés, bár szívesen elsütött volna egy poént a gyors befejezésekkel kapcsolatban, addigra azonban már senki nem volt a vonal másik végén. Néhány másodpercig még nézte a telefont, hátha Win most is azonnal visszahívja, mint legutóbb. De ezúttal nem így történt.

Lawrence Cherston terméskőből épült házán fehér ablaktáblák virítottak. A kertben, egy kör alakú virágágyás közepén, hatalmas zászlórúd tört az ég felé. A szél belekapott a narancsszínű P-vel díszített fekete lobogóba. Jesszusom, gondolta Wendy. Cherston az ajtóban állva üdvözölte, szívélyesen kezet rázott vele. Testes, pirospozsgás férfi volt, akiről mindig kövér macskák és szivarfüsttel teli szobák jutnak az ember eszébe. A Princeton logójával ellátott kék zakót viselt, és ugyanazt a nyakkendőt, mint a profilképén. Nadrágja frissen vasalva, fűző nélküli cipője fényesre suvikszolva, és természetesen nem hordott zoknit. Úgy festett, mint aki reggel elindult az egyetemi évnyitójára, és húsz évet öregedett útközben. Wendy lelki szemei előtt megjelent a férfi gardróbja, benne tucatnyi ugyanilyen zakó meg nadrág – és semmi más.

– Isten hozta szerény hajlékomban – mondta. Itallal kínálta, de Wendy visszautasította. Cherston falatnyi szendvicsekkel teli tálra mutatott. Wendy nem akart udvariatlannak tűnni, ezért elvett egyet. A szendvics íze olyan borzalmas volt, hogy azonnal megfordult a fejében, talán azok is húsz éve állnak az asztalon. Cherston máris dicsekedni kezdett egykori évfolyamának tagjaival.

– Van két Pulitzer-díjasunk – mondta. Majd előrehajolva hozzátette: – És az egyikük nő.

– Egy nő. – Wendy mosolyt erőltetett az arcára. – A mindenit.

– Van egy világhírű fényképészünk, több vezérigazgatónk, természetesen, ja, és egy Oscar-jelöltünk is. Oké, csak a legjobb hangért, és végül nem ő nyerte. De akkor is. Több egykori évfolyamtársam a jelenlegi kormány tagja. Egyiküket pedig a Cleveland Browns draftolta.

Wendy úgy bólogatott, mint egy idióta, és közben azon tűnődött, vajon meddig bírja az arcán tartani a mosolyt. Cherston újságkivágásokkal és fényképekkel teli albumokat húzott elő, megmutatta a diplomaosztó ceremónia részletes programját, sőt, még az elsőéves évkönyvet is előkereste. A férfi most saját magáról mesélt, alma matere iránti elkötelezettségéről, mintha ezzel meglepetést okozna Wendy számára.

Wendy türelmesen várta, hogy befejezze.

Felkapott egy fényképalbumot, és lapozgatni kezdte, hátha rábukkan az ötök egyikére. Nem volt szerencséje. Cherston tovább duruzsolt. Oké, ideje kézbe venni a dolgokat. Fogta az elsőéves évkönyvet, és fellapozta az M betűnél.

– Ó, idenézzen – szakította félbe Cherstont. Steven Miciano fényképére mutatott. – Ez dr. Miciano, igaz?

– Igen, ő az.

– Édesanyámat ő kezelte.

Cherston arca alig észrevehetően megrándult.

– Micsoda véletlen.

– Lehet, hogy vele is beszélnem kellene.

– Ha úgy látja jónak – mondta Cherston. – De sajnos nem tudom a jelenlegi címét.

Wendy visszafordult az évkönyv felé, és ismét úgy tett, mintha elakadna a lélegzete a meglepetéstől.

– Nocsak, hiszen itt az áll, hogy dr. Miciano egy szobában lakott Farley Parksszal. Ő a politikus, igaz?

Lawrence Cherston mosolyogva bámult rá.

– Mr. Cherston?

– Szólítson Lawrence-nek.

– Rendben. Ő az a Farley Parks, aki indult a szenátusi választásokon, igaz?

– Szólíthatnám Wendynek?

– Természetesen.

– Köszönöm. Wendy, mi lenne, ha abbahagynánk ezt a kis színjátékot?

– Miféle színjátékot?

A férfi csalódottan ingatta a fejét, mintha a kedvenc tanítványa nem tudta volna a választ az egyik kérdésére.

– Tényleg azt gondolta, hogy, már csak puszta kíváncsiságból is, nem fogom beütni a Google-be a riporter nevét, aki interjút akar készíteni velem?

Wendy nem válaszolt.

– Azt is tudom, hogy csatlakozott a princetoni évfolyamunk Facebook-oldalához. De ami ennél is lényegesebb, tudom, hogy maga készítette a leleplező riportot Dan Mercerről. Egyesek szerint maga is találta ki.

Várakozóan nézett Wendyre.

– Ezek a szendvicsek nagyon ízletesek – mondta Wendy.

– A feleségem csinálta őket, és borzalmasak. Gyanítom, hogy ezzel a kis trükkel némi háttér-információhoz akart jutni.

– Ha tudta, miért egyezett bele a találkozóba?

– Miért ne? – kérdezett vissza Cherston. – Princetoni diákokról készít riportot. Gondoskodni akartam arról, hogy hiteles, a valóságnak megfelelő információkhoz jusson, és ne holmi légből kapott szóbeszédekre alapozza a műsorát.

– Nos, ebben az esetben köszönöm, hogy időt szakított rám.

– Igazán nincs mit. Szóval mit tehetek önért?

– Ismerte Dan Mercert?

A férfi felemelt egy szendvicset, és leharapott belőle néhány morzsát.

– Igen, ismertem, bár nem túl jól.

– Mi volt a benyomása róla?

– Úgy érti, olyan volt-e mint egy pedofil gyilkos?

– Igen, úgy értem.

– Nem, Wendy. Egyáltalán nem tűnt betegnek. De be kell vallanom, hogy meglehetősen naiv vagyok. Mindenkiről a legjobbat feltételezem.

– Mit tud mondani róla?

– Dan nagyon lelkiismeretes diák volt – okos, szorgalmas. Szegénysorból érkezett. Nekem az apám is idejárt, négy generáció óta családunk minden férfi tagja a Princetonon végzett. Más körökben mozogtunk. Én is imádom ezt az iskolát. Nem is titkolom. De Dant egész egyszerűen lenyűgözte.

Wendy bólintott, mintha ez valami különösen fontos információ lenne. Nem volt az.

– Kik voltak a legközelebbi barátai?

– Kettőt már maga is említett, úgyhogy feltételezem, tudja a választ.

– A szobatársai?

– Igen.

– Mindnyájukat ismeri?

– Inkább csak látásból. Phil Turnball-lal elsőévesként énekkarosok voltunk. Érdekes dolog ez. Mint valószínűleg tudja, a szobabeosztás kijelölése az egyetem hatásköre. Ez néha konfliktusokhoz vezet, természetesen. Az első szobatársam egy elmebeteg tudós volt, aki egész nap füvet szívott. Egy hónapig bírtam. De ők öten évekig kitartottak egymás mellett.

– Tud valamit mondani róluk? Miket csináltak együtt?

– Mire gondol?

– Nem voltak furcsák? Esetleg kirekesztettek? Voltak ellenségeik? Csináltak együtt valami nem hétköznapit?

Lawrence Cherston letette a szendvicset.

– Miért tesz fel ilyen kérdéseket?

– Ez is hozzátartozik a történethez – felelte Wendy homályosan.

– Nem értem, hogyan. Az világos, miért érdeklődik Dan Mercer után. De ha az a célja, hogy a kollégiumi szobatársait valamilyen módon kapcsolatba hozza azokkal a démonokkal…

– Nem ez a célom.

– Akkor mi?

Wendynek nem akaródzott többet elárulnia. Hogy időt nyerjen, elvette az asztalról a diplomaosztóról készült kiadványt, és lapozgatni kezdte. Érezte magán a férfi tekintetét. Az egyik oldalon hirtelen rábukkant egy fényképre Danről, Kelvinről és Farley-ról. Dan állt középen. Mindhármuk arcán széles mosoly. Diplomaosztó. Megcsinálták.

Lawrence Cherston még mindig őt nézte. Végül is, mi baj lehet belőle, gondolta Wendy.

– Dan szobatársai mindnyájan bajba kerültek a közelmúltban.

Cherston nem szólt semmit.

– Farley Parksnak egy szexbotrány miatt fel kellett adnia politikai karrierjét – folytatta Wendy.

– Hallottam róla.

– Steven Micianót illegális drogok birtoklása miatt tartóztatták le. Phil Turnball elveszítette az állását. Dannel pedig maga is tudja, mi történt.

– Tudom.

– Nem találja furcsának?

– Nem különösebben. – Meglazította a nyakkendőjét, mintha hirtelen szorítani kezdte volna. – Szóval erre akarja felfűzni a sztorit? Princetoni szobatársak, akik bajba kerültek?

Wendy erre a kérdésre sem akart válaszolni, ezért inkább témát váltott.

– Dan Mercer gyakran járt erre. Mármint Princetonban.

– Tudom, néha láttam a városban.

– Tudja, miért?

– Nem.

– A dékán házát kereste fel.

– Nem tudtam róla.

A végzős hallgatók névsorát böngészve Wendynek hirtelen feltűnt valami. Hozzászokott már, hogy mindenhol azt az öt nevet keresse – de az is lehet, hogy a fénykép miatt tévedt oda a szeme. A lista betűrendbe volt szedve. És a T alatt az utolsó helyen Francis Tottendam neve szerepelt.

– Hol van Phil Turnball? – kérdezte.

– Tessék?

– Phil Turnball neve nem szerepel a listán.

– Phil nem diplomázott velünk.

Wendy érezte, hogy felgyorsul a pulzusa.

– Kihagyott egy félévet?

– Nem. Kimaradt az egyetemről.

– Várjon csak. Azt akarja mondani, hogy Phil Turnball nem szerzett diplomát?

– Amennyire én tudom, igen, ez pontosan így van.

Wendynek kiszáradt a szája.

– Miért nem?

– Nem tudom biztosan. Beszéltek ezt-azt. De nem verték nagydobra az ügyet.

Wendy mozdulatlanul ült, különös nyugalom áradt szét benne.

– Elárulná, miről van szó?

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet.

– Lehet, hogy nagyon fontos.

– Kizárt dolog. Évtizedekkel ezelőtt történt. Az iskola pedig kicsit túlreagálta.

– Nem fogom belevenni a riportba, kettőnk között marad.

– Nem is tudom.

Wendynek nem volt ideje a finomkodásra. Megpróbálta szép szóval. Ideje elővenni az ostort.

– Nézze, már mondtam, hogy ez kettőnk között marad, de ha nem árulja el, akkor kénytelen leszek magam kinyomozni. És addig nem adom fel, míg ki nem derítem. Kiásom az összese csontvázat a szekrényből, hogy megtudjam az igazságot. És az már nem fog kettőnk közt maradni.

– Utálom, ha fenyegetnek.

– Én pedig utálom, ha hátráltatnak a munkámban.

Cherston felsóhajtott.

– Már mondtam, hogy nem nagy dolog. És egyébként sem tudom biztosan.

– De?

– De, oké, tudom, hogy ez súlyosabbnak hangzik, mint amilyen valójában, de azt beszélik, hogy Philt éjszaka olyan helyen kapták el, ahol nem volt semmi keresnivalója. Röviden, betört egy épületbe a kampusz területén.

– Ellopott valamit?

– Az ég szerelmére, dehogy! – Ezt úgy mondta, mintha ennél nevetségesebb dolgot életében nem hallott volna. – Csak viccből csinálta.

– Épületekbe törtek be viccből?

– Van egy barátom, aki a Hampshire College-ra járt. Hallott már róla? A lényeg az, hogy náluk ötven pont járt azért, ha valaki ellopja a kampusz buszát. A barátom megtette, ezért néhány professzor ki akarta rúgatni, de akárcsak Phil esetében, ez csak egy játék volt. Végül megúszta két hét felfüggesztéssel. Be kell vallanom, hogy magam is részt vettem a játékban. A csapatom festékszóróval lefújta az egyik professzor autóját. Harminc pont. Az egyik barátom elcsent egy tollat az idelátogató koszorús költő íróasztaláról. A játék az egész kampuszra kiterjedt. Az összes kollégium részt vett a versenyben.

– Miféle versenyben? – kérdezte Wendy.

Lawrence Cherston elmosolyodott.

– A vadászatban, természetesen – felelte. – A trófeavadászatban.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

„Nem lett volna szabad vadászni mennünk…”

Ezt mondta Kelvin Tilfer.

Most végre kezdett értelmet nyerni. Egy ideig még kérdezgette Lawrence Cherstont sebhelyes arcról meg a többiről, de mást már nem tudott meg tőle. Phil Turnballt trófeavadászat közben tetten érték egy olyan helyen, ahol nem lett volna szabad tartózkodnia. Kicsapták az egyetemről. Ennyi.

Amikor Wendy visszaért a kocsijához, elővette a telefont, hogy felhívja Philt.

Tizenhat új hangüzenete volt.

Elszorult a torka a pániktól. Valami történt Charlie-val.

Gyorsan megnyomta a hangposta gombját. Amint meghallotta az első üzenetet, a félelem szorítása enyhülni kezdett, és másfajta rosszullét kerítette hatalmába. Nem Charlie miatt hívták. De ez sem jó hír.

„Helló, Wendy, itt Bill Giuliano az ABC Newstól. Szeretnénk feltenni néhány kérdést a vádakról az ön meg nem engedett munkahelyi viselkedésével kapcsolatban…” BÍÍÍP.

„Riportot készítünk a főnökével folytatott viszonyáról, és szeretnénk meghallgatni a maga álláspontját is…” BÍÍÍP

„Az egyik állítólagos pedofil, akit leleplezett a műsorában, az ön szexuálisan agresszív viselkedéséről szóló hírek hallatán perújrafelvételt kezdeményez. Azt állítja, hogy szeretők voltak, és ön szándékosan…” BÍÍÍP.

Kinyomta a telefont, és a készülékre meredt. A francba! Szeretett volna felülemelkedni, túllépni ezen az egészen.

De képtelen volt rá. Tönkretették.

Talán hallgatnia kellett volna Philre, és kimaradni az ügyből. De most már nincs visszaút, gondolta, bármit is tesz, ezeket a vádakat nem úszhatja meg sértetlenül. Semmiképpen. Ha elkapná azt a patkányt, aki felrakta a netre ezt a sok szemétséget, és az a Super Bowl közvetítése alatt élő adásban ismerné be, hogy hazudott, Wendy akkor sem tudná tisztára mosni magát. Ezek a vádak valószínűleg örökre elkísérik.

Úgyhogy nincs értelme bánkódni, úgysem tud változtatni rajta, nem igaz?

Hirtelen beléhasított egy másik gondolat. Ugyanez elmondható azokról is, akiket pellengérre állított a műsorában.

Hiába bizonyosodik be végül azokról a fickókról, hogy ártatlanok, sosem mossák le magukról a pedofília vádját. Talán ez az egész valami kozmikus igazságszolgáltatás, gondolta Wendy. Meg kell fizetnie a tetteiért.

De most nincs idő emiatt aggódni. Vagy úgy is mondhatjuk, hogy teljesen mindegy. Mintha minden mindennel összefüggne – amit ő tett, ami a leleplezett pasasokkal történt, a princetoni szobatársak botrányai. Úgy érezte, ha az egyiket sikerül megoldania, minden kérdésre választ kaphat.

Akár tetszik, akár nem, a saját élete is összefonódott ezzel az üggyel. Nem fordíthat hátat.

Phil Turnballt kicsapták az egyetemről, mert részt vett a trófeavadászatban.

Ez a legjobb esetben is azt jelenti, hogy hazudott, amikor Wendy beszámolt neki Kelvin összefüggéstelennek tűnő zagyválásáról. A legrosszabb esetben viszont… nem, Wendy ebbe egyelőre bele sem akart gondolni. Felhívta Phil mobilját. Nem vette föl. Az otthoni számát tárcsázta. Semmi válasz. Ismét felhívta Phil mobilját, és ezúttal üzenetet hagyott neki:

– Tudok a trófeavadászatról. Hívjon vissza!

Öt perccel később bekopogott a dékán házába. Senki nem nyitott ajtót. Ismét kopogott. Semmi mozgás. A pokolba is! Nem adja fel ilyen könnyen. Körbejárta a házat, és bekukucskált az ablakokon. Egyetlen lámpa sem égett odabent. Arcát az üveghez szorítva próbált kivenni valamit. Ha a rendőrség meglátja, nehezen tudja kimagyarázni.

Hirtelen mozgást látott.

– Hahó!

Semmi válasz. Újra az üveghez préselte az arcát. Semmi. Megkocogtatta az ablakot, de hasztalan. Visszament a bejárati ajtóhoz, és ismét dörömbölni kezdett rajta. Férfihang szólalt meg a háta mögött:

– Segíthetek?

Wendy megpördült. Amikor meglátta a férfit, aki megszólította, azonnal a „piperkőc” szó jutott eszébe róla. A férfi hullámos haja egy árnyalatnyival hosszabb volt a kelleténél. Könyökvédős tweedzakót és csokornyakkendőt viselt – ez a megjelenés kizárólag egy elit oktatási intézmény kifinomult légkörében képzelhető el.

– A dékánt keresem – mondta Wendy.

– Lewis dékán vagyok. Miben segíthetek?

Nincs idő kertelésre, gondolta Wendy.

– Ismeri Dan Mercert?

A férfi habozott, mintha gondolkodna.

– Ismerősen cseng a neve – felelte. – De… – Széttárta a kezét, és vállat vont. – Ismernem kellene?

– Szerintem igen – mondta Wendy. – Az elmúlt húsz évben minden második szombaton felkereste ezt a házat.

– Aha. – A dékán elmosolyodott. – Én csak négy éve élek itt. A ház korábban az elődöm, Pashaian dékán otthona volt. De azt hiszem, tudom, kire gondol.

– Miért látogatta önt?

– Nem látogatott. Vagyis, igen, járt ebben a házban. De nem hozzám jött. És nem is Pashaian dékánhoz.

– Akkor miért?

A férfi kikerülte Wendyt, és a zárba dugta a kulcsát. Kinyitotta az ajtót. Nyikorgott. Bedugta a fejét.

– Christa?

A házban sötétség honolt. A dékán intett Wendynek, hogy kövesse. Beléptek az előszobába.

– Ki az? – szólalt meg egy női hang.

Lépések közeledtek. Wendy a dékán felé fordult. A férfi úgy nézett rá, mintha figyelmeztetni akarná valamire.

Mi a…?

– Az előszobában vagyok – felelte a dékán.

Újabb lépések. Aztán a női hang – Christáé? – ismét:

– A négyórás tanítványa lemondta, és…

Christa kilépett az étkezőből. Megtorpant.

– Ó, nem tudtam, hogy társasága van.

– A hölgy nem hozzám jött – mondta Lewis dékán. – Azt hiszem, önt keresi.

A nő oldalra fordította a fejét, mint egy kutya, amikor új hangot hall.

– Wendy Tynes? – kérdezte.

– Igen.

Christa bólintott, mintha már nagyon hosszú ideje várt volna rá. Tett még egy lépést előre. Fény vetült az arcára. Nem sok. De éppen elegendő. Amikor Wendy megpillantotta az arcát, majdnem hangosan felszisszent – nem csak a látvány miatt, bár normál körülmények között az is elegendő lett volna. Nem, Wendynek azért akadt el a lélegzete, mert a kirakós újabb darabkája került a helyére.

Christa a félhomály ellenére napszemüveget viselt. De nem ez volt az első, ami feltűnt Wendynek.

Az első, amit észrevett Christán – amit nem tudott volna nem észrevenni –, az egész arcát keresztül-kasul beborító rengeteg, vörös sebhely volt.

Sebhelyes arc.

A nő Christa Stockwellként mutatkozott be.

Negyven év körülinek látszott, de nehéz lett volna megállapítani a korát. Vékony, nagyjából százhetven centiméter magas nő volt. Wendynek azonnal feltűnt finom keze és egyenes testtartása. Leültek a konyhaasztalhoz.

– Nem zavarja, ha nem kapcsolom fel a villanyt? – kérdezte Christa.

– Egyáltalán nem.

– Nem azért, amiért gondolja. Tudom, hogy az emberek megbámulnak. Ez valahol természetes. Nem érdekel. Az sokkal jobban zavar, amikor egyesek próbálnak úgy tenni, mintha nem látnák a hegeket. Pedig olyan vagyok, mint az elefántember, ha érti, mire gondolok.

– Azt hiszem, igen.

– A baleset óta a szemem nagyon érzékeny a fényre. Jobban érzem magam a sötétben. Pont kapóra jön, nem igaz? Az egyetem filozófia és pszichológia szakos hallgatói nyugodtan jöhetnének hozzám terepgyakorlatra. – Felállt. – Készítek egy teát. Kér maga is?

– Igen, köszönöm. Segítsek?

– Nem kell. Borsmenta vagy English Breakfast?

– Borsmenta.

Christa elmosolyodott.

– Jó választás.

Bekapcsolta az elektromos vízforralót, elővett két bögrét, és egy-egy teafiltert helyezett beléjük. Wendy észrevette, hogy a mozdulatsor közben rendre jobbra billenti a fejét. Amikor visszaült, Christa néhány pillanatig mozdulatlanná merevedett, mintegy időt hagyva Wendynek, hogy felmérje a kárt. Nincs rá jobb szó: borzalmasan nézett ki. A sebek az egész arcát beborították – a homlokától a nyakáig. Vastag, lila és piros hegek szabdalták a bőrét, úgy festett, mint valami domborzati térkép. Azon a néhány helyen, ahol nem voltak sebek, vörös foltok éktelenkedtek, mintha valaki acélgyapottal dörzsölte volna meg az arcbőrét.

– Szerződés kötelez arra, hogy senkinek ne beszéljek a történtekről – mondta Christa Stockwell.

– Dan Mercer halott.

– Tudom. De ez nem változtat a szerződésen.

– Mindent, amit mond, a legszigorúbb titoktartással fogom kezelni.

– Maga tévériporter, nem?

– Az vagyok, de a szavamat adom.

A nő a fejét ingatta.

– Nem értem, miért fontos ez.

– Dan meghalt. Phil Turnballt kirúgták a munkahelyéről sikkasztás vádja miatt. Kelvin Tilfer elmegyógyintézetben van. Farley Parks is botrányba keveredett nemrégiben.

– Sajnálnom kellene őket?

– Mit tettek magával?

– Nem elég egyértelmű? Talán felkapcsoljam a villanyt?

Wendy áthajolt az asztalon. Kezét a nő karjára tette.

– Kérem, mondja el, mi történt.

– Mit számít ennyi év után?

A konyhai óra ketyegett a mosogató fölött. Wendy kinézett az ablakon, és látta az előadásra igyekvő egyetemistákat. Fiatalok, vidámak, és – bármilyen közhelyes is – előttük az egész élet. Jövőre Charlie is olyan lesz, mint ők. Figyelmeztethetné őket az ember, hogy gyorsabban elrepülnek ezek az évek, mint gondolnák, hogy egy szempillantás, és vége az egyetemnek, aztán mire felocsúdnak, eltelik tíz év, majd még tíz, de nem figyelnének oda, nem is értenék, miről beszél, és talán így van jól.

– Valami azt súgja, minden azzal kezdődött, ami itt történt, bármit tettek is magával azok a srácok.

– Mégis hogyan?

– Nem tudom. De minden szál idevezet. Mintha ez az egész önálló életre kelt volna. Még mindig áldozatokat szed. És most már engem is érint. Én lepleztem le Dan Mercert – akár jogosan, akár nem. Most már én is benne vagyok.

Christa Stockwell megfújta a teáját. Az arca úgy festett, mintha kifordították volna, mintha az erek és a porcok valahogy kívülre kerültek volna.

– Utolsó évesek voltak – szólalt meg némi hallgatás után. – Én egy évvel korábban végeztem, és mesterképzésre jártam összehasonlító irodalomtudományból. Nehezen jöttem ki anyagilag. Akárcsak Dan. Mindketten dolgoztunk az egyetem mellett. Ő a testnevelés tanszék mosodájában. Én itt, ebben a házban, Slotnick dékánnál. Vigyáztam a gyerekeire, elvégeztem a házimunkát, mappákba rendeztem az iratait, efféle dolgokat. Elvált férfi volt, én pedig remekül kijöttem a gyerekivel. Szóval a mesterképzésem alatt gyakorlatilag itt laktam, az egyik hátsó szobában. Ami azt illeti, a mai napig ott lakom.

Az ablak előtt két diák haladt el nevetve. Dallamos kacagásuk betöltötte a helyiséget, hangjuk bántó volt a gyászos félhomályban.

– Március volt – folytatta Christa. – Slotnick dékán elutazott egy előadásra. A gyerekei az anyjuknál voltak New Yorkban. Aznap este a városban vacsoráztam a vőlegényemmel. Marc orvosira járt, másodéves volt. Másnap komoly vizsgája volt. kémiából, ezért… ez is csak egy a sok mi-lett-volna-ha közül. Ha nincs másnap az a vizsga, elmentünk volna az albérletébe, vagy itt tölti velem az éjszakát az üres házban. De nem így történt. Marc a vacsora után visszament a könyvtárba tanulni. Nekem is akadt még iskolai tennivalóm. Kihoztam ide a jegyzetfüzetemet – ehhez az asztalhoz.

Az asztalra meredt, mintha a jegyzetfüzete még mindig ott heverne.

– Készítettem magamnak egy teát. Itt ültem, és éppen hozzá akartam kezdeni az esszém megírásához, amikor zajt hallottam az emeletről. Tudtam, hogy senki nincs itthon rajtam kívül. Meg kellett volna ijednem, igaz? Emlékszem, az egyik professzorunk egyszer megkérdezte előadáson, mi a legijesztőbb hang a világon? Egy férfi fájdalomüvöltése? Egy nő sikolya? Fegyverdörrenés? Csecsemősírás? A professzor megrázta a fejét, és azt mondta: „Nem, a legijesztőbb hang az, amikor teljesen egyedül vagy egy sötét házban, tudod, hogy nincs ott senki rajtad kívül, még a szomszédok is elutaztak, és akkor hirtelen meghallod, hogy az emeleten lehúzzák a vécét.”

Christa elmosolyodott. Wendy is próbált mosolyt erőltetni a saját arcára.

– A lényeg az, hogy nem ijedtem meg. Talán meg kellett volna. Egy újabb mi-lett-volna-ha. Mi lett volna, ha hívom a rendőrséget? Minden máshogy alakult volna, nem igaz? Egészen másmilyen életet élnék. Azon az éjszakán a világ legcsodálatosabb férfijának menyasszonya voltam. Ő most mégis valaki másnak a férje. Három gyerekük van. Nagyon boldogok. Én is az lennék mellette, gondolom.

Két kezébe fogta a bögrét, és kortyolt a teából.

– Szóval meghallottam a zajt, és elindultam felfelé a lépcsőn. Suttogást hallottam, talán nevetgélést. Ebből már tudtam, miről van szó. Diákok. Ha volt is bennem félelem, eltűnt. Valami csínytevésre készülnek, meg akarják viccelni a dékánt. Így hát felmentem az emeletre. Néma csönd volt. Korábban a hangok mintha a dékán hálószobájából jöttek volna, ezért arra indultam. Beléptem a szobába, és körülnéztem. Senkit nem láttam. Vártam, hogy a szemem megszokja a sötétséget. Aztán eszembe jutott, hogy felkapcsolom a villanyt. A kapcsoló után nyúltam.

Christa Stockwell elhallgatott. A vörös hegek az arcán mintha sötétebbé váltak volna. Wendy ismét meg akarta érinteni a karját, de Christa úgy megmerevedett, hogy inkább visszahúzta a kezét.

– Nem tudom, mi történt ezután. Vagy legalábbis akkor nem tudtam. Most már igen. De akkor, abban a pillanatban, csak a hangos csattanást hallottam, aztán felrobbant az arcom. Olyan érzés volt. Mintha bomba robbant volna az arcomon. Odakaptam a kezemet, és éreztem a bőrömből kiálló üvegszilánkokat. Még a kezemet is megvágtam. Dőlt belőlem a vér. Belefolyt az orromba, a számba, majdnem megfulladtam. Nem kaptam levegőt. Néhány másodpercig nem éreztem fájdalmat. Aztán a lélegzetem is elakadt tőle, mintha letépték volna az arcbőrömet. Üvöltve zuhantam a padlóra.

Wendy érezte, hogy a pulzusa felgyorsul. Kérdéseket akart feltenni, kíváncsi volt a részletekre, de inkább csöndben maradt, hadd mondja el Christa a saját ritmusában.

– Szóval ott hevertem a padlón, üvöltve a fájdalomtól, amikor hallottam, hogy valaki elrohan mellettem. Vakon utánakaptam, és megbotlott a kezemben. Káromkodva esett el. Elkaptam a lábát. Magam sem tudom, miért. Ösztönösen cselekedtem. Aztán hátrarúgott, hogy kiszabadítsa magát. – Christa hangja suttogássá halkult. – Nem tudatosult bennem, hogy az arcom tele van üvegszilánkokkal, egy összetört tükör szilánkjaival. Ezért ahogy hátrarúgott, a sarkával még mélyebbre nyomta az üvegcserepeket a bőrömbe, egészen a csontig. – Nagyot nyelt. – De a legnagyobb szilánk a jobb szemem közelében volt. Valószínűleg egyébként is megvakultam volna rá, de az a rúgás késként döfte a szemgolyómba…

Wendy hálás volt, amiért nem részletezte tovább.

– Ez az utolsó, amire emlékszem. Elájultam. Három napig nem tértem magamhoz, és amikor végre igen, utána is hetekig lebegtem az eszméletvesztés határán. Egymást követték a műtétek. Elviselhetetlen fájdalmaim voltak. Gyakorlatilag elkábítottak a nyugtatókkal. De túlságosan előreszaladtam. Hadd menjek kicsit vissza. A sikoltásomat meghallotta a kampusz biztonsági szolgálata. Phil Turnballt a ház előtt kapták el. A cipőjét pirosra festette a vérem. Mindnyájan tudtuk, hogy nem egyedül volt. Trófeavadászatot tartottak. A dékán bokszeralsója értékes trófeának számított. Hatvan pont. Ezt kereste Phil Turnball – egy bokszeralsót. Ahogy mondtam, csínytevés. Semmi több.

– Azt mondta, másokat is hallott. Suttogást, nevetgélést.

– Igen, de Phil azt állította, hogy egyedül volt. A barátai, természetesen, alátámasztották a sztoriját. Nem voltam abban az állapotban, hogy megcáfoljam a vallomását, és egyébként sem tudtam semmit biztosan.

– Phil magára vállalta az egészet? – kérdezte Wendy.

– Igen.

– Miért?

– Nem tudom.

– Még mindig nem értem. Mit csinált pontosan? Mivel okozta ezeket a sebeket?

– Amikor beléptem a szobába, Phil az ágy mögé bújt. Mikor látta, hogy a villanykapcsoló után nyúlok, el akarta terelni a figyelmemet. Az éjjeliszekrényen egy ólomkristály hamutartó hevert. Gondolom, az volt a terv, hogy a hang irányába fordulok, és addig Phil ki tud surranni. De közvetlenül az ajtó mellett egy antik tükör állt, és a hamutál pont telibe találta. Egyenesen az arcomba robbant. Ostoba baleset, nem igaz?

Wendy szótlanul ült.

– Három hónapig voltam kórházban. Az egyik szememet elveszítettem. A másik sem sokon múlt, megsérült a retinám. Egy időre teljesen megvakultam. Végül az egyik szememre fokozatosan visszatért a látásom. Hivatalosan még mindig vaknak számítok, de azért látok. Minden homályos, és nagyon zavar az éles fény, különösen a napfény. Még szerencse, nem igaz? Az orvosok szerint az arcomat szó szerint felszeletelték, apró darabokra. Láttam fényképeket. Ha azt hiszi, hogy ez csúnya… Úgy néztem ki, mint egy adag darált hús. Nem tudom máshogy körülírni. Mintha egy oroszlán lemarta volna az arcomat.

– Sajnálom – mondta Wendy, mert semmi más nem jutott eszébe, amit mondhatna.

– A vőlegényem, Marc nagyszerűen viselkedett. Kitartott mellettem. Igazán hősies tett volt a részéről. Gyönyörű lány voltam. Nyugodtan kimondhatom. Most már nem hangzik szerénytelenségnek. Tényleg az voltam. Ő pedig olyan átkozottul jóképű. Egyszóval kitartott mellettem. De láttam, hogy minduntalan elkapja a tekintetét. Nem hibáztattam érte. Nem ezt vállalta.

Christa elhallgatott.

– Mi történt?

– Elküldtem. Maga biztosan azt hiszi, tudja, mi a szerelem, igaz? De aznap megtanultam, mit jelent igazán szeretni valakit. Minden üvegszilánknál mélyebb sebet ejtettem ezzel magamon, de annyira szerettem Marcot, hogy képes voltam elküldeni.

Ismét elhallgatott, és kortyolt egyet a teából.

– Gondolom, a többit már kitalálta. Phil családja fizetett a hallgatásomért. Egy igen bőkezű összeget. Értékpapírokban van, hetente fizetik ki a hozamokat. Ha bárkinek beszélek a történtekről, a kifizetés megszűnik.

– Senkinek nem árulom el.

– Azt hiszi, érdekel?

– Nem tudom.

– Nem érdekel. Nincsenek nagy igényeim. Még mindig itt lakom. Tovább dolgoztam Slotnick dékánnak, bár nem a gyerekeivel. Az arcom megijesztette őket. Így hát az asszisztense letten. Amikor meghalt, Pashaian dékán volt olyan kedves, és szintén alkalmazott. Mint ahogy most Lewis dékán. A pénzzel rendszerint különböző alapítványokat támogatok.

Csönd.

– És hogy jön a képbe Dan? – kérdezte Wendy.

– Mire gondol?

– Feltételezem, ő is itt volt a házban aznap éjjel.

– Igen. Mindnyájan itt voltak. Mind az öten, mint később megtudtam.

– Honnan?

– Dan elmondta.

– És Phil elvitte helyettük a balhét?

– Igen.

– Tudja, hogy miért?

– Gondolom, nem akarta elárulni a társait. De lehet, hogy nem csak erről van szó. Gazdag családból származott. A többiek nem. Ugyan mi haszna lett volna belőle, ha feladja a barátait?

Ez Wendy számára is logikus magyarázatnak tűnt.

– Szóval Dan meglátogatta magát?

– Igen.

– Miért?

– Hogy vigaszt nyújtson. Beszélgettünk. Borzalmas lelkifurdalása volt a történtek miatt. Amiért elmenekült. Így kezdődött. Éktelen dühbe gurultam, amikor először felkeresett. De aztán összebarátkoztunk. Órákon át beszélgettünk ennél az asztalnál.

– Azt mondta, dühbe gurult?

– Meg kell értenie. Mindent elveszítettem aznap éjjel.

– Persze, teljesen jogos a haragja.

Christa elmosolyodott.

– Értem már.

– Micsodát? – kérdezte Wendy.

– Hadd folytassam a gondolatmenetet. Dühös voltam. Gyűlöltem őket. Bosszút forraltam ellenük. Húsz évig érleltem magamban, aztán lesújtottam rájuk. Ugye így gondolja?

Wendy vállat vont.

– Nagyon úgy fest, mintha valaki törleszteni akarna nekik.

– És én vagyok az első számú gyanúsított? A sebhelyes arcú gonosz, aki egyszer csak benyújtja a számlát?

– Nem én mondtam.

– Ez úgy hangzik, mint valami ócska horrorfilm, de ha jobban belegondolok… – Ismét oldalra billentette a fejét. – Tényleg gonosznak látszom, Wendy?

Wendy megrázta a fejét.

– Nem, egyáltalán nem.

– És van itt még valami.

– Mi?

Christa széttárta a karját. Még mindig napszemüveget viselt, de épen maradt szeméből könnycsepp csordult ki, és végiggördült az arcán.

– Megbocsátottam nekik.

Csönd.

– Egyetemista srácok voltak, akik trófeavadászatra indultak. Senkit nem akartak bántani.

Wendy azonnal tudta, hogy igazat mond. A bölcsesség mindig az egyszerűségben rejlik – hallotta a hangján, hogy őszintén megbocsátott nekik.

– Az ember útja állandóan keresztezi egymást másokéval. Így működik a világ. Összeütközünk, és valakinek néha bántódása esik. Csak egy átkozott bokszeralsót akartak elcsenni. Rosszul sült el. Egy rövid ideig gyűlöltem őket. De ha belegondol az ember, ugyan mi értelme? A gyűlölet felemészti az embert, és megfeledkezik arról, ami igazán fontos.

Wendy érezte, hogy könnyek gyűlnek a szemébe. Felkapta a bögrét, és kortyolt egyet a teából. Jólesett a borsmenta. Elengedni a gyűlöletet. Erre nem tudott mit válaszolni.

– Talán valaki másnak is bántódása esett aznap éjjel – próbálkozott Wendy.

– Kétlem.

– Vagy valaki más akar bosszút állni magáért.

– Anyám meghalt – mondta Christa. – Marc boldog házasságban él egy másik asszonnyal. Ki más akarhatna bosszút állni értem?

Zsákutca.

– Mit mondott Dan, amikor először eljött?

Christa elmosolyodott.

– Az a mi kettőnk titka.

– Nem lehet véletlen, hogy mindnyájukat tönkretették.

– Ezért van most itt, Wendy? Hogy igazságot szolgáltasson nekik?

Wendy nem felelt.

– Vagy azért – folytatta Christa –, mert attól fél, hogy tőrbe csalt egy ártatlan embert?

– Azt hiszem, mindkettő.

– Feloldozásban reménykedik?

– Válaszokat keresek.

– Kíváncsi a véleményemre? – kérdezte Christa.

– Természetesen.

– Elég jól ismertem Dant.

– Nekem is úgy tűnik.

– Mindent megbeszéltünk ennél az asztalnál. Mesélt a munkájáról, a feleségéről, Jennáról, aztán arról, hogy magát okolja a válásért, de azért jóban maradtak. Mesélt a magányról. Erről nekem is voltak tapasztalataim.

Wendy várt. Christa megigazította a napszemüvegét. Wendy egy pillanatig azt hitte, le fogja venni, de nem tette. Csak megigazította, mint aki próbál Wendy szemébe nézni.

– Nem hiszem, hogy Dan Mercer pedofil volt. És azt sem, hogy bárkit megölt volna. Egyszóval igen, Wendy, az a véleményem, hogy tőrbe csalt egy ártatlan embert.

HARMINCHARMADIK FEJEZET

Wendy hunyorogva lépett ki a sötétből a dékán háza előtti ragyogó napsütésbe. A vidáman nevetgélő diákokat figyelte. Nap mint nap elhaladnak a ház előtt, és fogalmuk sincs arról, milyen hajszálvékony az a vonal, amely elválasztja őket az itt élő, sebhelyes arcú nőtől. Wendy néhány másodpercig mozdulatlanul állt, arcát a nap felé fordította. Kinyitotta a szemét, és élvezte a napsugarak melegét a bőrén. Átkozottul jólesett.

Christa Stockwell megbocsátott azoknak, akik bántották.

Az ő szájából olyan egyszerűnek tűnt. Wendy elhessegette a mélyenszántó filozófiai következtetéseket – akárcsak az egyértelmű analógiát önmaga Ariana Nasbróhoz fűződő viszonyával –, és igyekezett az ügyre koncentrálni: ha a baleset legkomolyabb károsultja megbocsátott és továbblépett, akkor vajon ki lehet az, aki nem?

Elővette a telefonját. Újabb üzenetek különböző riporterektől. Nem foglalkozott velük. Hirtelen meglátta, hogy Papi is kereste. Visszahívta. Papi az első csörgésre felvette.

– Riporterek strázsálnak a ház előtt – mondta.

– Tudom – felelte Wendy.

– Remélem, most már érted, miért támogatom a fegyverviselést.

Wendy úgy érezte, hosszú idő óta először tud őszintén nevetni.

– És mit akarnak? – kérdezte Papi.

– Valaki rosszindulatú pletykákat terjeszt rólam.

– Például?

– Például azt, hogy a főnökömmel kefélek. Meg ehhez hasonlókat.

– És a riporterek beveszik ezt a baromságot?

– Szemmel láthatóan.

– Van benne igazság?

– Nincs.

– Kár.

– Ja. Kérhetek egy szívességet?

– Ezt kérdezned sem kell – felelte Papi.

– Elég nagy zűrben vagyok. Valaki utazik rám.

– Van elég fegyverem.

– Arra nem lesz szükség – mondta Wendy, és remélte, hogy tényleg így van. – De szeretném, ha a következő néhány napra elvinnéd valahova Charlie-t.

– Szerinted veszélyben van?

– Nem tudom. De ezek a pletykák hamarosan végigsöpörnek a városon. Lehet, hogy a suliban kikezdik miatta.

– Na és? Charlie erős kölyök, nem sírja el magát egy kis piszkálódástól.

– Akkor sem szeretném ilyen helyzetbe hozni.

– Oké, gondom lesz rá. Elviszem egy motelba, oké?

– Valami normális helyre, Papi. Ne olyanba, ahol órás szobákat lehet kivenni, és tükör van a plafonon.

– Vettem az adást, ne aggódj. Ha segítségre van szükséged…

– Csak szóljak. Tudom – mondta Wendy.

– Oké, vigyázz magadra. Szeretlek.

– Én is szeretlek, Papi.

Miután lerakta, ismét Vicet próbálta hívni. Még mindig nem vette föl. A rohadék, gondolta bosszúsan. És most hogyan tovább? Végre kiderítette a princetoni ötök titkát, de még mindig fogalma sem volt, miért várt valaki húsz évet a bosszúval. De van egyvalaki, aki talán tudja a választ, jutott eszébe.

Phil.

Ismét megpróbálta a mobilját. Semmi. Egyenesen a házához hajtott. Sherry nyitott ajtót.

– Nincs itthon.

– Maga tudott róla? – kérdezte Wendy.

Sherry nem válaszolt.

– A Princetonról. Tudta, mi történt ott?

– Sokáig nem.

Wendy már nyitotta a száját, hogy folytassa a kérdezősködést, de aztán meggondolta magát. Nem számít, mit és mikor tudott meg Sherry. Phillel kell beszélnie.

– Hol van?

– Az Apák Klubja ma is ülésezik.

– Ne szóljon neki, hogy megyek, rendben? – Már megint a régi nóta: szép szó vagy ostor. Ezúttal maradjunk inkább az ostornál, döntötte el. – Ha szól, akkor vissza fogok jönni ide. De akkor már nem egyedül. Kamerákat és riportereket hozok magammal, és akkora patáliát csapok, hogy még a szomszéd város lakói is idecsődülnek. Érthető voltam?

– Szellemi fogyatékosnak néz? – kérdezett vissza Sherry.

Wendy nem szeretett fenyegetőzni, de elege volt már a hazugságokból és a mellébeszélésből.

– Ne aggódjon – mondta Sherry. – Nem fogom felhívni.

Wendy sarkon fordult, és a kocsija felé indult.

– Még valami – szólt utána Sherry.

– Igen?

– Phil nagyon sérülékeny. Legyen óvatos, rendben?

Wendy szívesen odavetette volna, hogy Christina Stockwell is sérülékeny volt, de visszafogta magát. A Starbuckshoz hajtott, talált egy üres helyet, de a parkolóórára ezt írták csupa nagybetűvel: „CSAK NEGYEDDOLÁROSSAL MŰKÖDIK”. Egy sem volt nála. Nem számít. Az élet csupa veszély.

A könnyeivel küszködött. A Starbucks bejárata előtt megállt, hogy összeszedje magát.

Mindnyájan odabent voltak. Norm, vagyis Ten-A-Fly full extrás rapperszerelésben. Doug fehér teniszgöncben. Owen nyakában a kisbabával. Phil pedig öltönyben és nyakkendőben. Még most, ezek után is. Az asztal körül ültek, összebújva konspiráltak valamit. Wendy látta a testtartásukon, hogy rosszban sántikálnak.

Amikor Phil észrevette, elsápadt. Behunyta a szemét. Wendy nem törődött vele. Az asztalhoz lépett, és az arcába bámult. A férfi a szó szoros értelmében összezsugorodott a szeme előtt.

– Christa Stockwelltől jövök – mondta.

A másik három fickó szótlanul meredt rájuk. Wendy tekintete találkozott Norm pillantásával. A férfi lassan megrázta a fejét, kérve, hogy hagyja abba. De Wendyt nem sikerült meghatnia.

– Most már engem is tönkre akarnak tenni – mondta Wendy.

– Tudjuk – bólintott Norm. – Követtük a neten a pletykákat. A legtöbb oldalt sikerült hatástalanítanunk, de az összeset nem.

– Ez most már az én harcom is.

– Nem kellett volna, hogy így legyen – szólalt meg Phil még mindig lehajtott fejjel. – Én figyelmeztettem. Könyörögtem, hogy maradjon ki belőle.

– Én pedig nem hallgattam magára. Elcsesztem, na és? Most már elárulja, mi folyik itt?

– Nem.

– Nem?

Phil felállt. Az ajtó felé indult. Wendy elállta az útját.

– Hagyjon békén – mordult rá a férfi.

– Nem hagyom.

– Beszélt Christa Stockwell-lel?

– Igen.

– És mit mondott?

Wendy habozott. Alig egy órája ígérte meg Christának, hogy senkinek nem árulja el. Phil kihasználta a tétovázását, és kikerülte. Az ajtó felé igyekezett. Wendy utánaindult, de Norm a vállára tette a kezét, és megállította. Wendy dühösen fordult felé.

– Mégis mit akar csinálni, Wendy? Leteperi az utcán?

– Fogalmuk sincs, mit tudtam meg róla.

– Kicsapták a Princetonról – felelte Norm. – Nem is szerzett diplomát. Tudjuk. Elmondta.

– Azt is elmesélte, miért?

– Mit számít az?

Ez végre lecsillapította Wendyt. Eszébe jutottak Christa szavai a megbocsátásról, és hogy csak néhány egyetemista srácról van szó, akik trófeavadászatra indultak, nem pedig holmi bűnözőkről.

– Azt is elmondta, ki akarja tönkretenni őket? – kérdezte.

– Nem. De megkért, hogy maradjunk ki belőle. A barátai vagyunk, Wendy. Mi az ő oldalán állunk, nem a magáén. Phil eleget szenvedett.

– Nem tudom, Norm. Nem tudom, ki akarja tönkretenni Philt, a régi szobatársait és most már engem is. És azt sem tudom, Dan Mercer ölte-e meg Haley McWaidet. Talán a gyilkosa még mindig szabadlábon van. Érti, amit mondok?

– Értem.

– És?

– És a barátunk azt kérte, maradjunk ki belőle. Ez most már nem ránk tartozik.

– Nagyszerű.

Dühtől fuldokolva az ajtó felé indult.

– Wendy?

Megfordult. A férfi olyan röhejesen nézett ki abban a szerelésben, a piros fejkendőre húzott fekete sapkában, a fehér övvel és a tányérantenna méretű karórával a csuklóján. Ten-A-Fly. Az isten szerelmére.

– Mi az, Norm?

– Megvan a fénykép.

– Miféle fénykép?

– A lányról, aki a videón beszél. A kurva, aki megvádolta Farley Parksot. Owennek sikerült kimerevítenie a képet, és addig játszott a beállításokkal, míg előtűntek a lány vonásai. Nem volt egyszerű, de most már felismerhető rajta. Megmutatom, ha érdekli.

Wendy megvárta, míg Owen odaadja a 25x30-as képet Normnak, Norm pedig odaviszi neki. A fényképre pillantott.

– Elég fiatalnak tűnik, nem? – kérdezte Norm.

Wendy hirtelen úgy érezte, mintha eddig is bizonytalan lábakon álló világa a feje tetejére állt volna.

Igen, a lány valóban fiatalnak tűnt. Nagyon fiatalnak.

És pontosan úgy nézett ki, mint a fantomkép, amely Chynnáról készült, a lányról, akivel Dannek állítása szerint találkozója volt a csaliházban.

Most már tudta. A fénykép az utolsó kérdőjelet is eltűntette. Átverték őket.

De azt még mindig nem tudta, ki és miért.

Amikor Wendy hazaért, már csak egyetlen közvetítőkocsi parkolt a ház előtt. Alig akart hinni a szemének, amikor meglátta a csatorna logóját az oldalán. NTC. Sam, az operatőre a ház előtt állt – nyugalom, nagy levegő – a lufifejű Michele Feislerrel.

Michele éppen a haját igazgatta. Az NTC feliratú mikrofont a hóna alá dugta. Wendy eljátszott a gondolattal, hogy a gázra lép és kéjesen végignézi, amint Michele nagy dinnyefeje szétplaccsan az útpadkán. De csak a garázs távirányítóját nyomta meg, és behajtott. Az elektromos ajtó bezárult mögött. Wendy kiszállt a kocsiból.

– Wendy?

Michele volt az. A garázsajtón kopogtatott.

– Takarodj a telkemről, Michele!

– Nincs nálam se kamera, se mikrofon. Egyedül jöttem.

– A barátomnál fegyver van, és alig várja, hogy használhassa.

– Csak egy percet kérek, rendben?

– Tűnj el innen!

– Muszáj meghallgatnod. Vicről van szó.

Ez végre hatott.

– Mi van Vickel?

– Nyisd ki az ajtót, Wendy.

– Mi van Vickel?

– Beáldoz téged.

Wendynek görcsbe rándult a gyomra.

– Ezt meg hogy érted?

– Nyisd ki az ajtót, Wendy. Se kamera, se mikrofon, csak mi ketten. Ígérem.

A pokolba! Tétovázott még néhány másodpercig, de végül is mi baj lehet belőle? Tudni akarta, miről beszél Michele. Ha ez azzal jár, hogy be kell engednie Lufifejűt a házába, ám legyen. Átlépte Charlie biciklijét – szokás szerint pont a bejárat előtt dobta le –, és elfordította az ajtó gombját. Nyitva volt. Charlie mindig elfelejti bezárni.

– Wendy?

– Gyere körbe.

Bement a konyhába. Papi nem volt otthon. Az asztalon hagyott egy üzenetet, hogy elment Charlie-ért. Remek. Kinyitotta a hátsó ajtót Michele-nek.

– Kösz, hogy beengedtél.

– Mi ez az egész Vickel?

– A vezetőség vért akar. Keményen megdolgozták őt is.

– És?

– És azt akarják Victől, hogy erősítse meg a pletykákat, vagyis hogy te rá vagy indulva.

Wendy nem mozdult.

– A csatorna kiadott egy közleményt.

Michele átnyújtott egy papírlapot.

Az NTC nem kívánja kommentálni Wendy Tynes ügyét, de szeretnénk leszögezni, hogy hírigazgatónk, Victor Garrett nem követett el semmi törvénybe vagy jó erkölcsbe ütközőt, és mindig visszautasította beosztottjai közeledését. A zaklatás manapság komoly probléma országunkban, és sok ártatlan áldozat szenved miatta.

– Zaklatás? – nézett föl Wendy. – Ezt komolyan gondolták?

– A maga nemében mestermű, nem gondolod? Semmi konkrétum nem szerepel benne, ami miatt perelni lehetne.

– És most mit akarsz, Michele? Remélem, nem azt várod, hogy élő interjút adok neked?

Michele megrázta a fejét.

– Annyira nem vagyok ostoba.

– Akkor mit keresel itt?

Michele elvette tőle a közleményt, és felemelte.

– Bűzlik ez az egész. Sosem voltunk barátnők. Tudom, mit gondolsz rólam… – Michele összeszorította az ajkát, és behunyta a szemét, mint aki alaposan át akarja gondolni, hogyan folytassa.

– Elhiszed, ami ebben a közleményben van? – kérdezte Wendy.

Michele-nek felpattant a szeme.

– Ugyan, dehogy! Viccelsz? Te, amint zaklatod Vicet? Hova hányjak? Ha Wendy nem lett volna annyira zaklatott és kimerült, talán megöleli Michele-t ezért a mondatáért.

– Tudom, hogy közhelyesen hangzik, de azért lettem riporter, mert mindig is ki akartam deríteni az igazságot. Márpedig ez baromság. Ez az egész vád. És tudni akarom, mi történt valójában.

– Tyű – mondta Wendy.

– Tessék?

– Semmi. Csak meglepődtem, azt hiszem.

– Mindig nagyra tartottalak, remek nőnek és kiváló riporternek. Igen, én is tudom, hogyan hangzik, de akkor is ez az igazság.

Wendy döbbenten nézett rá.

– Nem is tudom, mit mondjak.

– Ne mondj semmit. Ha segítségre van szükséged, itt vagyok. Ez minden. Most mennem kell. Azon az ügyön dolgozom, amit említettem. Tudod, a perverz Arthur Lemaine, akinek mindkét térdét ellőtték.

– Van valami új fejlemény?

– Nem igazán. A fickó valószínűleg csak azt kapta, amit megérdemelt, de akkor is meglepő, hogy egy korábban már elítélt pedofil kissrácokat taníthat hokizni.

Wendy érezte, hogy feláll a szőr a tarkóján.

Hoki?

Eszébe jutott, amikor Charlie-val és a barátaival a tévében látták a hírt.

– Várjunk csak, nem úgy volt, hogy a South Mountain Arena előtt lőtték meg?

– De igen.

– Akkor nem értem. Emlékszem, hogy korábban olvastam, az összes ott dolgozó edzőnek ellenőrizték az előéletét.

Michele bólintott.

– Igen. De Lemaine priusza nem jelent meg a rendszerben.

– Miért nem?

– Mert csak az Államok területén elkövetett bűncselekmények szerepelnek benne – felelte Michele. – Lemaine viszont kanadai. Quebecből származik, ha jól emlékszem.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

Wendynek nem tartott sokáig összeraknia a kirakós darabkáit.

Michele Feisler segített. Rengeteg anyagot gyűjtött már Arthur Lemaine-ről, köztük egy családfát is. Wendyt lenyűgözte, hogy Michele mennyi mindent elvégzett ilyen rövid idő alatt. Oké, Michele feje valóban nagyobb egy kicsit a kelleténél, de ez csak keskeny válla miatt ilyen feltűnő.

– És most? – kérdezte Michele.

– Azt hiszem, kapcsolatba kell lépnünk Walker seriffel. Ö vezeti a nyomozást Dan Mercer gyilkossági ügyében.

– Oké, akkor hívd fel. Tudod a számát?

Wendy előkereste Walker számát a telefonjából, és megnyomta a hívás gombot. Michele leült mellé. Gondosan előkészítette a jegyzettömbjét, és bekapcsolta a tollát. Walker a negyedik csörgésre felvette. Wendy hallotta, hogy megköszörüli a torkát, mielőtt beleszól.

– Mickey Walker seriff.

– Itt Wendy.

– Ó, ööö, helló! Hogy van?

Ó, ööö, helló? Zavartnak tűnt a hangja. Nem látta a kijelzőjén, hogy ki hívja? – tűnődött Wendy.

– Gondolom, hallotta rólam a legújabb híreket – mondta Wendy.

– Igen.

– Remek. – Most nem volt kedve belemenni. Egyébként sem számított – kit érdekel? –, de azért érzett egy kis fájdalmat. – Hallott Arthur Lemaine-ről? A pasasról, akinek ellőtték mindkét térdkalácsát?

– Igen – felelte Walker. – De nem az én körzetemhez tartozik az ügy.

– Azt is hallotta, hogy Arthur Lemaine-t korábban elítélték pedofília miatt?

– Igen, valami rémlik.

– És azt tudta, hogy Arthur Lemaine Ed Grayson sógora?

Rövid csönd a vonal másik végén.

– Ejha – mondta végül Walker.

– Ejha bizony. Akar még egy ejhát? Lemaine edzette az unokaöccse hokicsapatát. Aki nem más, mint E. J., Ed Grayson fia, egy pedofil perverz áldozata.

– Ez tényleg egy újabb ejha – helyeselt Walker.

– De nem az utolsó, Lemaine-t ugyanis igen távolról lőtték meg.

– Valaki olyan, aki kiválóan tud célba lőni – mondta Walker.

– Nem pontosan ezt mondta a Rev-Oliver tulajdonosa Graysonról?

– De igen. Uramisten. De akkor sem értem. Azt hittem, maga látta, amint Grayson megöli Dan Mercert, mert az fényképeket készített a fiáról.

– Így is van.

– Akkor Grayson mindkettőjüket lelőtte?

– Igen, azt hiszem. Emlékszik, hogy Ed Grayson felbukkant a Ringwood State Parkban, hogy segítsen megtalálni Haley McWaid holttestét?

– Igen.

– Azt mondta, nem értek semmit. De azt hiszem, most már kezdem kapiskálni. A bűntudat űzte oda, mert megölt egy ártatlan embert.

Michele buzgón jegyzetelt – Wendy el nem tudta képzelni, micsodát.

– Elmondom, szerintem hogy történt – folytatta Wendy. – Dan Mercer ellen ejtik a vádakat. Ed Graysonnak eldurran az agya, és megöli Mercert, majd eltünteti a bizonyítékokat. Amikor hazaér, a felesége, Maggie megtudja, mit tett. Nem tudom pontosan, mi következik ezután. Talán Maggie kiabálni kezd: „Mit tettél? Nem is Dan volt az, hanem az öcsém!” Vagy maga E. J. mondja el az igazságot a nagybátyjáról. Nem tudom. De képzeljük el, mi játszódhat le Graysonban. Hónapokon keresztül ott volt minden egyes meghallgatáson, nyilatkozott a médiának, vigasztalta az áldozatokat, követelte, hogy büntessék meg Mercert.

– Aztán egyszer csak rájön, hogy rossz pasast nyírt ki.

– Pontosan. Ráadásul azzal is tisztában van, hogy ezek után Arthur Lemaine, a sógora, soha nem fog börtönbe kerülni. Ha perre viszi az ügyet, azzal tönkreteszi a saját családját.

– Újra végig kellene csinálniuk az egész felhajtást – mondta Walker. – Ráadásul be kellene ismernie, hogy egész idő alatt tévedett. Ezért inkább fogja magát, és megnyomorítja Lemaine-t?

– Igen. Valószínűleg nem volt elég erős egy újabb gyilkossághoz.

– És akár tetszik, akár nem, a fickó akkor is a felesége testvére.

– Így van.

Wendy Michele-re pillantott. Kolléganője már valaki mással beszélt a saját telefonján.

– Azt beszélik, Graysont elhagyta a felesége – mondta Walker. – Magával vitte a gyereket.

– Talán azért, amit Dannel tett.

– Vagy mert meglőtte az öccsét.

– Bizony.

Walker felsóhajtott.

– Hogyan tudjuk ezt bebizonyítani?

– Fogalmam sincs. Lemaine feltehetően nem fog beszélni, bár ki tudja, talán ha maguk megdolgozzák egy kicsit.

– És ha beszél? Sötétben lőtték le. Szemtanú nem volt. Azt pedig már tudjuk, hogy Grayson nagymestere a bizonyítékok eltüntetésének.

Néma csendben ültek. Michele közben lerakta a telefont. Lefirkantott még néhány szót, majd hosszú nyilakat húzott a papírra. Hirtelen megállt a keze a levegőben, és a homlokát ráncolva Wendyre pillantott.

– Mi van? – kérdezte Wendy.

Michele ismét körmölni kezdett.

– Nem mernék megesküdni rá, de azt hiszem, valami nem stimmel ezzel az elmélettel.

– Micsoda?

– Lehet, hogy lényegtelen, de hibádzik a sorrend. Lemaine-t egy nappal Dan Mercer megölése előtt lőtték meg.

Wendynek rezegni kezdett a telefonja. Várakozó hívás. A telefonja kijelzőjére pillantott. Win.

– Most le kell tennem – mondta Walkernek. – Valaki keres.

– Ne haragudjon, hogy zavarba jöttem, mert hívott. Csak tudja, ez az egész ügy most maga körül…

– Ugyan, észre sem vettem.

– Még mindig szeretném felhívni, ha vége ennek az egésznek.

Wendy alig tudta elfojtani a mosolyát.

– Ha vége ennek az egésznek – ismételte, majd átváltott a másik hívásra. – Halló?

– Kérésednek eleget téve utánanéztem Phil Turnball elbocsátásának – mondta Win.

– És tudod, ki rúgatta ki?

– Hol vagy?

– Itthon.

– Gyere be az irodámba. Inkább személyesen.

Win gazdag. Szupergazdag.

A „Win” a III. Windsor Horne Lockwood rövidítése. Az irodája a Negyvenhatodik utca és a Park Avenue sarkán álló Lock-Horne felhőkarcolóban van.

Ennyire gazdag.

Wendy a MetLife Building parkolójában tette le az autót. Az apja nem messze innen dolgozott. Eszébe jutott, ahogy mindig könyékig feltűrte az ingujját, ami kettős jelentéssel bírt – egyfelől állandóan kész volt megfogni a munka végét, másfelől nem akarta, hogy öltönyösként gondoljanak rá. Apjának rendkívül izmos alkarja volt. Wendy mindig biztonságban érezte magát a közelében. Most, annyi évvel apja halála után, szeretett volna hozzábújni, szerette volna, ha apja átöleli nagy, izmos karjával, és azt mondja, minden rendbe fog jönni. Úgy látszik, erről sosem szokik le az ember. John is mindig ezt csinálta – és Wendy mellette is biztonságban érezte magát. Lehet, hogy a feministák ezen megsértődnek – hogy ezt a biztonságérzetet csak a férfiak tudják megadni –, de akkor is így van. Papi nagyszerű ember, de ez nem az ő feladata. Charlie pedig, nos, ő örökké Wendy pici fia marad, és nem az ő dolga gondját viselni az anyjának, hanem éppen fordítva. Az a két férfi, aki mellett biztonságban érezte magát, már halott. Soha nem hagyták cserben, de most, ahogy a feje fölött kezdtek összecsapni a hullámok, mintha egy vékony hang azt suttogta volna a fülébe, hogy ő bizony cserbenhagyta őket.

Win egy emelettel lejjebb költöztette az irodáját. Nyílt a lift ajtaja, és Wendy az MB REPS feliratot pillantotta meg.

– Isten hozta, Mrs. Tynes – üdvözölte a recepciós nő fülsértően magas hangon.

Wendy majdnem hátrahőkölt, amikor meglátta. A nő egy NFL-védő méreteivel rendelkezett. Hatalmas testét fekete kezeslábasba préselte, amitől úgy festett, mint az Ágyúgolyófutam bombázójának, Adrienne Barbeau-nak az elvarázsolt ikertestvére. A sminkjét mintha hólapáttal kenték volna fel.

– Öö, helló.

Fehér kosztümös ázsiai nő bukkant fel mögötte. Magas volt, vékony és csinos, mint egy szupermodell. A két nő néhány pillanatra megállt egymás mellett, és Wendynek óhatatlanul is egy bowlinggolyó meg egy gombostű jutott róluk eszébe.

– Mr. Lockwood már várja – mondta az ázsiai nő.

Wendy követte a folyosó végéig. A nő kinyitotta az iroda ajtaját, és bejelentette:

– Mrs. Tynes megérkezett.

Win felállt az íróasztala mögül. Elképesztően jóképű férfi volt. Bár a szőke haj, a finom vonások és az egész szépfiús megjelenés nem volt kimondottan Wendy zsánere, mégis áradt valami higgadt erő a férfiból, jéghideg kék szeme és izmos teste egy kígyót idézett, aki bármelyik pillanatban lecsaphat áldozatára.

– Köszönöm, Mee – fordult Win az ázsiai nőhöz. – Szólna Mr. Barrynek, hogy készen állunk?

– Természetesen.

Mee távozott. Win megkerülte az íróasztalt, és megpuszilta Wendy arcát. Egy pillanatra mindketten elbizonytalanodtak. Hat hónappal korábban fantasztikus éjszakát töltöttek együtt, márpedig az ilyesmi mindig ott marad két ember között.

– Ragyogóan nézel ki.

– Köszönöm. Nem érzem úgy magam.

– Hallom, rád jár a rúd.

– Elég rendesen.

Win visszaült a székére, és széttárta a karját.

– Hajlandó vagyok felajánlani a szolgálataimat.

– A szolgálataid alatt azt érted, hogy…?

Win megtáncoltatta a szemöldökét.

– Szex határok nélkül.

Wendy hitetlenkedve ingatta a fejét.

– A létező legrosszabb időpontban teszel ajánlatot.

– Olyan időpont nem létezik. De megértem. Tölthetek egy brandyt?

– Nem, köszönöm.

– Nem zavar, ha én iszom egyet?

– Dehogy, csak nyugodtan.

Win kinyitotta az asztala mellett álló antik földgömböt, és kivett belőle egy kristályüveget. Az íróasztal cseresznyefából készült. A falon egy rókavadászatot ábrázoló festmény lógott. A padlón vastag perzsaszőnyeg. Az egyik sarokban zöld posztó, rajta golflyukkal. Az íróasztallal szemközti falon hatalmas, nagy képernyős tévékészülék.

– Halljuk, mi ez az egész – mondta Win.

– Nem baj, ha nem árulom el? Csak annyit akarok tudni, ki rúgatta ki Phil Turnballt.

– Rendben.

Nyílt az ajtó. Mee lépett be egy idősebb, csokornyakkendős férfival.

– Áh – üdvözölte Win. – Ridley, köszönöm, hogy idefáradtál. Wendy Tynes, hadd mutassam be Ridley Barryt. Mr. Barry a Barry Brothers Trust egyik alapítója, Mr. Turnball korábbi munkaadója.

– Örülök, hogy megismerhetem, Wendy.

Mindnyájan helyet foglaltak. Win íróasztala teljesen üres volt, leszámítva egy jókora paksamétát, amelyben ránézésre iratok lehettek.

– Mielőtt hozzákezdünk – szólalt meg Win –, Mr. Barry és én szeretnénk ígéretet kapni, hogy ami elhangzik, az nem kerül ki ebből a szobából.

– Riporter vagyok, Win.

– Akkor biztosan tudod, mit jelent az, hogy „bizalmas információ”.

– Rendben. Bizalmasan fogom kezelni.

– Ezenkívül, barátságunkra való tekintettel, szeretném, ha a szavadat adnád, hogy semmit nem fogsz kiszivárogtatni abból, amit mondunk.

Wendy előbb Ridley Barryre pillantott, majd újra Winre.

– A szavamat adom.

– Nagyszerű. – Win Ridley Barryre nézett. Mr. Barry bólintott. Win egymáshoz illesztette az ujjait, és apró sátrat formált a két kezéből. – Ezek itt Mr. Phil Turnball ügyének aktái. Pénzügyi tanácsadóként dolgozott a Barry Brothers Trustnál.

– Igen, tudom.

– Az elmúlt néhány órát azzal töltöttem, hogy átnéztem ezeket a dokumentumokat. Alaposan megvizsgáltam őket. Ugyanezt tettem Mr. Turnball online tranzakcióival is, tanulmányoztam a kereskedői szokásait, a vásárlásait és az eladásait, ha úgy tetszik. Mivel igen nagyra tartalak, Wendy, és fontos vagy nekem, ezért lelkiismeretesen végigböngésztem minden adatot, hogy kiderítsem, ki rúgatta ki Phil Turnballt.

– És ki volt az?

Win jéghideg tekintete találkozott Wendyével.

– Az az állítás, hogy Phil Turnball ellopott kétmillió dollárt, nem felel meg a valóságnak. Számításaim szerint az összeg közelebb áll a hárommillióhoz. A sikkasztás tényéhez azonban kétség sem férhet. Tudni akartad, ki rúgatta ki Turnballt. Senki. Phil Turnball öt éven keresztül lopta az ügyfelek pénzét.

Wendy megrázta a fejét.

– Talán mégsem ő volt az. Hiszen nem egyedül dolgozott. Vagy igen? Voltak munkatársai, asszisztense. Talán az egyikük…

Win válasz helyett elővett egy távirányítót, és megnyomott rajta egy gombot. A televízió életre kelt.

– Mr. Barry volt olyan szíves, és rendelkezésünkre bocsátotta a biztonsági kamera felvételeit.

A képernyőn egy iroda jelent meg. A mennyezet alatt elhelyezett kamera felülről közvetítette az eseményeket. Phil Turnball éppen papírokat gyömöszölt egy iratmegsemmisítőbe.

– Mr. Turnball itt az ügyfelei számlaértesítőjét semmisíti meg, mielőtt postáznák őket.

Win ismét megnyomta a távirányítót. Váltott a kép. Phil most az íróasztalánál ült. Aztán felállt, és a nyomtatóhoz lépett.

– Ezen a felvételen Mr. Turnball kinyomtatja a hamis számlaegyenlegeket, majd hamarosan postázza őket. És ezt a végtelenségig folytathatnánk, Wendy. A lényeg azonban egyértelmű: Phil Turnball becsapta az ügyfeleit és Mr. Barryt.

Wendy hátradőlt, aztán Ridley Barryhez fordult.

– Ha Phil tényleg tolvaj, akkor miért nem tartóztatták le?

Néhány másodpercig senki nem szólalt meg. Ridley Barry Winre pillantott. Win bólintott.

– Nyugodtan elmondhatod neki. Nem fogja továbbadni.

A férfi megköszörülte a torkát, majd megigazította a nyakkendőjét. Alacsony, ráncos emberke volt, az a fajta idős bácsi, akit sokan aranyosnak tartanak.

– A Barry Brothers Trustot több mint negyven évvel ezelőtt alapítottuk a bátyámmal, Stanley-vel – kezdte. – Harminchét évig dolgoztunk együtt. Ugyanabban az irodában. Az íróasztalunk egymással szemben állt. Minden áldott nap. Közösen felépítettünk egy céget, amelynek az értéke mára meghaladja az egymilliárd dollárt. Több mint kétszáz alkalmazottunk van. A nevünk védjeggyé vált. Komolyan veszem az ezzel járó felelősséget, különösen azóta, hogy a bátyám elment.

A férfi elhallgatott, és az órájára nézett.

– Mr. Barry?

– Igen?

– Ez mind nagyon szép, de akkor sem értem, miért nem perelte be Phil Turnballt, ha meglopta önt.

– Nem engem lopott meg, hanem az ügyfeleit. Akik az én ügyfeleim is.

– Mindegy.

– Nem, egyáltalán nem mindegy. És ez nem csak szőrszálhasogatás. De engedje meg, hogy kétféleképpen válaszoljak a kérdésére. Először számító üzletemberként, másodszor öregemberként, aki felelősnek érzi magát az ügyfelei befektetésért. A számító üzletember: maga szerint a Madoff-botrány után mi történne a Barry Brothers Trusttal, ha kiderülne, hogy az egyik magas beosztású pénzügyi tanácsadónk piramisjátékot folytatott?

A válasz egyértelmű volt, és Wendy őszintén elcsodálkozott, miért nem jött rá magától. Különös. De Phil is mindig ezzel a kérdéssel védekezett. Ezt használta bizonyítékként arra, hogy átverték – „akkor miért nem tartóztattak le?”.

– És mit tesz az öregember, aki felelősnek érzi magát azok vagyonáért, akik megbíztak a cégében? – folytatta Barry. – Az ügyfeleket kártalanítom a saját vagyonomból. Más szóval átvállalom az okozott kárt. Az ügyfeleim semmit sem vesznek észre abból, hogy átverték őket.

– És soha nem is fognak rájönni – tette hozzá Wendy.

– Persze, hogy nem.

Ezért eskette meg Win, hogy titokban tartja. Ismét hátradőlt, és hirtelen újabb puzzle-darabkák kerültek a helyükre. Majdnem az összes.

Most már tudta. Sok mindent tudott – majdnem mindent.

– Van még kérdésed? – kérdezte tőle Win.

Wendynek eszébe jutott még valami.

– Hogyan bukott le?

– Egy piramisjátékot nem lehet az örökkévalóságig folytatni – felelte Ridley Barry.

– Igen, ezt értem. De mi tette gyanússá?

– Két évvel ezelőtt megbíztam egy céget, hogy világítsák át az összes alkalmazottunkat. Rutindolog volt, semmi több, de Phil Turnball személyi anyagában ellentmondásra bukkantak.

– Miféle ellentmondásra?

– Phil hazudott az önéletrajzában.

– Mivel kapcsolatban?

– A végzettségéről. Azt állította, hogy a Princetonon szerzett diplomát. De ez nem felelt meg a valóságnak.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

Wendy most már tudta.

Felhívta Phil mobilját. Megint nem vette föl. Megpróbálta az otthoni számát. Semmi. Win irodájából hazafelé menet megállt a férfi házánál Englewoodban. Senki nem volt otthon. Benézett a Starbucksba. Az Apák Klubja eltűnt.

Eljátszott a gondolattal, hogy felhívja Walkert, vagy inkább Frank Tremontot. Elvégre ő vezette a nyomozást Haley McWaid ügyében. És jó esély volt rá, hogy nem Dan Mercer gyilkolta meg Haley-t. Wendy azt is tudni vélte, hogy ki tette, de bizonyítani egyelőre nem tudta.

Miután Ridley Barry magukra hagyta őket, Wendy még egyszer végigvette az egészet Winnel. Két oka is volt rá. Először is szerette volna hallani egy intelligens kívülálló véleményét. Win tökéletesen megfelelt a célra. Másodszor pedig akart valakit, aki tudja mindazt, amit kiderített. Így akarta megóvni az információt – és saját magát.

Amikor befejezte, Win kihúzta az íróasztal alsó fiókját, és lőfegyvereket vett elő. Felajánlotta Wendynek, hogy válasszon. De ő visszautasította.

Charlie és Papi még mindig nem értek haza. Csönd borult a házra. Wendynek eszébe jutott, hogy jövőre, ha Charlie elmegy egyetemre, a ház mindig ilyen csöndes lesz. Nem tetszett neki a gondolat, hogy egyedül kell élnie egy ekkora házban. Talán ideje kisebbre cserélnie.

Kiszáradt a torka. Megivott egy pohár vizet, majd újra teletöltötte. Felment az emeletre, leült, és bekapcsolta a számítógépet. Ideje próbára tennie az elméletét. Fordított sorrendben beütötte a Princeton-botrány érintettjeinek nevét a Google-be: Steve Miciano, Farley Parks, Dan Mercer, Phil Turnball.

Már mindent értett.

Azután beütötte a keresőbe a saját nevét, és elolvasta a „szexuálisan kifogásolható” viselkedéséről szóló cikkeket. Megrázta a fejét. Legszívesebben sírva fakadt volna, de nemcsak magát sajnálta, hanem mindnyájukat.

Tényleg egy egyetemi trófeavadászattal kezdődött ez az egész?

– Wendy?

Talán meg kellett volna rémülnie, de még csak meg sem lepődött. Egyszerűen bebizonyosodott, amit már egyébként is tudott. Megfordult. Phil Turnball állt az ajtóban.

– Mások is tudnak róla – mondta Wendy.

Phil elmosolyodott. Az arca csillogott a túl sok alkoholtól.

– Azt hiszi, bántani akarom?

– Nem bántott már eddig is?

– Igaza van. De nem ezért vagyok itt.

– Hogy jutott be?

– A garázsajtó nyitva volt.

Charlie és az a rohadt bicikli. Wendy nem tudta, mi lenne a legjobb lépés. Próbálja meg felhívni a 911-et? Vagy küldjön gyorsan egy e-mailt, egy elektronikus segélykérést valakinek?

– Ne féljen tőlem – mondta Phil.

– Felhívhatom egy barátomat?

– Jobban örülnék, ha nem tenné.

– És ha ragaszkodom hozzá?

Phil fegyvert húzott elő.

– Nem áll szándékomban bántani.

Wendy megdermedt. Amikor pisztolyt szegeznek az emberre, hirtelen semmi mást nem lát, csak a fegyver csövét. Nyelt egyet, próbálta megőrizni a hidegvérét.

– Phil?

– Igen?

– Ha valakit nem áll szándékunkban bántani, azt nem szokás pisztollyal fenyegetni.

– Beszélnünk kell – mondta Phil. – Csak nem tudom, hol kezdjem.

– Például ott, hogy belerúgta azt a tükörszilánkot Christa Stockwell szemébe.

– Maga aztán alaposan megcsinálta a házi feladatát, igaz, Wendy?

Wendy nem felelt.

– Egyébként igaza van. Tényleg ott kezdődött. – Felsóhajtott. Leeresztette a fegyvert. – Úgyis tudja, mi történt, igaz? Elbújtam, Christa Stockwell pedig felsikoltott. Ki akartam rohanni az ajtón, de elgáncsolt, és megragadta a lábamat. Nem akartam bántani. Csak el akartam tűnni onnan, és pánikba estem.

– Trófeavadászaton volt a dékán házában?

– Mindnyájan azért voltunk ott.

– Mégis egyedül vitte el a balhét.

Phil egy pillanatra lesütötte a szemét. Wendynek átvillant az agyán, hogy itt a soha vissza nem térő alkalom. Nem rá céloz a fegyverrel. Lehet, hogy nem lesz még egy ilyen lehetőség. De Wendy nem tudott megmozdulni. Szótlanul ült, míg Phil végül ránézett, és azt felelte:

– Igen, így van.

– Miért?

– Ott és akkor az tűnt helyesnek. Tudja, nekem minden adva volt a sikerhez. Gazdagság, jól csengő név, a legjobb iskolák. A többiek viszont vérrel és verejtékkel jutottak el odáig. Felnéztem rájuk. A barátaim voltak. Engem elkaptak, így is, úgy is felelnem kellett érte, de mi értelme lett volna őket is magammal rántanom?

– Igazán hősies – mondta Wendy.

– Akkor persze még nem tudtam, mekkora a baj. A házban vaksötét volt. Azt hittem, Christa csak ijedtében sikoltott fel. Amikor magamra vállaltam, még nem tudtam, hogy ilyen súlyosan megsérült. – Oldalra billentette a fejét. – Szeretném azt hinni, hogy most is ugyanezt tenném. Elvinném a balhét egyedül a barátaim helyett. De nem vagyok biztos benne.

Wendy lopva a számítógépre pillantott, hátha meglát valamit, amire ráklikkelve segítséget hívhat.

– És aztán mi történt?

– Már úgyis tudja, nem?

– Kicsapták.

– Igen.

– A szülei pedig megvásárolták Christa Stockwell hallgatását.

– A szüleim mélységesen megdöbbentek. De azt hiszem, sejtettem, hogy így lesz. Kifizették az adósságomat, aztán közölték, hogy fel is út, le is út. A családi üzletet az öcsémre bízták. Gyakorlatilag kitagadtak. De talán így volt a legjobb.

– Szabadnak érezte magát – mondta Wendy.

– Igen.

– Olyan lett, mint a szobatársai. Akikre felnézett.

Phil elmosolyodott.

– Pontosan. És aztán, akárcsak ők, vérrel és verejtékkel küzdöttem előre magamat. Minden segítséget elutasítottam. Munkát kaptam a Barry Brothersnél. Kialakítottam egy ügyfélkört, keményen dolgoztam, hogy mindenkit boldoggá tegyek. Feleségül vettem Sherryt, egy minden szempontból különleges nőt. Családot alapítottunk. Gyönyörű gyerekek, szép ház. És mindezt egyedül. Protekció és segítség nélkül…

Elcsuklott a hangja. Váratlanul elmosolyodott.

– Min mosolyog?

– Magán, Wendy.

– Rajtam?

– Itt vagyunk mi ketten. Nálam fegyver van. A gyalázatos cselekedeteimről mesélek. Maga meg kérdéseket tesz fel, hogy húzza az időt, hátha a rendőrség az utolsó pillanatban megérkezik.

Wendy nem válaszolt.

– De nem magam miatt jöttem, Wendy, hanem azért, hogy segítsek.

Wendy a férfi szemébe nézett, és hirtelen, a fegyver és az egész szituáció ellenére, megszűnt benne a félelem.

– Nekem? Hogyan? – kérdezte.

– Majd meglátja.

– Inkább…

– Válaszokat akar, igaz?

– Azt hiszem.

– Hol is tartottam?

– Házasság, munka, semmi protekció.

– Igen, köszönöm. Találkozott Ridley Barryvel?

– Igen.

– Kedves öreg fickó, nem igaz? Becsületes ember benyomását kelti. És az is. Mint ahogy én is az voltam. – Lenézett a kezére, és úgy meredt a fegyverre, mintha nem tudná, honnan került oda. – Nem úgy kezdi az ember, hogy tolvaj lesz belőle. Fogadni mernék, hogy Bernie Madoff sem így tervezte. Mindenki csak jót akar az ügyfeleinek. De ez egy könyörtelen világ. Farkastörvények uralkodnak. Kötsz egy rossz üzletet. Elveszítesz némi pénzt. De tudod, hogy vissza fog jönni, úgyhogy áttolsz oda egy kis pénzt egy másik számláról. Csak egy napra, maximum egy hétre. Amikor a következő üzlet bejön, majd visszaadod, még egy kicsit többet is. Ez nem lopás. A végén mindenki jól jár. Ilyen kicsiben kezdődik, egy apró stiklivel, de aztán már nincs visszaút. Ha beismered, hogy megtetted, akkor véged. Kirúgnak vagy mehetsz a börtönbe. Így hát nem marad más választásod, mint újabb és újabb összegeket kölcsönözni Peter számlájáról Pauléra, és közben reménykedni, hogy hamarosan beüt valami, imáid meghallgatásra találnak, és kijössz a mínuszból.

– Röviden: lopott az ügyfeleitől? – kérdezte Wendy.

– Igen.

– Saját magának pedig tisztességes fizetést utalt közben?

– Ez is része a játéknak. Muszáj volt, ha fent akarom tartani a látszatot.

– Persze, értem.

Phil elmosolyodott.

– Tudom, mit gondol, és igaza van, természetesen. Csak kibúvókat keresek, mentségeket. Elmondta Ridley, miért kezdtek gyanakodni rám?

Wendy bólintott.

– Hazudott az életrajzában.

– Igen. Az az éjszaka a dékán házában újra kísérteni kezdett annyi év után. Egy csapásra széthullott az egész világom, és mindez amiatt az éjszaka miatt. El tudja képzelni, mit éreztem? Mindent magamra vállaltam helyettük, pedig nem is én voltam a hibás, és hiába telt el majdnem húsz év, még mindig én szenvedek miatta.

– Hogy érti azt, hogy nem is maga volt a hibás?

– Ahogy mondtam.

– De hiszen ott volt. Maga rúgta arcon Christa Stockwellt.

– De nem azzal kezdődött. A hamutartóról nem beszélt?

– De igen. Belevágta egy tükörbe.

– Azt mondta, én tettem?

Wendy elgondolkodott. Christa Stockwell szavaiból úgy vette ki, hogy Phil volt az, de nem mert volna megesküdni rá.

– Nem én voltam – mondta Phil. – Valaki más hajította el a hamutartót. Az törte össze a tükröt.

– Nem tudja, kicsoda?

Phil megrázta a fejét.

– Mind a négyen tagadták, hogy ők lettek volna. Erre gondoltam, amikor azt mondtam, nem én voltam a hibás. Ismét ott álltam nincstelenül. Amikor a szüleim tudomást szereztek róla, hogy kirúgtak, végleg megszakították velem a kapcsolatot. Sherry és a gyerekek is máshogy néznek rám azóta. Mindenem odalett. Tönkrement az életem, és mindez amiatt az átkozott trófeavadászat miatt. Így hát felkerestem a régi szobatársaimat, hogy segítsenek. Farley és Steve nagyon hálásak voltak, amiért annak idején elvittem a balhét, de most csak néztek rám döbbenten: ugyan mit tehetnének értem ennyi év után? Gondolkodni kezdtem. Nem kellett volna egyedül magamra vállalnom mindent. Ha öten vagyunk benne, az egyetem sem lett volna ilyen szigorú. És ahogy végignézek a régi barátaimon, akik nem hajlandók segíteni rajtam, azt látom, hogy mindnyájan jómódú, sikeres emberek…

– Ezért úgy döntött, megleckézteti őket – mondta Wendy.

– Elítél érte? Egyedül álltam a cechet azért, ami történt, és most úgy néznek rám, mintha meg sem ismernének. Végeztek velem. Mintha nem volnék méltó arra, hogy megmentsenek. A családom gazdag, mondták. Miért nem kérek tőlük segítséget?

Phil nem tudott megszabadulni a családjától, gondolta Wendy – a vagyonuktól, a társadalmi rangjuktól. Olyan akart lenni, mint a barátai, akik szegénysorból küzdötték fel magukat, de sosem fogadták be maguk közé – mert amikor igazán komolyra fordult a helyzet, az ő szemükben még mindig a gazdag srác volt.

– Az Apák Klubjában hallott a vírusmarketingről – mondta Wendy.

– Igen.

– Itt már gyanút kellett volna fognom. Az előbb néztem meg újra. Farley-t bemocskolták. Steve-et bemocskolták. Engem is bemocskoltak. És Dannel is tele van az internet. De magáról, Phil, nincs egy árva szó sem. Miért? Ha valaki el akarta volna lehetetleníteni, miért nem indít egy blogot, ahol kitálal a kétmilliós sikkasztásról? Igazából senki nem tudott róla. Az Apák Klubjának csak annyit mondott, hogy kirúgták. Csak később, miután a barátom, Win informált róla, hogy egészen pontosan kétmillió dollár elsikkasztásával vádolják, csak akkor nyílt meg előttük. És azt sem mondta el nekik előbb, hogy kicsapták az egyetemről, csak amikor értesült róla, hogy a Princetonon jártam.

– Igen – ismerte el Phil.

– És hogyan kivitelezte? Gondolom, először is felbérelt egy lányt, hogy játssza el Chynna, Dan csalija szerepét, illetve adja ki magát Farley kurvájának.

– Így történt.

– Hol találta a lányt?

– Csak egy kurva, akit felbéreltem két szerep eljátszására. Sokkal könnyebben ment, mint gondolná. Ami Steve Micianót illeti… ugyan meddig tart drogot csempészni valakinek a csomagtartójába, aztán szólni a zsaruknak, hogy vessenek rá egy pillantást? Dannél pedig…

– Engem használt fel – mondta Wendy.

– Nem volt benne semmi személyes. Egy este megláttam a műsorát a tévében, és rögtön az jutott eszembe, micsoda remek módja annak, hogy tönkretegyünk valakit.

– Hogyan csinálta?

– Mit nem ért, Wendy? Megírtam azt az e-mailt Ashlee, a tizenhárom éves lány nevében. Aztán Dannek adtam ki magamat a chatszobában. Amikor meglátogattam, elrejtettem a házában a laptopot és a fényképeket. A kurvám úgy tett, mintha bajba jutott tinédzser lenne, a kis Chynna. Amikor maga találkozót ajánlott „pedofil” Dannek, és megjelölte a konkrét helyet, illetve időpontot, Chynna egyszerűen felhívta Dant, és megkérte, hogy látogassa meg abban az időpontban. Dan odament, maga pedig bekapcsolta a kamerát…

Phil megvonta a vállát.

– Szép munka volt – mondta Wendy gúnyosan.

– Sajnálom, hogy magát is belekevertem. És még jobban sajnálom, hogy elkezdtem azokat a pletykákat terjeszteni magáról. Túl messzire mentem. Hiba volt. Borzalmasan érzem magam miatta. Ezért is vagyok most itt. Hogy helyrehozzam.

Folyamatosan ezt mondogatta – hogy csak Wendy kedvéért jött el. Volt benne valami hátborzongató.

– Szóval ezért csinálta ezt az egészet? Azért tette tönkre ezeket az embereket, mert bosszút akart állni?

Phil lehajtotta a fejét, a válasza azonban meglepte Wendyt.

– Nem.

– Nem így történt, Phil? Mindent elveszített, ezért úgy döntött, magával rántja az ártatlanokat is.

– Az ártatlanokat? – Wendy most először hallott haragot kicsendülni a férfi hangjából. – Ki mondta, hogy ártatlanok?

– Úgy érti, hogy ők is ott voltak magával a dékán házában aznap éjjel?

– Nem, nem úgy értem. Úgy értem, hogy bűnösök egytől egyig.

Wendy értetlenül nézett rá.

– Miben bűnösök?

– Még mindig nem érti? Farley rendszeresen kurvázott. Borzalmas nőcsábász. Mindenki tudta róla. Steve pedig tényleg illegálisan árulta a vényköteles gyógyszereket. Kérdezze csak meg a zsarukat. Nem sikerült rábizonyítaniuk, de tudták. Egyiküket sem ártatlanul vádolták meg, én csak lelepleztem őket.

Súlyos csönd telepedett a szobára, és Wendy érezte, hogy egész testében remeg. Phil nem szólalt meg. Wendy tudta, hogy neki kell rákérdeznie.

– És Dannel mi a helyzet?

Phil légzése furcsa zihálássá vált. Próbált uralkodni magán, de egyre kevésbé sikerült.

– Ezért vagyok most itt, Wendy.

– Nem értem. Azt mondta, Farley hírhedt nőcsábász volt, Steve pedig drogdíler.

– Igen.

– Akkor felteszem a kézenfekvő kérdést: Dan Mercer tényleg pedofil volt?

– Akarja hallani az igazságot?

– Á, dehogy, Phil, azok után, amin keresztülmentem, most azt szeretném, ha hazudna valamit. Ki vele, őt is azért verte át, hogy igazságot szolgáltasson?

– Dannel semmi nem úgy sült el, ahogy terveztem – felelte lassan Phil.

– Hagyjuk a mellébeszélést, ha kérhetem. Pedofil volt vagy sem?

A férfi elkapta a tekintetét, mint aki időt akar nyerni, hogy összeszedje a gondolatait.

– Nem tudom – mondta végül.

Wendy nem erre a válaszra számított.

– Az hogy lehet?

– Amikor csőbe húztam, nem gondoltam, hogy az. De most már nem vagyok olyan biztos benne.

Wendyvel forogni kezdett a szoba.

– Ez meg mi a fenét akar jelenteni?

– Azt már mondtam, hogy felkerestem Farley-t és Steve-et – folytatta Phil. – És egyikük sem akart segíteni.

– Igen.

– Aztán elmentem Danhez. – Phil felemelte a pisztolyt, és átrakta a másik kezébe.

– És ő hogyan reagált?

– Ültünk abban a putriban, ahol lakott. Nem is értem, mit akartam tőle. Ugyan mit tehetett volna értem? Nem volt egy fillére sem. Hajléktalanokkal dolgozott. Megkínált sörrel. Elfogadtam. Aztán elmondtam, mi történt velem. Figyelmesen végighallgatott. Amikor befejeztem, a szemembe nézett, és azt mondta, örül, hogy felkerestem. Miért, kérdeztem. Elmesélte, hogy évek óta látogatja Christa Stockwellt. Megdöbbentem. És akkor végre megtudtam az igazat.

Wendy most már értette, mit titkolt el előle Christa Stockwell.

Mit mondott Dan, amikor először eljött?

Az a mi kettőnk titka.

Wendy a férfira nézett.

– Dan hajította el a hamutálat.

Phil bólintott.

– Látta, hogy az ágy mögé bújtam. A többiek – Farley, Steve és Kelvin – már kiosontak a szobából. Félúton jártak lefelé a lépcsőn, amikor Christa Stockwell a villanykapcsoló után nyúlt. Dan csak el akarta terelni a figyelmét. Hogy én is meg tudjak lógni. Ezért dobta el a hamutartót.

– És az pont telibe találta a tükröt, ami Christa arcába robbant.

– Igen.

Wendy maga elé képzelte a jelenetet. Ahogy Dan bevallja, Christa pedig elfogadja a bocsánatkérését. Elvégre csak egy csapat egyetemista voltak, aki trófeavadászatra indultak. Tényleg ilyen könnyű megbocsátani, amit tettek? Christa számára talán tényleg.

– És maga egészen addig nem tudta – mondta Wendy.

– Nem tudtam. Dan annak idején hazudott. Amikor nála voltam, próbálta megmagyarázni. Szegény volt, mondta. Félt, hogy megvonják tőle az ösztöndíjat. Rajtam amúgy sem segített volna vele. Csak saját magát is tönkretette volna. A semmiért.

– Ezért inkább hallgatott.

– A többiekhez hasonlóan ő is úgy okoskodott, hogy van pénzem. Majd a családom elintézi. Le tudom fizetni Christa Stockwellt. Így hát nem szólt egy szót sem. Hagyta, hogy egyedül vigyem el a balhét. Most már érti, Wendy? Dan egyáltalán nem volt ártatlan. Sőt, sok szempontból ő volt a leginkább bűnös mindnyájunk közül.

Wendy próbálta elképzelni a dühöt, amit Phil érezhetett, mikor megtudta, hogy ő bűnhődött azért, amit Dan követett el.

– De gyerekeket nem molesztált, igaz?

Phil nem siette el a választ.

– Azt hiszem, nem. Legalábbis eleinte úgy gondoltam.

Wendy próbálta értelmezni, beilleszteni a rendszerbe az új információkat. Aztán eszébe jutott Haley McWaid.

– Uramisten, Phil? Mit művelt?

– Igazuk volt. Nekem végem. Ami megmaradt belőlem, ami jó valaha volt bennem, az mostanra eltűnt. Ezt teszi a bosszú az emberrel. Elpusztítja a lelket. Soha nem lett volna szabad kinyitnom azt az ajtót.

Wendy nem tudta, milyen ajtóról beszél – a dékán házának ajtajáról azon a húsz évvel korábbi éjszakán, vagy a gyűlölet szimbolikus ajtajáról, amely a bosszúhoz vezet. Eszébe jutott, amit Christa Stockwell mondott a gyűlöletről: felemészti az embert, és minden másról megfeledkezik.

De még nem végeztek. Haley McWaid ügye még nem tisztázódott.

– Szóval amikor Dant futni hagyták – kezdte Wendy. – Jobban mondva, amikor a bírónő ejtette a vádakat…

Hátborzongató mosoly jelent meg Phil arcán.

– Folytassa, Wendy.

De nem tudta folytatni. Hirtelen minden zavarossá vált, sehogy sem akart összeállni a történet.

– Haley McWaiden töri a fejét, igaz? Azon gondolkodik, hogyan illik a képbe.

Wendy képtelen volt megszólalni.

– Gyerünk, Wendy, ne hagyja abba. Mondja ki, amit gondol.

Némán meredt a férfira. Már semmit nem értett.

Phil arckifejezése most nyugodt volt, szinte már derűs.

– Bántottam őket, igen. Hogy megszegtem-e a törvényt? Abban már nem vagyok biztos. Felbéreltem egy lányt, hogy hazudjon Farley-ról, és játsszon el egy szerepet Dannek. Ez bűncselekmény? Inkább csak vétség. Másnak adtam ki magamat egy chatszobában – de maga pontosan ugyanezt csinálta, nem? Azt mondta, Dant futni hagyta a bíróság. Így van, és? Nem feltétlenül akartam börtönbe juttatni, csak azt akartam, hogy szenvedjen. És ezt sikerült is elérnem.

Wendy nagy nehezen bólintott.

– Akkor miért kevertem volna gyilkosság gyanújába?

– Nem tudom – nyögte ki Wendy.

Phil közelebb hajolt, és azt suttogta:

– Nem én voltam.

Wendynek elakadt a lélegzete. Próbált lassítani, még egyszer átgondolni, más szemszögből megvizsgálni a témát. Haley McWaidet három hónappal azelőtt gyilkolták meg, hogy a holtteste előkerült. Miért? Tényleg Phil ölte volna meg csak azért, hogyha Dan megússza, akkor újra rá tudja húzni a vizes lepedőt?

Tényleg így történt volna?

– Wendy, apa vagyok, gyerekeim vannak. Sosem lennék képes megölni egy kamasz lányt. Senkit nem tudnék megölni.

Wendy csak ekkor döbbent rá, mekkora a különbség egy hamis blog és egy gyilkosság között. Befeketíteni néhány régi évfolyamtársat nem egyenértékű egy kamasz lány meggyilkolásával.

Tompa zsibbadást érzett, ahogy tudatosult benne az igazság.

– Nem rakhatta az iPhone-t Dan szobájába – mondta Wendy lassan. – Hiszen azt sem tudta, hol bujkál. – A szoba lassan abbahagyta a forgást. Próbált összpontosítani, de a válasz most már egyértelműnek tűnt. – Nem maga volt az.

– Így van, Wendy. – Phil elmosolyodott, arcára visszatért a békés kifejezés. – Ezért vagyok most itt. Emlékszik? Mondtam, hogy nem magam miatt jöttem. Ez a búcsúajándékom.

– Miféle búcsúajándék? Nem értem. Hogy került az iPhone Dan szobájába?

– Maga is tudja a választ, Wendy. Attól félt, hogy tönkretett egy ártatlan embert. De nem ez történt. Csak egyetlen magyarázat van arra, mit keresett a telefon abban a szobában: egész idő alatt Dannél volt.

Wendy néhány másodpercig szótlanul meredt rá.

– Dan ölte meg Haley-t? – kérdezte végül.

– Nincs más ötletem – felelte Phil.

Wendy nem tudott megmozdulni, alig kapott levegőt.

– Mindent tud, Wendy. Most már szabad. Sajnálom, amit magával tettem. Nem tudom, hogy ez kárpótolja-e magát, de mást nem tudok felajánlani. Ahogy az elején mondtam, azért jöttem, hogy segítsek.

Phil Turnball felemelte a pisztolyt. Behunyta a szemét, arca szinte derűs volt.

– Mondja meg Sherrynek, hogy ne haragudjon.

Wendy felemelte a kezét, rákiáltott, hogy ne tegye, felugrott a székből, hátha meg tudja akadályozni.

De túl messze volt.

Phil Turnball az álla alá szorította a fegyver csövét, és meghúzta a ravaszt.

HARMINCHATODIK FEJEZET

Öt nappal később

A rendőrök feltakarították a vért.

Walker és Tremont is felkereste Wendyt, hogy meghallgassák a sztorit. Igyekezett minél részletesebben beszámolni róla. A média nagy terjedelemben foglalkozott az üggyel. Farley Parks kiadott egy közleményt, amelyben elítélte azokat, akik „elhamarkodottan ítélkeztek” fölötte, de nem tért vissza a politikai pályára. Dr. Steve Miciano senkinek nem adott interjút, és bejelentette, visszavonul az orvosi hivatástól, hogy „más területeken is ki tudja próbálni magát”.

Phil Turnballnak igaza volt velük kapcsolatban.

Az élet gyorsan visszatért a kvázi normális kerékvágásba. Wendyt az NTC tisztázta a szexuális zaklatás vádja alól, de a munkahelyi légkör elviselhetetlenné vált. Vic Garrett képtelen volt a szemébe nézni, és minden megbízást az asszisztensén, Mavisen keresztül juttatott el hozzá. Ezek a megbízások egyelőre szart sem értek. Wendy úgy döntött, ha ez sürgősen nem változik, akkor kénytelen lesz agresszívebben fellépni.

De egyelőre még várt.

Papi bejelentette, hogy a hétvégén ismét útra kel. Addig maradt náluk, amíg megbizonyosodott róla, hogy Wendy és Charlie nélküle is elboldogulnak, de huzamosabb ideig képtelen volt egy helyben maradni. „Hív az út”, mondta. Wendy megértette, de tudta, hogy nagyon fog hiányozni.

A munkahelyén viszonylag simán elfogadták, hogy az interneten terjesztett pletykák nem igazak vele kapcsolatban, de Kasselton lakóinak többsége már korántsem volt ilyen toleráns. A szupermarketben kerülték az emberek. Az iskola előtt a szülők elfordították a tekintetüket. Az ötödik napon, mindössze két órával azelőtt, hogy elindult volna a ballagási buli PR-bizottságának megbeszélésre, Millie Hanover felhívta telefonon:

– A gyerekek érdekében azt javaslom, hogy mondjál le minden bizottsági tagságodról.

– Én meg a gyerekek érdekében azt javaslom, hogy kapd be – vágta rá Wendy, és lecsapta a kagylót.

A háta mögött valaki tapsolni kezdett.

– Ez az, anya – mondta Charlie.

– Ez a nő annyira korlátolt.

Charlie elnevette magát.

– Emlékszel, amikor azt mondtam, hogy el akarom lógni az egészségnevelés órát, mert csak felizgat minket?

– Igen.

– Cassie Hanover felmentést kapott, mert az anyja attól fél, hogy rossz irányba befolyásolja az erkölcseit. Az a vicc benne, hogy Cassie-nek „Nyalóka” a beceneve. A legnagyobb ribanc az iskolában.

Wendy megfordult. Charlie a számítógéphez lépett, leült, leütött néhány billentyűt, majd a monitorra szegezte a tekintetét.

– Ha már a ribancoknál tartunk – szólalt meg Wendy.

Charlie fölnézett.

– He?

– Kering rólam néhány pletyka. A netre is fölkerültek.

– Anya!

– Igen?

– Szerinted én egy barlangban élek?

– Láttad őket?

– Persze.

– Miért nem szóltál semmit?

Charlie vállat vont, majd folytatta a gépelést.

– Azt akarom, hogy tudd, egy szó sem igaz belőlük.

– Úgy érted, nem fekszel le fűvel-fával?

– Ne légy ilyen cinikus.

Charlie felsóhajtott.

– Anya, tudom, hogy nem igaz. Anélkül is, hogy mondanád.

Wendy majdnem elbőgte magát.

– A barátaid nem piszkáltak miatta?

– Nem – felelte a fiú. Majd: – Oké, Clark és James megkérdezték, hogy a fiatalabb pasikra is buksz-e.

Wendy elkomorodott.

– Csak vicceltem, anya.

– Jó poén volt.

– Fel a fejjel. – Ismét leütött néhány billentyűt.

Wendy kifelé indult a szobából, nem akart állandóan a fián lógni.

Ha megteszi, ha valóban kimegy, talán sosem tudja meg. Megkapta a válaszokat. Phil tönkretette a barátait. Dan elrabolta és megölte Haley-t. Bosszantó volt, hogy nem találtak indítékot, de az élet néha már csak ilyen.

De nem ment ki a szobából. Magányosnak érezte magát, nem akart egyedül maradni, ezért inkább megkérdezte Charlie-t.

– Mit csinálsz?

– Csekkolom a Facebookomat.

Wendynek erről eszébe jutott a saját hamis profilja, amit Sharon Hait néven hozott létre, és amelynek segítségével „összebarátkozott” Kirby Sennett-tel.

– Milyen egy Red Bull-parti? – kérdezte.

Charlie abbahagyta a gépelést.

– Ezt meg hol hallottad?

Wendy emlékeztette, hogy létrehozott egy kamuprofilt azért, hogy kapcsolatba lépjen Kirby Sennett-tel, Kirby pedig meghívta Sharont egy Red Bull-partira.

– Mutasd meg – mondta Charlie.

Charlie kijelentkezett, és felállt a számítógép elől. Wendy leült, és bejelentkezett mint Sharon Hait. Egy pillanatig gondolkodnia kellett a jelszaván, de aztán eszébe jutott (Charlie). Előkereste a meghívót, és megmutatta.

– Mekkora idióta – mondta Charlie.

– Tessék?

– Oké, ugye tudod, hogy a suli zéró toleranciát hirdetett az alkoholizálás ellen?

– Igen.

– Zecher igazgató pedig úgy viselkedik, mint valami náci kiképzőtiszt. Ha valakit iváson kapnak, azt kizárják az összes csapatból, nem vehet részt az iskolai rendezvényeken, és rákerül az egyetemi felvételi lapjára is.

– Igen, tudom.

– És azt is tudod, hogy a sok idióta állandóan képeket tölt fel magáról a Facebookra, amiken piával a kezében pózol?

– Igen.

– A lényeg az, hogy valaki előállt a nagy ötlettel: redbullizálni kell a képeket.

– Mit csinálni?

– Redbullizálni. Mondjuk, hogy elmegy valaki bulizni, megiszik egy Budot. És mivel problémái vannak az önértékelésével, úgy érzi, ettől hű de menő lett, és azt akarja, hogy mindenki lássa, mennyire menő. Ezért megkér valakit, hogy fényképezze le a sörös dobozzal, amit aztán majd kiposztolhat a profiljára, és megmutathat az idióta haverjainak. De mi van, ha Zecher igazgató vagy az ő fasiszta bérencei is meglátják? Akkor bizony reszeltek az illetőnek. Ezért találták ki, hogy a piát átphotoshopolják Red Bullra.

– Most csak viccelsz.

– Eszemben sincs. Gondold csak végig, teljesen logikus. Idenézz!

Odahajolt, és kattintott egyet az egérrel. Fényképek jelentek meg Kirby Sennettről. Charlie lapozgatni kezdett köztük.

– Látod? Minden másodikon Red Bullt iszik a haverjaival meg a luvnyáikkal.

– Ne nevezd őket luvnyának.

– Oké, ahogy akarod.

Wendy tovább nézegette a képeket.

– Charlie?

– Igen?

– Voltál valaha ilyen Red Bull-partin?

– Egyenes út Lúzerfalvába.

– Ez most igen vagy nem?

– Ez egy nem.

Wendy a fiára nézett.

– Voltál már olyan buliban, ahol alkoholt ittak.

Charlie megdörgölte az állát.

– Igen.

– Te is ittál?

– Egyszer.

Wendy visszafordult a számítógéphez, folytatta kattintgatást, és tovább nézegette Kirby Sennett képeit, amint kivörösödött arcú haverjaival Red Bullt szorongatnak a kezükben. Némelyik képről nyilvánvaló volt, hogy photoshoppal készült. A Red Bull-os doboz hol túl nagy volt, hol túl kicsi, néhol pedig rálógott az illető ujjaira.

– Mikor? – kérdezte Wendy.

– Nyugi, Anya. Csak egyszer. Még másodikban.

Wendy éppen azon morfondírozott, folytassa-e a kérdezősködést, amikor meglátta a fényképet, ami mindent megváltoztatott. Kirby Sennett középen ült. Mögötte két lány, háttal a kamerának. Kirby arcán széles vigyor. Jobb kezében egy doboz Red Bull. New York Knicks-es pólót és fekete baseballsapkát viselt. De Wendy szeme nem a fiú öltözékén akadt meg, hanem a kanapén, amelyen ült.

Rikító sárga kanapé kék virágokkal.

Wendynek valahonnan ismerős volt.

A fénykép önmagában semmit sem jelentett volna. De eszébe jutottak Phil Turnball utolsó szavai a „búcsúajándékról”, hogy többé ne hibáztassa magát, amiért tőrbe csalt egy ártatlan embert. Phil Turnball elhitte – és Wendy is hinni akart benne. Ez a lényeg. Megszabadult a bűntudattól: Dan valóban gyilkos volt, Wendy nem egy ártatlan embert csalt tőrbe, hanem leleplezett egy perverz gyilkost.

Akkor miért van az, hogy még mindig nem képes teljesen elhinni?

Bármilyen hangos is volt kezdetben a belső hang, hogy valami nem stimmel a Dan Mercer-ügyben – attól a pillanattól fogva képtelen volt kiverni a fejéből, hogy a férfi kinyitotta a piros ajtót, és besétált a csaliházba –, Phil látogatása után elcsendesedett.

De teljesen soha nem tűnt el.

HARMINCHETEDIK FEJEZET

A költöztető kamion Wheelerék háza előtt parkolt.

A bejárati ajtóhoz vezető lépcsőre rövid rámpát erősítettek. Két sötét kesztyűs, bőrhevederrel felfegyverkezett rakodómunkás éppen jókora kredencet próbált kiügyeskedni az ajtón. Egyikük folyamatosan azt ismételgette, hogy „óvatosan, óvatosan” – mint valami mantrát. Az ELADÓ tábla még mindig kint volt a kertben. Nem akasztottak rá ELKELT vagy hasonló feliratot.

Wendy megvárta, míg a kredenc elhalad mellette, majd fellépett a rámpára, és bedugta a fejét az ajtón.

– Van itthon valaki?

– Helló.

Jenna bújt elő a nappaliból. Rajta is sötét kesztyű volt. Kék farmert, fehér pólót és vastag flanelinget viselt. Az ing ujját könyékig feltűrte, de így is szinte eltűnt benne. A férje inge, gondolta Wendy. Gyerekként az ember szívesen bújik az apja régi ingébe. Felnőttként pedig a legtöbb feleség a férje ruhájában végzi a ház körüli teendőket, hogy akkor is közel érezze magához az emberét. Wendy is ezt csinálta otthon, szerette magán a férfiszagot.

– Találtak már vevőt? – kérdezte Wendy.

– Még nem. – Jenna haja hátul össze volt fogva, de néhány tincs kiszabadult, és most a füle mögé tűrte őket. – De Noel már a jövő héten kezd Cincinnatiben.

– Ez gyorsan ment.

– Igen.

– Noel biztosan azonnal elkezdett munkát keresni.

Jenna egy pillanatig habozott.

– Igen, így volt.

– Mert az emberek megbélyegezték magukat, amiért védelmükbe vettek egy pedofilt?

– Így van. – Jenna csípőre tette a kezét. – Mi ez az egész, Wendy?

– Járt valaha a Freddy Fényűző Luxuslakosztályai nevű helyen Newarkban?

– Freddy micsoda?

– Egy zugmotel Newark belvárosában. Járt már ott?

– Dehogy. Mit kerestem volna egy zugmotelben?

– Különös. Megmutattam a recepciósnak a fényképét, és azt mondta, látta ott aznap, amikor Dant meggyilkolták. Sőt, még arra is emlékezett, hogy elkérte a szobája kulcsát.

Mindez nem felelt meg teljesen a valóságnak. A recepciós ugyan tényleg felismerte Jenna Wheelert, de azt nem tudta pontosan megmondani, mikor járt ott. Arra is emlékezett, hogy szó nélkül átadta neki a kért kulcsot – az ilyen helyeken csinos, jól szituált nőktől nem szokás igazolványt kérni –, de hogy melyik szobáét, azt már nem tudta felidézni.

– Biztosan összekevert valakivel – felelte Jenna.

– Nem hinném. És szerintem a rendőrség sem fogja így gondolni.

A két nő szemtől szemben állt, alig fél méterre egymástól.

– Látja, ebben tévedett Phil Turnball – mondta Wendy. – Gondolom, hallott az öngyilkosságáról.

– Igen.

– Azt hitte, Dan ölte meg Haley-t, mert semmilyen más gyanúsított nem merült fel az ügyben. Dan egy motelben bujkált. Senki nem tudta, hogy ott van, tehát senki más nem is rejthette el oda Haley iPhone-ját. De maga tudta. Magáról mindenki megfeledkezett, Jenna. Én is.

Jenna lehúzta a kezéről a kesztyűt.

– Ez még nem jelent semmit.

– Hát ez?

Wendy odanyújtotta neki a Kirby Sennettről készült fotót. A rikító sárga kanapé a kék virágokkal Jenna háta mögött állt nejlonba csomagolva, útra készen Cincinnatibe. Jenna tekintete elidőzött a fényképen.

– Amanda nem mondta, mi az a redbullizálás?

Jenna visszaadta a képet.

– Ez még mindig nem bizonyít semmit.

– De még mennyire, hogy bizonyít. Most már ugyanis tudjuk az igazságot, vagy nem? Amint átadom ezt az információt a rendőrségnek, megszorongatják a kölyköket. Kivasalják belőlük az eredeti fényképeket. Tudom, hogy Kirby itt volt. Összevesztek Haley-vel, és szakítottak. Amikor szembesítettem a tényekkel, beismerte, hogy piapartit tartottak ebben a házban Haley eltűnésének éjszakáján. Azt mondta, mindössze négyen voltak. A rendőrség majd kikérdezi őket. Beszélni fognak.

Ez megint féligazság volt. Walker és Tremont próbálták sarokba szorítani Kirbyt. De hiába fenyegették, csak akkor volt hajlandó beszélni a piapartiról, amikor az ügyvédje elintézte, hogy a hatóság írásba adja, nem emelnek vádat ellene.

Jenna összefonta a karját a mellkasa előtt.

– Fogalmam sincs, miről beszél.

– Tudja, mi lepett meg ebben az egészben? Hogy egyik gyerek sem beszélt, miután Haley eltűnt. Persze nem voltak sokan. Kirby azt mondta, másnap megkérdezte a maga mostohalányát, Amandát, és Amanda szerint Haley nem sokkal őutána távozott. Ismerve Zecher igazgató zéró toleranciáját, ha nem muszáj, senki nem akarta bevallani, hogy alkoholt fogyasztott. Kirby aggódott, hogy kirakják a baseballcsapatból. Azt mondta, egy másik lány várólistán van a Bostoni Egyetemre, ha Zecher megírja nekik, hogy alkoholizált, esélye sem marad, hogy bejusson. Így hát tartották a szájukat, ahogy csak a gyerekek tudják. Végül is nem nagy ügy, hiszen Amanda azt mondta nekik, hogy Haley jól volt, amikor hazaindult. Miért kételkedtek volna benne?

– Azt hiszem, jobb lesz, ha most elmegy.

– Nekem is ez a tervem. Méghozzá egyenesen a rendőrségre. Most már könnyedén rekonstruálni tudják azt az éjszakát. A buliban részt vevő srácokkal vádalkut kötnek. Elmennek a motelba, és kiderítik, hogy maga ott járt, valószínűleg végignézik a környékbeli térfigyelő kamerák felvételeit. Rá fognak jönni, hogy maga tette oda a telefont. Az orvos szakértő még egyszer megvizsgálja Haley holttestét. A hazugságai kártyavárként fognak összedőlni.

Wendy sarkon fordult, mint aki indulni készül.

– Várjon. – Szólt utána Jenna nehezen forgó nyelvvel. – Mit akar?

– Az igazságot.

– Mikrofon van magán?

– Micsoda? Túl sok tévét néz.

– Mikrofon van magán? – kérdezte Jenna ismét.

– Nincs. – Wendy széttárta a karját. – Motozzon meg nyugodtan.

A két rakodó visszajött a házba.

– Mrs. Wheeler – szólt oda egyikük. – Az jó lesz, ha a nagylány szobájával folytatjuk?

– Igen, persze – felelte Jenna. Wendyre pillantott. Könnyek csillogtak a szemében. – Menjünk ki hátra.

Jenna Wheeler félrehúzta az üvegajtót, és kiléptek a hátsó kertbe. A medence vizében kék úszógumi lebegett magányosan. Jenna egy pillanatra rámeredt, aztán körbehordozta tekintetét az udvaron, mintha nem a távozó tulajdonos lenne, hanem a lehetséges vevő.

– Baleset volt – mondta Jenna. – Ha elmondom, mi történt, remélem, meg fog érteni. Magának is van gyereke.

Wendynek kiszáradt a szája.

– Amanda nem túl népszerű a suliban. Vannak, akik ilyenkor új hobbit keresnek maguknak, vagy összebarátkoznak más, népszerűtlen fiatalokkal. De Amanda nem ilyen. Sokat csúfolták. Soha sehová nem hívták meg. Miután kiálltam Dan mellett, a helyzet tovább romlott, de nem ez volt a kiváltó ok. Amanda az a fajta, aki túl sokat aggódik. Egész nap csak ült a szobájában, és zokogott. Noellel teljesen tanácstalanok voltunk.

Elhallgatott.

– Ezért úgy döntöttek, bulit rendeznek – mondta Wendy.

– Igen. Nem akarok belemenni a részletekbe, de ez tűnt a legokosabbnak. Tudta például, hogy azon a héten az osztálytársai minden este beautóztak Bronxba, mert találtak egy helyet, ahol kiskorúakat is kiszolgálnak? Kérdezze csak meg Charlie-t.

– A fiamat hagyjuk ki ebből.

Jenna visszavonulást mímelve feltartotta a kezét.

– Oké. De akkor is ez az igazság. Elmentek, berúgtak, aztán kocsival hazajöttek. Így hát Noellel azt találtuk ki, hogy rendezünk itthon egy bulit. Mi majd fönt maradunk, hogy ne zavarjuk őket, és kiteszünk nekik egy rekesz behűtött sört. Szó sincs róla, hogy rábeszéltük volna őket, de mindannyian voltunk középiskolások. A fiatalok isznak. Úgy gondoltuk, még mindig az a legbiztonságosabb, ha ellenőrzött körülmények között teszik.

Wendynek eszébe jutottak az érettségi bulin látott matricák „A MI HÁZUNKBAN NEM” felirattal. „Túlspilázzuk a gondoskodást” mondta az az apuka, és Wendy még valamelyest egyet is értett vele.

– Gyanítom, hogy Haley McWaid is itt volt – mondta Wendy.

Jenna bólintott.

– Nem igazán kedvelte Amandát. Azelőtt csupán egyszer járt nálunk. Feltehetően csak az alkohol miatt jött el. Alig néhányan voltak. Haley McWaid pedig nagyon zaklatottan viselkedett. Akkor derült ki, hogy nem vették föl a Virginiai Egyetemre. Aztán összeveszett Kirbyvel, aki nem sokkal később haza is ment.

Jenna elhallgatott, és ismét a medencére meredt.

– És aztán mi történt? – kérdezte Wendy.

– Haley meghalt.

Ilyen egyszerűen.

A rakodók lefelé dübörögtek a lépcsőn. Egyikük káromkodott. Wendy és Jenna az udvaron állt. A nap sugarai beragyogták a néma udvart.

– Túl sokat ivott – mondta Jenna. – Alkoholmérgezés. Haley alacsony, vékony lány volt. Talált egy bontatlan üveg whiskyt a bárszekrényben, és egyedül megitta az egészet. Amanda azt hitte, csak elaludt.

– Nem hívták a 911-et?

Jenna megrázta a fejét.

– Noel orvos. Mindent megpróbált, hogy újraélessze szegényt, de túl késő volt. – Jenna végre elszakította tekintetét a medencétől. Esdekelve nézett Wendyre. – Csak arra kérem, hogy egy pillanatra képzelje magát a helyembe. A lány meghalt. Sehogyan nem támaszthattuk volna föl.

– Aki halott, az meghalt – ismételte Wendy Jenna legutóbbi találkozásukkor mondott szavait Danről.

– Hiába gúnyolódik, akkor is így van. Aki halott, az meghalt. Haley halott. Borzalmas tragédia, de akkor sem tudtuk feltámasztani. Döbbenten álltunk fölötte. Noel szívmasszázzsal próbálta újraéleszteni, de hasztalan. Gondolja csak végig. Maga riporter. Biztosan készített anyagokat ilyen bulikról, nem?

– De igen.

– Akkor azt is tudja, hogy a szülőket végül lecsukták, ugye?

– Igen. Ezt emberölésnek hívják.

– De ez baleset volt. Hát nem érti? Túl sokat ivott. Előfordul az ilyesmi.

– Évente négyezerszer – mondta Wendy, felidézve a Pecora őrmestertől hallott statisztikai adatot.

– Szóval Haley ott feküdt holtan, és nem tudtuk, mitévők legyünk. Ha hívjuk a rendőrséget, börtönbe kerülünk. Teljesen tönkrement volna az életünk.

– Még mindig jobb, mint meghalni – jegyezte meg Wendy.

– De kinek lett volna jobb tőle? Még mindig nem érti? Haley már úgyis meghalt. Ha tönkretesszük a saját életünket, azzal nem hozzuk vissza. Nagyon megijedtünk. Ne értsen félre. Borzalmasan sajnáltuk Haley-t. De aki meghalt, azzal már nem lehet mit tenni. Érti, hogy mitől féltünk?

Wendy bólintott.

– Igen.

– Képzelje magát a helyünkbe. Az egész családjának ezen a döntésen múlik a sorsa. Maga mit tett volna?

– Én? Valószínűleg elástam volna egy parkban.

Csönd.

– Ez nem vicces – mondta Jenna.

– De akkor is ezt tették, nem?

– Képzelje el, hogy ez a maga otthonában történik. Charlie egyszer csak felmegy az emeletre, és levonszolja magát, hogy mutasson valamit. Az egyik barátja holtan hever a padlón. Nem maga itatta le. Senki nem kényszerítette, hogy alkoholt igyon. Mégis magát fogják lecsukni. Esetleg Charlie-t. Mire lenne hajlandó azért, hogy megmentse a családját?

Wendy erre már nem tudott mit mondani.

– Nem tudtuk, mitévők legyünk, és igen, pánikba estünk. Noellel beraktuk a holttestét a kocsink csomagtartójába. Szörnyűség, de nem láttunk más megoldást. Ha hívjuk a rendőrséget, végünk, és a lány akkor is halott marad. Egész idő alatt ezt mondogattam magamnak. Feláldoztam volna a saját életemet, hogy visszahozzam, ha ez lehetséges.

– Szóval elásták az erdőben?

– Először nem ez volt a terv. Át akartunk hajtani Irvingtonba, vagy valami más közeli városba, és egyszerűen kirakni valahol, hogy megtalálják. De aztán rájöttünk, hogy a boncolás kimutatná az alkoholmérgezést. A rendőrség pillanatok alatt eljutna hozzánk. Nem maradt más választásunk, el kellett rejtenünk. Borzalmasan éreztem magam, főleg Marcia és Ted miatt. De tényleg nem tudtam, mi mást tehetnénk. Aztán mikor az emberek arra kezdtek gyanakodni, hogy Haley megszökött… még ez is jobb, mint biztosan tudni, hogy a gyereked meghalt, nem?

Wendy nem válaszolt.

– Wendy?

– Azt mondta, képzeljem magamat a maga helyébe.

– Igen.

– Inkább megpróbálom Ted és Marcia helyébe képzelni magamat. Tényleg abban reménykedett, hogy sosem fogják megtudni az igazat? Arra nem gondolt, hogy a lányuk egyik nap még velük volt, aztán eltűnt, és attól fogva minden kopogtatásnál, minden telefoncsörgésnél arra számítanak, hogy ő tért vissza?

– Ez rosszabb, mint tudni, hogy a lányuk halott?

Wendy nem vesződött a válasszal.

– Meg kell értenie – folytatta Jenna. – Attól fogva a mi életünk is rettegésben telt. Akárhányszor kopogtak az ajtón vagy megcsörrent a telefon, mindig azt hittük, hogy a rendőrség az.

– Mindjárt elsírom magam – mondta Wendy.

– Nem azért mondom el, hogy együtt érezzen velem. Csak próbálom megmagyarázni, ami utána történt.

– Azt hiszem, tudom, mi történt utána. Maga volt Dan legközelebbi hozzátartozója. Amikor a rendőrség egyszer csak közölte a halálhírét, hirtelen felcsillant a remény.

Jenna lesütötte a szemét. Szorosabbra húzta magán a flanelinget, mintha az megvédené Wendy szavaitól. Egyre kisebbnek tűnt a bő ruhadarabban.

– Szerettem Dant. Lesújtott a halálhíre.

– De aki halott, az meghalt, nem igaz? Danre már egyébként is rásütötték a pedofil bélyeget, és éppen maga mondta, hogy úgysem érdekelné, rehabilitálják-e vagy sem. Nem hitt a túlvilágban.

– Így van.

– A híváslistájából kiderült, hogy Dan csak magát és az ügyvédjét, Flair Hickoryt hívta telefonon. Csak magában bízott. Nem volt más rokona. Haley iPhone-ja még megvolt. Miért is ne? Kenjük a hullára.

– Neki már nem árthattunk vele. Hát nem érti?

Bármilyen borzalmas, volt benne logika. Egy halottnak már tényleg nem lehet ártani.

– Aztán bepötyögte Haley telefonján a Google Föld alkalmazásba a Ringwood State Park koordinátáit. Ez hiba volt. Ha Dan ölte meg, és oda temette el, ugyan miért keresett volna rá a parkra? Ennek semmi értelme. Az egyetlen logikus következtetés: Haley gyilkosa azt akarta, hogy találják meg a holttestet.

– Nem a gyilkosa – helyesbített Jenna. – Baleset volt.

– Ez csak játék a szavakkal, Jenna. De azt igazán elárulhatná, miért ütötte be a Ringwood State Parkot a Google Földbe.

– Mert bármennyire is annak tart, nem vagyok szörnyeteg. Én is láttam Tedet és Marciát. Láttam, min mennek keresztül. Láttam, hogy a bizonytalanság felemészti őket.

– Szóval miattuk tette?

Jenna szembefordult Wendyvel.

– Azt akartam, hogy megnyugvást találjanak. Hogy rendesen el tudják temetni a lányukat.

– Igazán kedves magától.

– Ne gúnyolódjon – mondta Jenna.

– Miért ne?

– Mert ez a gúnyolódás csak álca. Rosszat cselekedtünk. Hibáztunk. De tudom, hogy a lelke mélyén megérti. Mert maga is anya. És ugyanígy bármit megtenne a gyerekéért.

– Nem ásunk el halott lányokat az erdőben.

– Nem? Bármi történjék is? Tételezzük fel, hogy Charlie élete a tét. Tudom, hogy elveszítette a férjét. Mit tenne, ha még élne, és börtönbe akarnák zárni egy baleset miatt?

– Akkor sem ásnék el egy lányt az erdőben.

– Akkor mit tenne? Kíváncsi vagyok rá.

Wendy nem válaszolt. Egy pillanatra elképzelte a jelenetet. John még él. Charlie feljön a lépcsőn. A halott lány a padlón. Nem akarta továbbgondolni. Semmi értelme nem lett volna.

– Baleset volt – ismételte Jenna alig hallható hangon.

Wendy bólintott.

– Tudom.

– Megérti, miért tettük, amit tettünk? Nem azt várom, hogy helyeselje. Csak arra vagyok kíváncsi, hogy megérti-e.

– Bizonyos mértékig igen.

Jenna felé fordította könnyáztatta arcát.

– És most mit akar tenni?

– Maga mit tenne a helyemben? – kérdezett vissza Wendy.

– Semmit. Ennyiben hagynám. – Jenna megfogta Wendy kezét. – Kérem. Könyörgöm. Hadd maradjon így.

Wendy elgondolkodott. Idefelé jövet már kialakította az álláspontját. Megváltozott volna a véleménye? Ismét elképzelte, hogy John életben van. Charlie feljön az emeletre. A halott lány fekszik a nappali padlóján.

– Wendy?

– Nem ítélkezhetek – felelte, és Ed Grayson jutott eszébe. – Nem az én dolgom, hogy megbüntessem. De feloldozást sem adhatok.

– Mit jelentsen ez?

– Sajnálom, Jenna.

Jenna hátralépett.

– Úgysem tudja bizonyítani. Mindent letagadok. Az egész beszélgetést.

– Megpróbálhatja, de nem sokra megy vele.

– A maga szava az enyémmel szemben.

– Nem egészen. – Wendy a kapu felé intett. Az utcán Frank Tremont közeledett két egyenruhás rendőr kíséretében. – Hazudtam – mondta Wendy, és kigombolta a blúzát. – Van rajtam mikrofon.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

Aznap este, amikor már mindennek vége volt, Wendy egyedül ült a ház verandáján. Charlie odafent számítógépezett. Papi kijött, és megállt a széke mellett. Mindketten a csillagokat nézték. Wendy fehérbort kortyolgatott. Papi egy üveg sört tartott a kezében.

– Nemsokára indulok – mondta.

– Besörözve szó sem lehet róla.

– Csak ezt az egyet ittam.

– Akkor sem.

Papi leült.

– De előbb beszélnünk kell.

Wendy ivott még egy kortyot a borból. Különös. Az alkohol ölte meg a férjét. Az alkohol végzett Haley McWaiddel. Most mégis mindketten itt ülnek ezen a hűvös, tavaszi estén, és alkoholt isznak. Talán egy más alkalommal, színjózanon, Wendy megpróbált volna mélyebb értelmet tulajdonítani ennek.

– Miről? – kérdezte.

– Nem csak azért jöttem New Jersey-be, hogy benneteket meglátogassalak.

Wendy az apósa felé fordult.

– Hanem?

– Azért is jöttem, mert levelet kaptam Ariana Nasbrótól – folytatta.

Wendy szótlanul meredt rá.

– Találkoztam vele a múlt héten. Többször is.

– És?

– És megbocsátok neki, Wendy. Nem akarom tovább cipelni a gyűlöletet. Szerintem John sem akarná. Ha nincs bennünk könyörület, ugyan mi más marad, amitől emberek lehetünk?

Wendy nem válaszolt. Christa Stockwellre gondolt, aki megbocsátott az életét tönkretevő egyetemista srácoknak. Ő mondta, ha az ember ragaszkodik a gyűlölethez, akkor minden mást elveszít. Phil Turnball a saját kárán tanulta meg a leckét, nem igaz? Bosszú, gyűlölet – ha túlságosan ragaszkodsz hozzájuk, az igazán fontos dolgok kicsúsznak a kezedből.

Másfelől viszont Ariana Nasbro nem egy ártalmatlan csínyt elkövető egyetemista volt. Hanem többszörösen visszaeső ittas vezető, aki megölte a férjét. Wendy mégsem tudott szabadulni a gondolattól: ha Dan Mercer élne, vajon megbocsátana neki? Össze lehet egyáltalán hasonlítani a két szituációt? Számítana bármit is, ha igen?

– Sajnálom, Papi – mondta végül. – Én képtelen vagyok megbocsátani neki.

– Nem is kérem tőled. Tiszteletben tartom a döntésedet. Csak azt akarom, hogy te is tartsd tiszteletben az enyémet. Képes vagy rá?

Wendy nem válaszolt azonnal.

– Igen, azt hiszem, igen – mondta.

Kellemes csönd telepedett közéjük.

– Várok – szólalt meg Wendy némi hallgatás után.

– Mire?

– Hogy elmondd, mi van Charlie-val.

– Hogyhogy mi van vele?

– Neki is elárultad, miért jöttél vissza?

– Ez nem az én dolgom – felelte Papi. Felállt, és befejezte a csomagolást. Egy órával később Papi útra kelt. Wendy és Charlie letelepedtek a tévé elé.

Wendy szótlanul nézte a villódzó képeket, aztán felkelt, és kiment a konyhába. Amikor visszatért, egy boríték volt a kezében. Charlie felé nyújtotta.

– Mi ez?

– Levél Ariana Nasbrótól. Neked küldte. Olvasd el. Ha beszélni akarsz róla, odafent leszek.

Wendy lefeküdt az ágyába, de az ajtót nyitva hagyta. Várt. Végül meghallotta Charlie lépteit, amint felfelé igyekszik a szobájába. Nagy levegőt vett. Charlie bedugta a fejét az ajtón, és azt mondta:

– Lefekszem.

– Jól vagy?

– Igen. Most nem akarok beszélni róla, rendben? Végig akarom gondolni egyedül.

– Oké.

– Jó éjt, Anya.

– Jó éjt, Charlie.

Két nappal később, közvetlenül a Kasselton High School és a Ridgewood csapatainak lacrosse-mérkőzése előtt, megemlékezést tartottak a pálya közepén. Az eredményjelzőn a HALEY MCWAID PARK felirat jelent meg, és néhány pillanatra mindenki elnémult.

Wendy is jelen volt. A távolból figyelt. Ted és Marcia is eljöttek, természetesen. Két megmaradt gyermekük, Patricia és Ryan, mellettük állt. Wendy, ahogy rájuk nézett, ismét úgy érezte, megszakad a szíve. Haley neve alatt újabb szavak jelentek meg: A MI HÁZUNKBAN NEM – arra emlékeztette a szülőket, hogy ne tartsanak piapartikat a házukban. Marcia McWaid elfordította a fejét. Végigpásztázta a tömeget, és tekintete végül Wendyn állapodott meg. Alig láthatóan biccentett felé. Wendy viszonozta a biccentést. Ez volt minden.

Amikor elkezdődött a meccs, Wendy megfordult, és elballagott. A most már végérvényesen nyugdíjba vonult Frank Tremont is eljött, ugyanazt a gyűrött zakót viselte, mint a temetésen. Könnyebb lett a lelke, amikor megtudta, hogy Haley McWaid már halott volt, mire ő megkapta az ügyet. De most nem úgy tűnt, mintha ez megvigasztalná.

Walker teljes seriffdíszben érkezett a szertartásra – fegyverrel, jelvénnyel, egyenruhában. Michele Feislernek nyilatkozott az úttesten. Michele az NTC-t tudósította az eseményről. Amikor látta, hogy Wendy közeledik, tapintatosan magukra hagyta őket. Walker zavartan állt egyik lábáról a másikra.

– Jól van? – kérdezte Wendytől.

– Igen. Dan Mercer ártatlan volt, ugye tudja?

– Igen, tudom.

– Vagyis Ed Grayson egy ártatlan embert gyilkolt meg.

– Tudom.

– Nem engedheti, hogy megússza. Felelnie kell érte.

– Akkor is, ha pedofilnak gondolta Mercert?

– Akkor is.

Walker nem válaszolt.

– Hallotta, amit mondtam?

– Hallottam – bólintott Walker. – Megteszem, ami tőlem telik.

Nem tette hozzá, hogy „de”. Szükségtelen volt. Wendy minden tőle telhetőt elkövetett, hogy tisztára mossa Dan nevét, de igazából senki nem foglalkozott vele. Aki halott, az meghalt. Michele Feislerre pillantott. Michele a tömeget figyelte, és közben ismét buzgón jegyzetelt valamit, akárcsak legutóbbi találkozásuk alkalmával.

Wendynek erről eszébe jutott valami.

– Michele? Miről is beszéltünk a múltkor? Hogy nem stimmel a sorrend?

– Igen – bólintott Michele.

– Ed Grayson előbb lőtte le a sógorát, mint Dan Mercert, igaz?

– Igen. Bár szerintem ez semmin nem változtat, vagy igen?

Wendynek most volt ideje nyugodtan végiggondolni.

Ami azt illeti, ez mindent megváltoztatott.

Walkerhez fordult, és megpillantotta a fegyvert az oldalán. Egy pillanatig szótlanul meredt rá.

Walkernek feltűnt a viselkedése.

– Valami baj van?

– Hány golyót találtak a lakókocsiparkban?

– Tessék?

– A helyszínelők átkutatták a parkot, ahol Dan Mercert lelőtték, igaz?

– Természetesen.

– Hány lövedéket találtak?

– Csak egyet, abban a betontéglában.

– Ami átütötte a lakókocsi falát?

– Igen. Miért?

Wendy a saját kocsija felé indult.

– Várjon, hová megy? – szólt utána Walker.

Wendy nem válaszolt. Az autójához érve alaposan megvizsgálta az elejét. Semmi. Sehol egy karcolás. A szájához kapta a kezét. Kis híján felsikoltott.

Beszállt a kocsiba, és Ed Grayson házához hajtott. A férfi éppen a kertet gazolta. Meglepte Wendy váratlan felbukkanása.

– Wendy?

– Aki megölte Dant, az rálőtt a kocsimra – mondta köszönés helyett.

– Tessék?

– Maga kiváló céllövő. Mindenki ezt mondja. Láttam, ahogy célba veszi a kocsimat, és több lövést is lead rá. Még sincs egyetlen karcolás sem rajta. Sőt, az egyetlen lövedék, amit a parkban találtak, az volt, ami átlyukasztotta a falat. Az első lövés, amit leadott.

Ed Grayson felnézett a veteményesből.

– Miről beszél?

– Hogyan tudta egy gyakorlott céllövő olyan közelről elvéteni Dant? Hogyan tudta elvéteni az autómat? Megmondom: sehogy. Az egész csak színjáték volt.

– Wendy?

– Igen?

– Felejtse el.

Néhány másodpercig farkasszemet néztek.

– Nem tehetem. Dan halála még mindig az én lelkemen szárad.

Grayson nem válaszolt.

– Ironikus, ha belegondol. Amikor odaértem a lakókocsihoz, Dan arca tiszta seb és zúzódás volt. A zsaruk azt hitték, Hester Crimstein csak utólag találta ki az egészet, és az én vallomásom alapján állt elő a mesével, hogy maga összeverte – így került a vér a kocsijába. A rendőrök nem jöttek rá, hogy igazat mond. Maga tényleg felkutatta Dant, és összeverte, mert vallomást akart kicsikarni belőle. De nem sikerült, igaz?

– Igaz – felelte Ed Grayson.

– Végül hinni kezdett neki. Rádöbbent, hogy talán mégis ártatlan.

– Talán.

– És aztán? Mit csinált? Faggatni kezdte E. J.-t, hogy árulja el az igazat?

– Felejtse el, Wendy.

– Tudja, hogy úgysem fogom. Végül E. J. elárulta, hogy valójában a nagybátyja készítette azokat a fényképeket?

– Nem.

– Hát akkor kicsoda?

– A feleségem, ha mindenáron tudni akarja. Hazaértem, látta, hogy tiszta vér vagyok. Azt mondta, elég, abba kell hagynom. Elmondta, mi történt, hogy az öccse csinálta azokat a fotókat. Könyörgött, hogy hagyjam annyiban a dolgot. E. J. már túltette magát rajta, mondta. Az öccse szakemberhez fordult segítségért.

– De maga nem akarta annyiban hagyni.

– Nem. De azt sem akartam, hogy E. J.-nek a saját nagybátyja ellen kelljen tanúskodnia.

– Szóval inkább szétlőtte a térdkalácsát.

– Nem vagyok annyira ostoba, hogy válaszoljak erre a kérdésre.

– Nem számít. Mindketten tudjuk, mit tett. És aztán? Felhívta Dant, hogy bocsánatot kérjen tőle?

Grayson nem válaszolt.

– Lényegtelen, hogy a bíróság végül ejtette az ügyet – folytatta Wendy. – A műsorom tönkretette Dan életét. Még most is, azok után, hogy kiálltam a nyilvánosság elé, és tisztára mostam a nevét, a közvélemény még mindig pedofilnak tartja. Nem zörög a haraszt, ugyebár. Dan élete véget ért. Valószínűleg magának is bűntudata támadt, amiért megverte. Valahogy helyre akarta hozni a dolgokat.

– Elég ebből, Wendy.

– Ráadásul maga szövetségi rendőrbíró volt. Maguk intézik a tanúvédelmi programokat. Maga pontosan tudja, hogyan kell egy embert láthatatlanná tenni.

Grayson szótlanul nézett rá.

– A megoldás pofonegyszerű. Meg kell rendezni Dan halálát. Ezúttal másik holttestet vagy hamis rendőrségi jegyzőkönyvet sem kellett szereznie hozzá, mint a legtöbb ilyen esetben. Ha viszont nincs holttest, kell egy megbízható szemtanú – valaki, akiről elképzelhetetlen, hogy egy követ fújjon Dan Mercerrel. Én. Hátrahagyott annyi bizonyítékot, hogy a rendőrség elhiggye a sztorimat – a lövedék, a vér, a szemtanú, aki látta betenni a szőnyeget a csomagtartóba, a GPS az autómon, sőt, még a lőtérre is elment –, ahhoz azonban nem volt elég bizonyíték, hogy el is tudják ítélni. A fegyverében csak egyetlen éles töltény volt. Az első, amivel keresztüllőtte a falat. A többi csak vaktöltény. Dantől feltehetően levettek némi vért előtte, vagy szándékosan vágta meg magát, ez megmagyarázza a helyszínen talált vért. Ja, és a legokosabb húzása az volt, hogy olyan lakókocsiparkot választott, ahol nincsen térerő. Így a szemtanúnak el kellett hajtania, magának pedig maradt ideje kicsempésznie Dant. De amikor megtalálták azt az iPhone-t a motelszobájában, egy pillanatra pánikba esett, nem igaz? Azért jött el a parkba. Azért akart kiszedni belőlem valami információt. Megrémült, hogy talán egy gyilkosnak segített elmenekülni.

Várta, hogy a férfi mondjon valamit. Egy hosszú pillanatig csak néztek egymásra.

– Szép mese, Wendy.

– Nézze, nehéz lenne bizonyítani…

– Tudom. Mert ostobaság az egész. – Halvány mosoly jelent meg Grayson ajkán. – Vagy azt reméli, hogy engem is sikerül mikrofonvégre kapnia?

– Nem vagyok bemikrofonozva.

A férfi megrázta a fejét, és a ház felé indult. Wendy követte.

– Hát nem érti? Úgysem tudnám bizonyítani.

– Akkor mit keres itt?

Könnyek gyűltek Wendy szemébe.

– Mert felelős vagyok azért, ami Dannel történt. Én csaltam tőrbe azzal a műsorral. Miattam tartja az egész világ pedofilnak.

– Igen, ez valószínűleg így van.

– És ha maga megölte, az az én lelkemen szárad. Sosem moshatom le. Az én hibám. De ha esetleg segített megszökni neki. Talán ő is megértené, és…

Elhallgatott. Már bent jártak a házban.

– És mi?

Nehezére esett megszólalnia. Könnyek csorogtak az arcán.

– És mi, Wendy?

– Talán megbocsátana nekem.

Ed Grayson a telefonhoz lépett, és felemelte a kagylót. Beütött egy hosszú számot. Azután megadott valamilyen kódot. Várt a vonalra. Majd átadta a telefont Wendynek.

EPILÓGUS

– Mr. Dan?

A sátorban vagyok, ami egyszerre iskola is, gyerekeket tanítok olvasni a LitWorld nevű program keretében.

– Igen?

– A rádió. Magát keresik.

A faluban nincsen telefon. Az angolai Cabindának ezt a vidékét csak rádión keresztül lehet elérni. Nem messze innen szolgáltam évekkel ezelőtt, amikor az egyetem után önkéntesnek jelentkeztem a Békehadtestbe. Biztosan ismerik a mondást, hogy amikor Isten bezár egy ajtót, kinyit egy másikat. Vagy valami ilyesmi. Amikor kinyitottam azt a piros ajtót, nem tudtam, hogy azzal egy időben egy másik ajtó is megnyílik előttem.

Ed Grayson mentette meg az életemet. Van egy barátja, Terese Collins, aki a hegy túloldalán dolgozik egy ugyanilyen faluban. Csak ő és Ed tudják az igazságot. Dan Mercer mindenki más számára halott.

És ez nem is olyan nagy hazugság.

Dan Mercer élete véget ért. De Dan Mayer élete – csak egy apró névváltoztatás – elkezdődött. Különös. Igazából nem is hiányzik a régi életem. Valami történt velem az út során – talán egy kegyetlen nevelőszülő, vagy amit Christa Stockwell-lel tettem, esetleg az, hogy Phil Turnball egyedül vitte el a balhét –, ami ezt a fajta munkát tette a hivatásommá. Egyesek vezeklésnek neveznék. És talán így is van. De szerintem ez inkább a génekbe van kódolva, akárcsak az, hogy valakiből orvos lesz, vagy szeret horgászni, esetleg kiválóan tud kosárra dobni.

Sokáig küzdöttem ellene. Feleségül vettem Jennát. De ahogy már említettem, az én sorsom az, hogy magányos legyek. Most végre elfogadtam. Mert bármilyen banálisan hangzik is, amikor mosolyogni látom ezeket a gyerekeket, nem vagyok egyedül.

Nem nézek vissza. Ha a világ pedofilnak tartja Dan Mercert, ám legyen. Itt nincs internet, nem tudom követni az otthoni történéseket, de nem is érdekelnek. Hiányzik Jenna, Noel és a gyerekek, de kibírom. Néha eszembe jut, hogy el kellene mondanom neki az igazságot. Jenna az egyetlen, aki igazán meggyászolna.

Nem tudom. Talán egy napon meg is teszem.

Megfogom a rádió adóvevőjét. Mióta itt vagyok, senki sem keresett. Csak Terese Collins és Ed Grayson tudja ezt a számot, ezért meglepődöm, amikor meghallom az ismerős hangot:

– Annyira sajnálom.

Talán gyűlölnöm kellene ezt a hangot. Dühösnek kellene rá lennem, mégsem vagyok az. Elmosolyodom. Végeredményben neki köszönhetem, hogy boldogabb vagyok, mint korábban bármikor.

Gyorsan beszél, közben sír, magyarázkodik. Fél füllel hallgatom. Nem érdekelnek a részletek. Wendy egyetlen szót akar tőlem hallani, ezért hívott. Várok. És amikor végül megadja a lehetőséget, boldogan mondom ki:

– Megbocsátok.

A könyv elektronikus változatának kiadója

a Jaffa Kiadó.

www.jaffa.hu

A kiadásért felel a Jaffa Kiadó vezetője.

Az e-könyv létrehozásában közreműködött:

Katona Zoltán, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Harlan Coben: Caught

Published by Dutton, Penguin Group (USA) Inc.

Fordította

Illés Róbert

Szerkesztette

Szabó Gábor

ISBN 978-615-5235-78-8

Table of Contents

PROLÓGUS

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

EPILÓGUS

Table of Contents

PROLÓGUS

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

EPILÓGUS