HARLAN COBEN

SZÖKEVÉNYEK

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Harlan Coben: Run Away

Grand Central Publishing, Hachette Book Group

1290 Avenue of the Americas, New York, NY 10104

Copyright © Harlan Coben, 2019

All rights reserved.

Hungarian translation © Tábori Zoltán, 2019

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva!

Nyomta és kötötte Prime Rate Kft.

Felelős vezető dr. Tomcsányi Péter

Borítóterv Németh Károly, Relatív

Fordította Tábori Zoltán

Szerkesztette Lépesfalvi Zoltán

Tördelte Fehér Angéla

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 142 7

ISSN 2559 9550

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Lisa Erbach Vance-nek,

az ügynökök gyöngyének,

szeretettel és hálával

Első fejezet

Simon egy padon ült a Central Parkban – konkrétan a Strawberry Fieldsen és úgy érezte, a szíve menten megszakad. Látszani persze nem látszott rajta, legalábbis nem azonnal, amíg az ütések el nem kezdtek záporozni, és két finn turista neki nem állt sikoltozni, miközben kilenc másik messzi földről jött parklátogató felvette az egész borzalmas jelenetet az okostelefonjával.

De az még egy órával odébb volt.

A Strawberry Fieldsen nem termett eper, és igencsak elrugaszkodottnak kellett lenni ahhoz, hogy valaki az alig egyhektárnyi gondozott parkszegletet földnek nevezze, pláne többes számban, de az elnevezés nem máshonnan származott, mint a híres Beatles-számból. A Strawberry Fieldset, ezt a háromszög alakú területet John Lennon emlékének szentelték, akit innen átellenben, a Hetvenkettedik utca és a Central Park West találkozásánál lőttek agyon az utcán. Az emlékmű gyakorlatilag egy kerek kőmozaik, a közepén egyszavas felirattal:

IMAGINE

Simon mereven előrebámult, lesújtottan hunyorgott. Turisták özönlöttek, fényképezkedtek a híres mozaikkal csoportosan vagy szólóban, szelfizve, egyesek rátérdeltek a járdába süllyesztett kőre, mások végigfeküdtek rajta. Ezen a napon, ahogy a legtöbbön, valaki friss virágokkal díszítette ki az IMAGINE szót, piros rózsaszirmokból békejelet rakott rá, amely valahogy nem sodródott szanaszét. Az emlékműhöz zarándoklók, talán pont annak emlékmű volta miatt, türelmesek voltak egymással, megvárták, hogy rájuk kerüljön a sor a mozaik birtokbavételében egy különleges fotó kedvéért, amelyet aztán felrakhatnak a Snapchatjükre, Instagramjukra vagy ki tudja, melyik közösségi kapcsolathálójukra, megtoldva valami John Lennon-idézettel, esetleg egy Beatles-dalszöveggel, mondjuk, az Imagine-ből, amely arról szól, hogy minden ember békességben éljen.

Simon öltönyben és nyakkendőben volt. Nem vette a fáradságot, hogy lazítson a nyakkendőjén, miután elhagyta a Vesey Streeten álló World Financial Centerben lévő irodáját. Szemben vele, szintén a híres mozaik közelében egy – hogy is hívják mostanában ezeket? – csavargó? tranzitutazó? drogkárosult? elmefogyatékos? koldus? akármi? ült, és Beatles-dalokat játszott pénzadományért. Az „utcazenész” – talán ez volt a legenyhébb kifejezés a lányra – hangolásra szoruló gitárt pengetett, és sárguló fogait látni engedve, rekedt hangon énekelte, hogy a Penny Lane jár folyton a fejében és a fülében.

Különös vagy legalábbis mulatságos emlék: Simon itt, a mozaik mellett szokott elsétálni mindig a gyerekeivel, amikor még kicsik voltak. Paige úgy kilencéves lehetett, Sam hat, Ania három, és az innen mindössze ötsaroknyira lévő lakásukból, a Hatvanhetedik utca Columbus Avenue és Central Park West közé eső szakaszáról indulva a Strawberry Fieldsen át vezetett az útjuk a park keleti oldalán elterülő hajómodell-úsztató tó végébe, az Alice Csodaországban-szoborhoz. Nem úgy, mint nagyjából minden más szobor esetében a világon, itt a gyerekeknek megengedték, hogy csússzanak-másszanak a több mint három méter magas szoborcsoport bronzalakjain, Alice-en, Kalaposon, Fehér Nyúlon és egy csomó látszólag oda nem illő óriásgombán. Sam és Ania pont ezt imádták, megrohamozni a szoboralakokat, és Sam előbb-utóbb mindig bedugta két ujját Alice orrlikába, és lekiabált Simonnak: Apa! Apa! Nézd, túrom Alice orrát! –, mire Sam anyja, Ingrid elmaradhatatlanul felsóhajtott, és a fejét csóválva dünnyögte: Ezek a fiúk...

De az elsőszülöttük, Paige már akkor is csendesebb volt. Leült egy padra a színezőfüzetével és egy doboz vadonatúj zsírkrétával – nem szerette, ha valamelyik eltört vagy lejött róla a papír –, és ironikus belegondolni, mennyire gondosan a vonalon belül maradt mindig. Ahogy idősebb lett – tizenöt, tizenhat, tizenhét –, továbbra is ott ült a padon, ugyanúgy, ahogy Simon most, és történeteket és dalszövegeket írt a jegyzetfüzetbe, amelyet az apja vett neki a Columbus Avenue-i Papyrusban. De Paige nem ült le bármelyik padra. Körülbelül négyezer Central Park-i padot nagy összegű adománnyal „örökbe fogadtak”. Személyre szóló táblácskák kerültek fel rájuk, legtöbbjük egyszerű emlékjel volt, mint az is, amelyiken Simon ült most, ilyesmi felirattal:

CARL ÉS CORKY EMLÉKÉRE

Mások, és Paige ezekhez vonzódott, kis történeteket meséltek:

C & B-nek, akik túlélték a holokausztot, és ebben a városban

kezdtek új életet...

Édes Anne-emnek – szeretlek, imádlak, a tenyeremen hordozlak. Hozzám jössz feleségül?

Ezen a helyen kezdődött a mi románcunk 1942. április 12-én...

Az a pad, amelyet Paige leginkább kedvelt, amelyiken órákig tudott ülni egyvégtében a legújabb jegyzetfüzetével – és ez talán korai intő jel volt? –, rejtélyes tragédiának állított emléket:

A 19 éves, szépséges Merylnek. Sokkal jobbat érdemeltél

& meghaltál ilyen fiatalon. Bármit megtettem volna, hogy

megmentselek.

Paige padról padra járt, olvasta a feliratokat, keresett egyet, amelyikből történetet kerekíthet. Simon kötődni igyekezett, és ő is megpróbálkozott ezzel, de benne nem volt meg az a képzelőerő, mint a lányában. Csak ült az újságjával, vagy matatott a telefonjával, figyelte a piacokat vagy olvasta az üzleti híreket, miközben Paige tolla sebesen cikázott.

Mi történt azokkal a régi jegyzetfüzetekkel? Hol lehetnek most?

Simonnak fogalma sem volt.

A Penny Lane szerencsére véget ért, de az énekes/koldus máris belevágott az All You Need Is Love-ba. Ifjú pár ült a Simon melletti padon. A fiatalember félhangosan odasúgta a lánynak:

– Nem kéne pénzt adni neki, hogy hagyja abba?

Mire a barátnője vihogva állapította meg:

– Ez olyan, mintha újra meg újra meggyilkolnák John Lennont.

Néhányan aprót szórtak a lány gitártokjába, de a legtöbben óvakodtak a közelébe menni, vagy éppenséggel sarkon fordultak olyan képet vágva, mintha olyasmi csapta volna meg az orrukat, amiből nem kérnek.

De Simon rendületlenül hallgatta-hallgatta, remélte, hogy talál valami széphez közelítőt a dallamban, a dalban, a szövegben, az előadásban. Szinte észre sem vette a turistákat vagy az idegenvezetőiket, vagy a férfit, aki inget sem véve (pedig nem ártott volna) palackozott vizet árult egy dollárért, vagy a nyakigláb, ajka alatt szőrpamacsos pasast, aki viccet mondott egy dollárért („akciós ár: 6 vicc 5 dollár!”), vagy a John Lennon emlékére rejtélyes módon füstölőt égető ázsiai öregasszonyt, vagy a kocogókat, kutyasétáltatókat, napfürdőzőket.

De nem volt szépség a zenében. Az égvilágon semmi.

Simon szeme rátapadt a John Lennon örökségét kiherélő kolduslányra. A haja csimbókokba tapadva lógott. Az arca beesett. Az egész lány úgy, ahogy volt, csontsovány, rongyos, mocskos, lepusztult, otthontalan és elveszett volt.

Ugyanakkor ő volt Simon lánya, Paige.

Simon fél éve nem látta Paige-et – azóta, hogy a lány elkövette a megbocsáthatatlant.

Ingridnek akkor telt be a pohár.

– Ezúttal hagyod, ahol van – mondta Simonnak, miután Paige elszökött.

– Ezt meg hogy érted?

És akkor Ingrid, a csodálatos édesanya, az áldozatkész gyermekorvos, aki egész életét annak rendelte alá, hogy gyerekeket segítsen ki a bajból, azt mondta:

– Többé nem akarom ebben a házban látni.

– Ezt nem gondolod komolyan.

– De bizony úgy gondolom, Simon. Istenemre mondom, úgy! Ingrid tudta nélkül Simon hónapokig kutatott Paige után.

Néhány ilyen vállalkozását jól megszervezte, például amikor magánnyomozót fogadott. Máskor, az esetek többségében, vaktában, találomra próbálkozott, bemerészkedett a veszedelmes, narkósok uralta terepekre, és a lánya fényképét mutogatta a belőtt, visszataszító alakoknak.

Nem jutott semmire.

Simon azon töprengett, hogy Paige, aki nemrég ünnepelte a születésnapját (vajon hogyan, tűnődött, bulival, tortával, drogokkal? Tudta egyáltalán, melyik nap volt?), hátat fordított-e Manhattannek, visszament-e abba az egyetemi városba, ahol egyszer csak minden rosszra fordult. Amikor Ingrid ügyeletben volt a kórházban, és így nem állt módjában kérdezősködni, Simon két hétvégén is odaautózott, és megszállt a campus melletti Craftboro fogadóban. Bejárta az épületegyüttest, visszagondolt arra, hogy milyen lelkesek voltak mind az öten – Simon, Ingrid, a gólyaságát megkezdő Paige, Sam és Ania –, segítették Paige-et a berendezkedésben, ő és Ingrid micsoda abszurd derűlátással fogadták, hogy ez a hely a rengeteg tágas füves és ligetes terével mennyire jót fog tenni majd a Manhattanben felnőtt lányuknak, és ez a derűlátás, mi sem természetesebb, hogyan dőlt dugába és lett oda.

Simon egyik fele – az, amelyiknek sosem lett volna képes hangot adni vagy egyáltalán a létezését elismerni – fel akart hagyni Paige megtalálásának gondolatával. Az élet nem lett ugyan jobb azzal, hogy Paige elszökött, de nyugodtabban folyt. Sam, aki tavasszal érettségizett a Horace Mannben, alig hozta szóba a nővérét. Figyelme a barátok, a vizsgák és a bulik felé fordult, és most teljesen lekötötte a készülődés az első évére az Amherst College-on. Ania – nos, Simon nem tudta, ő miről mit gondol. Ania nem beszélt neki Paige-ről – illetve nagyjából semmi másról sem nagyon. Simon beszélgetési kísérleteire egyszavas válaszokat adott, és azok is ritkán haladták meg az egyetlen szótagot. Neki minden „jó”, „ja” vagy „klassz” volt.

Aztán Simon különös écát kapott.

Három hete egy reggel együtt utazott a liftben felső szomszédjával, a belvárosi szemorvos Charlie Crowley-val. A szokásos jószomszédi tréfálkozás után Charlie szembefordult a liftajtóval, ahogy mindenki szokott, nézte a fogyó emeleteket, és szemérmesen és őszinte sajnálkozással elmondta Simonnak, hogy „szerinte” látta Paige-et.

Simon is az emeletszámokat figyelte meredten, és olyan közönyösen, amennyire csak telt tőle, a részletek után érdeklődött.

– Mintha, izé, a parkban láttam volna – mondta Charlie.

– De hogyan, úgy érted, hogy ment keresztül?

– Nem, nem éppen. – A földszintre értek. Az ajtó kinyílt. Charlie vett egy nagy levegőt. – Paige... gitározott a Strawberry Fieldsen.

Charlie meg kellett hogy lássa Simon meghökkent arckifejezését, mert hozzátette:

– Tudod, csak úgy, pénzért.

Simon úgy érezte, hogy a bensejében valami megszakad.

– Pénzért? Mint egy...

– Akartam adni neki pénzt, de...

Simon bólintott, hogy rendben, folytassa nyugodtan.

– ...de Paige annyira be volt állva, azt sem tudta, ki vagyok. Aggódtam, hogy csak arra menne el...

Charlie-nak nem kellett befejeznie a mondatot.

– Sajnálom, Simon, tényleg sajnálom.

Ennyi volt.

Simon fontolóra vette, beszéljen-e Ingridnek a találkozásról, de nem volt kedve összekülönbözni vele ezen az adott fejleményen. Inkább elkezdett lófrálni a Strawberry Fields körül szabadidejében.

Egyszer sem látta Paige-et.

Megkérdezett néhány ott játszó csavargót, nem ismerik-e, fényképet mutogatott róla a telefonján, majd pár bankjegyet hullajtott a gitártokjukba. Néhányan igent mondtak, és felajánlották, hogy több részlettel is szolgálnak, ha Simon hajlandó némi jelentősebb hozzájárulást tenni az ügy érdekében. Simon így tett, és semmit sem kapott cserébe. A többség bevallotta, hogy nem ismeri, de most, látva Paige-et élőben, Simon már értette, miért nem. Szinte semmi átfedés nem volt az ő hajdan bájos lánya és e között a betépett csontkollekció között.

De miközben ott ült a Strawberry Fieldsen – rendszerint egy szinte viccesen semmibe vett tábla előtt, melyen ez állt:

CSENDES ÖVEZET – HANGOSKODÁS VAGY

HANGSZERHASZNÁLAT TILOS!

–, valami furcsára figyelt fel. A zenészek, akik valamennyien erősen hajlottak a szutyoksötét, átmeneti, becstelen oldal felé, sosem játszottak egyszerre vagy bele egymásba. A helycsere az egyik utcai gitáros és a következő között meglepően simán zajlott. A zenészek óraműpontossággal, minden órában váltották egymást, rendezett módon.

Mintha volna egy ütemterv.

Simonnak ötven dollárjába került a találkozás egy Dave nevű férfival, az egyik topisabb utcazenésszel, akinek ősz üstöke űrhajóssisak-méretet öltött, szakállába gumigyűrűk tapadtak, és fonott varkocsa a háta közepéig lógott. A viharvert ötvenesnek és gondtalan hetvenesnek egyaránt kinéző Dave magyarázta el, hogy ez az egész hogyan működik.

– Szóval a régi időkben egy Gary dos Santos nevű pofa... tudod, kiről beszélek?

– A név ismerős – mondta Simon.

– Aha, ha akkoriban jártál erre, haver, emlékezned kell rá. Gary volt a Strawberry Fields afféle polgármestere. Nagydarab pasas. Eltöltött itt vagy húsz évet békefenntartóként. És békefenntartáson azt értem, hogy az ember összeszarta magát félelmében. A pacák nem volt normális, tudod, miről beszélek?

Simon bólintott.

– És akkor, mikor is, 2013-ban, Gary elpatkolt. Leukémia. Alig volt negyvenkilenc. Ez a hely – Dave körbeintett ujjatlan kesztyűjével – tiszta bolondokháza lett. A fasisztánk nélkül teljes lett az anarchia. Olvastad Machiavellit? Valahogy úgy. A zenészek elkezdtek hajba kapni minden áldott nap. Territórium, tudod, miről beszélek?

– Tudom, miről beszélsz.

– Megpróbáltak rendet csinálni maguktól, de ugyan már: ezeknek a pofáknak a fele egy gatyát alig tud felvenni magától. Ugye, az egyik seggfej túl sokáig játszott, aztán a másik elkezdett belejátszani a zenélésébe, nekiálltak üvöltözni, káromkodni, akár a kiskölykök előtt is. Néha össze is verekedtek, és akkor jöttek a zsaruk, vágod, ugye?

Simon bólintott, hogy vágja.

– Ez nem tett jót a hírnevünknek, nem beszélve a pénztárcánkról. Szóval egyhangúlag előálltunk a megoldással.

– Mi volt az?

– Időrend. Óránkénti váltás reggel tíztől este hétig.

– Komolyan?

– Ja.

– És ez működik?

– Hát nem tökéletesen, de majdnem.

Gazdasági önérdek, gondolta Simon, a pénzügyi elemző. Egyike az élet állandó mozgatórugóinak.

– És hogy jelentkezik az ember az órarendbe?

– SMS-ben. Van öt bérletesünk. Övék a legjobb időpontok. A többi kérheti a maradékot.

– És ki csinálja a beosztást?

– Én. – Dave büszkén kidüllesztette a mellét. – Ugye, én ismerem a dörgést, tudod, miről beszélek? Mondjuk, sosem teszem Hal turnusát Jules mellé, mert ezek ketten jobban gyűlölik egymást, mint az exeim engem. Aztán meg próbálom úgy csinálni, hogy legyen benne sokszínűség.

– Sokszínűség?

– Fekete fickók, csajok, latinok, buzik, még pár ázsiai is. – Széttárta a kezét. – Nem akarjuk, hogy mindenki azt higgye, hogy az összes csóringer fehér pasi. Ez egy rossz sztereotípia, tudod, miről beszélek?

Simon tudta, miről beszél. Azt is tudta, hogy ha ad Dave-nek két kettétépett fél százdollárost, és megígéri, hogy odaadja a másik két felet is, ha Dave szól neki, hogy a lánya mikor jelentkezik játékra megint, azzal valószínűleg előbbre jut.

Aznap reggel Dave üzenetet küldött neki:

Ma de. 11. Nem tőlem tudod. Nem vagyok spicli.

Azután:

De hozd a pénzem 10-re. 11-kor jógám van.

Így került ide.

Szemben ült Paige-dzsel, és azon tűnődött, hogy a lány vajon észreveszi-e, és hogy mitévő legyen, ha Paige felpattan és elrohan. Simon nem volt biztos a dolgában. Úgy okoskodott, hogy az lesz a legjobb, ha megvárja, amíg Paige befejezi, elpakolja piti kis pénzadományát és a gitárját, és akkor közelíti meg.

Az órájára nézett. 11.58. A játékidő a végéhez közeledett.

Simon gondolatban végigpróbált mindenféle mondatot. Már felhívta a Solemani Klinikát, és lefoglalt egy szobát Paige-nek. Ez volt a terve: nyugodtan mondhat bármit; ígérhet bármit; hízeleghet, könyöröghet, bármiféle eszközt bevethet annak érdekében, hogy rávegye, jöjjön vele.

Kifakult farmerban és szakadt flanelingben egy másik utcazenész érkezett kelet felől, és leült Paige mellé. Gitártokjának fekete műanyag szemeteszsák szolgált. Rápaskolt Paige térdére, és egy képzeletbeli karórára mutatott a csuklóján. Paige bólintott, hosszan elnyújtott végszavakkal befejezte az I Am the Walrust, mindkét karját a levegőbe emelte, köszönömöt kiáltott a tömegnek, amely még csak oda sem figyelt, nemhogy megtapsolta volna. Paige felmarkolta a szánalmas pár összegyűrt egydollárost és fémpénzt, aztán meglepő gondossággal belehelyezte a gitárt a tokba. Ez az egyszerű mozdulat – a gitár belehelyezése a tokjába – szíven ütötte Simont. Ezt a Takamine G-sorozatú gitárt ő vette Paige tizenhatodik születésnapjára Sam Ash boltjában a Nyugati Negyvennyolcadik utcában. Megpróbálta felidézni az emlékhez tartozó érzést: Paige mosolyát, amikor lekapta a falról, ahogy lehunyta a szemét, miközben kipróbálta, ahogyan a nyaka köré fonta a karját, és kiabálta, hogy Köszönöm, köszönöm, köszönöm!, amikor megmondta neki, hogy az övé.

De ezek az érzések, még ha valóságosak voltak is, nem rohanták meg.

A szörnyű igazság: Simon már a kislányt sem tudta többé maga előtt látni.

Jaj, pedig az elmúlt egy órában megpróbálta. Most megpróbált újra ránézni, és meglátni benne azt az angyali gyermeket, akit úszóleckékre vitt a Kilencvenkettedik utcai Y Centerbe, azt, akit a függőágyban ülve hallgatta, ahogy felolvasott neki két teljes Harry Pottert a munka ünnepével megfejelt hosszú hétvégén a Hamptonsban, a kislányt, aki ragaszkodott hozzá, hogy már két héttel halloween előtt felvegye a Szabadság-szobros jelmezét a hozzá illő zöld arcfestéssel, de – talán egy védekező mechanizmus jóvoltából – egyik kép sem jelent meg lelki szemei előtt.

Paige botladozva felállt.

Ideje mozdulni.

A mozaik túloldalán Simon is felállt. A szíve vadul vert a mellkasában. Érezte a közelgő fejfájást, mintha óriási kezek szorítanák satuba a halántékát. Nézett jobbra, aztán nézett balra.

Itt van-e a fiú?

Simon nem tudta megmondani pontosan, hogy ez az egész hogyan ment át zuhanórepülésbe, de a fiút hibáztatta azért a sorscsapásért, ami a lányát és következésképpen az egész családját sújtotta. Igen, Simon már végigolvasott ától cettig mindent arról, hogy egy kábítószeresnek felelősséget kell vállalnia a saját tetteiért, és hogy erről a kábítószeres és egyedül a kábítószeres tehet. És hogy a legtöbb kábítószeresnek (és következésképpen a családjuknak) van egy magyarázata hozzá. A függőségük esetleg egy műtét utáni fájdalomcsillapítóval kezdődött. Esetleg visszavezették haveri hatásra vagy egyszeri kísérletnek állították be, ami valahogy átfordult valami sötétebbe.

Mindig volt mentség.

De Paige esetében – nevezzük jellemgyengeségnek, elhibázott nevelésnek vagy bárminek – ez az egész némileg egyszerűbbnek tűnt:

Volt egy Aaronnal való találkozása előtti Paige. És volt egy mostani Paige.

Aaron Corval szemétláda volt, igazi, hamisítatlan szemétláda, és amikor az ember összevegyíti a szemetet a tisztasággal, a tisztaság mindig elszennyeződik. Simon sosem értette, mit eszik a lánya rajta. Aaron harminckét éves volt, tizenegy évvel idősebb a lányánál. A szeplőtlenebb kezdetekben ez a korkülönbség aggasztotta Simont. Ingrid egy vállrándítással elintézte, de ő hozzászokott az ilyen dolgokhoz modellkedése idejéből. Most természetesen a korkülönbség volt a legkisebb gond.

Aaronnak nyoma sem volt.

Simonban felszárnyalt a remény. Lehet, hogy Aaron végleg kikerült a képből? Lehetséges, hogy ez az istenverése, ez a rákfene, ez a lányán élősködő parazita odébbállt, hogy egy jól tápláltabbnak szívja a vérét?

Az jó lenne, kétség nem férhet hozzá.

Paige keletnek indult, a parkon keresztülvágó út felé, csoszogó járással, mint egy zombi. Simon összeszedte magát, és nekilódult.

Mit csináljon, tépelődött, ha Paige nem lesz hajlandó vele menni? Ez nemcsak lehetőség volt, hanem komoly esély. Simon már megpróbált segíteni neki korábban, és mindig visszafelé sült el. Nem kényszeríthette. Ezzel tisztában volt. Még a sógorát, Robert Previdit is bevetette, hogy próbáljon bírói végzést szerezni a beutaltatására. Az sem működött.

Simon mostanra mögéje ért. A lány elnyűtt nyári ruhája lazán lógott a vállán. A hátán barna foltok látszottak – nap? betegség? erőszak? –, elcsúfítva egykor makulátlan bőrét.

– Paige!

Nem fordult meg, meg sem torpant, és egy kurta másodpercre Simon azzal áltatta magát, hogy tévedett, hogy Charlie Crowley tévedett, ez a zilált csontkollekció az áporodott szagával és a rekedt hangjával nem az ő elsőszülötte, nem az ő Paige-e, nem az a tinédzser, aki Hódelt alakította, amikor az Abernathy Szakközépiskola színre vitte a Hegedűs a háztetőnt, és aki őszibarack és fiatalság illatát lehelte, és megríkatta a nézőket a Távol a szeretett otthontól dalával. Simon az öt előadásból egyet sem tudott könnyek nélkül végigülni, és csaknem zokogásban tört ki, amikor Paige Hódelje odafordult Tevjéhez, és azt mondta: „Apa, csak a Jóisten a megmondhatója, mikor fogjuk újra látni egymást”, amire a színpadi apja így válaszolt: „Akkor ezt bízzuk a Magasságosra.”

Megköszörülte a torkát, és közelebb nyomult.

– Paige!

Paige lassított, de nem fordult meg. Simon kinyújtotta remegő kezét. Paige még a hátát fordította neki. Simon a vállára tette a kezét, nem érzett semmit, csak száraz csontot és azt fedő papírszerű bőrt, és megpróbálta újra:

– Paige.

Paige megállt.

– Paige, én vagyok az, apukád.

Apuka. Mikor hívta őt Paige utoljára apukának? Ő apa volt neki, mindhárom gyerekének, amennyire csak vissza tud emlékezni, és mégis ez a szó csúszott ki a száján. Hallotta az elcsuklást a hangjában, az esedezést.

Paige még mindig nem akart feléje fordulni.

– Légy szíves, Paige...

És akkor Paige futásnak eredt.

Simont ez váratlanul érte. Paige már három lépés előnyre tett szert, mire ő is mozgásba lendült. Nemrég egész jó erőnlétbe hozta magát. Volt egy fitneszterem az irodája mellett, és a lánya elvesztésének a súlya alatt – mert ő úgy tekintette, hogy elvesztette – megszállottja lett az ebédidejében tartott különböző edzésóráknak.

Utánalódult, és elég gyorsan utolérte. Nádszálvékony felkarjánál ragadta meg – a mutatóujjával és a hüvelykujjával körbe tudta volna érni a vézna bicepszet –, és hátrarántotta a lányt. A rántás talán túl keményre sikerült, de ez az egész dolog – az utánavetődés, az elkapás – csak automatikus reakció volt.

Paige menekülni próbált. Simon azt tette, amit muszáj volt ahhoz, hogy megállítsa.

– Aú! – kiáltotta Paige. – Eressz el!

Seregnyi ember volt körülöttük, és Simon biztos volt benne, hogy néhányan odakapták a fejüket a kiáltás hangjára. Nem érdekelte, azt az egyet leszámítva, hogy ettől még sietősebb lett a dolga. Most gyorsan kellett cselekednie, és kivinnie innen, mielőtt valami derék szamaritánus közbelép „megmenteni” Paige-et.

– Szívem, itt apa. Csak gyere velem, jó?

Paige még mindig háttal állt neki. Simon megperdítette, hogy szembe kelljen fordulnia vele, de Paige eltakarta a szemét a könyökhajlatával, mintha Simon az arcába világított volna.

– Paige! Paige, kérlek, nézz rám.

Paige teste megfeszült, aztán hirtelen elernyedt. Leeresztette a karját az arcáról, és lassan ráemelte a tekintetét Simonra. Újra felszárnyalt a remény. Igen, a szeme mélyen ült és sárga volt, ahol fehérnek kellett volna lennie, de Simon most először vélte látni, hogy élet is pislákol benne.

Most először látta meg nyomokban azt a kislányt, akit egykor ismert.

Amikor Paige megszólalt, Simon végre a lánya hangját hallhatta csengeni:

– Apa?

Simon bólintott. Kinyitotta a száját, aztán becsukta, mert túlságosan megrohanták az érzések, azután megpróbálkozott újra.

– Azért jöttem, hogy segítsek, Paige.

Paige elsírta magát.

– Annyira sajnálom!

– Semmi baj – mondta Simon. – Nem lesz semmi baj.

Kinyújtotta a karját, hogy belehúzza a lányát a biztonságba, amikor egy másik hang hasított keresztül a parkon, mint valami kasza.

– Mi a faszt...

Simon érezte, hogy a szíve kihagy egy ütemet. Jobbra nézett. Aaron.

Aaron hangjára Paige ijedten elhúzódott Simontól. Simon megpróbált belekapaszkodni, de a lány kiszabadította a karját, a gitártok a lábának csapódott.

– Paige... – mondta Simon.

De ami tisztaságot látott a szemében alig néhány másodperce, az mostanra millió diribdarabra tört.

– Hagyj békén! – kiáltotta Paige.

– Paige, kérlek...

Paige hátrálni kezdett. Simon megint a karjáért nyúlt, mint amikor egy szikláról lezuhanó ember kétségbeesetten próbál elkapni egy ágat, de Paige eleresztett egy földöntúli sikolyt.

Járókelők kapták feléjük a fejüket. Rengetegen.

Simon nem visszakozott.

– Kérlek, csak hallgass meg...

És ekkor Aaron közéjük lépett.

A két férfi, Simon és Aaron farkasszemet nézett egymással. Paige Aaron mögé lapult. Aaron betépettnek látszott, piszkos fehér pólót és felette farmerdzsekit viselt – a legújabb heroineleganciát testesítette meg elegancia nélkül. Indokolatlanul sok lánc lógott a nyakában, borostájával a divatosságot célozta meg, de messze nem találta el, és munkásbakancsban volt, amit mindig ironikus volt látni olyasvalakin, akit ha tökön rúgnának vele, akkor sem lenne hajlandó méltányolni egy tisztességes munkával eltöltött napot.

– Minden oké, Paige – mondta Aaron gúnyos vigyorral, továbbra is állva Simon tekintetét. – Csak haladj szépen, kicsim.

Simon a fejét rázta.

– Nem, nem fog...

De Paige Aaron hátát szinte rajtkőnek használva ellökte magát, és nekiiramodott lefelé az úton.

– Paige! – kiabált Simon. – Várj! Kérlek, csak...

Paige egyre távolodott. Simon kitört jobbra, hogy utánafusson, de Aaron vele mozgott, elzárva az útját.

– Paige felnőtt – mondta Aaron. – Magának nincs joga...

Simon ökölbe szorította a kezét, és egyenesen Aaron arcába bokszolt.

Érezte, ahogy az orr enged a bütykei alatt, hallotta a reccsenést, olyan volt, mint amikor madárfészekre taposnak. Vér ömlött.

Aaron elvágódott.

Ekkor történt, hogy a két finn turista sikoltott.

Simon nem törődött vele. Még ott látta előtte Paige-et. A lány balra fordult, le a járdáról, be a fák közé.

– Paige, várj!

A földön fekvő emberen átlépve utánaindult, de Aaron elkapta a lábát odalentről. Simon megpróbálta kiszabadítani, de most azt látta, hogy emberek közelednek – jót akartak, de tévedésben voltak –, tengernyien, néhányan még videóztak is az átkozott telefonjaikkal.

Összevissza visongtak, és azt kiabálták, hogy ne mozduljon.

Simon egy rúgással kiszabadította magát, botladozva a lábára állt. Elindult lefelé az úton, arrafelé, ahol Paige elkanyarodott.

De már késő volt. A tömeg beérte.

Valaki megpróbálta a felsőtesténél megragadni. Simon hátrakönyökölt. Hallotta, ahogy az illető felkiált, és a szorítása felenged. Valaki más a derekára fonta a karját. Simon lehúzta magáról, mint egy övét, és tovább futott a lánya felé, ment rendületlenül, mint egy futballhalf a védőkkel a nyakán a gólvonal felé.

De végül a sok lúd disznót győzött.

– A lányom! – ordította. – Kérem... csak állítsák meg...

Senki sem hallhatta abban a zűrzavarban, vagy talán egyszerűen oda sem figyeltek a vagdalkozó őrültre, akit úgy kellett lefogni.

Újabb turista ugrott rá. Aztán egy még újabb.

Amikor Simon végleg dőlni kezdett, felnézett, és újra ott látta a lányát a gyalogúton. Majd nagy csattanással földet ért. Aztán, mert megpróbált feltápászkodni, ütések zuhogtak rá. Rengeteg. Mire az egésznek vége lesz, három bordája és két ujja törik el. Agyrázkódást kap, és összesen huszonhárom öltésre lesz szüksége.

Nem érzett semmit, csak a hasadást a szívében.

Egy újabb test nehezedett rá. Kiáltásokat és visításokat hallott, és aztán a rendőrség is nekiesett, a hasára perdítették, a gerincébe térdeltek, megbilincselték. Még egyszer felnézett, és meglátta Paige-et, ahogy kibámul egy fa mögül.

– Paige!

De nem jött oda hozzá. Inkább meglépett, és Simonnak be kellett látnia, hogy ismét kudarcot vallott.

Második fejezet

A zsaruk egy darabig hagyták csak feküdni Simont hátrabilincselt kézzel, arccal az aszfalton. Az egyikük – fekete nő, a bilétáján a HAYES név volt olvasható – lehajolt hozzá, és higgadtan közölte vele, hogy őrizetbe van véve, és aztán felolvasta neki a jogait. Simon vergődött és kiáltozott a lányáról, könyörgött mindenkinek, akárkinek, hogy állítsák meg a lányát. Hayes csak sorolta tovább a jogokat.

Amikor Hayes befejezte, felegyenesedett és elfordult. Simon újra kiabálni kezdett a lányáról. Senki sem hallgatott rá, alkalmasint mert egy elmebeteg benyomását keltette, úgyhogy megpróbált lecsillapodni és udvariasabb hangot megütni.

– Biztos úr! Hölgyem! Uram!

Nem törődtek vele, a vallomásokat vették fel a tanúktól. Több turista az esetről készült videókat mutatta a zsaruknak. Simon el tudta képzelni, hogy nem kelt jó benyomást rajtuk.

– A lányom – kezdte újra. – Próbáltam megmenteni a lányomat. Az az ember elrabolta.

Ez az utolsó mondat úgy-ahogy hazugság volt, de Simon reagálást várt rá. Nem kapott.

Ide-oda forgatta a fejét, Aaront kereste. Nyomát sem látta.

– Hol van? – kiabált, megint úgy, mint egy elmeháborodott. Hayes végre lenézett rá.

– Kicsoda?

– Aaron.

Csend.

– A pasas, akit orrba vágtam. Hol van?

Semmi válasz.

Az adrenalinlöket apadni kezdett, utat engedve az émelyítő fájdalomnak, hogy végigzúduljon a testén. Végül – Simonnak fogalma se volt, mennyi idő telhetett el – Hayes és egy hórihorgas fehér zsaru WHITE névbilétával felcibálta, és a járőrkocsihoz tuszkolta. Beültették a hátra, White a vezetőülésben foglalt helyet, Hayes a mellette lévőben. Hayes Simon tárcáját tartotta a kezében, és félig hátrafordulva kérdezte:

– Szóval mi történt, Mr. Greene?

– A lányommal beszélgettem. A barátja az utamba állt. Megpróbáltam kikerülni...

Simon elhallgatott.

– És? – noszogatta Hayes.

– Őrizetbe vették a barátját? Megtennék, hogy segítenek megkeresni a lányomat?

– És? – ismételte meg Hayes.

Simon a téboly határán járt, de az eszénél volt.

– Lett egy civakodás.

– Egy civakodás.

– Igen.

– Avasson be minket.

– Avassam be mibe?

– A civakodásba.

– Először mondják meg, mi van a lányommal. Paige Greene-nek hívják. A barátját, aki szerintem erőszakkal tartja vissza, Aaron Corvalnak. Próbáltam megmenteni a lányomat.

– Hm-hm – mondta Hayes. Majd: – Szóval maga orrba vágott egy hajléktalant?

– Orrba vágtam... – Simon elharapta a szót. Meggondolta magát.

– Orrba vágta? – biztatta Hayes.

Simon nem válaszolt.

– Jól van, ezt vártam – mondta Hayes. – Maga csupa vér. Még a szép nyakkendője is. Ez egy Hermès?

Az volt, de Simon nem mondott semmit. Az inge még mindig nyakig felgombolva, a nyakkendő kifogástalan Windsor-csomóban.

– Hol a lányom?

– Gőzünk sincs – felelte Hayes.

– Akkor nem mondok semmit, amíg nem beszéltem az ügyvédemmel.

– Ahogy tetszik.

Hayes visszafordult, és nem szólalt meg újra. Elvitték Simont a Mount Sinai West Ötvenkilencedik utcai sürgősségi osztályára, nem messze a Tizedik sugárúttól, ott azonnal megröntgenezték. Az orvos, aki sínbe tette Simon ujjait és összeöltötte több helyen felszakadt fejbőrét, turbánt viselt, és annyira fiatalnak látszott, hogy be sem engedték volna egy korhatáros film vetítésére. A törött bordákkal nem lehet egyebet kezdeni, magyarázta, mint „kímélő életmódot folytatni úgy hat hétig”.

A többi olyan volt, mint egy szürreális forgószél: az autózás a Századik utcai Központi Gyűjtőfogházba, a rendőrségi fotók, az ujjlenyomatvétel, a gyűjtőcella. Felhívhatott egy telefonszámot, pont, mint a filmeken. Ingridet akarta felhívni, de aztán úgy döntött, hogy inkább a sógorával, Roberttel, a menő manhattani védőügyvéddel veszi fel a kapcsolatot.

– Azonnal odaküldök valakit – mondta Robert.

– Te nem tudod intézni?

– Én nem vagyok büntetőjogász.

– Te tényleg azt hiszed, hogy nekem büntetőjogászra van szükségem?

– Igen, azt hiszem. Ráadásul Yvonne-nal a tengerparti házban vagyunk. Túl sokáig tartana beautóznom. Te csak ülj a fenekeden.

Fél óra múlva jött egy tüzes szemű kis nő; a kora valahol a hetvenes évei eleje és közepe közt járhatott, göndör hajában a melír pedig a szőke és az ezüst közt. Határozott kézfogással mutatkozott be Simonnak.

– Hester Crimstein vagyok. Robert küldött.

– Simon Greene vagyok.

– Igen, én egy osztályon felüli védőügyvéd vagyok, úgyhogy ezt összeraktam. Most mondja utánam, Simon Greene: „Ártatlan vagyok.”

– Mi?

– Csak ismételje el, amit mondtam.

– Ártatlan vagyok.

– Gyönyörű, remek, könnyek szöknek a szemembe. – Hester Crimstein közelebb hajolt. – Ez a két szó az egyetlen, amit mondania szabad, és azt is csak egyszer, amikor a bíró azt kérdezi, hogy bűnösnek vallj a-e magát. Ért engem?

– Értem.

– Tartsunk egy főpróbát?

– Nem, azt hiszem, menni fog.

– Jó fiú.

Amikor bevonultak a tárgyalóterembe, és a nő azt mondta, „a védelem részéről Hester Crimstein”, moraj futott végig a termen. A bíró felemelte a fejét, és összevonta a szemöldökét.

– Crimstein ügyvéd, micsoda megtiszteltetés! Mi szél hozta szerény tárgyalótermembe?

– Csak azért vagyok itt, hogy megakadályozzak egy joggal való súlyos visszaélést.

– Efelől nincs kétségem. – A bíró összekulcsolta a kezét, és mosolygott. – Jó viszontlátni, Hester.

– Ezt nem mondja komolyan.

– Igaza van – felelte a bíró. – Tényleg nem.

Ez szemlátomást tetszett Hesternek.

– Jól néz ki, bíró úr. Jól áll magán a fekete talár.

– Micsoda, ez a régi rongy?

– Karcsúbbnak látszik benne.

– Azért van, hát nem? – A bíró hátradőlt. – Minek vallja magát a vádlott?

Hester rámeredt Simonra.

– Ártatlan vagyok – mondta Simon.

Hester helyeslően bólintott. Az ügyész ötezer dollár óvadékot kért. Hester nem kifogásolta az összeget. Miután végigmentek a papírmunka és ügyintézés jogi hercehurcáján, és elmehettek, Simon a főbejárat felé indult, de Hester a karjánál fogva visszatartotta.

– Nem arra.

– Miért nem?

– Ott várják.

– Kik?

Hester megnyomta a liftgombot, ellenőrizte a fény haladását az ajtó felett, és azt mondta:

– Jöjjön utánam.

A lépcsőkhöz értek, és két szinttel lejjebb mentek. Hester az épület vége felé vezette Simont. Elővette a mobilját.

– Ott vagy a Mulberryn az Eggloonál, Tim? Jó. Öt perc.

– Mi folyik itt? – kérdezte Simon.

– Fura.

– Mi?

– Hogy folyton beszél – felelte Hester. – Amikor kifejezetten megkértem rá, hogy hallgasson.

Végigmentek egy sötét folyosón. Hester mutatta az utat. Jobbra fordult, aztán megint jobbra. Végül megérkeztek a személyzeti bejárathoz. Emberek jöttek be jelvényeket villogtatva, de Hester csak nyílegyenesen ment át a kijáraton.

– Maguknak itt nem lehet – mondta a biztonsági őr.

– Próbáljon letartóztatni bennünket.

Nem próbálta. A következő pillanatban már odakint voltak. Átmentek a Baxter Streeten, átvágtak a Columbus Park gyepén, elhaladtak három röplabdapálya mellett, és a Mulberry Streeten lyukadtak ki.

– Szereti a jégkrémet? – kérdezte Hester.

Simon nem válaszolt. A csukott szájára mutatott. Hester felsóhajtott.

– Engedélyezem, hogy beszéljen.

– Igen.

– Az Eggloo tart Tűzről Pattant jégkrémszendvicset, amiért meg lehet veszni. Szóltam a sofőrömnek, hogy vegyen kettőt az útra.

A fekete Mercedes a fagylaltozó előtt várakozott. A sofőrnél ott voltak a jégkrémszendvicsek. Az egyiket odaadta Hesternek.

– Köszönöm, Tim. Simon?

Simon egy intéssel elutasította a másikat. Hester vállat vont.

– Akkor a tiéd, Tim. – Beleharapott az övébe, és becsusszant a hátsó ülésre. Simon beült mellé.

– A lányom... – kezdte.

– A rendőrség nem találta meg.

– És mi van Aaron Corvallal?

– Kivel?

– A pasassal, akit orrba vágtam.

– Húha, ez még viccnek is rossz. Azt akarta mondani, hogy a pasassal, akit állítólag orrba vágott.

– Mindegy.

– Nem mindegy. Még magánbeszélgetésben sem.

– Oké, vettem. Nem tudja, hol...

– Ő is olajra lépett.

– Hogy érti, hogy „olajra lépett”?

– Melyik szó nem világos az „olajra lépettéből? Elszaladt, mielőtt a rendőrség bármit megtudhatott volna tőle. Ami jó magának. Nincs sértett, nincs bűntény. – Harapott még egyet, és megtörölte a szája sarkát. – Az ügy elég hamar le fog csengeni, de... Nézze, van egy barátnőm. Mariquita Blumbergnek hívják. Ő nem lacafacázik, nem olyan széplélek, mint én. De égen-földön ő tudja legjobban kezelni az ilyet. Nekünk az kell, hogy Mariquita azonnal álljon rá a maga píárkampányára.

A sofőr indított. A Mercedes észak felé indult, aztán bekanyarodott jobbra a Bayard Streetre.

– Píárkampány? Miért kellene nekem...

– Rögtön elmondom, de most ne térjünk el a tárgytól. Először is mondja el, mi történt. Mindent. Az elejétől a végéig.

Simon elmondta. Hester feléje fordította aprócska arcát. Az a fajta ember volt, aki művészi tökélyre vitte az „osztatlan figyelem” fogalmát. Maga volt a megtestesült energia és lendület. Most ez az energia leginkább egy egyenesen Simonra szegeződő lézernyaláb volt. Minden szóra olyan erős beleéléssel összpontosított, hogy Simon odanyúlhatott és megfoghatta volna.

– Hű, barátom, sajnálom – mondta Hester, amikor Simon befejezte. – Ez tényleg szívás.

– Szóval érti.

– Értem.

– Meg kell találnom Paige-et. Vagy Aaront.

– Egyeztetek újra a nyomozókkal, de ahogy mondtam, tudtommal mindketten leléptek.

Újabb zsákutca. Simon kezdte érezni, hogy minden porcikája fáj. Mindaz a védelmi mechanizmus, mindaz a kémiai reagálás, ami késleltette, már-már gátolta a fájdalmat, most gyors ütemben mállott. A beözönlő fájdalom nem akart enyhülni.

– Szóval miért van szükségem píárkampányra? – kérdezte Simon. Hester előhúzta a mobiltelefonját, és matatni kezdett rajra.

– Gyűlölöm ezeket az izéket. Irdatlan mennyiségű információ és irdatlan sok alkalmazás, de jobbára csak tönkreteszik az ember életét. Vannak gyerekei, ugye? Ja, persze. Napi hány órát töltenek... – A hangja elhalt. – De nincs idő most a kiselőadásra. Tessék.

Hester odaadta Simonnak a telefont.

Simon látta, hogy az ügyvédnő egy 289 ezres nézettségű YouTube-videóra ment rá. A szíve megállt, amikor meglátta a felvezetést és elolvasta a címeket:

A GAZDAGSÁG KIÜTÉSSEL GYŐZ A SZEGÉNYSÉG ELLEN

WALL STREET CSAVARGÓT AGYABUGYÁL

MEKI-APU AD A NINCSTELENNEK

BRÓKER LENYOMJA CSÖVIT

TELI ZSEB ÜTI AZ ÜRESET

Simon odavillantotta a szemét Hesterre, aki együttérző vállrándítással válaszolt. Kinyúlt, és mutatóujjával megérintette a Playt. A videót egy ZorraStiletto művésznevű valaki készítette, és két órája tették fel az internetre. ZorraStiletto épp három nőt filmezett – talán a feleségét és két lányát? –, amikor valami mozgolódásra lett figyelmes. A lencse jobbra lódult, a legalkalmasabb pillanatban fókuszált a pöffeszkedőnek látszó Simonra – mi az ördögnek nem cserélte át azt az öltönyt, vagy legalább lazította volna meg azt a nyakkendőt? –, épp amikor Paige elhúzódott tőle, és Aaron belépett kettőjük közé. Természetesen úgy nézett ki, mintha egy gazdag, kiváltságos, öltönyös ember leszólítana egy jóval fiatalabb nőt (vagy még rosszabbat csinálna), akit azután megment egy érte kiálló hajléktalan.

Miközben a rémült, törékeny fiatal nő a védelmezője háta mögé lapul, az öltönyös férfi üvöltözni kezd. A fiatal nő elszalad. Az öltönyös megpróbál utánalódulni a hajléktalan mellett, és követni a nőt. Simon természetesen tudta, mit fog látni. Mégis tágra nyílt szemmel, reménykedve nézte, mintha lenne rá esély, hogy az öltönyös nem lesz annyira hülye, hogy valóban hátrahúzza az öklét, és a bátor hajléktalan arcába üssön.

De pontosan ez történt.

A jóravaló hajléktalan szamaritánus vérezve a járdára roskad. Az öltönyös gazdag ember megpróbál lelketlenül átlépni a romhalmaz fölött, de a hajléktalan szamaritánus megragadja a lábát. Amikor egy baseballsapkás ázsiai férfi – egy újabb derék szamaritánus, semmi kétség – beleveti magát a küzdelembe, az öltönyös férfi könyékkel őt is orrba vágja.

Simon lehunyta a szemét.

– Jaj, istenem.

– Ja.

Amikor Simon újra kinyitotta a szemét, megszegte a minden szövegre és videóra vonatkozó alapszabályt: Sose olvasd el a kommenteket.

A gazdag pasik azt hiszik, nekik mindent szabad.

Meg akarta erőszakolni azt a lányt! Szerencsére a hős közbelépett.

Meki-apunak életfogyiglant kéne kapnia. Pont.

Fogadok, Vastag Főszer megússza. Ha fekete lenne, agyonlövik.

Aki megmentette azt a lányt, nagyon bátor pasas. Vajon a polgármester hagyja-e, hogy ez a gazdag pasas megvásárolja a szabadságát?

– Jó hír: lett néhány rajongója. – Hester elvette a telefont, lefelé pörgetett, és mutatta.

A hajléktalan figura valószínűleg kajajegyen él. Gratula az öltönyösnek, hogy eltakarította ezt a mocskot.

Talán ha az a büdös kokós ingyenélő dolgozna a segélyből élés helyett, nem ütnék le.

A pártfogói fotó helyett sast vagy amerikai zászlót adtak meg profilképnek.

– Borzasztó – mondta Simon. – A pszichopaták az én oldalamon állnak.

– Hé, ne becsülje le őket! Néhány bekerülhet az esküdtszékbe. Nem mintha ez esküdtszék elé kerülne. Vagy egyáltalán bíróságra. Tegyen meg nekem egy szívességet.

– Mit?

– Nyomja meg a Frissítés gombot! – mondta Hester.

Simon nem igazán értette, mit akar, úgyhogy Hester odanyúlt, és megérintette a nyilat legfelül. A videó újratöltődött. Hester rámutatott a nézettségszámra. Az utolsó, mondjuk, két perc alatt 289 ezerről felugrott 453 ezerre.

– Gratulálok – mondta Hester. – A videója vírusszerűen terjed.

Harmadik fejezet

Simon kibámult az ablakon, hagyta, hogy a park megszokott üde zöldje összemosódjon előtte. Amikor a sofőr befordult a Central Park Westről a Nyugati Hatvanhetedik utcára, hallotta, ahogy Hester felmordul:

– Hoppá!

Simon előrefordult.

Tévés közvetítőkocsik parkoltak kettős sorban a lakásuk előtt. Talán két tucat tüntető ácsorgott kék fabakok mögött, amelyeken ez volt olvasható:

BELÉPNI TILOS – CITY POLICE N. Y.

– Hol a felesége? – kérdezte Hester.

Ingrid. Simon teljesen megfeledkezett róla, illetve arról, hogyan reagálhat majd erre az egészre. Arra is rájött, hogy fogalma sincs, mennyi az idő. Megnézte a karóráját. Délután fél hat.

– A munkahelyén.

– Gyermekorvos, ugye?

Simon bólintott.

– A NewYork-Presbyterianben. Százhatvannyolcadik utca.

– Mikor végez?

– Este hétkor.

– Autóval jön haza?

– Földalattival.

– Hívja fel. Tim érte megy. Hol vannak a gyerekek?

– Nem tudom.

– Hívja fel őket is. A cégnek van egy lakása a belvárosban. Ott megszállhatnak ma este.

– Elmehetünk hotelbe.

Hester a fejét rázta.

– Ott megtalálnák magukat. A lakás jobb lesz, és mi is ugyanúgy adunk számlát róla.

Simon nem mondott semmit.

– Ez is el fog múlni, Simon, ha nem öntünk olajat a tűzre. Holnapra, legföljebb holnaputánra a flúgosok már mind rákattannak a legújabb dilire. Amerikának nulla a figyelemtartama.

Simon felhívta Ingridet, de minthogy aznap a sürgősségi osztályon dolgozott, a hívás egyenesen a hangpostájára ment. Simon részletes üzenetet hagyott. Aztán felhívta Samet, aki már mindenről tudott.

– A videó átlépte az egymilliós nézettséget. – Sam egyszerre tűnt meglepettnek és lenyűgözöttnek. – Nem tudom elhinni, hogy leütötted Aaront. – Aztán hozzátette: – Te!

– Csak próbáltam hozzáférni a nővéredhez.

– Mindenki úgy állítja be, mintha valami kőgazdag hepciáskodó lennél.

– Nem így volt.

– Aha, tudom.

Csend.

– Szóval a sofőr, Tim, fel fog venni...

– Ne fáradj. Bernsteinéknél leszek.

– Biztos?

– Aha.

– Mit fognak szólni a szülei?

– Larry azt mondja, semmi gond. Edzés után simán hazamegyek vele.

– Oké, ha ezt tartod legjobbnak.

– Csak így lesz a legegyszerűbb.

– Igen, ez valóban logikus. De ha meggondolnád magad...

– Jó, értem. – Aztán Sam hangja elbizonytalanodott. – Láttam... Szóval Paige azon a videón... Úgy nézett ki...

Újabb csend.

– Igen – mondta Simon. – Tudom.

Simon háromszor kísérelte meg felhívni lányát, Aniát. Semmi válasz. Végül meglátta a telefonja kijelzőjén, hogy Ania visszahívja. De amikor felvette, nem Ania volt a vonalban.

– Szia, Simon, itt Suzy Fiske.

Suzy két emelettel alattuk lakott. Lánya, Delia hároméves koruktól, a Montessori óta mindig ugyanabban az óvodába-iskolába járt, mint Ania.

– Ania rendben van? – kérdezte.

– Persze, ő jól van. Úgy értem, aggodalomra vagy ilyesmire semmi ok. Csak nagyon feldúlt. Tudod, a videó miatt.

– Látta?

– Aha, ismered Alyssa Edwardsot? Ő mutogatta az összes szülőnek az elhozatalkor, de a gyerekek már... tudod, hogy megy ez. Csupa pletykafazék.

Simon tudta.

– Oda tudnád adni nekem Aniát?

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet, Simon.

Leszarom, mit gondolsz, gondolta Simon, de volt olyan bölcs – tanulópénz a korábbi kifakadása után? –, hogy hangosan nem mondta ki.

Erről amúgy sem Suzy tehet.

Megköszörülte a torkát, és elővette a leghiggadtabb hangját.

– Légy szíves, oda tudnád hívni a telefonhoz Aniát?

– Megpróbálhatom, Simon, persze. – Suzy elfordulhatott a telefontól, mert a hangja most elhalkult, távolabbinak tűnt. – Ania, apukád szeretne... Ania! – Most minden hang eltompult. Simon várt. – Csak a fejét rázza egyfolytában. Nézd, Simon, nálunk maradhat, ameddig kell. Talán megpróbálhatod később, vagy esetleg – hívja fel Ingrid, amikor végzett a munkával.

Tényleg nem volt semmi értelme erőltetni a dolgot.

– Köszönöm, Suzy.

– Igazán sajnálom.

– Nagyra értékelem a segítséged.

Megnyomta az End gombot. Hester mellette ült, egyenesen előre bámult, kezében a jégkrémszendviccsel.

– Fogadok, már megbánta, hogy nem fogadta el a felkínált fagyit, ugye? – Majd: – Tim!

– Tessék, Hester.

– Megvan még az a plusz jégkrém a hűtőben?

– Igen.

Tim hátranyújtotta. Hester elvette, és odamutatta neki.

– Felszámítja nekem a jégkrémeket is, ugye? – kérdezte Simon.

– Nem én személyesen.

– A cége.

Hester vállat vont.

– Miből gondolja, hogy ilyesmiket forszírozok?

Odaadta a jégkrémet Simonnak. Ő beleharapott, és néhány másodpercig jobb volt.

De ez az érzés nem volt maradandó.

* * *

Az ügyvédi iroda céges lakása egy irodatoronyban volt, egy emelettel Hester hivatali helyisége alatt, és ez meg is látszott rajta. A szőnyegek bézsszínűek. A bútorok bézsszínűek. A falak bézsszínűek. A díszpárnák... bézsszínűek.

– Lakberendezői csúcsteljesítmény, nem gondolja? – kérdezte Hester.

– Szép, ha valaki kedveli a bézst.

– Nyersgyapjú szín a politikailag korrekt kifejezés.

– Nyersgyapjú – mondta Simon. – Mint a felmosórongy. Hesternek tetszett a hasonlat.

– Én a bézst jogvédelem alá nem eső kora amerikai megnevezésnek tekintem – mondta. A telefonja felbúgott. Megnézte az üzenetet. – A felesége már úton van. Felkísérem, amikor ideér.

– Köszönöm.

Hester elment. Simon megkockáztatott egy pillantást a telefonjára. Tele volt üzenettel és nem fogadott hívással. Átugrotta mindet, kivéve az Yvonne-tól jötteket. Yvonne egyrészt az üzlettársa volt a PPG Vagyonkezelőben, másrészt Ingrid testvére. Simon úgy érezte, valamiféle magyarázattal tartozik neki. Úgyhogy visszaüzent:

Jól vagyok. Hosszú történet.

Az ugráló kis pontokból látta, hogy Yvonne máris visszaír neki:

Tudunk segíteni valamiben?

Nem. Esetleg likvid fedezetre lesz szükség holnap.

Semmi gond.

Jelentkezem, amint tudok.

Yvonne válaszul néhány vigasztaló szmájlival tudatta vele, hogy eszében sincs sürgetni, és hogy minden rendben lesz.

Átfutotta a többi üzenetet.

Ingridtől semmi.

Néhány percig fel-alá járkált a lakás bézsszínű padlószőnyegén, megvizsgálta a kilátást az ablakokból, leült egy bézsszínű kanapéra, megint felállt, egy darabig még járkált tovább. Hagyta, hogy a telefonhívások a hangpostájára menjenek, amíg meg nem látott egyet, amelyik Ania iskolájából jött. Amikor felvette és belehallózott, a hívó meglepődött.

– Ó! – Simon felismerte a hangot: Ali Karimé volt, az Abernathy Szakközépiskola igazgatójáé. – Nem hittem volna, hogy felveszed.

– Minden rendben?

– Ania jól van. Nem róla van szó.

– Oké – mondta Simon. Ali Karim a konvenciók embere volt, ami megnyilvánult a megjelenésében is: skót zakó rávarrt folttal a könyökén, csapzott pofaszakáll, ritkuló haj, a kopasz feje búbjára fésült díszfürtökkel. – Szóval mit tehetek érted, Ali?

– Ez egy kicsit kényes téma lesz.

– Ajaj.

– A szülők jövő havi jótékonysági báljával kapcsolatban.

Simon várt.

– Mint tudod, a bizottság holnap este ül össze.

– Persze hogy tudom – mondta Simon. – Ingrid és én vagyunk a társelnökök.

– Igen. Erről van szó.

Simon érzékelte, hogy az ujjai ráfeszülnek a telefonra. Az igazgató hallgatásba merült, azt várta tőle, hogy mondjon valamit. Nem mondott.

– Néhány szülő úgy érzi, hogy az lesz a legjobb, ha nem jöttök el holnap.

– Kik azok a szülők?

– Ezt inkább nem mondom meg.

– Miért nem?

– Simon, ne nehezítsd meg ezt nekem még jobban. Kiborította őket a videó.

– Nahát! – mondta Simon.

– Tessék?

– Ez minden, Ali?

– Izé, nem egészen.

Megint Simonra várt, hogy törje meg a csendet. Simon megint nem tette meg ezt a szívességet.

– Mint te is tudod, az idei jótékonysági bál kedvezményezettje az Összefogás a Hajléktalanokért Alapítvány. A jelen fejlemények fényében úgy érezzük, hogy neked és Ingridnek talán nem kellene tovább betöltenetek a társelnöki tisztséget.

– Miféle jelen fejlemények?

– Ugyan, Simon.

– Az nem hajléktalan volt. Hanem drogkereskedő.

– Erről nem tudok...

– Tudom, hogy nem tudsz – mondta Simon. – Ezért mondom neked.

– ...de a látszat gyakran fontosabb a valóságnál.

– A látszat gyakran fontosabb a valóságnál – ismételte meg Simon. – Ezt tanítjátok ti az iskolában?

– Itt most az dönt, hogy jótékonysági szempontból mi a legjobb.

– A cél szentesíti az eszközt, mi?

– Nem ezt mondtam.

– Te aztán pedagógus vagy a javából, Ali.

– Úgy tűnik, megbántottalak.

– Inkább csalódott vagyok, mintsem megbántott, de oké, mindegy. Csak küldd vissza a csekkünket.

– Tessék?

– Te nem a megnyerő személyiségünk miatt tettél meg minket társelnöknek. Azért tettél meg minket társelnöknek, mert mi vaskos dolcsikat adományoztunk ehhez a bálhoz. – Simon és Ingrid nem kifejezetten azért adták a pénzt, mert hittek az ügyben. Az ilyen dolgokban, mint ez, ritkán az ügy a lényeg. Az ügy mellékes. A lényeg a nyalás az iskolának és az olyan igazgatóknak, mint Ali Karim. Ha az ember támogatni akar egy ügyet, akkor támogatja. Tényleg nem tud meglenni valami unalmas gumilazacos vacsora csábítása nélkül, ahol hajbókol az odavetődő gazdag embernek, csak hogy eleget tegyen az illemnek? – Most, hogy már nem vagyunk társelnökök...

Ali hitetlenkedő hangot ütött meg.

– Vissza akarod venni a jótékonysági adományotokat?

– Igen. Szeretném, ha postafordultával visszaküldenéd a csekket, de ha kétnapos határidővel küldöd, nekem az is megfelel. Szép napot, Ali.

Kinyomta és odahajította a telefont a bézs kanapé bézs párnájára. Attól még jótékony célra fogja adni a pénzt – ennyire nem lehet szemforgató –, csak nem az iskola adománygyűjtő bálján át.

Amikor megfordult, Ingrid és Hester állt ott, és őt nézték.

– Inkább személyes, mint jogi tanácsom – mondta Hester –, hogy néhány óráig ne bonyolódjon senkivel tárgyalásba, rendben? Az emberek ilyesfajta nyomás alatt hajlamosak meggondolatlan és ostoba dolgokat csinálni. Ez természetesen nem magára vonatkozik. De jobb félni, mint megijedni.

Simon Ingridre bámult. Felesége sudár volt, a tartása királynői, a járomcsontja magas, és rövid, melírozott haja mindig divatosra fazonírozva. Egyetemi évei alatt egy kicsit modellkedett, megjelenését „tartózkodó, fagyos skandináv”-ként jellemezték, és valószínűleg még mindig ez volt róla az első benyomás, ami némiképp ellentétben állt a pályaválasztásával – egy gyermekgyógyásznak muszáj melegséggel eltöltenie a gyerekeket. De a gyerekek sosem látták őt ilyennek. Azonnal megszerették, és vakon megbíztak benne. Az valami kísérteties, ahogy egyenesen beleláttak a szívébe.

– Akkor én megyek, a többit magukra bízom – mondta Hester.

Nem részletezte, mire gondol, de talán nem is volt rá szükség. Amikor magukra maradtak, Ingrid „hát ez meg mi az ördög volt” mozdulattal felrántotta a vállát, és Simon belekezdett a történetbe.

– Te tudtad, hol van Paige? – kérdezte Ingrid.

– Most mondtam. Charlie Crowley mondott egy écát.

– És te kaptál rajta. Aztán ez a másik hajléktalan fickó, ez a Dave...

– Nem tudom, hajléktalan-e. Csak azt tudom, hogy ő csinálja a zenészeknek az órarendet.

– Simon, te tényleg a szavakon akarsz most lovagolni?

Nem akart.

– Szóval ez a Dave... ő mondta neked, hogy Paige ott lesz?

– Aha, gyakorlatilag igen.

– És te nem mondtad el nekem?

– Nem tudtam biztosan. Minek izgassalak fel, ha ez egy nagy semmi?

Ingrid a fejét csóválta.

– Mi az? – kérdezte Simon.

– Te sosem hazudtál nekem, Simon. Az nem a te formád.

Ez igaz volt. Sosem hazudott a feleségének, és bizonyos szempontból most sem hazudott, nem igazán, csak elkendőzte az igazságot, és az is éppen elég baj.

– Ne haragudj – mondta.

– Azért nem mondtad el nekem, mert féltél, hogy leállítalak.

– Részben – mondta Simon.

– Mi még?

– Mert akkor el kellett volna mondanom neked a többit is. Hogy kutattam utána.

– Pedig megbeszéltük, hogy nem fogsz.

Szigorúan véve nem beszélték meg. Ingrid fektette le többé-kevésbé a szabályt, és Simon nem tiltakozott, de most nem látszott alkalmasnak ilyesmivel előhozakodnia.

– Nem tudtam... Nem tudtam csak úgy elengedni.

– Miért, azt hiszed, én tudtam?

Simon nem mondott semmit.

– Azt hiszed, neked jobban fáj, mint nekem?

– Nem, dehogy.

– Fenét. Azt hiszed, már nem szeretem.

Majdnem megint azt mondta: „Nem, dehogy”, de félig-meddig nem pont ezt gondolta?

– Mi volt a terved, Simon? Rehab megint?

– Van jobb ötleted?

Ingrid lehunyta a szemét.

– Hányszor próbálkoztunk ezzel?

– Nem elégszer. Az a helyzet. Nem elégszer.

– Te nem segíthetsz. Paige-nek önszántából kell odamennie. Nem érted? Én nem „elengedtem” – Ingrid valósággal köpte a szót –, merthogy már nem szeretem. Elengedtem, mert elment, és mi nem hozhatjuk vissza. Hallod, amit mondok? Mi nem. Csak ő teheti meg.

Simon rároskadt a kanapéra. Ingrid leült mellé. Valamennyi idő múlva a vállára hajtotta a fejét.

– Megpróbáltam – mondta Simon.

– Tudom.

– És eltoltam.

Ingrid magához húzta.

– Minden rendbe jön.

Simon bólintott, még ha tudta is, hogy nem jön rendbe, soha az életben.

Negyedik fejezet

Három hónappal később

Simon szemben ült Michelle Bradyvel tágas irodaszobájában a harminchetedik emeleten, átellenben az utca túloldalán azzal a hellyel, ahol hajdan a World Trade Center tornyai álltak. Simon látta leomlani őket azon a borzalmas napon, de soha nem beszélt róla. Nem nézett meg egyetlen dokumentumfilmet sem, sem a legújabb hírösszefoglalókat vagy az évfordulós műsorokat. Egyszerűen képtelen volt rá. A távolban jobbra, a víz felett láthatta a Szabadság-szobrot. Kicsi volt ott a messzeségben, eltörpült az összes közelebb eső felhőkarcolóhoz képest, egyedül bukdácsolt a vízben, de eltökéltnek látszott, a fáklyáját a magasba tartotta, a zöld irányfényt, és miközben Simon már rég ráunt a város látnivalóinak többségére – lehettek bármilyen drámaiak, megkopnak, ha az ember ugyanazt látja mindennap –, a Szabadság-szobor mindig megdobogtatta a szívét.

– Annyira hálás vagyok – mondta Michelle könnyekkel a szemében. – Maga igazi jóbarátunk volt.

Simon nem barát volt a szó valódi értelmében. Pénzügyi tanácsadó volt, Michelle pedig az ügyfele. De ezek a szavak megérintették. Ez volt, amit hallani akart, ő így tekintett a munkájára. Akkor hát nem volt mégiscsak barát?

Huszonöt évvel ezelőtt, Rick és Michelle Brady első gyermeke, Elizabeth megszületése után Simon gondoskodó számlát nyitott, hogy Rick és Michelle elkezdhessen gyűjteni az egyetemi tandíjra.

Huszonhárom évvel ezelőtt segített nekik, hogy összehozzanak egy jelzáloghitelt az első otthonukhoz.

Huszonegy évvel ezelőtt ő intézte a papírmunkát és az ügyeket ahhoz, hogy örökbe fogadhassák lányukat, Meit Kínából.

Húsz évvel ezelőtt segített Ricknek, hogy kölcsönt vehessen fel egy olyan különleges nyomdai szolgáltatás elindításához, amely azóta ügyfeleket szerzett mind az ötven államban.

Tizennyolc évvel ezelőtt segített Michelle-nek az első műtermének létrehozásában.

Az évek során Simon és Rick megbeszéltek olyasmiket, mint üzleti terjeszkedés, számlainkasszálás, érdemes-e részvénytársasággá alakulni, melyik nyugdíjba vonulási terv a legcélravezetőbb, lízingeljen vagy inkább vegyen-e autót, megengedhetik-e maguknak a lányok magániskolába járatását, vagy azzal már tovább nyújtózkodnának a takarójuknál. Megbeszéltek befektetéseket, portfólióegyenlegeket, céges bérlistát, családi nyaralások költségeit, horgászház vásárlását a tónál, konyha-korszerűsítést. Nyitottak 529 számlát és felülvizsgáltak vagyonterveket.

Két évvel ezelőtt Simon segített Ricknek és Michelle-nek kisakkozni a legjobb módot Elizabeth esküvőjének a finanszírozására. Simon természetesen elment rá. Rengeteg könny ömlött a nagy napon, amikor Rick és Michelle nézte, ahogy a lányuk keresztüllibeg a templomhajón.

Végezetül egy hónappal ezelőtt Simon ugyanannak a templomnak ugyanabban a padjában ült Rick temetésén.

Most pedig abban segített az élete társának elvesztéséből még fel nem ocsúdott Michelle-nek, hogy beletanuljon az apró teendők kezelésébe, amiket eddig Rickre hagyott: egyenlegben tartani a csekkfüzetet, hitelkártyát intézni, átnézni, milyen összegek vannak közös és külön számlákon, nem beszélve a cég működtetéséről, illetve annak eldöntéséről, ne adják-e inkább el.

– Örülök, hogy segíthetünk – mondta Simon.

– Rick készült erre – mondta Michelle.

– Tudom.

– Mintha tudta volna. Akarom mondani, Rick mindig makkegészségesnek látszott. Volt valami, amit eltitkolt előlem? Mit gondol, tudta?

Simon megrázta a fejét.

– Nem, nem hiszem.

Rick szívinfarktusban halt meg ötvennyolc éves korában. Simon nem volt ügyvéd vagy biztosítási ügynök, de valaki vagyonkezelőjének lenni azzal is járt, hogy fel kellett készülni minden eshetőségre. Úgyhogy beszélt erről Rickkel. Mint a legtöbb ember az ő korában, Rick vonakodott számolni a saját halandóságával.

Simon érezte, hogy a telefon rezegni kezd a zsebében. Szigorúan tartotta magát a szabályhoz: ha ügyféllel van, nincs helye semmiféle közjátéknak. Nem kell nagy feneket keríteni a dolognak, de ha emberek jönnek az irodájába, ők olyasmiről akarnak beszélni vele, ami nekik nagyon sokat jelent.

A pénzükről.

Lehet fikázni, ha úgy tetszik. A pénz nem boldogít satöbbi... hát, ez elég nagy hülyeség. Az összes közül, amit az ember irányítani tud, bizony a pénz tudja messze leginkább előidézni és növelni azt a tünékeny eszmét, amit boldogságnak nevezünk. A pénz oldja a szorongást. Biztosítja a jobb oktatást, jobb élelmet, jobb orvosokat – bizonyos fokú lelki békét. A pénz kényelmet és szabadságot ad. Pénzen élmények és jólét vehető, és legfőképpen idő, aminek, mint Simon rájött, a család és az egészség tekintetében van közvetlen jelentősége.

Akár hiszed, akár nem, amikor kiválasztod a pénzügyeid kezelésére az embert, az fölér az orvosod vagy a lelkészed megválasztásával, bár Simon amellett kardoskodna, hogy a vagyonkezelőd még náluk is fontosabb a mindennapi életedben. Keményen dolgozol. Megtakarítasz. Tervezel. Gyakorlatilag nincs olyan nagyobb döntés az életben, ami valamilyen módon ne alapulna a pénzügyeiden.

Ez félelmetes felelősség, ha az ember kellő távolságból nézi.

Michelle Brady megérdemelte Simon osztatlan figyelmét és teljes összpontosítását. Úgyhogy a telefonrezgés a zsebben annak a jele volt, hogy valami fontos van készülőben.

Lopva rápillantott a számítógép képernyőjére. Egy üzenet jelent meg rajta új asszisztensüktől, Khaliltól:

EGY RENDŐRNYOMOZÓ VAN ITT, BESZÉLNI AKAR ÖNNEL.

Elég hosszan bámult az üzenetre ahhoz, hogy Michelle-nek feltűnjön.

– Minden rendben? – kérdezte.

– Persze. Csak...

– Csak?

– Valami történt.

– Ó! – mondta Michelle. – Visszajöhetek később...

– Adna nekem két másodpercet? – Simon az asztalán álló telefon felé intett.

– Természetesen.

Simon felemelte a kagylót, és megnyomta a gombot Khalil vonalához.

– Egy Isaac Fagbenle nevű nyomozó jön, hogy beszéljen önnel.

– Úton van a liftben?

– Igen.

– Tartsa ott a titkárságon, amíg nem szólok.

– Rendben.

– Kitöltötte a hitelkártyás nyomtatványokat Mrs. Bradynek?

– Igen.

– Írassa alá vele őket. Gondoskodjon róla, hogy a kártyákat még ma küldjék ki neki és Meinek. Mutassa meg neki, hogyan működik az automatikus beszedési megbízás.

– Rendben.

– Addigra biztosan én is végzek.

Simon letette a telefont, és Michelle-re nézett.

– Bocsánat ezért a közjátékért.

– Nincs semmi baj.

De, volt.

– Tudja, az én pár hónappal ezelőtti, hm, esetem.

Michelle bólintott. Mindenki tudta. Simon bekerült a vírusvideós antihősök panteonjába, együtt az oroszlánt lelövő fogorvossal és a nyílt színi kirohanáson kapott ügyvéddel. Az ABC, NBC és CBS reggeli műsorai ezen csámcsogtak a történtek utáni nap. A kábeltévék híradói is. Ahogy Hester Crimstein megjósolta, a hírhedtség néhány napig vörösen izzott, aztán gyorsan kihunyt, és a hónap végére csaknem feledésbe ment. A videó nyolcmilliós nézettségre szaladt fel az első héten. Most, csaknem három hónap elteltével, még nem lépte át a nyolc és felet.

– Mi van vele? – kérdezte Michelle.

Talán nem kellene belemennie. Ugyanakkor talán mégis. Ha az ember azt várja, hogy az ügyfele megnyíljon előtte, nos, tisztességes-e ezt egyoldalúan csinálni? Michelle-nek természetesen semmi köze hozzá, de ő most Michelle idejét rabolta, így hát úgy érezte, az asszonynak joga van tudnia az okot.

– Egy zsaru van úton ide, hogy beszéljen velem.

– Rick azt mondta, hogy ejtették a vádat.

– Így van.

Hesternek ebben is igaza volt. Az eltelt három hónapban nyoma sem volt sem Aaronnak, sem Paige-nek, és ha nincs sértett, nincs bűnügy. Az sem ártott, hogy Simon eléggé vagyonosnak számított, illetve hogy Aaron Corval igencsak rovott múltúnak, mint Simon hamarosan megtudta, ami bosszantotta ugyan, de nem lepte meg. Hester és a manhattani államügyész csendben alkut kötött, távol a fürkésző szemektől.

Persze semmi aláírás. Semmi egyértelmű kéz kezet mos. Semmi indiszkréció. De aztán megint, jé, felmerült Simon és Ingrid részvétele az adománygyűjtő kampányban. Karim igazgató is kinyújtotta csápjait két héttel az eset után. Nem kért kimondottan bocsánatot, csak fel kívánta ajánlani támogatását, emlékeztetve Simont arra, hogy a Greene-ék beletartoznak az Abernathy Szakközép „családjába”. Simon készült megmondani neki, hogy menjen a picsába, de Ingrid emlékeztette, hogy Ania hamarosan náluk kezdi meg a tanulmányait, úgyhogy Simon mosolygott, visszaküldte a csekket, és az élet folytatódott.

Az egyetlen zavaró mozzanat az volt, hogy a manhattani államügyész várni akart egy kicsit, mielőtt hivatalosan ejti a vádat. Az esetnek elég távolinak kellett látszania a visszapillantó tükörben, hogy a média ne foglalkozzon vele, illetve ne álljanak neki kérdezgetni kiváltságokról meg hasonlókról.

– Tudja, hogy miért van itt a rendőrség? – kérdezte Michelle.

– Nem – felelte Simon.

– Valószínűleg fel kellene hívnia az ügyvédjét.

– Nekem is ez jár a fejemben.

Michelle felállt.

– Akkor én békén is hagyom.

– Még egyszer bocsánatot kérek ezért.

– Semmi gond.

Simon irodája üvegfallal nézett a munkahelybokszokra. Khalil elhaladt mellettük, és Simon a fejével intett, hogy jöjjön be.

– Khalil majd bevezeti a bürokratikus teendőkbe. Amint végeztem ezzel a rendőrrel...

– Csak ne zavartassa magát – mondta Michelle.

Kezet ráztak az asztal fölött. Khalil kikísérte Michelle-t. Simon vett egy mély levegőt, és felhívta Hester Crimstein irodáját. Az ügyvédnő egyből átvette a vonalat.

– Lökje – mondta Hester.

– Mi?

– Így szokás fogadni egy baráti telefont. Nem érdekes. Mi a helyzet?

– Egy zsaru van itt, beszélni akar velem.

– Hol az az itt?

– Az irodámban.

– Komolyan?

– Nem, Hester, csak bolondozom.

– Nagyszerű, a telefonbetyárok a kedvenc ügyfeleim.

– Mit csináljak?

– Seggfejek – mondta Hester.

– Mi?

– Azok a seggfejek tudják, hogy én vagyok a maga bejegyzett ügyvédje. Nem mehetnének oda magához anélkül, hogy előbb fel ne hívnának.

– Akkor mit tegyek?

– Máris indulok. Ne beszéljen vele, ha férfi, ha nő. Fel se merülhessen a nemi diszkrimináció gyanújának az árnyéka se.

– Férfi – mondta Simon. – Azt hittem, az ügyész ejtette a vádat, és nem folyik eljárás.

– Igen és nem. Üljön veszteg. Ne szóljon egy szót se.

Finom kopogás hallatszott, és Yvonne Previdi, Ingrid húga siklott be az irodába. Yvonne, Simon sógornője nem volt annyira szép, mint exmodell testvére – vagy ez csak elfogultság volt Simon részéről? –, de annál inkább a divat megszállottja. Rózsaszín ceruzaszoknyát viselt ujjatlan, vajszínű blúzzal, és hozzá aranyszegecses, araszmagas Valentino körömcipőt.

Simon előbb találkozott Yvonne-nal, mint Ingriddel: mindketten ugyanarra a szakképzésre jártak a Merrill Lynchnél. Rögtön elválaszthatatlan barátok lettek. Ez huszonhat éve történt. Nem sokkal azután, hogy végeztek, Yvonne apja, Bart Previdi két partnert vett be a bővülő cégébe: lányát, Yvonne-t, és majdani vejét, Simon Greene-t.

PPG Vagyonkezelő – a P betűk a névben a két Previdit jelentették, a G pedig a Greene-t.

Mottó: „Tisztességesek vagyunk, csak a névadásban nem túl kreatívak.”

– Mit akar az a szuperpasi zsaru? – kérdezte Yvonne.

Yvonne és Robert a sikkes New Jersey-i kertvárosban, Short Hillsben laktak négy gyermekükkel. Futólag Simon és Ingrid is megpróbálkozott a kertvárossal, a Felső West Side-i lakásukból kiköltöztek egy gyarmati stílusban épült, központi hallos házba rögtön Sam születése után. Ezt azért csinálták, mert mindenki ezt csinálta. Az ember lakott a nagyvárosban, amíg nem lett egy-két kölyke, és akkor fogta magát, és kiköltözött egy szép házba, ahol van léckerítés, hátsó udvar, jó iskolák és rengeteg sportlétesítmény. De Simon és Ingrid nem szerette meg a kertvárost. Hiányolták a szembeötlőt: az ingereket, a nyüzsgést, a zajt. Az ember tesz egy sétát éjszaka a nagyvárosban, és mindig van valami néznivaló. Tesz egy sétát éjszaka a kertvárosban... hát, maximum a szférák zenéje. Az a sok nyitott tér, az elnémult udvarok, a focipályák véget nem érő sora, a városi uszodák, a junior ligás baseballpályák – ez mind-mind olyan átkozottul a bezártság érzését keltette. A csend az idegeikre ment. Az ingázás úgyszintén. Miután adtak a külvárosnak két teljes évet, visszaköltöztek Manhattanbe.

Visszatekintve lehet, hogy hiba volt?

Az ember őrületbe kergetheti magát az ilyen kérdésekkel, de Simon nem hitte, hogy hiba volt. Már csak azért sem, mert az unatkozó gyerekek odakinn a külvárosokban hajlamosabbak a szenvedélyek kiélésére és a kísérletezésre, mint a belvárosiak. És Paige remekül teljesített a középiskolában. A gondok akkor kezdődtek, amikor eltávozott a nagyvárosból az eldugott vidéki egyetemre.

Vagy ez talán csak okoskodás. Ki tudja?

– Te láttad? – kérdezte Simon.

Yvonne bólintott.

– Épp akkor ért a titkárságra. Miért jött?

– Nem tudom.

– Felhívtad Hestert?

– Igen. Úton van.

– Átkozottul jóképű.

– Kicsoda?

– A zsaru. Ahogy kinéz, a GQ címlapján lenne a helye.

Simon bólintott.

– Ezt jó tudni, köszönöm.

– Akarod, hogy foglalkozzak Michelle-lel?

– Khalil intézi, de bekukkanthatnál hozzá, ha van kedved.

– Rendben.

Yvonne sarkon fordult, hogy távozzon, amikor egy magas fekete férfi irigylésre méltó szürke öltönyben hirtelen eltorlaszolta az ajtónyílást.

– Mr. Greene?

Tényleg mintha egyenesen a GQ magazinból lépett volna ki. Az öltöny nem egyszerűen méretre szabottnak látszott, hanem inkább mintha ráöntötték, rászülték, ráalkották volna, és csakis őrá. Úgy passzolt rá, mint valami feszes szuperhősjelmez vagy mint egy második bőr. Kőkemény testfelépítéséről, borotvált koponyájáról, gondosan rövidre nyírt arcszőrzetéről, hatalmas kezéről és minden porcikájáról csak úgy üvöltött a „klasszabb, mint te”.

Yvonne bólintott egy „ugye, megmondtam”-ot Simonnak.

– Isaac Fagbenle nyomozó vagyok a New York-i rendőrségtől.

– Maga nem állíthatna be csak úgy ide – mondta Simon.

A férfi olyan elkápráztató mosolyt villantott, hogy Yvonne tett egy lépést hátra.

– Ja, de én nem hivatalos megbízással jöttem, ugye. – Elővette a jelvényét. – Szeretnék feltenni néhány kérdést.

Yvonne nem mozdult.

– Helló – köszönt oda neki a nyomozó.

Yvonne csuklóból integetett, azonnal benne akadt a szó.

Simon összevonta a szemöldökét.

– Épp az ügyvédemet várom – mondta.

– Az Hester Crimstein lesz?

– Igen.

Isaac Fagbenle átvágott az irodán, és hívatlanul leült Simonnal szembe a fotelbe.

– Ő jó.

– Az hát.

– Az egyik legjobb, úgy hallom.

– Pontosan. És ő nem akarja, hogy beszélgessünk.

Fagbenle összeráncolta a homlokát, és keresztbe tette a lábát.

– Nem?

– Nem.

– Szóval elzárkózik attól, hogy beszéljen velem?

– Nem zárkózom el. Az ügyvédemet várom, hogy jelen legyen.

– Szóval nem beszél velem most egyből?

– Ahogy mondtam, meg akarom várni az ügyvédemet.

– És azt akarja, hogy én is megvárjam?

A hangjának most már éle volt. Simon Yvonne-ra pillantott. Ő is érzékelte.

– Ez a mondandója nekem, Simon? Ez az utolsó szava?

– Nem tudom, ezt hogy érti.

– Úgy értem, hogy valóban elzárkózik a velem való beszélgetéstől?

– Csak amíg az ügyvédem ide nem ér.

Isaac Fagbenle felsóhajtott, visszalendítette a lábát, és felállt.

– Akkor viszlát.

– Várhat a titkárságon.

– Aha, ez az, amiről szó sem lehet.

– Rövidesen itt kell lennie.

– Simon! Ugye, szólíthatom Simonnak?

– Hogyne.

– Maguk figyelmesek az ügyfeleikkel, ugye?

Simon Yvonne-ra pillantott, aztán vissza Fagbenle-re.

– Igyekszünk.

– Úgy értem, nem tékozolják a pénzüket, igaz?

– Igaz.

– Hát én sem. Az én ügyfeleim, ugye, New York város adófizető polgárai. Nem fogom eltékozolni a nehezen megkeresett dollárjaikat azzal, hogy pénzügyi magazinokat olvasgatok a váróteremben. Érti?

Simon nem mondott semmit.

– Amikor maga és az ügyvédje készen állnak rá, felkereshetnek a kapitányságon.

Fagbenle lesimította az öltönyét, a zakója zsebébe nyúlt, és előhalászott egy névjegykártyát. Átadta Simonnak.

– Akkor viszlát.

Simon elolvasta a névjegyet, és volt rajta valami, amin meghökkent.

– Bronxban?

– Tessék?

– Ezen az áll, hogy a maga kapitánysága Bronxban van.

– Úgy van. Manhattanben az emberek néha hajlamosak elfeledkezni arról, hogy New York öt városrészből áll. Van a Bronx, aztán a Queens, aztán a...

– De a támadás... – Simon elharapta a szót, újrakezdte – az állítólagos támadás a Central Parkban történt. Az Manhattanben van.

– Persze, igaz – mondta Isaac Fagbenle, megint felvillantva elkápráztató mosolyát –, de a gyilkosság? Az Bronxban történt.

Ötödik fejezet

Amikor Elena Ramirez besántikált a nevetségesen felülnézeti panorámájú nevetségesen nagy irodaszobába, felvértezte magát az elkerülhetetlenre. Nem csalódott.

– Várjunk csak, maga Ramirez?

Elena hozzászokott ehhez a döbbenettel határos kétkedéshez.

– Teljes testi valómban. Talán túl sok is a testi valóból, nem gondolja?

Az ügyfél – Sebastian Thorpe III. – olyannyira leplezetlenül tanulmányozta Elenát, amilyen leplezetlenül sosem tanulmányozott volna egy férfit. Ebben a megfogalmazásban nincs semmi mimózaság vagy ilyesmi. Ez puszta tény volt. Thorpe körül minden a pénztől bűzlött – a „III.” a neve végén, az egyedi készítésű hajszálcsíkos öltöny, a gazdag fiúsan pirospozsgás ábrázat, a hátranyalt nyolcvanas évekbeli Wall Street-frizura, a hamisítatlan „bika és medve” mandzsettagomb.

Thorpe olyan szemmel meredt a nőre, amire valaki biztosan azt mondta neki, hogy az a leglesújtóbb pillantása.

– Meg óhajtja tekinteni a fogaimat? – kérdezte Elena.

Kitátotta a száját.

– Micsoda? Nem, dehogyis.

– Biztos? Foroghatok egyet a kedvéért. – Elena tett egy teljes körfordulatot. – Bőven van itt segg, nem gondolja?

– Hagyja ezt abba.

Thorpe irodájának díszítése kora amerikai genyóságot árasztott, tiszta fehér és króm, leterített zebrabőrrel a közepén, mintha Thorpe azon vághatná magát pózba. Sűrű színészkedés, semmi munka. Thorpe egy fehér íróasztal mögött állt, amely olyan nagy volt, hogy elment volna egy Honda Odyssey garázsának. Az íróasztalon egyetlen bekeretezett kép volt, túlpózolt esküvői kép a szmokingos Thorpe-ról, ahogy áll önelégült vigyorral egy kemény húsú fiatal szőkeség mellett, aki valószínűleg fitneszmodellnek nevezte magát az Instagramon.

– Csak szóval maga meleg ajánlásokkal jött – mondta Thorpe magyarázatképp.

Amin azt értette, hogy valami kicsivel választékosabbat várt a pénzéért – nem egy alig százötven centis duci mexikóit retró farmerben és strapacipőben. Ezek a pasik meghallották a nevét, és Penélope Cruzt vagy egy karcsú flamencotáncost vártak, nem pedig olyasvalakit, aki a tengerparti villájukba nyaranként felfogadott házvezetőnőre hasonlít.

– Gerald azt mondja, maga a legjobb – szólalt meg Thorpe megint.

– És a legdrágább, úgyhogy lássunk is neki, nem? Úgy tudom, a fia eltűnt.

Thorpe felemelte a mobiltelefonját, megérintette a képernyőt, és a nő felé perdítette.

– Ez itt Henry. A fiam. Huszonnégy éves.

Henry a képen kék pólóingben volt, és esetlenül mosolygott, olyasfélén, mint amikor az ember erőlteti, de az istennek sem sikerül. Elena előrehajolt, hogy jobban megnézze, de az őket elválasztó asztal túl széles volt. Mindketten az ablak felé léptek, ahonnan sokkoló látvány nyílt a Chicago folyóra és a belvárosra.

– Helyes fiú – mondta Elena.

Thorpe bólintott.

– Mióta nincs meg? – kérdezte Elena.

– Három napja.

– Bejelentette a rendőrségen?

– Igen.

– És?

– Nagyon udvariasak voltak. Meghallgattak, felvették a jegyzőkönyvet, bevették Henryt a rendszerbe vagy mibe, csak mert én...

Mert fehér és pénze van, gondolta Elena. Ez volt minden. Ennyi elég is.

– Hallok egy „de”-t – mondta Elena.

– De küldött egy SMS-t. Úgy értem, Henry.

– Mikor?

– Aznap, amikor eltűnt.

– Mi volt az SMS-ben?

Thorpe kicsit tovább nyomkodta a telefont, és odanyújtotta. Elena elvette, és elolvasta:

Nyugatra mentem barátokkal. Két hét múlva jövünk vissza.

– Ezt megmutatta a rendőrségnek? – kérdezte Elena.

– Megmutattam.

– És mégis felvették a jegyzőkönyvet?

– Igen.

Elena megpróbálta elképzelni a fogadtatást, ha egy fekete vagy egy spanyol ajkú apa megy be a fia eltűnését bejelenteni, és megmutat egy ilyen üzenetet. A hasukat fogva rugdosnák ki a kapitányságról.

– Van még egy másik „de” – Thorpe belebámult a semmibe –, ha tudni akarja.

– Mi az?

– Henry némi összetűzésbe került a törvénnyel.

– Miféle összetűzésbe?

– Kisebb ügy. Kábítószer. Birtoklás.

– Leültették?

– Nem. Nem lett belőle semmi komoly. Közmunkára ítélték. Lezárt fiatalkorú priusz. Érti.

Ó, igen, Elena értette.

– Tűnt el már Henry korábban?

Thorpe kibámult az ablakon.

– Mr. Thorpe!

– Elszökött már korábban, ha erre gondol.

– Egynél többször?

– Igen. De ez most más.

– Aha – mondta Elena. – Maga és a fia hogyan jönnek ki egymással?

Szomorú mosoly jelent meg a férfi arcán.

– Egykor remek volt. Akár a legjobb haverok.

– És most?

Thorpe a mutatóujjával az állát nyomkodta.

– A viszonyunk feszült lett újabban.

– Miért?

– Henry nem kedveli Abbyt.

– Abbyt?

– Az új feleségemet.

Elena elvette a bekeretezett fotót az asztalról.

– Ő Abby?

– Igen. Tudom, mit gondol.

Elena bólintott.

– Hogy dögös?

Thorpe kikapta a képet a kezéből.

– Nincs szükségem rá, hogy ítélkezzen felettem.

– Én nem ítélkezem maga felett. Én Abbyt ítélem meg. És az ítéletem az, hogy dögös.

Thorpe a homlokát ráncolta.

– Talán tévedés volt elhívnom magát.

– Talán, de hadd foglaljam össze, amit tudunk a maga Henry fiáról. Egy: küldött egy üzenetet azzal, hogy nyugatra utazik két hétre valami barátokkal. Kettő: tűnt már el korábban; ami azt illeti, többször is. Három: letartóztatták különböző drogvádakkal. Kihagytam valamit? Ja, igaz, négy: neheztel a kapcsolatáért Abbyvel, aki kinézésre egyidős a fiával.

– Abby csaknem öt évvel idősebb Henrynél – csattant fel Thorpe.

Elena nem mondott semmit.

Thorpe egyenesen a szeme előtt omlott össze.

– Szerintem maga nem vesz engem komolyan. – Elutasító kézmozdulatot tett. – Elmehet.

– Nana, azért lassan a testtel.

– Tessék?

– Maga nyilvánvalóan aggódik miatta – mondta Elena. – Az a kérdésem: miért?

– Nem számít. Nem fogadom fel magát.

– Szóval?

– Az SMS.

– Mi van vele?

– Ostobán fog hangzani.

– Csak ki vele.

– Eddig Henry valahányszor eltűnt... Hát, csak úgy eltűnt.

Elena biccentett.

– Nem küldött telefonüzenetet, hogy ő most eltűnik – állapította meg. – Egyszerűen elszökött.

– Igen.

– Szóval egy ilyen SMS-írás... nem jellemző rá.

Thorpe kimérten bólintott.

– És ez minden?

– Igen.

– Nem túl meggyőző bizonyíték – mondta Elena.

– A rendőrség sem tartotta annak.

Thorpe az arcát masszírozta. Elena most meglátta rajta az álmatlanságot, és hogy bár az arca pirospozsgás volt, a szeme körül a bőr elhalványodott, elszíntelenedett.

– Köszönöm, hogy idefáradt, Miss Ramirez. Nem fogom igénybe venni a szolgálatait.

– Ó, szerintem igénybe fogja venni – mondta Elena.

– Tessék?

– Vettem a bátorságot, hogy kicsit kutakodjak, mielőtt idejövök.

Ez felkeltette Thorpe érdeklődését.

– Ezt meg hogy érti?

– Azt mondta, hogy a fia küldött magának egy SMS-t a telefonjáról.

– Úgy van.

– Mielőtt idejöttem, megpittyegtettem azt a telefont.

Thorpe résre húzta a szemét.

– Ez pontosan mit jelent? Ez a „megpittyegtettem”?

– Őszintén? Gőzöm sincs. De hogy rövidre fogjam, van nekem egy zseniális technikusom, Lou. Lou tud küldeni a mobiltelefonra egy pittyet, bármi legyen is az, és a mobiltelefon visszapittyegi a helyzetét.

– Szóval maga láthatja, hol van Henry?

– Elméletben, igen.

– És ezt már meg is csinálta?

– Lou megcsinálta, igen.

– Szóval hol van?

– Hát ez az – mondta Elena. – Nem jött válasz a pittyegtetésünkre.

Thorpe párszor pislogott.

– Nem értem. Azt akarja mondani, hogy a telefonjának... vissza kellett volna pittyegnie?

– Azt – felelte Elena.

– Talán Henry egyszerűen csak kikapcsolta a telefonját.

– Nem.

– Nem?

– Ez közkeletű tévedés. A telefon kikapcsolásával nem kapcsolódik ki a GPS.

– Szóval bárki bármikor a nyomára juthat az embernek?

– Elvileg a rendőrségnek szüksége van hozzá engedélyre és nyomós indokra, hogy a szolgáltató nyomkeresője megcsinálja.

– Maguk mégis meg tudták csinálni – mondta Thorpe. – Hogyan?

Elena nem válaszolt.

Thorpe kimérten bólintott.

– Értem. Szóval mit jelent... Mit jelent, hogy nem tudták megpittyegtetni a telefonját?

– Egy csomó oka lehet. Lehet valami egészen ártalmatlan is. Talán Henry kitotózta, hogy maga felbérel valaki olyant, mint én, ezért telefont cserélt.

– De kétli?

Elena vállat vont.

– Ötven százalék az esély, esetleg több, hogy van ésszerű magyarázat minderre, és Henrynek kutya baja.

– De ennek ellenére úgy hiszi, hogy fel kell fogadnom magát?

– Az ember köt betörésre biztosítást, holott talán fel százalék az esély, hogy a házát kirabolják.

Thorpe bólintott.

– Jól mondja.

– Úgy saccolom, ennyit megér magának a lelki nyugalma, ha más nem is.

Thorpe játszadozott a telefonjával, és előhívott egy képet, rajta fiatalabb önmagával, csecsemővel a karján.

– Gretchennel... vagyis az első feleségemmel... nem lehetett gyerekünk. Megpróbáltunk mindent. Hormonkezelést, műtéti beavatkozást, háromszori beültetést. Aztán örökbe fogadtuk Henryt.

Mostanra mosoly jelent meg az arcán, jóllehet szomorkás mosoly.

– Hol van Gretchen most? – kérdezte Elena.

– Tíz éve meghalt, amikor Henry épp elkezdte a középiskolát. Nagyon megviselte. Én megtettem minden tőlem telhetőt. Tényleg megtettem. A szemem láttára csúszott ki a lába alól a talaj. Szabadságra mentem, hogy több időt lehessek vele. De minél erősebben ragaszkodtam hozzá...

– Annál inkább eltávolodott – mondta Elena.

Amikor Thorpe felnézett, a szeme párás volt.

– Nem tudom, miért mondom el ezt magának.

– Háttér. Hallanom kell mindent.

– Mindenesetre tudom, hogy hangzik ez az egész. Ezért kértem meg Geraldot, hogy találja meg nekem a legjobb magánnyomozót Chicagóban. Tudja, Miss Ramirez, a drogozások dacára, az SMS dacára, az Abbyvel való vitája dacára én ismerem a fiamat. És rossz érzésem van ezzel az egésszel kapcsolatban. Ez ilyen egyszerű. Valami nagyon rosszat érzek. Fel tudja fogni ezt?

– Fel – felelte Elena halkan.

– Miss Ramirez!

– Hívjon Elenának.

– Elena, kérem, találja meg a fiamat.

Hatodik fejezet

Simon tudta, hogy játszanak vele.

Tudta, hogy Fagbenle nyomozó megpróbálja behálózni vagy lépre csalni vagy akármi, de azt is tudta, hogy ő nem csinált semmi rosszat („Az elítéltek híres utolsó mondata”, közölte vele Hester később), és az biztos volt, amit Fagbenle nyilván jól tudott, hogy Simon nem hagyja neki eldobni ezt az atomtöltetet és kisétálni az ajtón.

– Kit öltek meg? – kérdezte Simon.

– Nono! – Fagbenle gúnyosan, félig-meddig feddőn ingatta a mutatóujját. – Maga azt mondta, hogy nem lehet beszélni magával, amíg az ügyvédje nincs jelen.

Simon érezte, hogy a torka kiszárad.

– A lányomat?

– Sajnálom. Hacsak nem mond le az ügyvédhez való jogáról...

– Ó, az isten szerelmére! – csattant fel Yvonne. – Nincs magában emberség?

– Lemondok az ügyvédhez vagy bármihez való jogomról – mondta Simon. – Felelek a kérdéseire az ügyvédem jelenléte nélkül.

Fagbenle Yvonne-hoz fordult.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha ön most távozik.

– Paige az unokahúgom – mondta Yvonne. – Ő jól van?

– Nem tudom, hogy jól van-e – Fagbenle a munkahelybokszokat nézte meredten –, de nem ő a gyilkosság áldozata.

Megkönnyebbülés. Tiszta, édes megkönnyebbülés. Olyan volt, mintha minden porcikája oxigénre szomjazott volna.

– Akkor kit? – kérdezte Simon.

Fagbenle nem válaszolt azonnal. Megvárta, amíg Yvonne kimegy – Yvonne megígérte, hogy a liftnél fogja várni Hestert –, és az irodaajtó becsukódott. Egy pillanatra Fagbenle átbámult az üvegfalon a bokszokra osztott munkaterületre. A látogatóknak furcsa lehet, tippelte, olyan irodában ülni, amely nem nyújt tökéletes elkülönülést.

– Megkérdezhetem, hogy hol volt tegnap este, Simon?

– Hánykor?

Fagbenle vállat vont.

– Vegyük úgy, hogy egész éjjel. Mondjuk, hat órától.

– Itt voltam hatig. Földalattival mentem haza.

– Melyik vonattal?

– Az egyessel.

– A Chambers Streettől?

– Igen. A Lincoln Center megállóban szálltam le.

Fagbenle bólintott, mintha ennek jelentősége lenne.

– Az mennyi idő összesen? Úgy értem, háztól házig. Húszharminc perces út?

– Harmincperces.

– Szóval hat harminc körül ért haza?

– Úgy van.

– Volt valaki otthon?

– A feleségem és a legkisebb lányom.

– Van egy fia is, ugye?

– Igen. Sam. De ő egyetemre jár.

– Hol?

– Amherstben. Az Massachusettsben van.

– Aha, tudom, hol van Amherst – mondta Fagbenle. – Szóval hazaér. A felesége és a lánya odahaza vannak...

– Igen.

– Kiment a házból?

Simon elgondolkodott, de csak egy másodpercre.

– Kétszer.

– Hová ment?

– A parkba.

– Milyen időpontban?

– Hétkor, és aztán megint, este tízkor. A kutyánkat vittem sétálni.

– Ó, ez derék. Milyen kutyájuk van?

– Egy nőstény havanese. László a neve.

– A László nem fiúnév?

Simon bólintott. De, az. Lászlót Sam Hatodik születésnapjára szerezték be. Sam ragaszkodott ehhez a névhez, a kutya nemétől függetlenül. Ez egy régi történet volt, de amint hazahozták a kutyát, a róla való gondoskodás, Sam és a lánytestvérei fogadkozása ellenére, arra az egyetlen családtagra hárult, aki húzódozott a befogadástól.

Simonra.

Szintén nem meglepő: odáig lett Lászlóért. Szerette azokat a sétákat, különösen azt, amikor a nap végén belépett az ajtón, és László úgy táncolt örömében, mint egy kiszabadult hadifogoly a gurulóbetonon – mindennap, kivétel nélkül, és olyan lelkesen ráncigálta el a parkhoz, mintha még sosem járt volna ott.

László most tizenkét éves volt. A mozgása lelassult. A hallása megromlott, úgyhogy voltak napok, amikor egészen addig nem tudta, hogy Simon hazajött, amikor már bent volt a házban, ami a kelleténél jobban elszomorította Simont.

– Szóval a kutyasétáltatásokon kívül nem ment ki?

– Nem.

– Szóval egész éjjel mindhárman otthon voltak?

– Azt nem állítom.

Fagbenle hátradőlt, és széttárta a karját.

– Akkor mit?

– A feleségem elment dolgozni.

– Gyermekorvos a NewYork-Presbyterianben, igaz? Éjszakai ügyelet, felteszem. Szóval magára maradt egész éjjel a lányával, Aniával.

Ez óvatosságra intette Simont. Tudják, hol dolgozik a felesége. Ismerik a lánya nevét.

– Fagbenle nyomozó!

– Mi volna, ha tegeződnénk? Jobban szeretem, ha Isaaceznek.

Még mit nem, mondanák a gyerekei.

– Kit öltek meg?

Az irodaajtó kivágódott. Hester Crimstein alkatra talán kicsi volt, de annál nagyobbakat lépett. Berobbant, és odaviharzott Fagbenle-hez.

– Maga gecvarek, szórakozik velem?

Fagbenle nyugodt maradt. Lassan felállt, Hester fölé tornyosult, és kinyújtotta a kezét.

– Isaac Fagbenle nyomozó a gyilkosságiaktól. Nagy örömömre szolgál megismerni önt.

Hester a képébe bámult.

– Tegye el a kezét, mielőtt elveszítené, ahogy az állását is! – Aztán Simon felé fordította megsemmisítő pillantását. – De magától sem vagyok boldog!

Hester egy kicsit még folytatta a szapulást. Azután ragaszkodott hozzá, hogy vonuljanak át egy ablaktalan tárgyalóterembe. Helycserés támadás. Ez egy lélektani játék kellett hogy legyen, de Simon nemigen érezte magát otthon benne. De amint beléptek a helyiségbe, Hester átvette a teljes irányítást. Leültette Fagbenle-t a hosszú tárgyalóasztal egyik oldalára. Ő és Simon a túloldalon foglalt helyet.

Amikor mindannyian elhelyezkedtek, Hester bólintott Fagbenle-nek, és azt mondta:

– Rajta, lásson neki.

– Simon, ismered...

– Ne tegezze le! – csattant fel Hester. – Nem a haverja Mr. Greene.

Úgy tűnt, Fagbenle vitatkozni készül, de aztán csak mosolygott.

– Mr. Greene! – A zsebébe nyúlt, és előhúzott egy fényképet. – Ismeri ezt az embert?

Hester keze Simon alkarján pihent. Simon nem válaszolhatott vagy reagálhatott a jóváhagyása nélkül. A kéz emlékeztetésnek volt ott.

Fagbenle átcsúsztatta a fényképet az asztalon.

Aaron Corval volt. A szemétláda mosolygott azzal a szörnyűséges, önelégült mosolyával, ugyanazzal, ami az arcán volt nem sokkal azelőtt, hogy Simon ökle letörölte onnan. Valahol egy mezőn állt, mögötte fákkal, és állt mellette még valaki a képen, valaki, akit átkarolt, akit Fagbenle lenyisszantott – látni lehetett az illető vállát a bal szélen –, és Simon önkéntelenül azon tűnődött, hogy az a lenyisszantott alak nem Paige-e.

– Ismerem – mondta Simon.

– Ki ez?

– A neve Aaron Corval.

– Ő a lányának a barátja, igaz?

Hester megszorította Simon karját.

– Nem az ügyfelem dolga a viszony meghatározása. Lépjen tovább.

Fagbenle rászegezte az ujját Aaron önelégült arcára.

– Honnan ismeri Aaron Corvalt?

– Ez komoly? – Megint Hester volt a megszólaló.

– Valami baj van, ügyvédnő?

– Igen, baj van. Maga rabolja az időnket.

– Azt kérdezem...

– Állj! – Hester feltartotta a tenyerét. – Maga kínos helyzetbe hozza magát. Mindannyian jól tudjuk, hogy az ügyfelem honnan ismeri Aaron Corvalt. Tegyünk úgy, hogy maga már az ellazultság állapotába ringatta Mr. Greene-t és jómagamat az éles elméjű, jóllehet nyilvánvaló kihallgatási módszerével. A gittnél is puhábbak vagyunk, nyomozó, úgyhogy vágjon bele, oké?

– Oké, helyes. – Fagbenle előrehajolt. – Aaron Corvalt megölték.

Simon erre számított, a szavak súlyától mégis forogni kezdett körülötte a világ.

– És a lányom...?

Hester megszorította a karját.

– Nem tudjuk, hol van, Mr. Greene. Maga tudja?

– Nem.

– Mikor látta utoljára?

– Három hónapja.

– Hol?

– A Central Parkban.

– Ugyanazon a napon, amikor maga rátámadt Aaron Corvalra?

– Hűha! – szólt közbe Hester. – Tisztára, mintha itt sem ülnék. Fagbenle feléje fordult.

– Megint azt kérdezem: valami baj van?

– És én megint azt válaszolom: aha, baj van. Nem tetszik a maga meghatározása.

– Úgy érti, a „rátámadt” szó használata a történtek leírására?

– Pontosan úgy értem.

Fagbenle hátradőlt, mindkét kezét az asztalra helyezte.

– Értesültem róla, hogy az esettel kapcsolatos vádakat ejtették.

– Fütyülök rá, hogy maga miről értesült és miről nem.

– Így megúszni. Ennyi bizonyíték mellett. Ez érdekes.

– Arra is fütyülök, hogy magának mi érdekes és mi nem, nyomozó. Nem tetszik a maga meghatározása az esetre vonatkozóan. Legyen szíves, fogalmazza át.

– Most ki rabolja az időt, ügyvédnő?

– Én azt akarom, hogy rendben menjen a kihallgatás, nagymenő.

– Remek. Legyen állítólagos támadás. Affér. Akármi. Válaszolhat most már az ügyfele a kérdésemre?

Simon megszólalt:

– Nem láttam a lányomat a Central Park-i affér óta.

– És mi a helyzet Aaron Corvallal? Őt látta?

– Nem.

– Szóval az elmúlt három hónapban magának semmiféle kapcsolata nem volt a lányával vagy Mr. Corvallal, így igaz?

– Kérdezett és válaszoltak! – csattant fel Hester.

– Hagyja válaszolni, legyen szíves.

– Így igaz – mondta Simon.

Fagbenle felvillantott egy röpke mosolyt.

– Akkor felteszem, maga és a maga Paige lánya közt nem túl szoros a kapcsolat, ugye?

Hester nem volt vevő rá.

– Mi maga, családterapeuta?

– Csak egy megjegyzés volt. Mi van a maga Ania lányával?

– Mit akar az ő Ania lányával? – vágott vissza Hester.

– Mr. Greene korábban említette, hogy ő és Ania otthon voltak egyedül egész éjjel – mondta Fagbenle.

– Micsoda?

– Ezt mondta nekem az ügyfele.

Hester újabb megsemmisítő pillantást eresztett meg Simonra.

– Mr. Greene, maga ismét sétára vitte a kutyáját este tíz körül, jól mondom?

– Jól.

– Ezt követően maga vagy Ania elhagyta-e a házat?

– Húha! – mondta Hester, és az egymásra tett kezével T betűt mutatott. – Időt kérek!

Fagbenle bosszúsan nézett.

– Szeretném folytatni a kikérdezést.

– Én meg szeretném nyalni-falni Hugh Jackmant, úgyhogy mindkettőnknek egy kis csalódásban lesz részünk az életben – mondta Hester, és felállt. – Maradjon itt, nyomozó. Rögtön visszajövünk.

Hester kirángatta Simont a szobából, majd végig a folyosón, és közben egyfolytában a mobiltelefonjával babrált.

– Átugrom az elkerülhetetlen dorgálásokat – mondta.

– Én meg átugrom azt a részt, ahol a magam védelmében emlékeztetem önt, hogy nem tudhattam, nem a lányom lett-e gyilkosság áldozata.

– Ez a csőbe húzás tipikus esete volt.

– Amivel tisztában voltam.

– Ami történt, megtörtént – biccentett Hester. – Mit mondott már el neki? Ne hagyjon ki semmit.

Simon beszámolt az előző beszélgetésükről.

– Biztosan feltűnt, hogy az imént telefonüzenetet küldtem – mondta Hester.

– Igen.

– Mielőtt visszamennénk és mondana valami ostobát, azt akarom, hogy a nyomozóm derítsen ki mindent, amit csak tud a Corval-gyilkosságról: időt, körülményeket, módszert satöbbit. Maga nem bolond, úgyhogy tudja, mi folyik itt a mi észbontó detektívünkkel.

– Gyanúsított vagyok.

Hester bólintott.

– Magának volt egy súlyos „afférja” – az ujjaival idézőjeleket mutatott – a néhaival. Gyűlölte. Őt hibáztatta a lánya drogproblémáiért. Ergo igen, maga gyanúsított. Ahogy a felesége is. Ahogy... nos, Paige is. Úgy tippelem, ő az első számú gyanúsított. Van magának alibije a tegnap éjjelre?

– Ahogy mondtam, otthon voltam egész éjjel.

– Kivel?

– Aniával.

– Aha, az nem fog megállni.

– Miért?

– Konkrétan hol volt Ania a lakásban?

– A szobájában, zömmel.

– Nyitott vagy csukott ajtó mellett?

Simon sejtette, hová akar az ügyvédnő kilyukadni ezzel.

– Csukott.

– Kamasz lány, ugye? Csukott ajtó, bömbölteti a zenét, fejhallgató a fülén. Úgyhogy maga kilopakodhatott bármikor. Mikor feküdt le Ania? Mondjuk, tizenegykor. Maga akkor leléphetett. Vannak biztonsági kamerák az épületükben?

– Igen. De ez egy régi ház. Ki lehet jutni anélkül, hogy meglátnák az embert.

Hester telefonja felduruzsolt. A füléhez emelte, és beleszólt:

– Lökjed.

Valaki értett a szóból. És azalatt Hester arcából kifutott a vér. Egy szót sem szólt. Nagyon sokáig. Amikor végül újra megszólalt, a hangja szokatlanul halk volt.

– Ímélezd át nekem a jelentést.

Letette.

– Mi az? – kérdezte Simon.

– Nem hiszik, hogy maga tette. Helyesbítek: képtelenek elhinni, hogy maga tette.

Hetedik fejezet

Ash nézte, ahogy a célszemély beáll a rozzant kétlakásos társasház elé.

– Cadillacje van? – kérdezte Dee Dee.

– Úgy néz ki.

– Ez egy Eldorado?

Dee Dee sosem bírt csendben maradni.

– Nem.

– Biztos vagy benne?

– Ez egy ATS. A Cadillac 2002-ben leállt az Eldorado gyártásával.

– Honnan tudod?

Ash megrántotta a vállát. Tudta, és kész.

– Az apucimnak Eldoradója volt – mondta Dee Dee.

Ash a homlokát ráncolta.

– Az „apucidnak”?

– Miért, azt hiszed, nem emlékszem rá?

Dee Dee hatéves korától nevelőszülőknél élt. Ash négyévesen került az elsőhöz. Az elkövetkező tizennégy évben több mint húszat járt meg. Dee valószínűleg nagyjából ugyanennyit. Három alkalommal ugyanannál a családnál kötöttek ki, összesen nyolc hónap időtartammal.

– Használtan vette persze. Szó szerint használtan, vágod? Az alja ki volt rohadva. De apuci imádta azt a kocsit. Megengedte, hogy az első ülésen üljek mellette. Nix biztonsági öv. A bőr az üléseken? Totál repedt. Összekarmolta a lábamat. Mindegy, apuci bömböltette a rádiót, és néha énekelt hozzá. Erre emlékszem legjobban. Jó hangja volt, mármint a fateromnak. Mosolygott, nekiállt énekelni, és akkor félig-meddig eleresztette a kormányt, a csuklójával fogta, tudod, hogy értem?

Ash tudta. Azt is tudta, hogy amikor „apuci” fél kézzel kormányzott, a másik kezét a kislánya combja közé dugta, de ennek a felemlegetése most nem tűnt időszerűnek.

– Apuci szerette azt a rohadt kocsit. – Dee Dee lebiggyesztette a száját. – Amíg egyszer...

Ash nem tudta türtőztetni magát.

– Amíg egyszer mi?

– Talán ott ment gajra minden. Amikor apuci megtudta az igazat arról a kocsiról.

Ash falra tudott volna mászni ettől az apucizástól.

A célszemély kiszállt a kocsiból. Tagbaszakadt, szakállas pasas volt farmerban, elnyűtt Timberland bakancsban és flanelingben. Álcamintás Boston Red Sox-baseballsapkája nemigen talált fogást a nagy tökfején.

Ash az állával bökött rá.

– Az ott a mi ipsénk?

– Úgy néz ki. Mi a terv?

A célszemély kinyitotta a kocsi hátsó ajtaját, és két kislány szállt ki, a vállukon neonzöld iskolai hátizsákkal. A lányai, Ash tudta. A nagyobbik, Kelsey, tízéves. A kisebbik, Kiera, nyolc.

– Várunk.

Ash a volán mögött ült. Dee Dee az anyósülésen. Ash három éve nem látta. Halottnak hitte egészen a mostani összetalálkozásukig. Nem gondolta volna, hogy ennyire zökkenőmentes lesz a társulás – túl sok idő, túl sok híd volt mögöttük –, de gyorsan belerázódtak a régi sémákba.

– Szóval mi történt? – kérdezte Ash.

– Mi?

– A faterod Eldoradójával. Ahol gajra ment minden. Mi volt az igaz, amit megtudott?

A mosoly lehervadt Dee Dee arcáról. Fészkelődni kezdett az ülésben.

– Nem muszáj elmondanod.

– De, el akarom.

Mindketten kibámultak a szélvédőn át a célszemély házára. Ash a csípőjére tette a kezét, ahol a pisztolya volt a tokban. Megkapta az utasításokat. El nem tudta képzelni, mit csinálhatott a tagbaszakadt pasas – mit csinálhatott bármelyik a listán –, de időnként minél kevesebbet tud az ember, annál jobb.

– Elmentünk vacsorázni ebbe a flancos halétterembe – kezdte Dee Dee. – Ez még közvetlen azelőtt volt, hogy a nagyi meghalt. Úgyhogy ő fizetett. A faterom, ugye, ő a marhasültre esküdött. Minden mennyiségben. Utálta a halat. Ki lehetett volna kergetni vele a világból.

Ashnek fogalma se volt, hová fog ez kilyukadni.

– Szóval jön a pincér, és elkezdi sorolni az aznapi specialitásokat. Van nála ez a fekete tábla, és ezek a specialitások arra vannak ráírva krétával. Csúcs, nem?

– Az.

– Na mindegy, a pincér a halspecialitáshoz ér, és azzal az idétlen akcentusával vagy mivel azt mondja, de még mutogat is hozzá a táblára, mintha az volna a fődíj a Kössünk üzletet! vetélkedőben: „A konyhafőnök külön ajánlata grillezett dorado dióval és petrezselyemmártással.”

Ash elfordította a fejét Dee Dee felé. Az ember azt hinné, hogy az évek nem bántak kegyesen Dee Deevel, tekintettel mindarra, amin keresztülment, mégis szebbnek látszott, mint valaha. Aranyszőke haja vastag copfba kötve a hátát verte. Az ajka telt volt, a bőre hibátlan. Zöld szeme olyan vakító smaragdárnyalatot öltött, hogy az már kontaktlencsét vagy valamiféle kozmetikumot feltételezett.

– Szóval apuci megkéri a pincért, hogy ismételje el neki ezt, ezt a halnevet, és a pincér elismétli, és apuci...

Atyaég, Ash mit nem adott volna érte, ha Dee Dee soha többé nem nevezné így a faterját!

– ...és apuci elkezd tajtékozni. Úgy értem, fogja magát, és kiront az étteremből. Hátrarúgja a széket, meg minden. Érted, a kocsiját, a szuperklassz kocsiját egy halról nevezték el! Apuci ezt nem bírta feldolgozni, tudod?

Ash csak bámult rá.

– Ez komoly?

– Persze hogy komoly.

– De nem halról nevezték el.

– Micsoda, te sose hallottál a dorado halról?

– Hallottam róla, de El Dorado egy mesés aranyváros Dél- Amerikában.

– De hal is, nem?

Ash nem szólt semmit.

– Ash?

– Igen. – Ash felsóhajtott. – Igen, hal is.

A célszemély kijött hátul a házból. Elindult a garázsa felé.

– Mindegyiket másképp kell csinálni? – kérdezte Ash.

– Nem tudok a másképpről, de nem függhetnek össze.

Vagyis ez nem lehet olyan, mint a chicagói. De ettől még rengeteg mozgástér adódik ebben a mostaniban.

– Figyeld a házat – mondta.

– Ezúttal nem megyek veled?

Dee Dee hangjából kiérződött a megbántottság.

– Nem. Fogd a kormányt. Járasd a motort. Figyeld az ajtót. Ha kijön valaki, hívj fel.

Ash nem ismételte el az utasításokat. A célszemély bement a garázsba. Ash utánaindult.

A következőket tudta a célszemélyről. A neve Kevin Gano. Tizenkét éve nős, felesége középiskolai szerelme, Courtney. A négy Gano ennek a Devon Street-i kétlakásos társasháznak az emeletén lakott a Massachusetts állambeli Revere-ben. Fél éve Kevint elbocsátották az Alston lynni húscsomagoló üzeméből, ahol az előző hét évben dolgozott. Azóta próbál munkát találni, sikertelenül, ezért a múlt hónapban Courtney kénytelen volt visszamenni dolgozni ügyintézőnek egy utazási irodába a Constitutional Avenue-n.

Kevin úgy próbálta hasznossá tenni magát, hogy elhozta a lányokat az iskolából mindennap délután kettőkor. Ezért volt otthon most, egy olyan időpontban, amikor ez a munkások lakta környék még csendes és kihalt volt.

Kevin a satupadjánál állt, egy DVD- vagy Blu-ray-lejátszót csavarozott szét – kisebb javításokkal keresett egy kis pénzt –, amikor Ash megjelent. Felnézett, és barátságosan rámosolygott Ashre. Ash visszamosolygott, és aztán rászegezte a pisztolyt.

– Nem lesz semmi baj, ha csöndben maradsz.

Ash belépett a garázsba, és behúzta maga mögött az ajtót. A pisztolyt rajta tartotta Kevinen, egy pillanatra se vette le róla a szemét. Kevinnek még ott volt a csavarhúzó a kezében.

A jobb kezében.

– Mi akarsz?

– Tedd le a csavarhúzót, Kevin. Tedd, amit mondok, és senkinek nem lesz baja.

– Kamu – mondta Kevin.

– Hogy?

– Hagyod, hogy lássam az arcod.

Piros pont.

– Álcázom magam. Emiatt ne aggódj.

– Kamu – ismételte meg Kevin.

Kevin az oldalajtó felé nézett, mintha készülne odafutni.

– Kelsey és Kiera – mondta Ash.

Kevin a lányai neve hallatán megdermedt.

– Két lehetőség van. Ha odafutsz, agyonlőlek. Aztán elintézem, hogy úgy nézzen ki, mint egy félresikerült behatolási kísérlet. Ami azt jelenti, hogy bemegyek a lakásodba. Mit csinál Kelsey és Kiera, Kevin? Leckét írnak? Tévéznek? Nasiznak? Mindegy. Bemegyek, és olyan szörnyű dolgokat teszek, hogy örülni fogsz, hogy már nem élsz.

Kevin megrázta a fejét, könnyek törtek a szemébe.

– Kérlek...

– Vagy – mondta Ash – eldobod a csavarhúzót most azonnal.

Kevin megtette, amire kérték. A csavarhúzó a betonpadlón koppant.

– Nem értem. Sose bántottam senkit. Miért csinálod ezt?

Ash megrántotta a vállát.

– Kérlek, ne bántsd a lányaimat. Megteszek bármit, amit akarsz. Csak ne... – Kevin nyelt egyet, kicsit kihúzta magát. – Akkor... akkor most mi lesz?

Ash átment a garázson, és a pisztoly csövét nekinyomta Kevin halántékának. Kevin becsukta a szemét közvetlen azelőtt, hogy Ash meghúzta a ravaszt.

A dörrenés hosszan elnyúló visszhangot vert a garázsban, de Ash nem tartotta valószínűnek, hogy odakint bárkinek felkeltette volna a figyelmét.

Kevin még azelőtt meghalt, hogy a padlóra zuhant.

Ash beindult. Kevin jobb kezébe nyomta a pisztolyt, és meghúzta a ravaszt, egyenesen belelőtt egy golyót a földbe. Most lőpormaradvány lesz a kézen. Kihúzta a telefont Kevin hátsó zsebéből, és Kevin hüvelykujját használva kinyitotta. Aztán gyorsan átpörgette, és megtalálta a feleség elérhetőségeit.

Courtney neve két szívecskével előtte és után szerepelt a partnerek közt.

Szívecskék. Kevin szívecskék közé zárta a felesége nevét.

Ash megírt egy rövid üzenetet: Ne haragudj. Kérlek, bocsáss meg.

Rápöckölt a küldésre, odahajította a telefont a satupadra, és visszaindult a kocsihoz.

Ne rohanj. Csak semmi sietség.

Ash 80-85 százalékra saccolta, hogy bejön az öngyilkosság-forgatókönyv. Adva van egy lőtt seb a fejen, az áldozat jobb halántékán, pont ahogy egy jobbkezes csinálná, ha a sebet önkezűség okozná. Ash ezért figyelte meg, hogy Kevin melyik kezében tartja a csavarhúzót. Adva van a búcsú-SMS. Adva van a lőpormaradvány a kézen. A pluszlövedék valószínűleg úgy fog tűnni, mintha Kevin megpróbálkozott volna egyszer, és visszariadt, majd összeszedte minden bátorságát.

Úgyhogy az öngyilkossági forgatókönyv lesz valószínűleg a nyerő. Nyolcvan, nyolcvanöt százalék – talán több mint kilencven, ha figyelembe vesszük, hogy Kevin munkanélküli volt, és valószínűleg depressziós is emiatt. Azért találhat a kákán is csomót egy szuperstréber zsaru, vagy olyan, aki túl sok CSI-t nézett. Például nem volt elég idő feltámogatni Kevint a második lövés elsütése előtt, és ha valamelyik bűnügyi technikus tényleg meg akar dolgozni a pénzéért, és megvizsgálja a becsapódási szöget, rájöhet, hogy a lövés a padló közeléből eredt.

Valaki még észreveheti Asht éppen most, vagy a kocsit, és az is okozhat néhány homlok közepére felszaladó szemöldököt.

De ez mind kétséges.

Akár így, akár úgy, ő és Dee Dee rég árkon-bokron túl lesznek. A kocsit letörlik és elhagyják. Semmi nem vezet vissza őhozzájuk.

Ash jó volt ebben.

Beszállt a kocsi jobb első ülésébe. Egyetlen függöny sem mozdult a háztömbön. Egyetlen ajtó sem nyílt. Egyetlen autó se hajtott el.

– Az ürge... ? – kérdezte Dee Dee.

Ash bólintott.

Dee Dee mosolygott, elindította a kocsit, és végiggurultak az úton.

Nyolcadik fejezet

Amikor Simon hazaért, Ingrid az ajtóban fogadta. Szorosan magához ölelte.

– Épp bezuhantam az ágyba, amikor a rendőrség megérkezett – mondta.

– Tudom.

– És hirtelen a kapucsengő berregni kezdett. Egy örökkévalóságig tartott, mire kikászálódtam. Arra gondoltam, valami küldemény jött, pedig az ilyesmitől mindig megkímélnek.

Az épület portására gondolt. Ingrid hetente egyszer éjszakai ügyeletet adott a sürgősségi osztályon. A portás tudta, hogy emiatt Ingrid átalussza a rákövetkező napot, úgyhogy ha jött bármiféle küldemény, azok odalent maradtak, hogy Simon hozza fel őket, amikor hazaér fél hétkor.

– Magamra kapom a melegítőt. Ez a zsaru feljön. Gyakorlatilag alibit kért tőlem. Mintha gyanúsított volnék.

Simon természetesen tudott erről. Ingrid azonnal felhívta, amint a portás megmondta neki, hogy miért szól a kapucsengő. Hester ezután odaküldte egy munkatársát a cégtől, hogy ott legyen Ingriddel a rendőri kihallgatás alatt.

– És épp most hívott fel Mary a sürgősségiről. A zsaruk képesek voltak elmenni a kórházba ellenőrizni, hogy ott voltam-e. El tudod ezt te képzelni?

– Tőlem is alibit akartak – mondta Simon. – Hester szerint ez csak rutineljárás.

– De én nem értem. Pontosan mi történt? Aaron meghalt?

– Igen, megölték.

– És hol van Paige?

– Úgy tűnik, senki sem tudja.

László, a kutya kapirgálni kezdte mancsával Simon lábát. Mindketten lenéztek, bele a kutya beszédes szemébe.

– Vigyük el sétálni! – mondta Simon.

Öt perc múlva a Hatvanhetedik utcánál átkeltek a Central Park Westen. László nagy erővel húzta a pórázt. Balra, nyílt színen, mégis valahogy kicsit rejtetten egy harsogó színekkel teli kis játszótér bújt meg. Egy emberöltővel ezelőtt, de annyira régen azért mégsem, ide szokták elhozni játszani Paige-et, aztán Samet, aztán Aniát. Ők leültek egy padra, beláthatták az egész játszóteret anélkül, hogy különösebben forgatniuk kellett volna a fejüket. Biztonságban érezték magukat ennek az irdatlan nagy parknak a kellős közepén ebben az irdatlan nagyvárosban, alig egy háztömbnyire az otthonuktól.

Elhaladtak a híres étterem, a Tavern on the Green mellett, és jobbra fordultak, hogy déli irányban menjenek tovább. Egy csapat iskolás gyerek egyforma sárga pólóban – tanulmányi kiránduláson a láthatóság a legfontosabb – vonult el mellettük. Simon megvárta, amíg hallótávolságon kívülre érnek.

– A gyilkosság – mondta Simon – iszonyatos volt.

Ingriden hosszú vékony kabát volt. A kezét zsebre vágta.

– Folytasd.

– Aaront megcsonkították.

– Hogyan?

– Tényleg tudni akarod a részleteket? – kérdezte Simon.

Ingrid már-már mosolygott.

– Különös.

– Micsoda?

– Te vagy az, aki szinte rosszul lesz az erőszaktól a korhatáros filmekben – mondta Ingrid.

– És te, az orvos, aki rá se ránt, ha vért lát – fejezte be Simon helyette. – De talán most jobban állok hozzá.

– Hogyhogy?

– Amit Hester mondott nekem, az nem töltött el undorral. Talán mert valós. Szóval az ember egyszerűen csak reagál. Mint te a betegeiddel a sürgősségin. A moziban megengedhetem magamnak azt a luxust, hogy elfordítsam fejem. A való életben...

Simonból egyszerűen kifogyott a szufla.

– Elakadtál – mondta Ingrid.

– Ami butaság, tudom. Hester forrása szerint a gyilkos elvágta Aaron torkát, bár ő azt mondta, hogy ez enyhe kifejezés rá. A kés mélyen belement a nyakba. Szinte levágta a fejet. Lenyisszantottak három ujjat. Levágták a...

– Exitus előtt vagy után? – kérdezte Ingrid az ő orvosi hanghordozásával.

– Mi?

– A csonkolásokról beszélek. Élt még akkor?

– Nem tudom – felelte Simon. – Számít ez?

– Esetleg.

– Nem tudlak követni.

László megállt, és fenékszaglászó üdvözlésbe kezdett egy arra járó skót juhásszal.

– Ha Aaron még élt, amikor összevagdosták – mondta Ingrid –, akkor valaki információt próbálhatott kiszedni belőle.

– Miféle információt?

– Nem tudom. De most senki sem juthat a lányunk nyomára.

– Arra gondolsz, hogy... ?

– Nem gondolok semmire – mondta Ingrid.

Mindketten megálltak. A szemük találkozott, és egy röpke pillanatra, az összes arra sétáló ember ellenére, az egész borzalom ellenére, amin átmentek, Simon újra belekábult abba a szempárba, és Ingrid is az övébe. Simon szerette Ingridet. Ingrid szerette Simont. Egyszerű képlet, de ez adatott neked. Mindkettőtök végzi a munkáját, és felneveltek gyerekeket, és vannak győzelmek és vannak vereségek, és úgy-ahogy ellavírozol, éled az életed, a hosszú napokat, a rövid éveket, és akkor nagy néha eszedbe jut megállni, ránézni a társadra, az életed társára, igazán ránézni arra, aki ott az oldaladon utazik veled a magányos úton, és rájössz, hogy mennyire egyek vagytok ebben.

– A rendőrségnek – mondta Ingrid – Paige csak egy mihaszna drogos. Nem fogják keresni, vagy ha mégis, akkor csak azért, hogy letartóztassák mint bűntársat vagy még rosszabbat.

Simon bólintott.

– Szóval ránk marad.

– Igen. Hol ölték meg Aaront?

– A lakásukban, Mott Havenben.

– Tudod a címet?

Simon bólintott. Hester megadta neki.

– Ott kezdhetjük – mondta Ingrid.

* * *

Az überes taxisofőr a két beton útakadály mellé hajtott, amelyek úgy voltak odaállítva az utcára, mint ahogy a háborús övezetekben látni.

– Nem lehet továbbmenni. – A sofőr hátrafordult, és a homlokát ráncolta Simonra. – Biztos benne, hogy ez az?

– Ez az.

A sofőrt Achmednek hívták. Szemlátomást habozott.

– Ha üzletet akarnak kötni, tudok egy biztonságosabb helyet...

– Nincsenek ilyen gondjaink, köszönjük – mondta Ingrid.

– Nem akartam megbántani magukat.

– Nem is vettük annak – mondta Simon.

– De nem fognak, izé, egycsillagosra értékelni emiatt, ugye?

– Csont nélkül öt csillagot kap, öregem – mondta Simon, és kinyitotta a hátsó ajtót.

– Hatot is adnánk, ha lehetne – tette hozzá Ingrid.

Kiszálltak a Toyotából. Simon szürke melegítőben és edzőcipőben volt. Ingrid farmerban és gyapjúpulóverben. Mindketten baseballsapkát viseltek: Ingrid egy hagyományos New York Yankeest egymást fedő N-nel és Y-nal, Simon egy jótékonysági rendezvényen osztogatott golfklublogóst. Minden szolid, szokványos, feltűnést kerülő, ami persze nem ment.

A háromemeletes, lift nélküli, kivénhedt téglaépület nem is annyira düledezett, mint inkább mállott, ahogy egy öreg kabát foszladozik a varrásainál. A tűzlépcső úgy nézett ki, mintha készülne megadni magát a legenyhébb lökésre is, jóval több volt benne a rozsda, mint a vas, felvetve azt a kérdést, hogy az égés vagy a vérmérgezés rosszabb. A járdán a fekete műanyag szemeteszsákokra egy erősen megviselt matracot hajítottak, alaktalan masszává lapítva őket. A bejárat olyan érzést keltett, mintha szemerkélne belőle a betonpor. A metálszürke kapura cikornyás graffitibetűket fújtak. A szomszédos telken autóalkatrészeket és régi gumiabroncsokat hánytak le a magas gazba, és az egészet valami különös okból új drótkerítés vette körbe, a tetején pengés dróttal – mintha bárki is el akarna lopni valamit abból a limlomból. A jobbra eső, talán egykor büszke vörös homokköves ház betört üvegportálját réteges lemez fedte, magányosságot és reménytelenséget sugárzott, ami csak még jobban elfacsarta Simon szívét.

Paige, az ő picinye, itt lakott.

Simon megfordult, Ingridre nézett. Ő is az épületet bámulta, az arcán tanácstalansággal. A tekintetét megemelte a tetőkön túlra, a nem túl távolban tornyosuló felhőkarcolók felé.

– Akkor most mi legyen? – kérdezte Simon.

Ingrid szemügyre vette a környéket.

– Nem igazán gondoltuk ezt át, ugye?

A graffitikkel borított kapu felé lépett, habozás nélkül elforgatta a kilincsgombot, és nagyot lökött rajta. A kapu kelletlenül, csikorogva kinyílt. Áporodott, savanyú szag, a doh és a rothadás keveréke kerítette be őket, amikor beléptek a nagylelkűen akár előcsarnoknak is nevezhető helyiségbe. Plafonról lógó egy szál csupasz villanykörte adott csekély, huszonöt wattnyi megvilágítást.

Itt lakott, gondolta Simon. Paige ezen a helyen lakott.

Belegondolt az életút alternatíváiba, a rossz döntésekbe és a válaszutakba, és hogy milyen lépések, milyen tolóajtók juttatták Paige-et erre a pokoli helyre. Ki más tehetne erről, mint ő, az apja, nem igaz? Persze ennek bizonyos tekintetben így kellett lennie.

A pillangóhatás. Változtass meg egy dolgot, és megváltoztatsz mindent. Az örökös megannyi „mi lett volna, ha” – bárcsak visszamehetne, és megváltoztathatna valamit! Paige írni akart. Mondjuk, ha az egyik írását ő elküldi a barátjának abba a helyi irodalmi folyóiratba, amelyik adományokból működik, és a dolgozat megjelenik. Akkor vajon Paige jobban az írói pályára összpontosít? Paige-et nem vették fel az első helyen megjelölt Columbiára. Simonnak jobban kellett volna nyomulnia az ő alma materében, jobban mozgósítania régi barátait a felvételi érdekében? Yvonne apósa benn volt a Williams igazgatósági tanácsában. Yvonne csinálhatott volna valamit ott, ha ő erőlteti. Ez a nagy igazság, bizony. Bármi megváltoztathatta volna Paige életútját, nem? Paige szeretett volna egy cicát a kollégiumi szobájába, de ő nem vette meg neki. Paige hetedikben összeveszett a legjobb barátnőjével, Merileevel, és ő, az apja, a kisujját sem mozdította, hogy a dolgok rendeződjenek. Paige amerikai sajtot szeretett a pulykahúsos szendvicsébe, nem cheddart, de ő néha elfelejtette, és rosszat tett bele.

Az ember őrületbe tudja kergetni saját magát.

Ráadásul olyan jó kislány volt. A legjobb a világon. Paige utált bajba kerülni, és amikor bajba került, akár a legjelentéktelenebbe is, a szeme megtelt könnyel, úgyhogy Simonnak nem volt szíve megszidni. Pedig talán kellett volna. Talán az segített volna. Csakhogy Paige olyan átkozottul könnyen elsírta magát, és ez neki az idegeire ment, mert az az igazság, amit sosem volt bátorsága elmondani neki, hogy ő is könnyen elsírta magát – túlságosan könnyen is, és ilyenkor eljátszotta, mintha valami baj lenne a kontaktlencséjével, vagy allergiája van, vagy egyszerűen kiment a szobából, mintsem hogy beismerje. Talán ha beismeri, az megkönnyítette volna Paige dolgát, találhatott volna valamiféle utat-módot a kötődésre az apjához, aki ragaszkodott valamiféle hamis macsóság fenntartásához, egy olyasféle eszméhez, hogy ha az apja nem sír, akkor a gyerek talán nagyobb biztonságban, védelemben érzi magát. Ehelyett ez végül csak még sebezhetőbbé tette.

Ingrid már elindult felfelé a csorba lépcsőfokokon. Amikor rájött, hogy Simon nincs vele, megfordult, és hátraszólt:

– Jól vagy?

Megrázta magát, bólintott, és ment utána.

– Második emelet – mondta. – B lakás.

Az első lépcsőfordulóban törött romhalmaz hevert, ami egykor kanapé lehetett. Összetaposott sörösdobozok és csordultig teli hamutartók alkottak düledező tornyokat. Simon benézett a folyosóra, miközben nekivágtak a következő lépcsőfordulónak. Sovány fekete férfi állt a folyosó végén. Nyárspolgári atlétatrikóban és kopott farmerban volt, ősz szakálla olyan vastag és göndör, hogy úgy nézett ki, mintha egy birkát falna szőröstül-bőröstül.

A második emeleten BŰNÜGYI HELYSZÍN – TILOS A BELÉPÉS feliratú sárga szalagot ragasztottak X alakban egy B betűvel jelzett nehéz vasajtóra. Ingrid nem torpant meg és nem vett vissza a lendületből. A kilincsgombért nyúlt, és megkísérelte elforgatni.

A kilincsgomb nem mozdult.

Ingrid hátralépett, és intett Simonnak, hogy próbálja meg. Megpróbálta. Jobbra-balra forgatta a gombot, és közben nyomta-húzta.

Zárva.

Körülöttük a fal a romlás olyan állapotában volt, hogy Simon talán ököllel átüthette volna, hogy úgy menjenek be, de ez a bezárt ajtó nem akarta megadni magát.

– Hé.

A kijelentő hangnemben kimondott egyszerű szó puskalövésként dörrent az áporodott levegőben. Simon és Ingrid megrezzent. Hátrafordultak: a sovány fekete férfi volt az a birkaszakállával. Simon a szemével menekülőutat keresett. Nem volt, csak az az egy, amelyen jöttek, és az most el volt torlaszolva.

Lassan és minden tudatosság nélkül Simon tett egy lépést előre, a felesége és a férfi közé állt.

Egy pillanatig senki sem szólt. Csak álltak mindhárman azon a szutykos folyosón, és nem mozdultak. Valaki egy emelettel feljebb felhangosította a zenét, a pufogó basszust és a dühöngő énekest.

Aztán a férfi azt mondta:

– Ti Paige-et keresitek.

Megállapítás volt, nem kérdés.

A férfi felemelte a kezét, és csontos ujját Ingridre szegezte.

– Te vagy az anyja.

– Honnan tudja? – kérdezte Ingrid.

– Pontosan úgy néz ki, mint te. Vagy ő néz ki úgy, mint te? – A férfi a birkaszakállát cirógatta. – Ezt mindig összekeverem.

– Tudja, hol van Paige? – kérdezte Simon.

– Ezért jöttetek? Őt keresitek?

Ingrid tett egy lépést feléje.

– Igen. Tudja, hol van?

A férfi a fejét rázta.

– Sajnálom.

– De ismeri Paige-et?

– Persze, ismerem. Alattuk lakom.

– Van valaki más, aki tudhatja? – kérdezte Simon.

– Valaki más?

– Mondjuk, egy barát.

A férfi mosolygott.

– Én vagyok a barátja.

– Akkor esetleg egy másik barátja.

– Nem hinném. – A szakállával az ajtó felé bökött. – Próbálnátok bejutni?

Simon Ingridre nézett. Ingrid vonakodva mondta:

– Hát, abban reménykedtünk...

A férfi szeme összeszűkült.

– Miben reménykedtetek?

– Az igazat megvallva – felelte Ingrid –, nem tudom.

– Mi csak igyekszünk megtalálni – tette hozzá Simon.

A férfi egy kicsit még cirógatta a birkaszakállt, a végét húzkodta, mintha nyújtani akarná.

– Beengedhetlek titeket – mondta.

A zsebébe nyúlt, és előhalászott egy kulcsot.

– Honnan van magának...

– Ahogy mondtam, én Paige barátja vagyok. Nektek nincs olyan barátotok, akinél ott van a kulcsotok arra az esetre, ha kizárnátok magatokat, vagy ilyesmi? – Elindult feléjük. – Ha a zsaruk megharagszanak az eltépett szalag miatt, rátok fogom. Gyertek, menjünk be.

***

A lakás klausztrofóbiát keltő lyuk volt, talán feleakkora, mint Paige kollégiumi szobája az egyetemen. Két egyszemélyes matrac volt benne, egyik a földön a jobb oldali falnál, a másik nekidöntve a bal oldalinak. Csak matracok. Ágy egy szál se. Egyáltalán semmi egyéb bútor se.

Paige gitárja a jobb kéz felé eső sarokban állt odatámasztva. A ruhái mellette a padlón feküdtek három rakásban. A szoba forgószél sújtotta benyomást keltett, de Paige ruhái szépen össze voltak hajtogatva. Simon azt bámulta, és érezte, hogy Ingrid keze az övére fonódik, és megszorítja. Paige mindig nagy gondot fordított a ruháira.

A szoba bal felén beszáradt vér sötétlett a parkettán.

– Sosem ártott senkinek a lányotok – mondta a fekete férfi. – Kivéve saját magának.

Ingrid feléje fordult.

– Ő Paige apja, Simon, engem pedig Ingridnek hívnak. És téged?

– Corneliusnak.

– Egy dologban tévedsz, Cornelius.

– Miben?

– Nem csak magának ártott.

Cornelius tűnődött, mielőtt bólintott.

– Asszem, ez igaz, Ingrid. De rengeteg jóság van őbenne, tudod. Még mindig. Sokat sakkozott velem. – Összenézett Simonnal. – Azt mondta, te tanítottad meg sakkozni.

Simon bólintott, félt megszólalni.

– Szeretett sétálni Kloéval. Kloé a kutyám. Cocker spániel. Paige azt mondta, volt saját kutyája odahaza. Hiányzott neki, mondta. Vágom, hogy Paige fájdalmat okozott nektek, de itt most a szándékról beszélek. Láttam már ilyet korábban, és még fogok is. A démon, az keríti a hatalmába az embert. Addig nyaggat és noszogat, amíg megtalálja a gyenge pontod, és akkor, ugye, befurakszik a bőröd alá, és bekerül a véráramodba. Megteheti italként. Megteheti szerencsejátékként. Megteheti vírusként, mint a rák vagy mi. Vagy benne lehet a drogban, a kokóban, a szpídben, bármiben. Ezek mind a démon különböző alakváltozatai.

Megfordult, és lenézett a vérre a padlón.

– A démon még ember is lehet – tette hozzá.

– Felteszem, ismerted Aaront is – mondta Simon.

Cornelius a vért nézte tovább meredten.

– Felfogtátok, amit mondtam a véráramunkba bekerülő démonról?

– Igen – mondta Ingrid.

– A démonnak néha nem is kell nyaggatni és noszogatni. Néha az ember megteszi ezt magának. – Cornelius rájuk emelte tekintetét. – Nem szeretném kívánni senkinek a halálát, de elmondom nektek... időnként feljöttem ide, és a pasas annyira ki volt ütve, Paige is, feküdtek a saját bűzükben, és én néztem a pasast, néztem azt, amit tett, és beleéltem magam...

Benne akadt a szó.

– Beszéltél a rendőrökkel? – kérdezte Ingrid.

– Ők beszéltek velem, de nekem nem volt mit mondanom nekik.

– Mikor láttad utoljára Paige-et?

Cornelius habozott.

– Egy kicsit azt reméltem, ti fogtok mesélni nekem.

– Ezt meg hogy érted?

Zaj hallatszott a folyosóról. Cornelius kidugta a fejét. Egy fiatal pár botladozott feléjük, a karjuk annyira egymásba fonva, a lábuk összegabalyodva, hogy ember legyen a talpán, aki megmondja, hol kezdődik az egyik, és hol végződik a másik.

– Cornelius – köszöntötte a fiatalember éneklő hangon –, mizujs, öreg haver?

– Csupa tökély, Enrique. Szia, Candy!

– Pusszantalak, Cornelius.

– Én is pusszantalak.

– Kitakarítod a kéglit? – kérdezte Enrique.

– Nem. Csak megkukkantom, minden okés-e.

– A krapek egy köcsög volt.

– Enrique! – csattant fel Candy.

– Mi van?

– Az az ember meghalt.

– Akkor most egy halott köcsög. Így jobb?

Enrique bekukucskált az ajtón, meglátta Simont és Ingridet, és megkérdezte:

– Kik ezek veled?

– Csak valami zsarufélék – felelte Cornelius.

Egyszeriben mintha kicserélték volna őket. A lassú őgyelgésük rögtön céltudatosabb lett.

– Izé, örültünk a találkozásnak! – mondta Candy.

Kiszabadították tagjaikat, megszaporázták lépteiket, és belevesztek egy szobába a folyosó végén. Cornelius megőrizte az arcán a mosolyt, amíg a pár ki nem tűnt a képből.

– Cornelius! – szólt Ingrid.

– Hmm.

– Mikor láttad utoljára Paige-et?

Cornelius lassan megfordult, a tekintete körbejárt a nyomorúságos szobán.

– Amit most elmondok nektek – mondta –, nos, azt nem mondtam el a rendőröknek, nyilvánvaló okokból.

Vártak.

– Meg kell hogy értsétek. Talán csak szépítgettem a dolgot, amikor arról beszéltem nektek, hogy Paige milyen kedves volt Kloéhoz és hozzám. De az az igazság, hogy egy roncs volt. Egy drogos. Amikor nálam volt, úgy értem, amikor bejött hozzám, mondjuk, sakkozni vagy harapni egyet, az az igazság, és nem szívesen mondom ki, rajta tartottam a szememet. Tudjátok, miről beszélek. Folyton attól féltem, hogy ellop valamit, mert a drogosok ezt csinálják.

Simon tudta. Paige meglopta őket is. Készpénz tűnt el Simon tárcájából. Amikor Ingrid ékszereiből számos darabnak nyoma veszett, Paige Oscar-díjas alakítással vallotta ártatlannak magát.

A drogosok ezt csinálják.

Drogos.

A lánya drogos volt. Simon sosem engedte meg magának ezt kimondani, de Cornelius szájából hallva a szó borzalmas, eltagadhatatlan puffanással ért földet.

– Két nappal azelőtt találkoztam Paige-dzsel, hogy Aaront megölték. Lenn a kapuban. Éppen jöttem be. Ő meg robogott le a lépcsőn. Majd összeakadt a lába. Mintha kergetné valaki. Úgy száguldott, hogy azt hittem, el fog tanyázni.

Cornelius most felnézett, aztán félre, mintha még mindig látná a lelki szemeivel.

– Kitettem a kezem, ugye, hogy elkapjam, ha esne. – Cornelius feltartott tenyerével mutatta is, hogyan. – De ő csak elrohant mellettem, ki a kapun, vissza sem vett a tempóból. Igaz, ez megtörtént korábban is.

– Mi történt korábban is? – kérdezte Ingrid.

Cornelius odafordult feléje.

– Hogy Paige így egyszerűen elvágtat mellettem. Amikor annyira kifogy az anyagból, meg sem ismer. Egy csomószor a szomszédos üres telekre szalad. Láttátok, amikor bejöttetek?

Mindketten bólintottak.

– Pengés drótot tettek fel elöl, de van egy nyílás oldalt. Oda jár beszerezni az adagját Roccótól.

– Ki az a Rocco?

– Az itteni üzér. Aaron neki dolgozott.

– Aaron kábítószerrel kereskedett? – kérdezte Ingrid.

Cornelius a felhúzta a szemöldökét.

– Ez meglep titeket?

Simon és Ingrid összenézett. Nem lepte meg őket.

– A lényeg, hogy amikor egy drogosnak anyag kell, odaállíthatjátok a legjobb védősort az útjába, ő áttör. Szóval csak azt mondom, hogy nem ettől a résztől, nem ettől a rohanástól volt a dolog szokatlan.

– Akkor mitől volt szokatlan? – kérdezte Simon.

– Paige-nek zúzódások voltak az arcán.

Simon harsogást érzett a fülében. A saját hangja egészen távolinak tűnt.

– Zúzódások?

– Meg néhány véraláfutás. Mintha megverték volna.

Simon keze ökölbe szorult. Elöntötte düh, egész teste égett tőle. Narkós, drogos, betépett, akármi – ezt még valahogy tudta kezelni vagy a tudatából kirekeszteni.

De valaki kezet emelt az ő kislányára.

Simon valósággal látta, ahogy a kegyetlen kéz ökölbe szorul – úgy megfeszül, mint az övé most –, és aztán hátrahúzódik, a vigyor ott az arcon, és az ököl egyenesen nekilendül az ő tehetetlen lányának.

Düh, méreg, harag emésztette.

Ha Aaron tette, és ha Aaron valahogy mégiscsak élne és ott állna előtte ebben a szent pillanatban, Simon habozás vagy gondolkodás nélkül megöli. Szemernyi sajnálat nélkül. Szemernyi bűntudat nélkül.

Végezne vele.

Simon a felesége kezét érezte a karján, meleg érintést, talán kísérletet arra, hogy visszafogja.

– Vágom, mit érzel – mondta Cornelius, tekintetét egyenesen Simonra szegezve.

– Tehát mit csináltál? – kérdezte Simon.

– Miért csináltam volna bármit?

– Mert vágod, amit érzek – mondta Simon.

– Az nem azt jelenti, hogy bármit is csináltam. Én nem vagyok az apja.

– Szóval csak rándítottál egyet a válladon, és mentél a dolgodra?

– Akár.

Simon megrázta a fejét.

– Te nem hagyhattál ilyesmit szó nélkül.

– Nem öltem meg – mondta Cornelius.

– Ha te voltál – mondta Simon arról mi hallgatni fogunk, mint a sír.

Cornelius Ingridre pillantott. Ingrid mintegy megerősítésképp bólintott.

– Kérlek, mondd el nekünk a többit – mondta.

Cornelius a szürkésfehér szakállával babrált. Megint körbejártatta szemét a szobán, grimaszolt, mintha most először tette volna be ide a lábát, és érzékelné a koszt.

– Oké, feljöttem ide.

– És?

– És megdöngettem az ajtót. Zárva volt. Úgyhogy elővettem a kulcsom. Ugyanúgy, ahogy ma. Kinyitottam az ajtót...

A zene az emeleten elhallgatott. Most néma csend lett a szobában.

Cornelius lenézett a jobb oldali matracra.

– Aaron ott, azon feküdt. Nem volt magánál. Olyan szörnyű bűz volt, hogy alig kaptam levegőt. Legszívesebben elfutottam volna onnan, elfelejtettem volna az egészet.

Elhallgatott.

– Tehát mit csináltál? – kérdezte Ingrid.

– Megnéztem a bütykeit.

– Tessék?

– A bütyköket Aaron jobb kezén. Tele voltak horzsolásokkal. Friss horzsolásokkal is. Úgyhogy abból tudtam. Nem volt benne semmi meglepő, asszem. Ő verte meg. Úgyhogy ott álltam fölötte...

Megint elhallgatott. Ezúttal behunyta a szemét.

Ingrid tett egy lépést feléje.

– Semmi baj – mondta.

– Ahogy mondtam az imént, Ingrid, beleéltem magam. Talán... talán többet is tettem volna, ha a helyzet úgy hozza. Nem tudom. Ha az a mocsok magánál van. Ha magánál van, és megpróbál magyarázkodni. Talán akkor egyszerűen felrobbantam volna. Érted, mit mondok? Szóval ott állok, és bámulok le erre a rohadékra. És talán ezúttal, azután, amit láttam, még azt is hihetném, hogy többet tettem annál, minthogy csak megcsóváltam a fejemet, és elcsoszogtam.

Cornelius kinyitotta a szemét.

– De nem tettem.

– Eljöttél a szobából – mondta Ingrid.

Cornelius bólintott.

– Enrique és Candy jött a folyosón, ugyanúgy, ahogy ma. Becsuktam az ajtót, és lementem a lépcsőn.

– És ennyi?

– Ennyi – mondta Cornelius.

– Azóta nem láttad Paige-et?

– Se Paige-et, se Aaront. Amikor ti ketten felbukkantatok, arra gondoltam, hogy talán tévedtem.

– Hogyhogy tévedtél?

– Talán Paige nem arra az üres telekre ment Roccóhoz. Talán hazafutott, és elmondta az anyukájának és apukájának, mi történt. Talán ők idejöttek, és... mégiscsak a szülei. A vérei. Szóval talán ők többet tettek annál, hogy csak beleéljék magukat.

Cornelius az arckifejezésüket tanulmányozta.

– Nem ez történt – mondta Simon.

– Aha, most már vágom.

– Szóval meg kell találnunk – mondta Simon.

– Azt is vágom.

– Követnünk kell a nyomát, ahová innen futott.

Cornelius bólintott.

– Ez azt jelenti, hogy meg kell keresnetek Roccót.

Kilencedik fejezet

Cornelius elmondta nekik, hogyan találhatják meg Roccót.

– Bújjatok át a kerítéslyukon. Rocco az elhagyott házban lesz a telek túloldalán.

Simon nemigen tudta, mire számítson.

A tévében rengeteg drogüzletet látott alvilági helyeken, férfiakat sötét tekintettel és fegyverekkel, fejük sállal körbetekerve, farmerük lötyögősre leeresztve, biciklis kiskölykök bonyolítják le az üzleteket, mert őket nehezebb lecsukni vagy valami ilyesmi, az egész nyilván csak tévés maszlag. Ott állt Ingriddel a kerítés hasadékánál, és senki nem volt látható. Sem figyelő, sem fegyveres őr. Hangfoszlányok hallatszottak a távolból, valószínűleg az elhagyott épületből, de a várt fenyegetésnek nyoma sem látszott.

Ami nem azt jelentette, hogy nincs mitől félni.

– Na, akkor újra megkérdezem – mondta Simon Ingridnek. – Mi a tervünk?

– Gőzöm sincs.

Nézték a hasadékot a kerítésben.

– Előbb hadd menjek be csak én – szólalt meg Simon. – Arra az esetre, ha valami gáz lenne.

– Én meg maradjak itt kinn egyedül? Ó, remek, ez aztán a biztonsági szempont!

Ingridnek igaza volt.

– Mondhatnám azt is, hogy menj haza – jegyezte meg Simon.

– Mondhatnád – felelte Ingrid, miközben félrehúzta a drótkerítést, és bebújt az elhagyott telekre.

Simon sietve követte. A gaz a térdét verdeste. Mintha mély hóban járnának, mindketten a lábukat emelgetve mentek, félve, nehogy átessenek a rozsdás féltengelyeken és csapágyakon, széthasadt gumitömlőkön és elnyűtt autóabroncsokon, bezúzott szélvédőkön és törött fényszórókon.

Nem ész nélkül indultak neki ennek a környéknek, bár lehetne mondani erre egy-két közhelyet. Ingrid levette az összes ékszerét, beleértve a jegygyűrűjét. Simon fenn hagyta a jegygyűrűjét, amely nem képviselt nagy értéket. Együttesen talán száz dollár volt náluk készpénzben. A kirablásuk – aki valamiféle drogtanyára állít be, ezzel számolnia kell –, ha benne volt is a pakliban, legalább nem lesz kifizetődő.

A pince szabadba nyíló vasajtaja tárva-nyitva állt. Simon és Ingrid lenézett a sötétbe. Betonpadlót láttak. Semmi mást. Hangok szűrődtek fel a mélyből, fojtott hangok, talán sutyorgás, talán nevetgélés. Ingrid tette meg az első lépést, de Simon nem hagyta annyiban. Eléje ugrott, és száguldott lefelé, előbb leért a nyirkos betonpadlóra, mielőtt Ingrid a második lépcsőfokra.

Elsőként a szag csapta meg – az a mindig szörnyűséges kénes záptojásbűz elkeveredve valami vegyszerszerűbbel, egy ammóniáéhoz hasonlóval, az íze megmaradt a nyelvén.

A hangok most tisztábban hallatszottak. Simon abba az irányba indult. Nem lopakodott, nem próbált meg csendben lenni. Settenkedve rájuk törni nem lenne jó ötlet. Nem akarta megriasztani őket, nehogy aztán valami ostobaságot csináljanak.

Ingrid beérte. Amikor elérték a pince központi részét, a hangok abbamaradtak, mintha elvágták volna. Simon egy pillantással felmérte a színteret, bármennyire rájött is az öklendezhetnék a bűztől. Megpróbálta a száján át venni a levegőt. Tőle jobbra négy ember terült el, mintha nem lennének vázcsontjaik, vagy régi zoknik volnának csak úgy odahajítva. A gyér fényben Simon leginkább a tágra nyílt szemüket tudta kivenni. Egy tépett futonmatrac hevert ott és egy süppedős zsákfotelféle. Olcsó borok felfordított kartondobozai szolgáltak kezdetleges asztalkáknak. Kanalak, öngyújtók, borszeszégők és injekciós tűk hevertek rajtuk.

Senki sem mozdult. Simon és Ingrid csak állt ott. A négy ember a földön – négyen voltak?, lehettek többen is, nehéz volt megmondani ebben a félhomályban – mozdulatlan maradt, mintha álcázva lennének, és ha nem mozognak, talán nem is látszanak. Még néhány másodperc eltelt, mire a csoportból valaki mocorogni kezdett. Egy férfi. Lassan felkászálódott, egy hatalmas ember emelkedett fel fokról fokra a padlóról, mint a vízből kigázoló Godzilla, egyre csak nőtt és nőtt, betöltötte a termet. Amikor teljesen felállt, a feje búbja csaknem a plafont verte. A nagydarab férfi feléjük csoszogott, mint egy két lábon járó bolygó.

– Mi tehetek értetek, drága barátaim?

Kellemes, megnyerő hangja volt.

– Roccót keressük – mondta Simon.

– Az én vagyok.

Az emberhegy kinyújtotta a kezét a hálaadásnapi Macy's-felvonulás léggömbjeire emlékeztető teste mellől. Simon megszorította, a keze elveszett a tenyér redőiben. Rocco mosolya valósággal kettészelte az arcát. Yankees-sapkát viselt, ugyanolyant, mint Ingrid, bár az övé egészen kicsinek látszott a fején, valahogy úgy, mint egyes nagy baseballfejű kabalafigurákon. Rocco sötét bőrű fekete férfi volt. Kenguruzsebes kendervászon anorákot viselt, rövid farmernadrágot és a lábán első ránézésre Birkenstock szandált.

– Segíthetek valamiben, gyerekek?

A hangja könnyed maradt, közvetlen, talán kicsit még a lebegésé. A többiek a pincében visszafordultak, hogy tovább foglalatoskodjanak az öngyújtókkal, a borszeszégőkkel és a nejlonzacskókban tárolt ismeretlen – legalábbis Simon számára ismeretlen – porokkal vagy egyéb tartalmakkal.

– A lányunkat keressük – mondta Ingrid. – Paige-nek hívják.

– Úgy értesültünk, hogy nemrég itt járt – tette hozzá Simon.

– Tényleg? – Rocco összefonta görög-római oszlopokhoz mérhető karját. – És honnan értesültetek erről?

Simon és Ingrid összenézett.

– Csak úgy hallottuk – felelte Simon.

– És kitől hallottatok?

Valaki a padlóról felüvöltött:

– Hallottátok!

– Mi?

Egy túlnövesztett ajakszakállkával tüntető fehér hipszter tápászkodott fel szűk farmernadrágos és álmunkásbakancsos lábára.

– Kitől hallottátok, nem pedig kitől hallottatok. Ejnye, Rocco! Tárgyas ragozás.

– Baszki, igaz, bocs.

– Ennyire nem lehetsz tahó, haver.

– Eltévesztettem. Nem kell felfújni. – Rocco visszaterelte a figyelmét Simon és Ingrid felé. – Hol tartottunk?

– Paige.

– Ja.

Csend.

– Ismeri Paige-et, igaz? – kérdezte Simon.

– Ismerem, igen.

– Paige... – kezdte Ingrid, de máris elakadt, kereste a megfelelő szót – a kuncsaftja?

– Nem igazán használom ezt a szót. Bármit képzeltek is arról, hogy miben utazom, az a bizalmi viszonyon kell hogy alapuljon.

– Minket nem érdekelnek az üzleti dolgai – mondta Ingrid. – Mi csak a lányunkat próbáljuk megkeresni.

– Maga szimpatikus nőnek látszik, Miss...

– Greene. Doktor Greene.

– Maga szimpatikus nőnek látszik, dr. Greene, és remélem, nem sértem meg, de nézzen körül! – Szélesre tárta a karját, mintha magához akarná ölelni az egész pincét. – Olyasféle helynek néz ez ki, ahol elmondjuk a hozzátartozóknak, hol bujkálnak a szeretteik?

– Azt csinálja? – kérdezte Simon.

– Kicsoda micsodát?

– Paige bujkál előlünk?

– Nem fogom elmondani neked.

– Tízezer dollárért sem? – kérdezte Simon.

Ettől csend lett.

Rocco kicsit közelebb gördült hozzájuk, csaknem úgy, ahogy a sziklatömb az első Indiana Jones-filmben.

– Talán egy kicsit vissza kéne venni a hangerőből.

– Az ajánlat áll – mondta Simon.

Rocco az állát gyúrogatta.

– Nálad van a tíz lepedő?

Simon a homlokát ráncolta.

– Ah, nincs, természetesen nincs.

– Mennyi van nálad?

– Talán nyolcvan-száz dollár. Miért, ki akar rabolni bennünket? – Simon felemelte a hangját. – Amit azonban mondtam, az mindenkinek szól itt a teremben: tíz lepedő annak, aki elmondja nekem, hol van Paige.

Ingrid felnézett Rocco arcába, szemkontaktusra kényszerítette.

– Kérem! – mondta. – Azt hiszem, Paige veszélyben van.

– Amiatt, ami Aaronnal történt?

Ettől a névtől – pusztán a hangzásától, hogy Rocco kimondta – teljesen megváltozott a helyiség atmoszférája.

– Igen – mondta Ingrid.

Rocco megbillentette a fejét.

– Mit gondol, mi történt, dr. Greene?

A hangszíne nyugodt, egyenletes, kiegyensúlyozott maradt, de Simon most hallani vélt benne valami mást is. Egy csikorgást. Élt. Most kezdett eljutni a tudatáig, aminek azonnal nyilvánvalónak kellett volna lennie. Rocco kívülről barátságosnak tetszhet. Akár olyan benyomást is kelthet, mint egy óriási nagy, életre kelt játék mackó.

Csakhogy Rocco drogkereskedő a maga kültelki szemétdombján.

Az a brutalitás, ahogyan Aaront meggyilkolták, drogleszámolást sejtet, nemde? És ha Aaron Roccónak dolgozott...

– Minket nem érdekel Aaron – mondta Ingrid. – Minket nem érdekel ez a hely, nem érdekelnek a maga üzleti ügyei vagy bármi ilyesmi. Bármi történt is Aaronnal, ahhoz Paige-nek semmi köze.

– Honnan tudja? – kérdezte Rocco.

– Mit?

– Komolyan kérdezem. Honnan tudja, hogy Paige-nek semmi köze ahhoz, ami Aaronnal történt?

Simon fennakadt ezen.

– Látta Paige-et?

– Láttam.

– Akkor tudja.

Rocco komótosan bólintott.

– Egy erősebb szél ledönti a lábáról. Ezt vágom. De ez nem jelenti azt, hogy ne tudna benarkóztatni egy férfit, és ne tudná összekaszabolni, amikor beájul.

– Tízezer dollár – mondta Simon megint. – Mi semmi mást nem akarunk, mint hazavinni a lányunkat.

A nyirkos alagsor elnémult. Rocco kifejezéstelen arccal állt. Meghányja-veti, gondolta Simon. Nem szólt közbe. Ingrid sem.

Aztán egy hang azt mondta:

– Hé, én ismerem magát.

Simon a sarok felé fordult. A nyelvőrködő hipszter volt az. Simonra mutatott, és aztán elkezdte pattintgatni az ujjait.

– Maga az a pasas.

– Miről beszélsz, Tom?

– Ő az a pasas, Rocco.

– Miféle pasas?

Hipszter Nyelvőr Tom a hüvelykujját az övbújtatóba akasztva feljebb rántotta farmerét.

– Ő az a pasas a videón. A pasas, aki leütötte Aaront. A parkban. Rocco az anorák kenguruzsebébe süllyesztette mindkét kezét.

– Aha. Azt hiszem, igazad van.

– Mondom neked, Rocco. Ez az a pasas.

– Tényleg! – Rocco rámosolygott Simonra. – Te vagy a pasas azon a videón?

– Én.

Rocco megadást tettetve felemelte a kezét, és hátralépett.

– Jaj, istenkém, kérlek, ne bánts!

Hipszter Nyelvőr Tom nevetett. Néhányan a többiek közül is nevettek.

Később Simon majd azt állítja, hogy érezte a veszélyt, mielőtt elszabadult a pokol.

Valóban lehet valami ősi ösztön az emberi lényekben, valamiféle túlélési mechanizmus az állandó veszéllyel teli barlanglakó napjainkból, ami alvó állapotban lapul a mai emberben, valami hatodik érzék, amelynek előhívására szinte sosincs szükség társadalmunkban, de attól még ott van, lappangó erő génkészletünk mélyrétegében.

Amikor a fiatalember bebotladozott az alagsorba, Simon tarkóján felállt a szőr.

– Luther? – mondta Rocco.

A többi egy másodpercen belül zajlott le, legfeljebb kettőn.

Luther félmeztelen volt, teljesen szőrtelen melle fénylett. Nem sokkal lehetett több, mint húsz, ösztövér, csupa nyers izomköteg, lábujjhegyen szökdécselt, mint egy harmatsúlyú bokszoló, aki türelmetlenül várja a gongszót. Tágra nyílt szemmel meredt Simonra és Ingridre, és aztán a legparányibb habozás nélkül előrántott egy pisztolyt.

– Luther!

Luther célzott. Figyelmeztetés nélkül, késedelem nélkül, egyetlen szó nélkül, Luther egyszerűen célzott, és meghúzta a ravaszt.

BUMM!

Simon megesküdött, hogy szabályosan érezte, ahogy a lövedék súrolja az orrát, hallotta a fütyülő szisszenést, ahogy elröppen mellette. Eszébe jutott az a mozzanat, amikor egyszer golfozott, és sógora, Robert megsuhintotta a labdát, és az egyenesen az orra mellett száguldott el, és eltalálta az ütőhordozót mellette, agyrázkódás lett belőle. Buta párhuzamnak hangzott, de jóllehet ez az egész jelenet nem tartott tovább egy másodpercnél, ez járt a fejében – a golfkirándulás Paramusban, New Jersey-ben –, mialatt a lövedék elsüvített mellette, és a vér az arcára fröccsent.

Vér...

Ingrid szeme kifordult, miközben a földre hanyatlott.

Simon nézte, ahogy lassított mozgással összeroskad. Az összes primitív túlélési valami eltűnt, az a késztetés, ami megmondhatta volna neki, hogy meneküljön, harcoljon vagy mi a fenét csináljon. Nézte Ingridet, az ő egész világát, ahogy vérezve a betonra omlik, és egy másik ösztön vett rajta erőt.

Meg kell védeni...

A földre bukott, és anélkül, hogy tudatosan csinálná, befedte felesége testét az övével, próbált úgy helyezkedni, hogy a lehető legtöbbet takarja el belőle, ugyanakkor megnézze, él-e még, hol sebesült meg, el tudja-e állítani a vérzést.

Valahol máshol, az agya egy másik részében tudta, hogy Luther még ott van, még nála a pisztoly, még minden valószínűség szerint lőni készül újra. De az másodlagos, sőt akár harmadlagos gondolat volt.

Meg kell védeni. Meg kell menteni...

Megkockáztatott egy felfelé pillantást. Luther feléje lépett, és a fegyverét egyenesen Simon fejére szegezte. Tucatnyi gondolat suhant át az agyán – odarúgni, félregurulni, megpróbálni odasózni valahogy, bárhogy, mielőtt tüzelhetne újra.

De nem volt mit tenni. Látta ezt is.

Nem volt idő, hogy bármit tegyen a maga megmentésére, úgyhogy még jobban maga alá tuszkolta Ingridet, rágörnyedt, ügyelve rá, hogy Ingridnek egy porcikája se maradjon védtelen. Leeresztette a fejét a felesége fejéhez, és készült az elkerülhetetlenre.

Simon hallotta a lövést.

És Luther elvágódott.

Tizedik fejezet

Ash az asztalra helyezte a kávéscsészét, és igyekezett nem forgatni a szemét, miközben Dee Dee imára hajtotta a fejét. Dee Dee ugyanazokkal a szavakkal fejezte be az imát, mint mindig:

– Örökkön éljen a Fényességes Igazság!

Egymással szemben ültek. A célszemélyt Damien Gorse-nak hívták. Tetoválószalonja volt egy New Jersey-i üzletsoron az országút túloldalán. Ők az innenső oldalon ültek, és most mindketten abba az irányba fordultak, és rábámultak a névre a napvédő ponyván.

Dee Dee vihogni kezdett.

– Mi olyan mókás?

– A szalon neve.

– Mi van vele?

– „Tetkó Megvárható” – mondta Dee Dee. – Gondolj bele! Úgy értem, hogyan lehetne másképp csinálni? „Hé, ember, itt a kezem, tegyél rá egy halálfejet lábszárcsontokkal, jövök érte két óra múlva.”

Eltakarta a száját, úgy vihogott még egy darabig. Imádni való volt.

– Jó meglátás – mondta Ash.

– Ugye? Tetkó Megvárható. Kíváncsi lennék, milyen név jött még számításba!

Most már Ash is kuncogott, vagy azért, mert ez vicces volt, vagy azért, és ez volt a valószínűbb, mert Dee Dee nevetése ragályos volt. A fiatal nő az őrületbe kergette Asht. Bosszantó tudott lenni, mint minden lepcses szájú, de Asht rémülettel töltötte el a gondolat, hogy ezek a melók hamarosan befejeződnek, és Dee Dee megint eltűnik az életéből.

Dee Dee észrevette, hogy Ash furcsán néz rá.

– Mi van?

– Semmi.

– Ash...

Erre Ash csak ennyit mondott:

– Nem muszáj visszamenned.

Dee Dee felnézett rá azzal az átkozott szép, mindig elszédítő zöld szemével.

– Mindenképp visszamegyek.

– Ez nem a „fényességes igazság”. Ez egy szekta.

– Te ezt nem érted.

– Minden szektás ezt mondja. Neked még van választásod.

– A Fényességes Igazság az egyetlen választás.

– Ugyan már, Dee Dee.

A fiatal nő hátradőlt.

– Én ott nem Dee Dee vagyok. Ezt nem mondtam el neked.

– Miről beszélsz?

– Az Igazság Révben Hollynak hívnak.

– Komolyan?

– Igen.

– Rávettek, hogy változtasd meg a neved?

– Nem vettek rá semmire. A Holly a valóm.

– A névváltoztatás a Kultikus Bevezetés 101. lépcsőfoka.

– Ez azt jelenti, hogy új személyiség vagyok. Nem Dee Dee. Nem akarok Dee Dee lenni.

Ash pofákat vágott.

– Szóval azt akarod, hogy Hollynak hívjalak?

– Te nem, Ash. – Dee Dee átnyúlt az asztal felett, és a tenyerébe fogta a kezét. – Te mindig ismerted Hollyt. Te vagy az egyetlen.

Ash érezte a keze melegét az övén. Egy pillanatig így maradtak, és Ash azt kívánta, bár sose lépnének túl ezen a pillanaton. Butaság. Tudta, hogy nem tart örökké. Semmi sem tart örökké. De még egy pillanatig, vagy kettőig, elmerült benne, és elengedett mindent.

Dee Dee rámosolygott, mintha csak tudná, mit érez. Talán tudta is. Ő mindig úgy tudott olvasni benne, ahogy senki más.

– Jól van ez így, Ash.

Ash nem szólt semmit. Dee Dee párszor megpaskolta a karját, lassan elhúzta a kezét, hogy a mozdulat ne legyen túl hirtelen.

– Kezd későre járni – mondta. – Alighanem ideje pozíciót felvenni.

Ash bólintott. Elindultak a lopott rendszámú lopott kocsihoz. Az országút mentén haladtak északnak, és kiértek a Downing Streetre. Az utca a ShopRite áruház végéhez vezetett. A kijárat közelében parkoltak, távol a térfigyelő kameráktól. Áthaladtak a ligetes részen, és kilyukadtak a tetoválószalon mögött.

Ash az órájára pillantott. Húsz perc a zárásig.

A gyilkosság egyszerű, ha az ember nem bonyolítja.

Ash már felhúzta a kesztyűt. Az öltözéke tetőtől talpig fekete volt. A símaszkot még nem vette magára, mert az a cucc túl meleg, és viszketni kezd tőle az arca, ha idő előtt felteszi. De ott volt a keze ügyében.

Rozsdás zöld szemeteskuka állt a tetoválószalon mögött. Az épület oldalablakában piros neoncégér hirdette: PIERCING – BÁRHOVÁ – BÁRKINEK. Ash látta valakinek a körvonalát, ahogy takarít odabenn. Két autó maradt a parkolóban: egy Toyota Tundra furgon, remélhetőleg az aznapi utolsó vendégé, és hátul, a szemeteskuka közelében és takarásban az országút felől egy dekorlemezes Ford Flex, Damien Gorse-é.

Hírszerzőjük, már amennyire az volt, arról tájékoztatta őket, hogy mindig Gorse zár.

A terv úgy szólt, hogy hagyják Damient, zárjon be, menjen a kocsijához, aztán megölik egy „félresikerült rablótámadásban”.

Ash hallotta a csengőcsilingelést, amikor a szalon bejárati ajtaja kinyílt. Egy hosszú vörös varkocsos férfi lépett ki, hátrafordult, és kiáltott:

– Kösz, Damien!

Damien visszakiáltott valamit a varkocsos férfinak, de nem lehetett kivenni, hogy mit. A varkocsos férfi bólintott, és a Toyota Tundra felé gázolt a kavicsos parkolófövenyen. A karja teljesen be volt pólyázva. A férfi járás közben a karját bámulta fülig érő mosollyal.

– Talán épp csak beugrott érte – suttogta Dee Dee.

– Mi?

– A karjáért. Tudod. Tetkó Megvárható.

Odabenn az üzletben az alak befejezte a takarítást.

Dee Dee vihogott, miközben a varkocsos férfi beszállt a Toyotába, indított, és beleveszett a forgalomba.

Dee Dee közelebb húzódott Ashhez. Úgy illatozott, ahogy csak a szép nők tudnak, mézvirág-, orgona- és valamiféle ambróziaszerűen. A közelsége elvonta Ash figyelmét. Nem örült neki.

Egy kicsit arrébb csusszant, és felvette a símaszkot.

Az üzletben a fények kialudtak.

– Kezdődjön a show! – mondta Dee Dee.

– Maradj itt.

Ash meggörnyedve közelebb lopakodott parkoló végéhez. Egy fa mögé lapult, és várt. Nézte a Ford Flexet. A dekorlemez családi autót sejtetett, de Gorse nőtlen és gyerektelen volt. Talán ez az anyja kocsija. Vagy az apjáé. Ha több idő lett volna, Ash mindezt tudta volna, mert maga végzi el a hírszerzést. De a mindentudással az ember, bocsánat a szóviccért, gyakran túllő a célon.

Csak csináld meg a melót, lépj le, ne hagyj nyomot.

A többi csak baszakodás.

Ez hozzásegített a módszeres gondolkodáshoz is. A pasasnak kevesebb mint tíz másodpercbe kerül odaérnie a kocsihoz. Ne habozz. Ne adj neki esélyt a reagálásra. Menj oda hozzá, és lődd mellbe kétszer. Ash rendes esetben a fejlövést részesítette előnyben, de egyrészt egy rabló ilyet nemigen csinál, másrészt Kevin Ganót fejlövés terítette le.

Semmi oka nincs rá, hogy ismételje önmagát.

Természetesen semmi más sem kapcsolta össze Damien Gorse-ot és Kevin Ganót. Ash teljesen eltérő gyártmányú és mintájú maroklőfegyvert használt, és teljesen eltérő úton-módon szerezte be őket. Az egyik halál – Ganóé – „öngyilkosság” volt Boston körzetében, a másik – Gorse-é – félresikerült rablás New Jersey-ben.

Nem lesz olyan bűnüldöző, aki ebben összefüggést talál.

Mi több, Ash sem talált kapcsolatot Kevin Gano és Damien Gorse vagy bármelyik másik közt. Az életkoruk huszonnégy és harminckettő közé esett. Az ország különböző pontjain laktak. Egytől egyig más iskolába jártak, más volt a foglalkozásuk. Valami átfedésnek természetesen kellett lennie, ami összekötötte a célszemélyeket, és talán ha Ashnek több értesülés vagy több idő áll rendelkezésére, kitotózhatta volna, mi az.

De egyelőre nem bővelkedett egyikben sem, és ez tökéletesen jó volt így.

A tetoválószalon ajtócsengője felcsilingelt.

Ash a kesztyűs kezébe fogta a pisztolyt. A símaszk a helyén. Ash az évek során megtanulta, hogy a símaszk nem nyújt elég perifériás látást, úgyhogy a szemlyukakat egy kicsivel nagyobbra vágta. Guggolásban maradt, és várt. Tőle balra látta, hogy Dee Dee közelebb jött a parkoló széléhez. Összeráncolta a homlokát. Ennek a nőnek lehetne annyi esze, hogy nyugton marad. De hát Dee Dee ilyen.

Gorse jobbról fog közeledni feléje. Dee Dee balra volt. Semmi esély rá, hogy a pasas észrevegye még azelőtt, hogy a lövedékek eltalálják.

Dee Dee csak mozizni akart.

De Ashnek ez akkor sem tetszett.

A kavicson csikorgó léptek hangjára az épület felé fordította a fejét.

Damien Gorse volt.

Szuper.

Ashnek most csak a támadást kellett időzítenie, de valójában ebben rengeteg tere volt hibázásnak, különösen a késési oldalon. Ha korán érkezik, Gorse elfuthat az országút felé vagy vissza az üzletbe, bár ez nem volt túl valószínű. Ha későn érkezik, az azzal járhat, hogy Gorse már beült a kocsijába, na de az autóüveg nem állítja meg a golyót.

Mindegy. Az időzítése tökéletes volt.

Gorse előrenyújtotta a kocsi távirányítóját tartó kezét. Ash hallotta az ismerős csipogást, ahogy a központi zár kinyílt. Várt, amíg Damien Gorse megérkezik a hátsó lökhárítóhoz. Ash felegyenesedett, és feléje sietett. Ne fuss. Futva nehéz célozni.

Gorse épp az autókilincsért nyúlt, amikor meglátta Asht. Feléje fordult, kérdő tekintet jelent meg az arcán. Ash felemelte a fegyvert, és kétszer belelőtt Gorse mellkasába. A dörrenés nagyobbat szólt, mint Ash várta, bár igazából nem volt nagy ügy. Gorse teste a kocsira zuhant. Egy másodpercre úgy tűnt, a kocsi megtartja, de aztán lecsúszott az ajtó mentén a kavicsra..

Miközben Ash a mozdulatlan test felé sietett, a perifériás látásának köszönhetően megpillantotta Dee Deet, ahogy jobbra mozog, hogy jobban láthassa a holttestet. Ashnek most nem volt ideje ezzel foglalkozni. Lehajolt, meggyőződött róla, hogy Gorse meghalt, és aztán átkutatta a zsebeit. Kivette a pénztárcát. Gorse Tag Heuer karórát hordott. Ash azt is elvette.

Dee Dee közelebb jött.

– Lennél szíves visszamenni? – förmedt rá Ash.

Elkezdett felegyenesedni, de akkor meglátta Dee Dee arckifejezését.

Dee Dee átbámult fölötte. Ash érezte, hogy a gyomra görcsbe rándul.

– Ash! – mondta Dee Dee.

Aztán az állával intett.

Ash megpördült. Ott, a zöld szemeteskuka mellett egy férfi állt szemeteszsákkal a kezében.

A férfi – nem, inkább tinédzser, egy rémült kölyök a hangos kiáltásából ítélve – nyilván az üzlet hátsó részéből jött ki, hogy kidobja a szemetet. Még mindig a magasba tartotta a zsákot, mintha dobás közben megmerevedett volna, megdermedve attól, amit látott.

A srác csak bámult Ashre, aki símaszkot viselt.

És bámult Dee Deere, aki nem viselt.

Baszki, gondolta Ash.

Nem volt más választása. Célzott és tüzelt a pisztolyával, de a srác már mozgásban volt. Lebukott a szemetes mögé. Ash feléje indult, eleresztett még egy lövést. A srác négykézlábra huppant, a lövedék elszállt a feje felett. Visszavetődött a nyitott ajtón, és bevágta maga mögött.

A kurva, életbe!

Ash ehhez a gyilkossághoz forgópisztolyt választott, egy hatlövetűt. Már négy töltényt ellőtt, maradt kettő. Nem vesztegethette el. Ugyanakkor az időt sem vesztegethette. Csak néhány másodperc, és a srác kihívja a rendőrséget, vagy...

Riasztókészülék vijjogása remegtette meg a levegőt.

A hang olyan erős volt, hogy Ash megtorpant egy pillanatra, és a fülére tapasztotta a kezét. Visszapördült Dee Dee felé.

– Menj! – kiáltotta.

Dee Dee bólintott, tudta a dolgát. Le kell lépni. Ash kísértést érzett, hogy ugyanezt tegye – eltűnjön innen, mielőtt a zsaruk ideérnek. De a srác látta Dee Dee arcát. Személyleírást tud adni róla.

Vagyis a srácnak meg kell halnia. Ash megpróbálkozott a kilincsgombbal a hátsó ajtón. Elfordult. Talán öt másodperc telt el azóta, hogy leadta az első lövést. Ha van is lőfegyver az üzletben, kétséges, hogy a srácnak lesz ideje megtalálni. Ash berontott, és körülnézett.

A srácnak semmi nyoma.

Elbújt.

Szóval meddig maradhat? Túl sokáig biztosan nem. Csakhogy.

Az agy egy komputer, úgyhogy annyi idő alatt, amíg megtett egy lépést, egy csomó lehetőség és következmény futott át rajta. Az első volt a legnyilvánvalóbb és legösztönösebb: a srác látta Dee Dee arcát. Tudja azonosítani. Az életben hagyása ezért egyértelmű és állandó veszélyt jelentene Dee Deere.

A végeredmény: meg kell ölni.

De miközben emelte a lábát a következő lépéshez, kezdte felismerni, hogy zsigeri reakciója kissé eltúlzott lehet. Igen, a srác látta Dee Deet, és esetleg személyleírást is tud adni róla. De pontosan mit fog mondani? Látott egy szép nőt hosszú szőke hajjal, zöld szemmel, aki amúgy nem lakik New Jersey-ben, nincs kapcsolata New Jersey-vel, hamarosan elhagyja az államot, és talán visszatér a közösségébe, menedékébe, révébe vagy mi a picsának hívja... Hogyan tudná a rendőrség egyáltalán megtalálni?

Aztán meg, tegyük fel, hogy Dee Dee nem jut el olyan messzire. Tegyük fel, hogy a rendőrség most elkapja, mielőtt simán lelécelne. A srác azonosítja. De megint csak – lám-lám, az agy hogyan működik?! –, és akkor mi van?

Nézzük a csupasz tényeket: Dee Dee egy parkolóban állt, amikor Damien Gorse-t meggyilkolták. Ez minden. Aztán volt egy férfi símaszkkal és revolverrel – miért tételezné fel bárki, hogy ezek ketten összetartoztak? Ha a nő benne volt a gyilkosságban, nem kellett volna neki is maszkot viselnie? Nem tudná Dee Dee egyszerűen azt állítani, hogy neki semmi köze a gyilkossághoz, ő csak véletlenül csöppent a helyszínre, ha valahogy mégis elkapják és valahogy azonosítják a srác tanúvallomása alapján?

A tetoválószalonban Ash tett egy újabb lépést.

Még mindig csend.

Tényleg, ha már ezen töri a fejét, mi az esélye annak, hogy ha ez a srác életben marad, veszélyt hozhat Dee Deere? Amikor az ember ezt az egészet összeadja – mérlegelve az összes prót és kontrát –, nem az-e a legjobb út, a legjobb esély a szerencsés kimenetelre, ha ő most azonnal elpucol, mielőtt a zsaruk megjönnek? Megéri ennek a betojt srácnak az üldözésével vesztegetni az időt, és megkockáztatni, hogy elcsípjék – szemben azzal az elhanyagolható veszéllyel, hogy ennek a tanúnak az életben maradása valóban árthat Dee Deenek?

Hadd éljen a srác.

Ash hallott egy szirénát.

Úgysem élvezné a megölését. Ó, megtenné, tutira, gond nélkül. De a srác megölése most cseppet sem látszott kifizetődőnek, és ha az ember egyszer megteheti, miért ne tévedhetne akár az angyalok térfelére is, hát nem? Ash nem hitt a karmában, de akkor sem lett volna értelme behúzni egy könyököst a karma oldalába.

Szirénák. Egyre közelebb.

Legyen ez a srác szerencsenapja.

Ash megfordult. Futva a hátsó ajtó felé menekült, mert valójában a lehetőségei leszűkültek egyre – a menekülésre.

Ekkor történt, hogy hallott egy koccanást a kijárat melletti gardróbajtó mögül.

Csaknem továbbment.

De mégsem.

Kinyitotta az ajtót. A srác lenn a földön kuporgott, reszkető kezét a fejére szorította, mintha ütlegeket készülne kivédeni.

– Kérem! – mondta. – Ígérem, hogy nem...

Nincs idő végighallgatni.

Ash egy töltényt használt el, fejlövéshez, miáltal maradt még egy utolsó tölténye minden eshetőségre.

Tizenegyedik fejezet

Mindenki elmenekült a lakóház pincéjéből.

A szeme sarkából Simon látta, hogy Rocco a vállára veti Luthert, mint valami szennyeszsákot, és kirohan. Néhány másodpercig, talán tovább, Simon maradt a helyén, védte a feleségét. Amikor rájött, hogy a veszély elmúlt, a telefonjáért nyúlt, és tárcsázta a 911-et. Szirénák hasítottak bele az áporodott levegőbe.

Talán valaki már telefonált. Talán a szirénáknak semmi közük ehhez.

Ingrid szeme csukva volt. Vér ömlött a valahol a jobb válla és a mellkasa közti sebből. Simon megtett minden tőle telhetőt a folyás elállítására, tépett az ingéből, és nagy erővel a sebre szorította. Azzal nem foglalkozott, hogy Ingrid pulzusát ellenőrizze. Ha meghalt, arra úgyis hamarosan rájön.

Meg kell védeni. Meg kell menteni.

A telefonkezelő azt mondta neki, hogy a segítség úton van. Telt-múlt az idő. Simon nem tudta, mennyi. Egyedül voltak ebben a nyirkos, undorító alagsorban, ő és Ingrid. Először egy étteremben találkoztak a Hatvankilencedik utcán, mindössze kétsaroknyira attól a helytől, ahol most laktak, amikor Ingrid végleg visszajött az országba, és Yvonne összehozta őket. Simon érkezett elsőnek, és tűkön ülve várakozott egy ablak melletti asztalnál, és amikor Ingrid belépett, felszegett fejjel, királynői macskajárással, neki azonnal vége lett. Banális vagy sem – és talán mindenki így van ezzel –, de Simon valahányszor első randira ment, átengedte magát az ábrándozásnak, hogy milyen lenne az élet az illetővel, messze-messze előretekintve elképzelte magát és azt a nőt, ahogy házasok és gyerekeket nevelnek és ülnek szemben a konyhaasztalnál, megöregszenek és olvasnak az ágyban, meg minden. Mit érzett, amikor először meglátta Ingridet? Arra gondolt, hogy ez a nő túlságosan káprázatos. Ez volt az első gondolata. Túlságosan kedvére valónak látszott, túlságosan összeszedettnek és magabiztosnak. Később megtudta, hogy ez csak a látszat volt, hogy Ingridben ugyanazok a félelmek és bizonytalanságok munkáltak, amelyek mindannyiunkat sújtanak, merthogy az emberi állapothoz szervesen hozzátartozik az, hogy minden tisztességes ember úgy gondolja, hogy ő gyarló, és nem ér fel ezzel vagy azzal.

Mindegy. A kapcsolatuk annál az ablak melletti napfényes asztalnál kezdődött a Nyugati Hatvankilencedik utca és a Columbus Avenue sarkán, és most ebben a nyirkos, sötét pincében fog végződni Bronxban.

– Ingrid?

A hang szánalmas könyörgésként bukott ki Simonból.

– Maradj velem, jó?

A rendőrség megérkezett, a mentők is. Félrehúzták Simont, és átvették a terepet. Simon leült a betonra, térdét a mellére húzta. Egy zsaru elkezdett kérdéseket feltenni neki, de ő nem hallotta, csak bámult a még mindig mozdulatlan feleségére, ahogy a mentők dolgoztak rajta. Oxigénálarc fedte a szájat, amelyet oly sokszor csókolt, megcsókolta minden elképzelhető módon a futólagostól a szenvedélyesig. Nem szólt egy szót sem, csak nézett. Nem követelőzött, hogy tudni akarja, él-e még, meg tudják-e menteni. Túlságosan rémült volt ahhoz, hogy megzavarja őket, hogy megtörje összpontosításukat, mintha Ingrid élete fonala olyan törékeny volna, hogy bármilyen közbeavatkozás elpattinthatná, mint egy agyonhasznált hajgumit.

Simon szerette volna azt mondani, hogy ezután minden ködös lett, de valójában lassított mozgással és élénk színekkel vánszorgott tova – Ingrid kerekes hordágyra emelése, mentőautóba gurítása, az utánaszökkenés a kocsi végébe, a bámulás az infúziós tasakra, a mentők merev arckifejezése, a sziréna visítása, az őrjítően reménytelen előrehaladás a Major Deeganon, végül a megállás, az áttörés a sürgősségi ajtaján, egy nővér, aki határozottan, de türelmesen félrehúzza és odavezeti egy sárga fröccsöntött műanyag székhez a váróteremben...

Felhívta Yvonne-t, és nagy vonalakban beszámolt neki. Amikor befejezte, Yvonne azt mondta:

– Most rögtön a lakásotokra megyek, és elhozom Aniát.

Simon hangja furcsának tűnt a saját fülének.

– Rendben.

– Mit akarsz, mit mondjak neki?

Simon érezte, hogy egy zokogás kezd feltörni a torkából. Visszafojtotta.

– Kifejezetten semmit, csak legyél vele.

– Felhívtad Samet? – kérdezte Yvonne.

– Nem. Vizsgázik biológiából. Nem kell tudnia.

– Simon?

– Tessék.

– Nem gondolkodsz tisztán. Az anyjukat lelőtték. Műtőben van.

Simon szorosan lecsukta a szemét.

– Elhozom Aniát – mondta Yvonne. – Robert elmegy Samért. Ott kell lenniük a kórházban.

Yvonne kihagyta a „nekem is”-t, talán mert a gyerekek voltak a fontosabbak, vagy talán mert Yvonne és Ingrid nem álltak nagyon közel egymáshoz. Udvariasak voltak egymással, soha egy ingerült szó el nem hangzott köztük, de Simon volt a híd a két testvér közt.

Yvonne szólalt meg újra:

– Rendben lesz így, Simon?

Két zsaru jelent meg, tekintetükkel a helyiséget pásztázták. Megpillantották Simont, és feléje csámpáztak.

– Rendben – felelte Simon, és letette.

A helyszínen Simon személyleírást adott a merénylőről, de most még több részletre voltak kíváncsiak. Nekiállt, hogy elmondjon nekik mindent, de ez lassan ment, még így is, hogy kihagyta a szélesebb összefüggéseket, nem ment bele Aaronba és a gyilkosságba meg az egész katyvaszba. Ráadásul szórakozott is volt, az ajtót bámulta, várta, hogy egy orvos megjelenjen, igazából egy isten, aki elmondja neki, hogy az ő világa véget ért vagy nem ért véget.

Fagbenle robbant be a váróterembe. A két zsaru feléje indult. Hármasban összedugták a fejüket a sarokban. Simon rögtön kihasználta a szünetet, hogy megint a pulthoz menjen és a feleségéről érdeklődjön – és a felvételis megint elmagyarázta neki udvariasan, hogy nincs új hír, és hogy az orvos ki fog jönni, amint van valami fejlemény.

Amikor Simon visszafordult, Fagbenle állt előtte.

– Nem értem. Mit kerestek maguk ketten Bronxban?

– A lányunkat próbáltuk megtalálni.

– Egy drogtanya felkeresésével?

– A lányunk drogfüggő.

– És megtalálták?

– Nem, nyomozó. Ha esetleg nem hallott volna róla, a feleségemet lelőtték.

– Ezt őszintén sajnálom.

Simon lehunyta a szemét, és egy elutasító kézmozdulatot tett.

– Hallom, hogy ellátogattak a gyilkossági helyszínre is.

– Igen.

– Miért?

– Ott kezdtük.

– Mit?

– A lányunk keresését.

– Hogyan jutottak el a lakásból a szomszédos drogtanyára?

Simon jobbnak látta ebbe nem belemenni.

– Mit számít ez?

– Miért nem akarja elmondani nekem, Simon?

– Mert nem számít.

– Őszintén szólva – mondta Fagbenle –, ez az egész nem néz ki valami jól.

– Őszintén szólva – mondta Simon –, leszarom, hogy néz ki.

Simon visszaindult a sárga fröccsöntött műanyag székéhez.

– Occam borotvája – mondta Fagbenle. – Ismeri?

– Nem vagyok jókedvemben, nyomozó.

– Azt mondja ki...

– Tudom, mit mond ki.

– ...hogy rendszerint a legegyszerűbb magyarázat a helytálló.

– És mi a legegyszerűbb magyarázat, nyomozó?

– Maga ölte meg Aaron Corvalt – mondta Fagbenle. Csak így. Semmi érzelem, semmi rosszindulat, semmi értetlenkedés. – Vagy a felesége. Nem hibáztatnám egyiküket sem. Az az ember egy szörnyeteg volt. Szép lassan mérgezte a lányukat, a szemük láttára gyilkolta.

Simon a homlokát ráncolta.

– Ez az a rész, ahol összeomlok és vallok?

– Nono, csak figyeljen rám. A régi erkölcsi dilemmáról beszélek. – Aha.

– Kérdés: meg tudna ölni valakit? Válasz: nem, természetesen nem. Kérdés: meg tudna ölni valakit, hogy megmentse a gyermekét? Válasz...?

Fagbenle széttárta a tenyerét és felrántotta a vállát.

Simon leült. Fagbenle odahúzott a közelből egy széket, és letelepedett mellé. A hangját suttogóra fogta.

– Maga kilopakodhatott a lakóházukból, mialatt Ania aludt. Vagy Ingrid átszaladhatott Bronxba egy ügyeleti szünetben.

– Ezt maga sem hiszi.

Fagbenle „talán igen, talán nem” módra billegtette a fejét.

– Úgy hallottam, hogy amikor a feleségét meglőtték, maga rávetődött. Pajzsként védte a testével.

– Mi akar ezzel?

– Maga kész volt meghalni azért, hogy megmentsen valakit, akit szeret. – Fagbenle kicsit közelebb húzódott. – Nagyon elrugaszkodott dolog arra következtetni, hogy kész volna ölni is?

Mozgolódás volt mindenütt körülöttük – emberek jöttek-mentek ki-be de Simon és Fagbenle nem érzékelt a külvilágból semmit.

– Van egy ötletem, nyomozó.

– Csupa fül vagyok.

– A feleségemet egy Luther nevű ember lőtte le. – Simon megadta ugyanazt a személyleírást, amelyet már kétszer megadott. – Miért nem keresik meg és tartóztatják le?

– Már megtettük.

– Várjon, maguk elfogták?

– Nem volt különösebben nehéz. Csak követtük a vérnyomot. Eszméletlenül találtunk rá két háztömbbel odébb.

– Az a nagydarab pasas, Rocco, ő vitte ki a pincéből. A vállán cipelte.

– Rocco Canard. Igen, ismerjük. Alvilági kapcsolat. Luther Ritz, ez a teljes neve mellesleg, Roccónak dolgozott. Ahogy Aaron is. Rocco valószínűleg megpróbálta elrejteni. Amikor Rocco meglátta a vérnyomot, lehajította egy sikátorban. Legalábbis ez az elméletünk. Szükségünk lesz magára, hogy azonosítsa a fickót, hogy biztosan ő lőtt rá magukra.

– Rendben – mondta Simon. – Mennyire súlyos a sérülése?

– Életben marad.

– Mondott bármit, amikor behozták?

– Ja. – Fagbenle felvillantott egy mosolyt. – Azt mondta, maga és Ingrid lőtt rá.

– Ez hazugság.

– Ennyit mi is tudunk. De továbbra sem értjük, mi történt. Miért lőtt?

– Nem tudom. Mi csak beszélgettünk Roccóval, és...

– Maga és a felesége?

– Igen.

– Szóval maguk ketten, hm, csak úgy lesétáltak abba a drogbarlangba, és csevegni kezdtek egy bandavezérrel?

– Ahogy mondja, nyomozó. Ehhez folyamodtunk egy szerettünk érdekében.

Fagbenle-nek szemlátomást tetszett a válasz.

– Folytassa.

Simon elmondta neki, mi történt, csak egyetlen kulcsmozzanatot hagyott ki.

– És akkor Luther csak úgy elkezdett lőni magukra.

– Igen.

– Se szó, se beszéd?

– Pontosan.

– Megint ott vagyunk. – Fogak újabb villogása. – Occam borotvájánál.

– Hogyhogy? – kérdezte Simon.

– Rocco drogkereskedő. Luther és Aaron egyaránt neki dolgozott. Ez a világ tele van erőszakkal. Aaron holtan végzi, Luther magukra lő... Ha már itt tartunk, ki lőtte le Luthert?

Egy férfi huppant le a velük szemközti fröccsöntött sárga ülésbe. A feje be volt kötve. Vér szivárgott át a gézen.

– Simon?

– Hogy?

– A feleségét golyó találja el. Maga rávetődik, hogy védje. Luther készül végezni magával. Egyszóval ki állította meg?

– Nem láttam senkit.

Fagbenle kihallott valamit Simon hangjából.

– Nem azt kérdeztem, hogy látott-e bárkit. Azt kérdeztem, hogy ki mentette meg magukat Luthertől.

De abban a pillanatban Ania rohant be a helyiségbe. Simon felállt, és a kislánya átölelte, csaknem feldöntötte. Simon lehunyta a szemét, és magához szorította Aniát, próbálta visszatartani a könnyeit. Ania az apja mellébe temette az arcát.

– Mami... – hüppögte.

Simon majdnem azt mondta, „Nem lesz semmi baj” vagy hogy „Mami rendbe jön”, de nem látta okát a további hazugságoknak.

Kinyitotta a szemét. Yvonne közeledett, és arcon puszilta, miközben ő még ölelte Aniát.

– Robert úton van Samért – mondta.

– Köszönöm.

Ekkor egy műtősruhás férfi jött be a helyiségbe.

– Simon Greene?

Ania lassan lazított a szorításon, és elengedte az apját.

– Itt vagyok.

– Jöjjön, kérem. A doktornő szeretne most beszélni önnel.

Tizenkettedik fejezet

Az ember gyakran hallja, hogy egy orvos emberi viselkedése többé-kevésbé lényegtelen. Ez az elmélet láthatóan azt sugallja, hogy az embernek egyszerűen csak szüksége van valakire, aki hidegen, gépiesen, robotszerűen elvégzi a munkát, akit érzelmek nem zavarnak meg, és aki a régi mondást példázza, miszerint a sebészed inkább legyen olyan, aki gyorsan vág és keveset agyai.

Simon tudta, hogy Ingrid ennek az ellenkezőjében hitt.

Az ember egy hús-vér valakit akar az orvosának, egy törődő, együttérző valakit. Olyasvalakit, aki az embertársát látja benned, az ijedt és sebzett embertársát, aki megnyugtatást és vigasztalást igényel. Ez egy olyan felelősség volt, amit Ingrid nagyon komolyan vett. Amikor egy szülő elvitte hozzá a gyermekét – nos, egy kicsit távolodj el, és gondolj bele: lehetsz-e ennél sebezhetőbb? Idegfeszültség alatt vagy, rettegsz, össze vagy zavarodva. Azok az orvosok, akik nem értik ezt meg, akik úgy viselkednek, mintha javításra szoruló anatómiai tárgy lennél, mint egy MacBook laptop a Genius Bar szervizben, nemcsak keserűbbé teszik a történteket, hanem el is szalasztanak valamit a diagnózisból.

Néha, mint éppen most, az ember ijedt, sebzett, feszült, retteg és zavarodott, miközben ül szemben egy orvossal, aki olyan szavakat mond, amelyek minden másnál jobban meg fogják változtatni az életét. Ezek lehetnek a legrosszabb szavak a világon, vagy a legjobbak, vagy, mint ebben az esetben, valahol a kettő közt.

Szóval Ingrid valóban kedvelte volna dr. Heather Grewe-t, akiből csak úgy áradt a kimerültség és az együttérzés. Grewe megpróbált formabontó lenni, megkísérelte ötvözni a mindennapi szóhasználatot az orvosi szakzsargonnal. Simon a lényegre összpontosított.

Ingrid még él.

Alig.

Kómában van.

A következő huszonnégy óra döntő lesz.

Simon mindvégig bólogatott, de a doktornő szavai valahogy eloldozták. Próbálta tartani magát, de egyre inkább elsodródott. Yvonne, aki mellette ült, mindkét lábbal a földön maradt. Kérdéseket tett fel, valószínűleg jókat, de ezek nem változtattak a szavak értelmén, illetve nem világították meg a homályos diagnózist. Ez egy újabb dolog, amit az ember megtanul az orvosokról. Olykor azt hihetnénk, hogy istenek, de annak korlátai, hogy mit tudnak vagy mit tehetnek, egyszerre elképesztők és megalázók.

Folyamatosan figyelték Ingrid állapotát, de most azonnal nem lehetett mást tenni, mint várni. Dr. Grewe felemelkedett, és kezet nyújtott. Simon felkelt, és megszorította. Yvonne is. Látogatásra még nem kaptak engedélyt, úgyhogy visszabotorkáltak a folyosón a váróterembe.

Fagbenle lecsapott Simonra, és félrevonta.

– Lesz egy kérésem magához.

A még szédülő Simonnak sikerült a biccentés.

– Oké.

– Meg kellene néznie valamit.

Odaadott Simonnak egy kartonlapot rajta hat fényképpel, három fent és három lent. Arcképek voltak, és mindegyik arckép alatt volt egy szám.

– Szeretném, ha figyelmesen megnézné őket, és megmondaná...

– Az ötös – mondta Simon.

– Hadd fejezzem be. Szeretném, ha figyelmesen megnézné őket, és megmondaná, felismeri-e valamelyiket közülük.

– Felismerem az ötöst.

– Honnan ismeri az ötöst?

– Ő az, aki lelőtte a feleségemet.

Fagbenle bólintott.

– Szeretném, ha tenne egy hivatalos azonosítást személyesen.

– Ez – Simon a kartonlapra mutatott – nem elég?

– Úgy gondolom, jobb lenne személyesen is.

– Nem akarom itthagyni a feleségemet pont most.

– Nem is kell. A gyanúsított is itt van, lábadozik a lőtt sérülésből. Jöjjön velem.

Fagbenle elindult a folyosón. Simon visszanézett Yvonne-ra, aki bólintott neki, hogy menjen csak. Nem kellett messze menni, csak a folyosó végére.

– Elkapták Roccót is? – kérdezte Simon.

– Behoztuk, igen.

– Mit mondott?

– Hogy maga és a felesége bejöttek a telephelyére, ő épp hátat fordított, amikor lövöldözés tört ki, ő pedig elszaladt. Fogalma sincs, hogy ki lőtt vagy kit lőttek le, vagy egyáltalán bármiről.

– Ez hadova.

– Tényleg? Rocco, a közismert drogkereskedő hazudik nekünk? Tyű, a magam részéről meg vagyok döbbenve.

– Kérdezték a lányomról?

– Nem ismeri. Azt mondta: „nekem a fehér csajok mind egyformák, különösen a drogosok”.

Simonnak az arcizma sem rándult.

– Bent tudják tartani?

– Milyen váddal? Maga mondta, hogy Rocco nem támadt magára, igaz?

– Igaz.

– Luther volt az, aki meghúzta a ravaszt. Ha már itt tartunk.

Fagbenle megállt egy szoba előtt, amelynek az ajtaja mellett egyenruhás zsaru ült.

– Szia, Tony – köszönt rá.

Tony, az őr Simonra nézett.

– Ki ez?

– Az áldozat férje.

– Ó! – Tony, az őr Simon felé bólintott. – Együttérzésem.

– Köszönöm.

– Az azonosítás miatt jöttünk – mondta Fagbenle. – Felteszem, a gyanúsított még eszméletlen.

– Nem, magánál van.

– Mióta?

– Öt-tíz perce.

Fagbenle Simonhoz fordult.

– Valószínűleg nem jó ötlet most megcsinálni.

– Miért?

– Szabályzat. A legtöbb tanú fél szemtől szemben azonosítani a gyanúsítottat.

Simon a homlokát ráncolta.

– Essünk túl rajta.

– Nem zavarja, hogy látni fogja magát?

– Akkor is látott, amikor lelőtte a feleségemet. Azt hiszi, érdekel?

Fagbenle vállrándított egy „ahogy tetszik”-et, és belökte az ajtót. A televízióban valami spanyol adás ment. Luther bekötözött vállal ült az ágyon. Bosszúsan meredt Simonra.

– Mit keres ez itt?

– Ó, szóval ismeri ezt az embert? – kérdezte Fagbenle.

Luther szeme ide-oda járt.

– Ühüm...

Fagbenle Simonhoz fordult.

– Mr. Greene?

– Igen, ő az az ember, aki lelőtte a feleségemet.

– Ez hazugság! – kiabált Luther.

– Biztos benne? – kérdezte Fagbenle.

– Igen – felelte Simon. – Biztos vagyok benne.

– Ők lőttek meg engem!

– Valóban, Luther?

– Aha. Ez az ember hazudik.

– Egészen pontosan hol lőttek meg?

– A vállamon.

– Nem, Luther, földrajzi értelemben gondolom.

– Mi?

Fagbenle a szemeit forgatta.

– A helyre, ahol történt a dolog.

– Ja, a pincében. Rocco placcán.

– Akkor miért találtunk meg egy sikátorban bujkálva, két háztömbbel odébb?

Lutheron egyre jobban kiütköztek a bárgyúság bélyegei tetőtől talpig.

– Hát, elfutottam. Őelőle.

– És meglapultál egy sikátorban még azután is, hogy a rendőrség jött keresni téged?

– Hát, nem szeretem a zsarukat, ennyi az egész.

– Nagyszerű, köszönjük annak megerősítését, hogy ott voltál a lövöldözés helyszínén, Luther. Ez igazán nagy segítség ennek az egésznek a felgöngyölítésében.

– Én nem lőttem le senkit. Nincs rá bizonyíték.

– Van lőfegyvered, Luther?

– Nincs.

– Sosem sütöttél el?

– Mármint lőfegyvert? – Luther óvatos ábrázatot öltött. – Talán egyszer, olyan évekkel ezelőtt.

– Istenem, Luther, te nem nézel tévét?

– Hogy?

– Benne van minden krimiben.

Luther zavarodottnak látszott.

– Mindig jön egy olyan rész, ahol valami bugyuta gyanúsított azt mondja: „Sosem sütöttem el fegyvert”, tudod, ahogy épp most te is, és akkor a zsaruk azt mondják, hogy csinálnak egy vegyvizsgálatot, még mindig nem rémlik semmi, Luther?, és lőpormaradványt találnak, rendszerint lőporrészecskéket a bugyuta gyanúsított kezén és ruháján.

Luther elsápadt.

– És, ugye, amikor ez mind megvan, a zsaruk, ez leszek én, már meg is csípték az ipsét. Vannak tanúink, van lőpormaradvány és tudományos bizonyíték, hogy a bugyuta gyanúsítottunk hazudik. Neki befellegzett. Rendszerint vall, és megpróbál egyezkedni.

Luther hátradőlt és pislogott.

– Nem akarod elmondani nekünk, hogy miért csináltad?

– Én nem csináltam.

Fagbenle felsóhajtott.

– Most már tényleg untatsz bennünket.

– Miért nem tőle kérdezi meg, hogy miért? – kérdezte Luther.

– Tessék?

Luther megbillentette az állát Simon felé.

– Tőle kérdezze meg.

Simon mélyeket lélegzett. Azóta egyfolytában hárított, hogy belépett a szobába, de most az egész zúdulva dőlt rá. Ingrid, a nő, akit mindenki másnál jobban szeretett, itt a közelben, pont ebben az épületben, az életéért küzd e miatt a szemét miatt. Anélkül, hogy tudatában lett volna, tett egy lépést az ágy felé, és emelte a kezét, hogy megfojtsa ezt a senkiházi mocskot, ezt a nímandot, ezt a mihaszna ganét, aki megpróbálta kioltani egy ilyen csodálatos, vibráló lény életét.

Fagbenle kinyújtotta a kezét, hogy megállítsa Simont ezzel az inkább képletes, mintsem fizikai sorompóval. A tekintete találkozott Simonéval, és megértőn, ugyanakkor határozottan megrázta a fejét.

– Mit kellene megkérdeznem tőle, Luther? – kérdezte.

– Hogy mit kerestek ezek ketten Roccónál, hát nem? Tegyük fel, hogy én csináltam. Nem igazából, csak úgy tételezzük fel, mi is az a szó... hipotermikusan, mondjuk, hogy én csináltam.

Fagbenle igyekezett nem képeket vágni.

– Folytasd.

– Talán Rocco védelemre szorult.

– Miért szorult volna Rocco védelemre?

– Nem tudom. Én csak hipotermikusan beszélek.

– Szóval Rocco mondta neked, hogy lődd le dr. Greene-t?

– Doktor? – Luther meghökkenten felegyenesedett. – Én nem lőttem meg semmiféle doktort. Ezt nem fogja rám verni. – Simonra mutatott. – Én csak ennek a spinéjét lőttem meg.

Simon nem tudta, hogy üssön vagy nevessen. A helyzet végtelen gyalázatossága – hogy még ennek a senkiházi duplanullának is hatalmában áll elpusztítani egy annyira nélkülözhetetlen, dédelgetett és szeretett valakit, mint Ingrid – megint letaglózta, rádöbbentette, hogy nincs igazság ezen a földön, semmi irányító hatalom, központi erő, csak kiszámíthatatlan káosz. Szerette volna megölni ezt a balfácánt, eltaposni, mint egy férget, mert igenis az, leszámítva azt, hogy még egy féreg sem lehet ennyire szívtelen és gonosz, igen, széttaposni ezt a senkit az emberiség védelmében – csak a javára szolgálna, semmit nem veszítene. És ettől a gondolattól hirtelen kimerültség lett rajta úrrá, merthogy végső soron még ennek sem lenne semmi értelme. Ez az egész csak egy oltári kibaszott vicc.

– Én csak védtem a főnökömet – mondta Luther. – Önvédelem, érti, mit mondok?

Simon érezte, hogy a telefonja rezegni kezd. A képernyőre pillantott. Yvonne-tól jött üzenet.

Most bemehetünk Ingridhez.

Amikor Simon először lépett be Ingrid szobájába, amikor először látta meg azon az ágyon az alvásnál mozdulatlanabban, csövek, bugyogó gépek mindenütt – amikor először látta meg ezt az egészet, a térde megrogyott, és egész testével a padló felé zuhant. Nem fogta vissza magát. Valószínűleg megtehette volna, valószínűleg kinyúlhatott volna és elkaphatta volna a kerekesszék támaszrúdját tőle jobbra. De nem tette. Hagyta, hogy a földre essen, és nagyot esett, és megengedett magának egy néma sikolyt, mert tudta, hogy szüksége van rá abban a pillanatban.

Amikor ennek vége volt, feltápászkodott, és a könnyek elfogytak. Leült Ingrid mellé, és fogta a kezét, és beszélt hozzá. Nem szuggerálta, hogy éljen, nem mondta neki, hogy mennyire szereti, vagy bármi ilyesmit. Ha Ingrid hallja, nem erre lenne kíváncsi. Egyrészt sosem volt oda a melodrámáért, de ami ennél is fontosabb, nem akarná, hogy Simon ilyen gondolatokat fejtegessen, amikor ő nem tudja viszonozni vagy legalább hozzászólni. Válasz nélkül maradó vallomások szerelemről vagy elvesztésről értelmetlenek voltak a feleségének. Olyan volt, mint fogócska egymagádban. Alternatívát kellett adni.

Így hát általános dolgokról beszélt – a munkájáról, Ingrid munkájáról, a konyha korszerűsítéséről, amelyre egy nap még sor kerülhet (vagy ami valószínűbb, hogy nem), politikáról és a múltról és pár kedves emlékről, amikről tudta, hogy Ingrid szeret fürdőzni bennük. Ingrid szerette, ha Simon elismételt bizonyos történeteket. Az a fajta volt, aki mély átéléssel, egész lényével hallgatott, és mosoly ült az ajkán, és Simon láthatta, hogy ott van a tegnapban vele, újraéli a pillanatot olyan elevenen, amit kevés ember tapasztal meg.

De természetesen ma nem ült mosoly az arcán.

Egyszer csak – Simon nem tudta volna megmondani, hogy mennyi idő telt el – Yvonne a vállára tette a kezét.

– Mondd el, mi történt – mondta. – Mindent.

Így hát elmondta.

Yvonne a nővére arcára szegezte a szemét. Ő és Igrid teljesen más utat jártak be, és talán ez magyarázta a szakadást. Ingrid kezdetben valamiféle nagyvilági életet élt – modellkedett, utazgatott, még némi drogokkal való kísérletezés is belefért, amitől érdekes módon nemhogy emelkedett volna, hanem inkább esett Paige szemében –, miközben Yvonne mindig is a szófogadó jó kislány volt, aki szorgosan tanult, szerette a szüleit, és mindig az egyenes utat választotta.

Végül Ingrid felfedezte, ahogy fogalmazott, hogy az egész világ bejárása csak arra indítja az embert, hogy otthonra találjon. Visszajött, kijárt egy „diploma utáninak” nevezett évet a Bryn Mawr College-on, mintegy hogy magába tömjön minden orvosi előtti kívánalmat. Azzal a fajta elszántsággal és egyetlen cél szem előtt tartásával, amit Yvonne kétségtelenül csodált volna valaki másban, Ingrid végigjeleskedett orvosi egyetemet, szakosítót és szigorlatot.

– Nem maradhatsz itt – mondta Yvonne, amikor Simon a végére ért.

– Miről beszélsz?

– Én itt fogok ülni Ingrid mellett. De te nem üldögélhetsz csak úgy itt, Simon. Meg kell találnod Paige-et.

– Nem mehetek el most.

– Márpedig muszáj. Nincs más választásod.

– Mi mindig azt ígértük...

Simon elhallgatott. Nem akarta elmagyarázni Yvonne-nak, amit már úgyis tudott. Ő és Ingrid mintha egy test, egy lélek lettek volna. Ha az egyikük megbetegedett, a másiknak ott kellett lennie. Ez volt a szabály. Részt képezett ebben az egész elkötelezettségben.

Yvonne értette, de csak a fejét rázta.

– Ingrid fel fog ébredni ebből. Vagy nem fog. De ha felébred, akkor Paige arcát akarja majd látni.

Simon nem válaszolt.

– Nem tudod megtalálni, ha csak itt ülsz.

– Yvonne...

– Ingrid ezt mondaná neked, ha beszélni tudna, Simon. Te is tudod.

Ingrid keze most élettelennek tűnt, nem adta azt az érzést, hogy lüktetne benne a vér. Simon a feleségére bámult, azt akarta, adjon neki valamiféle választ vagy jelet, de Ingrid mintha egyre kisebb lett volna, és a szeme láttára halványulna el. Már nem úgy tűnt, hogy Ingrid fekszik abban az ágyban, hanem csak egy üres test, mintha a lénye már elszökött volna az épületből. Nem volt annyira naiv, hogy azt higgye, Paige hangja vissza tudja hozni Ingridet, de abban kurvára biztos volt, hogy az ő itt ücsörgése sem.

Simon eleresztette Ingrid kezét.

– Mielőtt elmegyek, meg kell...

– A gyerekekre gondom lesz. A cégre gondom lesz. Ingridre gondom lesz. Te csak menj.

Tizenharmadik fejezet

Az éjszaka múlóban volt, és már csaknem pirkadt, amikor az autó letette Simont azoknál a beton útakadályoknál Bronxban. Senki sem járt az utcán, senki sem volt ébren amúgy sem. Két alak aludt a gazzal benőtt, elhagyott telek előtti járdán, néhány méternyire attól a helytől, ahol ő és Ingrid behatolt, nahát, csak néhány órája. A kifeszített rendőrségi szalagot valaki kettétépte, a szalagvégek csapkodtak a hajnal előtt feltámadó szélben.

Simon elérte a háromemeletes rozzant tégla bérházat, amelyet a lánya az otthonának nevezett. Ezúttal habozás vagy félelem nélkül lépett be az épületbe. Elindult felfelé a lépcsőn, de ahelyett, hogy egyenesen felment volna a második emeletre, megállt az elsőn. Még nem volt reggel hat. Simon természetesen szemhunyásnyit sem aludt. Dolgozott benne az izgatottság és ajzottság, amiről tudta, hogy hamarosan ki fog apadni belőle.

Bekopogtatott az ajtón, és várt. Számolt vele, hogy a kopogtatása lesz az ébresztő, de nem nagyon érdekelte. Nem több mint tíz másodperccel később az ajtó kinyílt. Cornelius úgy nézett ki, mintha ő sem sokat aludt volna. Egy hosszú pillanatig csak nézték egymást.

– Hogy van? – kérdezte Cornelius.

– Válságos.

– Talán gyere be.

Simon nem volt biztos benne, mi várja, amikor átlépte Cornelius küszöbét – valami olyasmi, mint az a koszfészek, amit Paige tekintett az otthonának? –, de olyan volt, mintha egy varázskapun át egy másik világba érkezne. A lakás szerepelhetett volna azokban az otthonokról szóló tévésorozatokban, amiket Ingrid imádott nézni. Beépített tölgyfa könyvespolcok keretezték az ablakokat a szemközti falon. Klasszikus viktoriánus zöld tűzött kanapé állt jobbra. A hímzett díszpárnák botanikai témákat jelenítettek meg. Lepkéket ábrázoló metszetek függtek balra. Egy cirádás faasztalon sakk-készlet állt, és Simon egy pillanatra szinte látta Paige-et, ahogy ott ül Corneliusszal, a homlokát ráncolja és a haját csavargatja, miközben összpontosít a következő lépésre.

Egy cocker spániel vágtatott be a sarkon, és olyan erővel csóválta a farkát, hogy majd feldőlt. Cornelius felnyalábolta és magához ölelte.

– Ő Kloé.

A polcokon fényképek dőltek a könyveknek. Családi fényképek. Rengeteg. Simon közelebb ment, hogy jobban szemügyre vegye őket. Megállt az elsőnél. Műtermi fotó volt szivárvánnyal a háttérben – egy fiatalabb Cornelius, egy feleségének látszó nő és három mosolygó tizenéves fiú, akik közül kettő már magasabb volt Corneliusnál.

Cornelius letette a kutyát, és csatlakozott Simonhoz.

– Ez a kép úgy nyolc-tíz éves lehet. Tanyaval három fiút neveltünk fel itt, ebben a lakásban. Mostanra már felnőttek. Tanya... két éve eltávozott. Mellrák.

– Részvétem – mondta Simon.

– Nem akarsz leülni? Kimerültnek látszol, barátom.

– Ha leülök, félek, nem fogok újra felállni.

– Nem rossz gondolat. Pihenned kéne egy kicsit, ha talpon akarsz maradni.

– Talán később.

Cornelius óvatosan letette a családi fotót, mintha kivételesen törékeny volna, és egy egyenruhás tengerészgyalogos portréjára mutatott.

– Ő Eldon. A legnagyobbikunk.

– Tengerészgyalogos.

– Igen.

– Hasonlít rád.

– Naná.

– Te voltál katona, Cornelius?

– Tengerészgyalogos tizedes. Első perzsa-öböli háború. Sivatagi vihar hadművelet. – Cornelius Simon felé fordult, egyenesen a szemébe nézett. – Nem látszol meglepettnek.

– Nem is vagyok.

Cornelius az állát gyúrogatta.

– Láttál engem?

– Csak egy villanásra.

– De eléggé ahhoz, hogy kitotózd?

– Azt hiszem, kitaláltam volna úgyis – mondta Simon. – Nem tudom, hogyan köszönjem meg.

– Nem kell. Láttam Luthert menni befelé, úgyhogy követtem. Le kellett volna szednem, mielőtt meglövi Ingridet.

– Megmentetted az életünket.

Cornelius visszapillantott a családi fotókra, mintha az emlékképek valamiféle bölcsességgel ruháznák fel.

– Na tehát miért jöttél vissza?

– Tudod, miért.

– Megkeresni Paige-et.

– Igen.

– Ő is odament. Abba a pincébe. Ugyanoda, ahová ti. – Cornelius a szoba túlsó sarka felé indult. – Azután nem láttam többé.

– És aztán Aaron holtan végezte.

– Igen.

– Gondolod, hogy megölték Paige-et?

– Nem tudom. – Cornelius leguggolt. Kinyitott egy szekrénykét, és egy széf vált láthatóvá. – De fel kell készülnöd a legrosszabbra, függetlenül attól, hogy mi sül ki ebből.

– Fel vagyok készülve – mondta Simon.

Cornelius az ajtóra nyomta a hüvelykujját. Simon hallotta a pittyegést, ahogy a széf leolvasta az ujjnyomatát. Az ajtó kinyílt.

– És ezúttal nem mész támogatás nélkül – mondta Cornelius.

Benyúlt, és előhúzott két pisztolyt. Felegyenesedett, és becsukta a szekrénykét. Az egyik fegyvert odaadta Simonnak, a másikat megtartotta magának.

– Nem muszáj ezt csinálnod – mondta Simon.

– Nem azért jöttél, hogy csak megköszönd nekem, igaz?

– Igaz.

– Akkor menjünk, keressük meg Roccót.

* * *

A Lester Patterson bíróról elnevezett házak a város egyik legrégibb és legnagyobb kispénzű bérházegyüttesét alkották. Tizenöt monoton toronyház elaggott téglából. Az épületkomplexum csaknem hét hektáron terült el, és több mint ezernyolcszáz családnak adott otthont.

Cornelius mutatta az utat. A 6-os épületben a liftek nem működtek, úgyhogy nekivágtak a lépcsőknek. A toronyház már ezen a korai órán zengett-bongott. A folyosók megteltek nevető, iskolába készülődő gyerekekkel. Felnőttek kezdték meg napi caplatásukat a közeli busz- és földalatti-megállókhoz, hogy elingázzanak a munkába. Csaknem mindenki távozóban volt, zúdultak lefelé a lépcsőn, úgyhogy Corneliusnak és Simonnak az árral szemben kellett úsznia, mint két lazacnak, útban a nyolcadik szintre.

Rocco anyja és testvérei a 8C lakásban laktak. Két gyerek spriccelt ki az ajtón, tárva-nyitva hagyva. Simon megjáratta bütykeit az ajtón, és egy női hang azt mondta neki, hogy bújjon be. Simon belépett. Cornelius az ajtónál maradt. Rocco felkelt a bőr tévéfotelből, és feléje indult. Simont megint elképesztette a férfi puszta mérete. Egy nő jött ki a konyhából.

– Hát ez meg ki? – kérdezte.

Rocco vasvillaszemekkel meredt Simonra.

– Ne foglalkozz vele, mama.

– Te ne mondd meg nékem, mivel foglalkozzak és mivel nem. Ez az én házam.

– Felfogtam, mama. Már megy is. – Rocco teljes testméretet öltve odalépett Simon elé. Simon a mellizmával nézett farkasszemet. – Ugye?

Simon megbillentette a fejét, hogy ellásson Rocco mellett, ami nem volt könnyű feladat.

– A lányomat keresem – mondta Rocco anyjának. – Azt hiszem, a fia tudhatja, hol van.

– Rocco?

– Ne hallgass rá, mama.

De Rocco anyjával nem lehetett így beszélni. Ahogy a fia felé indult, az óriási ember szó szerint zsugorodni kezdett.

– Te tudod, hol van ennek az embernek a lánya?

– Nem tudom, mama. – Rocco most olyan hanghordozással beszélt, mint egy tízéves. – Nem hazudok.

Az asszony most Simon felé fordult.

– Miből gondolja az úr, hogy tudja?

– Hadd beszéljek vele egy másodpercre, mama. – Rocco az ajtó felé terelte őket. – Kezembe veszem a dolgot.

Rocco a puszta testtömegével kituszkolta Simont a folyosóra, ő is kilépett, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Nem egy nyerő ötlet, haver, idejönni az anyám kéglijébe! – Meglátta Corneliust. – Te meg mi a faszt keresel itt?

– Csak segítek neki.

Rocco megropogtatta az ujjait, és Corneliusra bökött.

– Most már vágom. Te küldted a nyakamra az elejétől fogva. Húzzatok a picsába innen, mindketten!

Simon nem mozdult.

– Rocco!

A nagydarab ember lenézett rá.

– Mi van?

– A feleségem az életéért küzd, kómában van. A te pincédben kapott lövést a te emberedtől. A lányom eltűnt. Az utolsó hely, ahol látta bárki, megint csak a te pincéd volt. – Simon meg sem rezzent, meg sem ingott, de még csak meg sem moccant. – Nem megyek sehova, amíg el nem mondasz nekem mindent, amit tudsz.

– Azt hiszed, félek tőled?

– Nem ártana – mondta Cornelius.

– Ugyan miért?

– Nézz rá, Rocco. Ez egy elkeseredett ember. Van annyi gógyid, hogy tudd, nem kifizetődő baszakodni egy elkeseredett emberrel.

Rocco jól megnézte magának Simont. Simon állta a tekintetét.

– Megmondom a rendőrségnek, hogy te adtál parancsot Luthernek, hogy lőjön ránk – mondta Simon.

– Micsoda? Te is tudod, hogy ez nem igaz.

– Luther nevét kiáltottad.

– Hogy leállítsam, haver! Nem akartam, hogy lőjön!

– Ezt én nem tudom. Szerintem parancs volt. Szerintem utasítottad, hogy lőjön ránk.

– Ja, értem! – Rocco széttárta a karját. Simonra nézett, aztán Corneliusra. – Szóval erre megy ki a játék.

Cornelius megvonta a vállát.

– Én csak meg akarom találni a lányomat – mondta Simon.

Rocco csinált egy „hadd gondolom át” fejkörzést.

– Oké, rendben, de aztán felszívódtok.

Simon bólintott.

– Igen, hozzám jött. Úgy értem, Paige. Eljött a pincébe. Azonnal láttam, hogy valaki megverte.

– Mondta, hogy ki?

– Nem kellett kérdeznem. Tudtam.

– Aaron.

Rocco nem vette a fáradságot, hogy válaszoljon.

– Na szóval, Luther miért lőtt ránk?

– Mert bolond.

Simon megrázta a fejét.

– Ennél több kellett hogy legyen ebben.

– Én nem mondtam neki, hogy lőjön.

– Ki mondta?

– Nézd, haver, az a buli, amiben utazok... Hát nem valami leányálom. Valaki mindig megpróbál ránk nyomulni. Aaron, ja, hát ő egy fosláda volt. De közénk tartozott. Úgy saccoljuk, egy rivális, mondjuk így, „vállalkozás” nyírta ki. Talán a Fidelek.

– Fidelek?

– Kubai banda – magyarázta Cornelius, és Simon még ennek az egésznek a kellős közepén, miközben a felesége az életéért harcol és a lánya ki tudja, hol lehet, hangosan elnevette magát. Visszhangzott tőle a folyosó. Emberek fordultak meg és bámultak.

– Te ugratsz engem.

– Nem én.

– Egy Fidelek nevű kubai banda?

Cornelius megfodroztatott egy mosolyt az ajkán.

– A vezetőjüket Castrónak hívják.

– Ezt most találtad ki.

– Isten az atyám!

Simon visszafordult Rocco felé.

– Miért jött hozzád Paige a verés után?

– Kettőt találhatsz.

– Anyagért – mondta Simon. – Adtál neki?

– Nem volt egy fityingje se.

– Ez egy nem?

– Nem vagyok jótékonysági intézmény – mondta Rocco.

– És utána mi volt?

– Elment, haver. Ami utána volt, abból csak annyi tudok, hogy Aaron kipurcant.

– Gondolod, hogy Paige tette?

– A tuti tipp a Fidelek – mondta Rocco. – De azért azt hiszem, van rá esély, hogy Paige ölte meg. Vagy talán te tetted, haver. Talán Luther pont erre gondolt. Luther ott volt, amikor Paige bejött. Lássuk csak! Mondjuk, apa vagyok. Ha valami faszkalap bántja a lányomat úgy, ahogy Aaron bántotta a tiedet, én megbosszulnám. Szóval talán te ebben sántikálsz.

– Miben sántikálok?

– Talán te ölted meg Aaront. És most kajtatod a lányod, hogy teljes legyen a megmentés.

– Én nem ebben sántikálok – mondta Simon.

De félig-meddig azt kívánta, bár így lenne. Roccónak igaza volt. Ha valaki bántja a lányod, neked, az apjának, kötelességed leállítani, bármi áron. Ő nem állította le. Hagyta, hogy Paige kicsússzon a képből, hasznavehetetlen mentőöveket próbált dobálni neki ahelyett, hogy azt tette volna, amit egy férfinak tennie kell.

Bármit a gyermeke megmentéséért.

Hogy megvédje. Hogy megsegítse.

Micsoda apának bizonyult!

– Valószínűleg valahol itt a környéken lesz – mondta Rocco. – Keresheted, haver, én nem hibáztatlak, ha próbálkozol vele. De ő egy drogos. Még ha megtalálod is, ennek a történetnek nem lesz hepiendje.

* * *

Cornelius mutatta az utat vissza a lakásába. Amikor becsukódott mögöttük az ajtó, Simon a zakója zsebébe nyúlt, és kivette a pisztolyt.

– Tessék – nyújtotta oda Corneliusnak.

– Tartsd meg.

– Biztos?

– Biztos.

– Gondolod, hogy Rocco meg tudja találni?

– Ekkora sikerdíjért?

Simon végül tett egy egyszerű ajánlatot Roccónak: kerítse elő Paige-et, és kap ötvenezer dollárt.

– Igen – tette hozzá Cornelius. – Ha Paige még errefelé van, ő meg fogja találni.

Kopogtattak Cornelius ajtaján.

– Vágd zsebre azt a pisztolyt – suttogta Cornelius. Majd felemelte a hangját. – Ki az?

A hangból ítélve egy kis idős hölgy szólt vissza lengyel, orosz, esetleg kelet-európai beütéssel:

– Lizzy vagyok, Mr. Cornelius!

Cornelius kinyitotta az ajtót. A nő olyan volt, amilyennek a hangja beharangozta: kicsi és öreg. Valamiféle különös, hosszú és lobogó fehér ruhában volt, már-már hálóingszerűben. Ősz haja a háta közepéig ért, szabadon és fésületlenül lógott. Úgy tűnt, mintha szellőtől lengene, jóllehet még csak fuvallat sem volt.

– Mit tehetek önért, Miss Sobek? – kérdezte Cornelius.

Az öregasszony árgus szemekkel kukucskálta körbe Corneliust, és észrevette Simont.

– Maga kicsoda?

– Simon Greene, hölgyem

– Paige apja – tette hozzá Cornelius.

Az öregasszony olyan súlyos pillantásban részesítette Simont, hogy ő szinte hátrahőkölt.

– Magának még mindig módjában áll megmentenie, ugye, tudja?

Simon megborzongott a szavaktól.

– Tudja, hol van Paige? – kérdezte.

Miss Sobek megrázta a fejét, hosszú ősz haja az arca előtt táncolt, mint egy gyöngyfüggöny.

– De azt tudom, milyen állapotban.

Cornelius megköszörülte a torkát, és megpróbált elszakadni a témától.

– Óhajt valamit, Miss Sobek?

– Valaki van az emeleten.

– Az emeleten?

– A másodikon. Egy nő. Besurrant Paige lakásába. Gondoltam, nem árt, ha tudja.

– Ismeri?

– Még sosem láttam.

– Köszönöm, Miss Sobek. Azonnal megnézem.

Cornelius és Simon kiment a folyosóra. Miss Sobek elszáguldott.

– Miért jött hozzád ezzel? – kérdezte Simon a folyosón egy lépéssel előtte járó Corneliustól.

– Én nem csak egyszerű bérlő vagyok.

– Te vagy a házfelügyelő?

– Én vagyok a tulaj.

Felgyalogoltak a lépcsőn, és végigmentek a folyosón. A lakásajtóra ragasztott sárga szalag – gyilkossági helyszínt zárt le, emlékeztette magát Simon – át volt szakítva. Cornelius a kilincsgombért nyúlt. Simon azon kapta magát, hogy – szándékosan? önkéntelenül? – ujjait a pisztolyra fonja a zsebében. Ez óhatatlanul bekövetkezik, ha valakinél fegyver van? Mindig ott van az oldaladon, mint valamiféle idegcsillapító, amely nyugtat vagy erőt ad a feszült helyzetekben?

Cornelius feltépte az ajtót. Egy nő állt ott. Ha megriasztotta megjelenésük, akkor azt jól leplezte. Alacsony és tömzsi volt, talán latin-amerikai, kék blézerben és farmerban.

Ő szólalt meg előbb.

– Maga Simon Greene?

– Ön kicsoda?

– A nevem Elena Ramirez. Magánnyomozó vagyok. Beszélnem kell a lányával.

* * *

Elena Ramirez mutatott nekik egy flancos domborított névjegykártyát, egy valamiféle magánnyomozói engedélyt és egy igazolványt, amely arról árulkodott, hogy ő korábban az FBI-nál dolgozott. Most mindhárman lementek Cornelius lakásába. A két férfi a bőrfotelokba vetette le magát, Elena Ramirez pedig a zöld tűzött kanapén terpeszkedett el.

– Szóval, hol a lánya, Mr. Greene? – kérdezte.

– Nem értem. Az ön névjegykártyáján az áll, hogy maga chicagói.

– Úgy van.

– Akkor miért akar beszélni a lányommal?

– Egy esettel van összefüggésben, amin dolgozom – mondta Ramirez.

– Milyen esettel?

– Azt nem mondhatom meg.

– Miss Ramirez...

– Legyen inkább Elena.

– Elena, nem igazán van kedvem játszadozni. Nem érdekel, mi az esete, és nincs semmi okom, hogy óvatoskodjak, szóval egyenes leszek, és remélem, ön is az lesz. Nem tudom, hol van a lányom. Ezért vagyok itt. Próbálom megtalálni. Alapjában véve nincs semmi támpontom azt leszámítva, hogy valószínűleg belőtt állapotban van egy innen számított két kilométer sugarú körben. Eddig tud követni?

– Abszolút – mondta Elena.

– Szóval most beállít ön, egy magándetektív, nem máshonnan, mint Chicagóból, és beszélni akar a lányommal. Cseppet sem bánnám, ha beszélne vele. Sőt én örülnék ennek a legjobban. Szóval nem segíthetnénk ki egymást esetleg egy kis együttműködéssel?

Simon telefonja felmordult. A kezében tartotta, állandóan ellenőrizte, nem jött-e új üzenet, és tíz másodpercenként érzett fantomrezgést. Ez a mostani valódi volt.

Yvonne üzent:

Stabilizálódik, ami az orvosok szerint jó. Átkerült egyágyasba.

Még kómában. Sam és Ania velünk.

– Csak a biztonság kedvéért, hogy tudom követni – mondta Elena Ramirez –, a lánya eltűnt. Így van?

Simon szeme még a telefonképernyőre szegeződött.

– Igen.

– Mióta?

Az óvatoskodásnak semmi haszna nem látszott.

– Amióta a barátját meggyilkolták.

Elena Ramirez kivárt, keresztbe fonta a karját, gondolkozott.

– Elena? – mondta Simon kérdő hangsúllyal.

– Én is egy eltűnt személyt keresek.

– Kit?

– Egy huszonnégy éves férfit, aki Chicago térségéből tűnt el. Cornelius most először szólalt meg azóta, hogy leültek.

– Mikor tűnt el?

– Múlt csütörtökön.

– Ki az illető? – kérdezte Simon.

– Nem árulhatom el a nevét.

– Az isten szerelmére, Elena, ha az ön eltűnt huszonnégy évese olyasvalaki, akit a lányom ismer, talán segíthetünk.

Elena Ramirez néhány másodpercig fontolgatta a dolgot.

– Henry Thorpe-nak hívják.

Simon fogta a telefonját, és gépelésbe kezdett.

– Mit csinál? – kérdezte Elena Ramirez.

– Nem ismerem a nevet. Ellenőriztetem a fiammal és a másik lányommal. Ők jobban számontartják Paige barátait.

– Nem hiszem, hogy Paige és Henry barátok voltak.

– Akkor mi a kapcsolat köztük?

Elena Ramirez vállat vont.

– Részben ezért vagyok itt. Próbálom kideríteni. Anélkül, hogy teljesen belemennék a részletekbe, úgy tűnik, hogy nem sokkal az eltűnése előtt Henry Thorpe érintkezésben állt vagy a maga lányával vagy annak barátjával, Aaron Corvallal.

– Miféle érintkezésben?

A magánnyomozónő elővett egy kis jegyzetfüzetet, megnyalintotta az ujját, és lapozni kezdte.

– Először volt egy telefonhívás. A maga lánya telefonjáról Henryére. Ez két hete történt. Aztán egy darabig üzenetek következtek, majd számítógépes ímélek.

– Mi állt az üzenetekben és az ímélekben?

– Nem tudom. Az üzenetek a telefonjaikon vannak, felteszem. Nem férünk hozzá. Az íméleket mind törölték. Annyit látunk, hogy többet is küldtek, de ez minden.

– Miből gondolja, hogy ezek a kapcsolatfelvételek fontosak?

– Nem tudom, azok-e, Mr. Greene. A következőt csinálom: amikor valaki eltűnik, anomáliákat keresek, olyasmit, ami nem illik bele a megszokott életvitelükbe.

– És ezek az ímélek és üzenetek...

– Anomáliák. El tud képzelni bármi okot rá, hogy Henry Thorpe, egy huszonnégy éves fiatalember hirtelen kapcsolatba kerüljön az ön lányával vagy Aaron Corvallal?

Simonnak nem igazán kellett sokáig törni ezen a fejét.

– Kimutatható kábítószer-használat Henry Thorpe múltjában?

– Egy kevés.

– Akkor az lehet.

– Lehet – mondta Elena. – De drogot Chicagóban is be lehet szerezni.

– Lehet valami üzletszerűbb ebben a tekintetben.

– Lehet. Én azonban nem hiszem. Maga igen?

– Nem – mondta Simon. – És így vagy úgy, a lányom és az ön ügyfelének a fia mindketten eltűntek.

– Igen.

– Szóval miben tudok segíteni? – kérdezte Simon.

– Legelőször is azt kérdeztem magamtól, hogy miért tért át a kapcsolattartás a telefonos üzenetküldésről a számítógépes levelezésre.

– És?

– A lánya és a barátja mennyire voltak drogban érintettek? Simon nem látta okát annak, hogy hazudjon.

– Nagyon.

Cornelius pattintott egyet az ujjaival, hogy ő rájött.

– Paige valószínűleg eladta a telefonját. Hogy anyagot vehessen. – Simonhoz fordult. – Mindennapos dolog errefelé.

– Az a telefon már nem aktív – helyeselt Elena –, szóval, ez lenne az én elméletem is.

Simon nem vette ezt annyira biztosra.

– És hol van a számítógép most?

– Valószínűleg az is el lett adva – mondta Cornelius.

– Én is erre tippelek – mondta Elena. – Paige magával vihette, amikor eltűnt, azt hiszem. Vagy a gyilkos lophatta el. De a kulcskérdés a következő: honnan szerezte a számítógépet? Venni nem vehette, ugye?

– Hát az valószínűtlen – mondta Simon. – Úgy értem, ha eladta a telefonját, hogy drogot vehessen, akkor miért költötte volna a pénzt számítógépre?

– Ami azt jelenti, hogy valószínűleg lopta.

Simon hagyta leülepedni. Az ő lánya. Drogos. Eladja a cuccait. Tolvaj.

És még mi más?

– Otthon van a számítógépek terén, Mr. Greene?

– Hagyjuk a magázódást. Amúgy a válaszom nem.

– Ha az ember érti a csíziót, mint például az én technikusom, Lou, akkor ellenőrizni tudja az IP-címet – mondta Elena. – Előfordul, hogy be tudja lőni a számítógépet városra vagy utcára, vagy akár a tulajdonosra.

– Lou ki tudta deríteni, kié volt Paige számítógépe?

– Azt nem – felelte Elena –, de Amherstből, Massachusettsből került hozzá. Egészen pontosan az Amherst College campusáról. Nem oda jár a fiad?

Tizennegyedik fejezet

Amikor Simon és Elena megérkezett a kórház várószobájába, Ania az egyik sárga fröccsöntött széken aludt. A feje a nagynénje férjének, Robertnek a tekegolyónyi vállán nyugodott. Robert erősen kopaszodó, tagbaszakadt, harsány ember volt, csupa izom exrögbisalkatához lehengerlő nyíltszívűség járult. Kiváló ügyvéd volt – az esküdtszék imádta lekenyerező mosolyát, korlátlan jópofáskodását, amely mögött fürge jogi észjárás bújt meg, hétmérföldes lépteit a keresztkérdések idején –, és Yvonne mellett történetesen ő volt Simon legelválaszthatatlanabb barátja.

Robert óvatosan elmozdította Aniát, hogy felállhasson anélkül, hogy felébresztené. Hatalmas medveöleléssel üdvözölte Simont. Robert mestere volt a medveölelésnek, és Simon egy pillanatra lehunyta a szemét, és átadta magát.

– Jól vagy?

– Nem.

– Mindjárt sejtettem.

A két férfi eleresztette egymást. Mindketten lenéztek az alvó Aniára.

– Nem engednek be tizennyolc éven aluliakat Ingridhez – magyarázta Robert.

– Vagyis Sam...?

– Igen, ő és Yvonne vele vannak. Hétszáztizenhetes szoba.

Robert lőtt egy „ki ez?” pillantást Elena Ramirez felé. Simon úgy saccolta, hogy ezt Elena is el tudja mondani, azzal megpaskolta Robert vállát, és elindult a 717-es szobába. Cornelius otthon maradt. Számára nem volt több tennivaló – már így is többet tett az elmondhatónál –, és úgy érezte, hasznosabban töltheti az idejét, ha Mott Havenben marad „nyitva tartani a szemét”.

– De ha szükséged van rám... – tette hozzá Cornelius, amikor híreket cseréltek telefonon.

Simon benyitott Ingrid szobájába. Elsőnek a hangok taglózták le. Azok az átkozott pittyegő gépek és szörcsögő zajok és mindenféle egyéb istenverte csörömpölések szöges ellentétben álltak minden melegséggel és gondoskodással.

A fia, az ő szépséges tizennyolc éves fia, Sam az anyja ágya mellé húzott széken ült. Az apja felé fordult, az arca könnyben ázott. Sam mindig is érzékeny gyerek volt, nála „hamar eltört a mécses”, szokta mondani szeretettel Ingrid. Ahogy az apjánál is. Amikor három éve Simon anyja meghalt, Sam órákon át zokogott egyfolytában, szünet nélkül csak zokogott és zokogott, és Simon nem tudta elhinni, hogy a fiú képes erre, egyfolytában csak zokogni padlógázzal, anélkül hogy összeesne a kimerültségtől.

Ilyenkor az ember nem tudta megvigasztalni Samet. Amilyen érzékeny tudott lenni, bármiféle testi érintés csak még inkább rontott a dolgon. Egyedül kell lennie, megmondta nekik. Ha megpróbálták leállítani vagy vigasztalni bármi módon, az visszaütött. Már kisgyerekként Sam könyörgő szemmel nézett fel, és azt mondta: csak hagyjatok békén, jó?

Yvonne az ablaknál állt. Tétován Simonra mosolygott.

Simon átvágott a szobán. A fia vállára tette a kezét, és lehajolt, hogy megcsókolja a felesége nyakát. Úgy látta, Ingrid állapota romlott, sápadt és fakó volt, mintha ez az egész egy filmjelenet lenne, ahol a Halál csatázik az Élettel, és most éppen a Halál kerekedett felül.

Úgy érezte, mintha egy kéz nyúlna a mellkasába, és facsargatná a szívét.

Visszanézett Yvonne-ra, és a pillantásával az ajtó felé intett, jelezve, hogy hagyja magukra őket. Yvonne azonnal felfogta. Szó nélkül kisurrant az ajtón. Simon megragadott egy széket, és odahúzta Sam mellé. Sam piros pólót viselt Sriracha extracsípős csiliszósz márkajellel. Sam szerette a márkajeles pólókat. Ingrid ezt két héttel azután vette neki, hogy Sam közölte velük: a kaja az egyetemen tök jó, de rájött, hogy ha Sriracha szószt tesz mindenre, attól még jobb lesz. Ingrid kötelességtudón felment az internetre, keresett egy Sriracha pólót, és elküldte neki.

– Jól vagy?

Ez elég sületlenség volt Simon részéről, de mit mondhatott volna mást? A néma könnyek még mindig zuhatagként ömlőitek le a fiú arcán, és amikor Simon kimondta ezt a két szót, Sam arca megfeszült, mintha visszatartana egy friss áradást. Sammel madarat lehetett volna fogatni Amherstben. Miközben Paige-et honvágy kínozta az egyetemen – mi az fenéért nem figyeltek jobban erre? miért hallgattak mindenki kéretlen tanácsára, hogy majd az idő megoldja, és ne ugráljanak neki az első szóra? –, Sam gólyaként azonnal rákapott a campusi életre. Mindenki, akivel csak találkozott, a legszuperebb valaki volt az egész világon. Szobatársa, Carlos, egy lusta jampi Austinból szőrpamaccsal az ajka alatt, még náluk is szuperebb volt. Sam rögtön jelentkezett egyetemi klubokba, sportkörökbe és kutatócsoportokba.

Ingrid valószínűleg dühös lenne, amiért Simon most kirángatta mindebből.

Sam le nem vette a szemét az anyjáról.

– Mi történt?

– Mit mondott a nagynénéd és Robert bácsi neked?

– Csak annyit, hogy anyát lelőtték. És hogy meg kell várnom téged.

Yvonne-nak és Robertnek most sem kellett mondani, hogyan kezeljék a dolgot.

– Tudod, kicsoda Aaron, igaz?

– Az a pasas Paige-dzsel...

– Igen. Meggyilkolták.

Sam csak pislogott.

– És Paige eltűnt.

– Nem értem.

– Együtt laktak Bronxban. Anyáddal odamentünk körülnézni, hátha meg tudjuk találni. Ekkor lőtték le.

Beavatta a fiát a részletekbe, mondta szünet nélkül, egy szuszra, abba nem hagyta még akkor sem, amikor Sam sápadni kezdett, és a pislogása még vészesebb lett.

Sam egyszer csak közbeszólt:

– Gondolod, hogy Paige tette? Gondolod, hogy ő ölte meg Aaront?

Ez végképp megakasztotta Simont.

– Miért kérdezed?

Sam csak vont egyet a vállán.

– Muszáj valamit megkérdeznem, Sam.

Sam tekintete visszabarangolt az anyja arcára.

– Találkoztál Paige-dzsel mostanában?

A fiú nem válaszolt.

– Sam, ez fontos.

– Igen – válaszolta Sam halkan. – Találkoztam vele.

– Mikor?

– Úgy két hete.

Simon nem értette. Sam két héttel ezelőtt az egyetemen volt. Volt ugyan egy évközi szünet, de Sam annyira jól érezte magát a campuson, hogy nem akart eljönni. Hacsak nem hazudott. Hacsak igazából nem is szerette a sulit meg az átkozott Sriracha extracsípős szószt meg az egyetemi sportköröket meg a többit.

– Hol? – kérdezte Simon.

– Odajött Amherstbe.

– Paige elment a campusodra?

Sam bólintott.

– Pán Péter Busztársaság. Huszonnégy dollár Port Authorityből.

– Egyedül volt?

Sam bólintott.

– Tudtad, hogy jön?

– Nem. Nem mondta. Ő csak... egyszer csak felbukkant.

Simon megpróbálta maga elé képzelni a jelenetet – ahogy a reklámfüzetbe illő kollégiumi parkban a frizbiző vagy tankönyveikkel a napsütésben lebzselő, jól táplált egyetemi hallgatók közé beszivárog valaki, aki egy éve még semmivel sem rítt volna ki közülük, de most szörnyű elrettentés, mint a rendőrkapitányságokon az autóroncs, amivel arra okítják a fiatalokat, hogy ne igyanak, ha vezetnek.

Hacsak, megint hacsak...

– Hogy nézett ki? – kérdezte Simon.

– Ugyanúgy, ahogy azon a videón.

A mondat kioltotta a benne még halványan pislákoló reményt.

– Elmondta, miért jött?

– Azt mondta, hogy el kell szabadulnia Aarontól.

– Elmondta, miért?

Sam a fejét rázta.

– És akkor mi történt?

– Arra kért, hadd húzza meg magát nálam pár napig.

– És erről nem szóltál?

Sam továbbra is Ingridre szegezte a tekintetét.

– Megkért rá, hogy ne mondjam el nektek.

Simon legszívesebben mondott volna valamit erről, a szülőkkel szembeni bizalmatlanságról, de ez nem volt a legalkalmasabb pillanat rá.

– A szobatársad nem bánta?

– Carlos? Klassz dolognak tartotta. Mintha ez valami egyetemi projekt volna az elesettek megsegítésére, vagy ilyesmi.

– Meddig maradt?

Sam hangja egészen halk lett.

– Nem sokáig.

– Meddig, Sam?

A könnyek kezdtek megint feltörni a szeméből.

– Sam?

– Amíg ki nem pakolt bennünket. – A könnyei kibuggyantak, csorogtak lefelé, de a hangja nem csuklóit el. – Paige a földön aludt Carlos felfújható matracán. Mindannyian elaludtunk. Amikor felébredtünk, Paige eltűnt. És vele a cuccaink is.

– Mit vitt el?

– A tárcáinkat. A laptopjainkat. Carlosnak volt egy gyémánt fülbevalója.

– Hogyhogy nem szóltál nekünk? – Simon érezte az ingerültséget a hangjában, és haragudott magára. – Sam?

Nem válaszolt.

– Carlos elmondta a szüleinek?

– Nem. Volt egy kis pénzem. Próbálom kárpótolni.

– Mondd meg, mekkora összegről van szó, és kárpótoljuk most. És veled mi van?

– Felhívtam az irodádat – mondta Sam. – Azt mondtam Emilynek, hogy elveszítettem a hitelkártyámat. Küldött egy másikat.

Simon most már emlékezett. Nem foglalkozott vele. A Visa kártyáknak az a sorsuk, hogy folyton elveszítik vagy ellopják őket.

– Egyelőre a könyvtár számítógépeit használom. Nem nagy ügy.

– Hogy lehet, hogy nem szóltál róla nekem?

Ez is butaság volt, ezen lovagolni, de Simon nem tudta visszafogni magát.

A fia arca eltorzult.

– Én tehetek az egészről – mondta.

– Micsoda? Nem, dehogy.

– Ha szóltam volna...

– Nem számít, Sam. Semmin nem változtatott volna.

– Anya meg fog halni?

– Nem.

– Nem tudhatod.

Ami eléggé igaz volt.

Simon nem tiltakozott, nem mondott több hazugságot sem. Nem volt értelme. A hazugságok inkább súlyosbítják a bajt, mintsem vigasztalnának. Az ajtó felé pillantott. Yvonne az ajtó kis ablakán át figyelte őket. Simon nem először élte át ezt, hogy amikor az ember ennyire közel van valakihez, amikor ennyi időt töltenek együtt, mint ő és Yvonne, akkor az ember olvas a másik gondolataiban.

Úgyhogy Simon kijött a szobából, és Yvonne átvette a terepet.

Simon a folyosó végén találta meg Elena Ramirezt, aki a telefonjával babrált.

– Avass be – mondta.

Simon beavatta.

– Akkor ez megmagyarázza Paige laptophasználatát – bólintott Elena.

– Akkor most hogyan tovább? – kérdezte Simon.

Elenának sikerült előcsikarnia egy mosolyt.

– Szóval egy csónakban evezünk?

– Szerintem segíthetjük egymást.

– Egyetértek. Azt hiszem, meg kell találni a kapcsolódási pontokat. – Elena egy darabig még a telefonját nyomkodta. – Épp elküldöm neked a tudnivalókat Aaron családjáról. Valamiféle búcsúztatót tartanak délelőtt. Talán nem ártana odamenned. Hátha felbukkan Paige. Nézz körül, nem rejtőzködik-e valaki a közelben. Ha nem, beszélj a családdal. Nyisd ki a szemed, hátha rá tudsz jönni, hogy Aaron honnan ismerhette Henry Thorpe-ot.

– Oké – mondta Simon. – És te mit fogsz csinálni?

– Meglátogatok valaki mást, akivel Henry Thorpe kapcsolatba lépett.

– Kit?

– Nevet nem tudok – mondta Elena. – Csak helyet.

– Hol?

– Egy tetoválószalon New Jersey-ben.

Tizenötödik fejezet

A Corval fogadó és a Családfa tanya Connecticut legkeletibb csücskében volt, a Rhode Island-i határ közelében. Simon reggel fél kilenckor érkezett meg. Aaron búcsúztató szertartása kilenckor kezdődött.

A fogadó szövetségi stílusban épült fehér tanyaház volt, ízléses toldalékkal mindkét oldalán. Zöld vesszőfonatos hintaszékek szegélyezték a körbefutó tornácot. Tábla hirdette, hogy CSALÁDI TULAJDONBAN 1893 ÓTA. Hamisítatlan új-angliai képeslap. Jobbra egy busz ontott ki turistákat szénásszekerezéshez. Hátul a pajta „Szárnyas-lábas állatsimogató” volt, amely „interaktív tapizást” ígért kecskékkel, birkákkal, alpakákkal és csirkékkel, bár Simon kíváncsi lett volna, miféle interaktív tapizást lehet folytatni egy csirkével.

Karácsony táján megengedték a látogatóknak, hogy kivágják a saját karácsonyfájukat. Októberben felállították az úgynevezett „Közkedvelt farmot” a hozzá tartozó „Közkedvelt labirintussal”, a „Közkedvelt silóval”, a „Közkedvelt szénásszekérrel” (kulcsszó a Közkedvelt), amelyet az „Közkedvelt, fej nélküli lovas” hajt. Volt továbbá időszakos tök- és almaszüret. Az idelátogató elkészíthette a saját almaborát a kis faházban jobbra.

Simon leparkolt a kocsival, és a fogadó bejárata felé indult. Az ajtónál cifra tábla figyelmeztetett: CSAK FOGADÓVENDÉGEKNEK. Simon nem törődött vele, és belépett az előtérbe. A berendezés korabelibb és ünnepélyesebb volt, mint amilyenre számított. Legyezőalakban dőlő pálcás háttámlájú cseresznyefa székek sorakoztak a grifflábas mahagónidíványok két oldalán. A nagy, szekrényes ingaóra úgy állt a túlméretes kandalló mellett, mint valami őrkatona. Egy ívelt mahagónitárló finom porcelánokat tett közszemlére, egy másik bőrkötéses könyveket. Régi olajképek ábrázoltak szigorú tekintetű, pirospozsgás férfiúkat, a Corval család ősatyáit.

– Miben lehetek segítségére?

A pult mögött álló nő rámosolygott. Blúzának kockás mintázata emlékeztetett azokra az olasz éttermekben viseltekre, amelyek kézzel-lábbal igyekeztek hitelesek lenni. Azon tűnődött, hogy vajon ez a nő Aaron anyja-e, de aztán a régi olajportrékat követve elérkezett egy hatvan körüli mosolygó házaspárt ábrázoló bekeretezett fényképig, amely a nő feje fölött függött. A fénykép alatti táblácskán ez állt:

CORVALÉK

WILEY ÉS ENID

– A búcsúztatásra jöttem – mondta Simon.

A nő gyanakvó, már-már ördögűző pillantással méregette.

– Szabad megkérdeznem a nevét?

– Simon Greene.

– Nem ismerem magát, Mr. Greene.

Simon bólintott.

– Ismertem Aaront.

– Ismerte Aaront – mondta a nő hitetlenkedéssel a hangjában –, és eljött leróni a tiszteletét?

Simon nem vette a fáradságot, hogy válaszoljon. A nő elővett egy brosúrát, és nagy műgonddal kinyitotta. Olvasószemüvege láncon lógott. Az orra hegyére biggyesztette.

– Menjen hátra a csűr mögé. Ott forduljon jobbra. Meg fogja látni a kukoricalabirintust. Ne akarjon átvágni rajta! Ezen a héten már kétszer alkalmazottakat kellett beküldeni, hogy kihozzák a jónépet. Kerülje meg erre.

Mutatta a térképen.

– Van egy ösvény befelé az erdőbe. Menjen azon. Látni fog egy jobbra mutató zöld nyilat egy fán. Az a kirándulóknak van. Maga inkább balra forduljon.

– Bonyolult – mondta Simon.

A nő odaadta a brosúrát, és összevont szemöldökkel nézett rá.

– Ez a helyiség a fogadó szállóvendégei számára van fenntartva.

– És szövevényes.

Megköszönte, és kiment. A szénásszekér épp útnak indult, vontató húzott egy csomó embert lassított tempóban. Mindenki mosolygott, bár szemlátomást elég kényelmetlenül ültek. Egy család – férfi, nő, lány, fiú – összhangban integetett neki. Simon visszaintegetett, és hopp, visszacsöppent abba az időbe, amikor elvitte almát szedni a gyerekeket Chesterbe, a New Jersey-i határtól nem messze északra. Csodás őszi nap volt, elevenen élt az emlékezetében, ahogy a nyakába vette Paige-et, hogy elérjen egy magasabb ágat, de amire leginkább emlékezett épp most, miközben ott állt, és igyekezett nem rábámulni erre a boldog, ártatlan, áldottan tudatlan családra, az Ingrid volt, ahogy kinézett a szűk kék farmerébe begyűrt sötét flanelblúzában és magas szárú cipőjében. Feléje fordult, miközben Paige vihorászott a nyakában, és Ingrid visszamosolygott rá, a haját a füle mögé dugta, és még most is, pusztán a gondolattól, ahogy a pillantásuk találkozott aznap, Simon érezte, hogy a térde egy kicsit megroggyan.

Megragadta a telefonját, és néhány másodpercig a képernyőt bámulta, szuggerálta, hogy adjon neki jó hírt. Nem adott.

Követte az állatsimogató pajta mellett elhaladó útvonalat. A baromfik szabadon kószáltak. Egy odafutott hozzá, megállt, felnézett rá. Simon kísértést érzett, hogy megsimogassa. Egy farmeroverallba öltözött férfi bemutatót tartott tyúktojások és keltetőgép bevonásával. A labirintusnál a kukoricaszárak három méter magasságba nyúltak. Sor állt a bejutáshoz, és egy tábla tájékoztatta a látogatókat, hogy a labirintus idei témája AZ ÖTVEN ÁLLAM – TALÁLD MEG MINDET.

Meglátta a gyalogösvényt, azon ment, ahogy meghagyták neki, egészen a zöld nyílig, és balra fordult, ahol a nyíl azt akarta, hogy jobbra forduljon. Az erdő egyre sűrűbb lett. Visszanézett arra, amerről jött, de már nem látta a tisztást.

Simon ment tovább, az ösvény most lefelé ereszkedett, egyre meredekebben. A távolból vízcsobogásszerű hangot hallott. Talán egy patak. Az ösvény jobbra kanyarodott. Előtte a fák addig ritkultak, amíg Simon egy tisztáson nem találta magát. Szabályos négyzet alakú volt, inkább ember műve, mint a természeté. Térdig sem érő, alacsony fa karókerítés zárt körbe kis méretű sírköveket.

Családi parcella.

Simon megállt.

A tisztás túloldalán valóban patak zúgott, és egy kifakult tíkfa pad állt. Simon nemigen hitte, hogy a halottakat különösebben izgatná, de az élőknek ez egy zen hely lehet, gyászolni az elveszítetteket, és emlékezni rájuk. Egy férfi, akiben Simon felismerte Wiley Corvalt, Aaron apját, állt magányosan, és bámult le egy új sírkőre. Simon várt. Wiley Corval végül feléje fordította a fejét.

– Ki maga? – kérdezte.

– A nevem Simon Greene.

Wiley Corval kérdőn nézett rá.

– Paige apja vagyok.

– Ő tette?

Simon nem felelt.

– Ő ölte meg a fiamat?

– Nem.

– Honnan tudja ilyen biztosan?

– Tudni nem tudom. – Ez az ember most temeti el a fiát. Ez nem volt a hazugságok ideje. – Annyit mondhatok önnek, hogy a lányom nem gyilkos, de ez önt nem fogja vigasztalni, ugye.

Wiley Corval csak meredt rá.

– Én nem hiszem, hogy Paige volt. Ilyen erőszakos tettet... Ismeri a részleteket?

– Igen.

– Nem hiszem, hogy képes lett volna rá.

– De tudni nem tudja, igaz?

– Igaz.

A férfi elfordult.

– Távozzon.

– Paige eltűnt.

– Nem érdekel.

A távolból Simon gyerekek sikongó nevetését hallotta, valószínűleg a kukoricalabirintusból. Aaron Corval itt nőtt fel, ebben az életre kelt Norman Rockwell-i festményvilágban, és lám, hogy ért véget. És megint csak, hogy méltányosak legyünk, Paige nem az idilli gyermekkor egy kicsit másféle változatában nőtt fel? És nem csak papíron. Mindannyian látjuk a karókerítéseket vagy a bájos homlokzatokat, a két mosolygó szülőt, az egészséges gyerekeket, mindent, és az énünk egy része tisztában van vele, hogy nekünk fogalmunk sincs, mi folyik a zárt ajtók mögött, hogy ott harag és erőszak van, széttört álmok és elhamvadt remények.

De Paige-dzsel nem ez volt a helyzet.

Az életük tökéletes volt?

Természetesen nem.

Az életük nagyon közel járt a tökéleteshez?

Olyan közel, gondolta Simon, amennyire csak lehet.

És mégis a lányuk a létező legrosszabbnak esett áldozatul. Simon millió kérdést tett fel magának, tépelődött minden egyes döntésen – mutatott elég érdeklődést, odafigyelt a lánya barátaira és tanulmányaira, támogatta a hobbijaiban? Túl szigorúak vagy túl engedékenyek voltak? Volt olyan alkalom, amikor Simon majd felrobbant a dühtől, és szó szerint földhöz vágott egy poharat vacsorakor. Csak egyszer. Évekkel ezelőtt. Visszaemlékezett rá, hogy az akkor még csak nyolcéves Paige remegni kezdett.

Ez volt a hiba?

Az ember végigmegy az összes ilyen átkozott pillanaton, mert jóllehet figyelmeztette Simont az anyja, hogy „a gyerekekhez nem jár kezelési utasítás”, és az ember is gyorsan megtanulja, hogy a gyerekei beprogramozottan kerülnek hozzá, hogy a természet kontra természet csatában a természet agresszivitása nem ismer határokat – mégis, amikor a dolgok gajra mennek, amikor valami ebben a sötétben elözönli a gyereked lelkét, te csak azon törheted a fejed, hogy hol a fenében ronthattad el.

A háta mögött egy nő azt kérdezte:

– Ez ki?

Simon a hang irányába fordult. Őt is felismerte az előtérben lógó képről: Aaron anyja, Enid. Emberek baktattak le az ösvényen vele, úgy tízen-tizenketten, Simon becslése szerint, köztük egy férfi papi gallérban, Bibliával a kezében.

– Csak egy kedves úriember, aki letévedt a turistaútról – mondta Wiley Corval.

Simon fontolóra vette, hogy ellenvéleményt nyilvánítson – hogy szembeszegüljön, a pokolba a szépelgéssel! –, de úgy döntött, hogy ez valószínűleg visszafelé sülne el. Bocsánatkérést mormolt, és visszaindult a tanya felé, oldalazva a család és barátok mellett. Senki sem volt Aaronhoz hasonló korú, és Simonnak eszébe jutott, hogy Paige mondott valamit arról, hogy Aaron egyke. Ez azt jelentette, hogy nem volt testvér, akit kikérdezhetne – és az érkező emberek közül a korukat tekintve egyik sem látszott olyannak, hogy közeli barát lehessen, már ha lehetnek közeli barátai egy olyan drogosnak, mint Aaron.

Akkor most hogyan tovább?

Legyen meg háborítatlanul a szertartásuk, gondolta. Bármi lett is a fiukból, Wiley és Enid most elveszítette – kegyetlenül, tragikus hirtelenséggel, természetellenesen, visszavonhatatlanul. Adassék meg nekik ez a pillanat.

Amikor visszaért a tisztásra, egy gyerekcsapat rontott elő lélekszakadva a kukoricalabirintusból, Simon tíz-tizenegy évesnek saccolta őket. Nekiálltak összeütögetni magasba emelt tenyerüket. Simon előhúzta a telefonját. Egy csomó üzenete érkezett. Behívta a kedvenceit. A listán Ingrid volt az első. Yvonne a második, és azután jött Paige (akinek a száma már nem működött, de ettől még megtartotta a kedvencek között), Sam, Ania. Kor szerinti sorrend. A tisztesség kedvéért.

Megnyomta Yvonne számát.

– Nincs változás – mondta Yvonne.

– Ott kell lennem vele.

– Nem, nem kell.

Simon visszanézett a kukoricalabirintuson túljutott gyerekseregre. Mostanra mindannyian elővették a telefonjaikat, egyesek fotózkodtak, szelfiket és csoportképeket csináltak, mások mindenféle egyebet műveltek, amiket folyamatosan szoktunk azokon a képernyőkön.

– Fordítsuk meg – mondta Yvonne. – Téged lőttek le. Te fekszel itt kómában. Azt akarnád, hogy Ingrid melletted üljön és fogja a kezedet? Vagy...

– Jó, oké, értettem.

– Szóval, már megtaláltad Aaron családját?

Simon beavatta az imént történtekbe.

– Akkor most mi a terved?

– Itt lófrálok. Megvárom a szertartás végét. Megpróbálok beszélni velük újra.

– Az apa javíthatatlannak tűnik – mondta Yvonne. – Az anya talán megértőbb lesz.

– Szexista.

– Ja.

– Mi a helyzet a melóval?

– Fedezünk.

Simon letette, és visszament a kocsijához. Megint elővette a telefonját, és elkezdte visszahallgatni az üzeneteket. A lövöldözés híre valahogy még nem jutott el az újságokba, úgyhogy az üzenetek többsége szerencsére inkább kuncsafti volt, mint együttérző. Visszahívott néhány ügyfelet, nem tett említést a saját helyzetéről, úgy tett, mintha ez csak egy újabb munkanap volna. A rutindolgok csinálása jóleső érzés volt.

Ingridet kitakarta. A tudatában volt, de az is a tudatában volt, hogy ez a helyes útja-módja a dolgoknak most.

Fél óra elteltével, miközben épp a Mount Sinai idegsebészével, dr. Daniel Brocklehursttel vitatta meg a Floridában kontra Arizonában töltendő nyugdíjasévek pénzügyi eshetőségeit, meglátta, hogy a gyászolók jönnek vissza a szelíd lankán. Wiley Corval és a lelkész haladt az élen. Wiley derekát meggörnyesztette a nyilvánvaló, ha ugyan nem melodrámai fájdalom, és a lelkész a vállát átölelve suttogta a Simon feltételezése szerinti vigasztaló szavakat. A többi gyászoló a nyomukban jött, néhányan felbandzsítottak a napra, mások biccentgettek a mellettük elhaladó turistáknak.

A csapat végén – jócskán a végén, ami azt illeti – jött Enid Corval, Aaron anyja. Egy villanásra Simon gazellacsordának képzelte őket, saját magát pedig oroszlánnak, aki leteríteni készül a csordától lemaradót. Buta kép, de ez jött kézre.

Csakhogy az ott Enid lesz, az anya.

Simon figyelt. Enid nyugtalannak látszott. Az órájára pillantott, lelassította lépteit, egyre jobban elmaradt a többi gyászolótól. Egyedül maradt.

Furcsa, gondolta Simon. Ő az anya. Az ember azt hinné, néhányan vele lesznek, átölelik, vigasztaló szavakat mondanak neki. Senki sem próbálkozott ilyesmivel.

Enid ráadásul másként is öltözött. A csapat többi tagja, köztük Wiley Corval, blézerkék, zsávolybarna, cúgos cipő zokni nélkül szellemben vonult fel, még ha kimondottan nem abban voltak is. Szegény ember jachtklubja. Enid retró farmernadrágban, Velcro fehér sportcipőben és kinyúlt, fonott mintás pulóverben tüntetett, amely olyan sárga volt, mint a skatulyából kihúzott Ticonderoga ceruzák.

Wiley és a lelkész elindult felfelé a verandalépcsőn. A recepciós, aki eligazította Simont, az ajtóban fogadta Wiley-t, cuppanós csókot nyomott az arcára. A gyásznép maradéka libasorban bevonult utána.

Kivéve Enid.

Annyira lemaradt a csapattól, hogy az ajtó már csukva volt, mire odaért. Balra nézett, jobbra nézett, aztán a fogadó mögé indult.

Simon nem tudta, mitévő legyen. Szálljon ki a kocsiból, és álljon elébe? Maradjon, ahol van, és majd meglátja, hová megy?

Amikor Enid Corval eltűnt a fogadó mögött, Simon kicsusszant a kocsiból, hogy jobban rálásson. Enid egy nyitott platós kisteherautóba szállt be. Indított, és hátramenetbe kapcsolt. Simon visszasietett a kocsijához, és megnyomta a gyújtás gombot.

Harminc másodperc múlva Enid Corval kisteherautóját követte a Tom Wheeler Roadon.

Az utat alacsony kőfal szegélyezte, amely csekély védelmet nyújtott a mindkét oldalon elnyúló roppant tanyavilágnak. Simon nem sokat tudott erről a térségről – ezek igazi tanyák vagy díszletek vagy mik? –, de nagyobbrészt kopottaknak és düledezőknek látszottak.

Tizenöt perccel később a kisteherautó befordult egy földes parkolóba, rajta hasonszőrű járművekkel. Semmiféle látható cégér nem hirdette, hogy mi volna a neve vagy jellege az itteni létesítménynek. Enid kiszállt a kisteherautóból, és elindult egy átalakított csűr felé, amelynek az oldalfalait mintha hullámlemezekből szegecselték volna össze. A színe álságos égő narancs volt, mint egy bohóc haja.

Simon behajtott, feszélyezte az Audija, és behúzódott a legtávolabbi sarokba. Balra nézett. Az út felől láthatatlanul, a csűr túloldalán úgy két tucat motorkerékpár állt két egyenes sorban, farral egymásnak. Harley-Davidsonok javarészt. Simon nem sokat tudott a motorkerékpárokról, soha nem ült egyen sem, de ebből az előnyös látószögből azért fel tudta ismerni a jellegzetes Harley-logót néhányon.

Enid a vadnyugati kocsmákéra hajazó ajtó felé igyekezett a földes parkolón át. A megérkeztekor két jól megtermett, bőrnadrágos és fekete selyemkendős férfi botladozott át a parkolón. Vaskos, némileg petyhüdt karjukat tetoválások borították. Mindketten pocakkal és előírásos szakállal hivalkodtak. Motorosok.

Meleg kézrázásokkal és ölelésekkel üdvözölték Enidet. Enid az egyiknek puszit nyomott az arcára, és eltűnt az ajtó mögött. Simon habozott, nem tudta, megvárja-e, amíg kijön – ez a csehó nyilvánvalóan nem lehetett a törzshelye –, de ez időpocsékolásnak tűnt. Leállította a motort, és elindult a lengőajtó felé.

Amikor belökte, valahogy arra számított, hogy a zene leáll, és mindenki odafordul és a betolakodóra bámul. De senki sem fordult felé. Még csak zene sem szólt. A tévékészülék olyan öreg volt, hogy még szobaantennával fogta a baseballmeccset. A kocsma furcsa hatást keltett. Helyenként túl tágas volt, akár táncolni is lehetett benne, de Simon kételkedett, hogy mostanában előfordult ilyen. A jobb sarokban zenegép állt, de a csatlakozója ki volt húzva. A padló alatta javarészt döngölt föld volt, ugyanaz, mint a parkolóban.

Enid Corval a pultnál foglalt helyet. Tekintettel arra, hogy még csak délelőtt tizenegy volt, a forgalom meglehetősen élénknek tetszett. Úgy tízen szóródtak szét a nagyjából harminc támlátlan széken, távol egymástól, senki sem közvetlen a másik mellett, mint a vizelő férfiak a piszoároknál egy nyilvános vécében. Valamennyien az innivalóik fölé hajoltak, lehorgasztott fejjel, „ne beszélgess velem” védállásban. Jobbra egy csapat motoros biliárdozott egy csúnyán kihasadozott zöld posztójú asztalon.

Amerre a szem ellátott, Pabst Blue Ribbon sörösdobozok voltak mindenütt.

Simon fehér ingben, nyakkendőben és fekete papucscipőben díszelgett – végtére is kegyeleti szertartásra indult –, miközben az itteni fickók fele ujjatlan izomtrikóban volt, mely kinézettel negyven felett egy férfinak sem volna szabad próbálkoznia, bármilyen jó felépítésű is. És ezek a fickók nem voltak jó felépítésűek.

Le a kalappal előttük, hogy nem törődnek vele, gondolta Simon.

Letelepedett két székkel odébb Enidtől. Az asszony nem nézett fel az innivalójából, feléje sem pillantott. A Simon másik oldalán lapos kalapban üldögélő fickó fel-le himbálta a fejét, mintha zenére csinálná, de zene nem volt, és fülhallgató sem lógott a füléből. A hátsó fal legnagyobb részét rozsdás rendszámtáblák szivárványa foglalta el – valószínűleg mind az ötven állam képviseletében, de Simon nem volt olyan kedvében, hogy megbizonyosodjon róla. Neon fényreklámok hirdették a Miller High Life-ot és a Schlitzet. Bizarrul cifra csillár lógott a plafonról. Ahogy a fogadóban, itt is a sötét fa volt az egyeduralkodó, de ez csak hasonlóság volt, mivel az itteni elbújhatott a fogadó sötét falburkolatának gazdagsága mellett.

– Mit parancsol?

A csaposnő haja olyan színű és textúrájú volt, mint a szénáé a szénásszekéren, és olyan boglyás frizurába rakva, ami egy nyolcvanas évekbeli jéghokisra emlékeztette Simont. A nő vagy kemény negyvenötös vagy lágy hatvanötös volt, és nemigen lehetett kérdéses, hogy már átment rajta párszor az élet.

– Miféle sörük van? – kérdezte Simon.

– Van Pabst. Meg Pabst.

– Adjon valamelyikből.

Enid most is a poharára szegezte a szemét, még csak feléje sem pillantva mondta:

– Maga Paige apja.

– Wiley mondta?

Az asszony megrázta a fejét, még mindig nem nézett rá.

– Egy árva szót sem mondott. Miért jött ide ma?

– Leróni a részvétemet.

– Ez hazugság.

– Igen, az. De átérzem az önök veszteségét.

Enid nem is köszönte meg, még csak nem is biccentett.

– Szóval miért van itt?

– A lányom eltűnt.

A csaposnő kipattintotta a sörösdobozt, és odahuppantotta Simon elé.

Enid végre feléje fordította a fejét.

– Mióta?

– Aaron halála óta.

– Ez nem lehet véletlen.

– Egyetértek.

– Valószínűleg a maga lánya ölte meg, és elmenekült.

Csak így. Minden érzelemtől mentes hangon.

– Nyom valamit a latban – mondta Simon –, ha azt mondom, hogy nem hiszek ebben?

Enid tett egy „vagy igen, vagy nem” kézmozdulatot.

– Szokott hazárdjátékot játszani?

– Nem.

– Oké, de maga valami nagykutya bróker, vagy ilyesmi, nem?

– Pénzügyi tanácsokat adok.

– Oké, tök mindegy. Attól még játszik az esélyekkel, igaz? Próbálja kisakkozni, mi a biztonságos és mi a kockázatos, így van?

Simon bólintott.

– Akkor tudja, mi a két legvalószínűbb lehetőség, ugye?

– Inkább maga mondja meg.

– Egy: a lánya ölte meg Aaront, és most szökésben van.

– És mi a kettő?

– Akárki más ölte is meg Aaront, magával vitte vagy megölte a maga lányát is. – Enid Corval kortyolt egyet az italából. – Így belegondolva a kettes számú lehetőség sokkal valószínűbb.

– Miből gondolja? – kérdezte Simon.

– A drogosok nem túl erősek abban, hogy ne hagyjanak nyomot maguk után, vagy hogy eltűnjenek a rendőrség szeme elől.

– Akkor tehát nem hiszi, hogy a lányom lenne a gyilkos?

– Nem azt mondtam.

– Tételezzük fel, hogy igaza van. – Simon megpróbálta ezt módszeresen, pártatlanul átgondolni. – Miért akarná valaki magával vinni Paige-et?

– Fogalmam sincs. Nem szívesen mondom, de nagy az esély, hogy már nem él. – Enid megint ivott egy kortyot. – Még mindig nem tudom, miért van itt.

– Bízom benne, megtudok valamit.

– Hónapok óta nem láttam Aaront.

– Ismeri ezt a pasast?

Simon átadta a telefonját. Elena Ramirez elküldte neki ügyfele eltűnt fiának, Henry Thorpe-nak a fényképét.

– Ő ki?

– Henry Thorpe-nak hívják. Chicagói.

Enid a fejét rázta.

– Nem ismerem. Kellene?

– Nincs kizárva, hogy kapcsolatban áll az üggyel.

– Miféle kapcsolatban?

– Fogalmam sincs. Ezért vagyok itt. Ő is eltűnt.

– Mint Paige?

– Úgy tippelem.

– Attól tartok, nem tudok segíteni.

Egy borotvált fejű marcona motoros kihúzta a kettőjük közti széket, hogy rátámaszkodhasson a kocsmapultra. Simon figyelmét nem kerülte el a fekete vaskeresztes tetoválás, és mintha egy fél horogkereszt is kilógott volna az ingujja alól. A motoros felfigyelt Simon figyelme felhorgadására, és vészjóslón rámeredt. Simon farkasszemet nézett vele, és érezte, hogy kezdi elönteni a pír.

– Mit bámulsz? – kérdezte Motros Csávó.

Simonnak szeme se rebbent, és meg sem moccant.

– Azt kérdeztem...

Enid megszólalt.

– Velem van.

– Hé, Enid, én nem akartam...

– És megzavartál egy magánbeszélgetést.

– Én, izé, honnan tudhattam volna?

Motros Csávó szemlátomást begazolt.

– Én csak pár sörért jöttem, Enid.

– Akkor jó. Gladys odaviszi neked. A biliárdasztalnál várakozzál.

Ennyi elég is volt Motros Csávónak, hogy eltakarodjon.

– Enid! – mondta Simon.

– Igen?

– Mi ez a hely?

– Magánklub.

– A magáé?

– Azért van itt, hogy a lányáról kérdezősködjön, vagy rólam?

– Csak próbálom összerakni ezt.

– Mit ezt?

– Nem mesélne nekem Aaronról?

– Mégis mit?

– Nem tudom. Bármit. Mindent.

– Nemigen látom értelmét.

– Vannak itt szálak – mondta Simon, és a nyelvére jövő szavak még neki is furcsán hangzottak. – Kapcsolatok. Nem tudom, mifélék, de úgy érzem, mintha elkerülné valami a figyelmemet. Ezért kérdezgetek és nyomulok, és közben reménykedem.

Enid a homlokát ráncolta.

– Magának ennél nyomósabb oka kell, hogy legyen rá.

– A feleségemet lelőtték tegnap – mondta Simon.

Enid kérdőn nézett rá.

– Él, de... Paige-et kerestük. Ott, ahol laktak. Ahol Aaront meggyilkolták.

Simon elmondta a történetet, és időnként húzott egyet-egyet a Pabstból. Nem emlékezett rá, mikor ivott utoljára hideg sört ennyire a nap elején, de ma, ezen a helyen, rendjénvalónak tűnt. Beszéd közben körbepillantott a termen. Motros Csávó nem állt egyedül a fehér felsőbbrendűség tetkóival. Egy csomóan viseltek horogkeresztet, és igen, Simon volt számbeli kisebbségben, és Simon volt a nagyobb pácban pillanatnyilag, de ez volt Amerika ma, az ő hazája, ez a szarság itt és most a felszínre tört és el van fogadva, és mindez ellenére vagy mellett mégis úgy érzi, hogy felforr tőle az agyvize.

– Látta, Aaron hol nőtt fel – mondta Enid, amikor Simon befejezte.

– Azon a tanyán.

– Nem igazán tanya. Turistalátványosság, de ja. Bájos, ugye?

– Úgy fest.

– Úgy fest – ismételte meg egy bólintás kíséretében Enid. – Amikor Aaron kicsi volt, az akkori fogadóban lakott. Abban az időben csak hat szobát adtak ki. A többiben a család lakott. Aztán terjeszkedni kezdtek. Kiadták mind a tíz szobát. Öt-hat éve építettük azokat a toldalékokat, úgyhogy most huszonnégy szoba van. Van egy egész jó éttermünk is. Wiley folyton bisztrónak hívja. Azt hiszi, úgy jobban hangzik. És szépen megy az ajándékbolt. Szuvenírt, gyertyát, mindenféle kacatot árul. Elkalandozom a témától, igaz?

– Cseppet sem.

– Aaronról akart hallani.

Simon nem válaszolt.

– Nos, Aaron már kiskölyökként is mindig kicsit sötét ló volt, ha érti, mire gondolok.

Az egyik tetoválásos figura Enid tekintetét kereste egy hátsó ajtónál. Enid bólintott, és a figura kioldalgott.

– Nem látom be, hogy ebből bármi is hogyan lehet a segítségére – tette hozzá.

– Harmadik személyben beszélt.

– Hogy?

– Azt mondta, „csak hat szobát adtak ki”. Harmadik személyben.

– És?

– Nem azt kellett volna mondania, hogy „adtunk ki”?

– Akkor még nem volt „mi” – mondta Enid. – Wiley és én akkor még nem voltunk házasok.

– Akkor még?

– Amikor Wiley az eredeti fogadóban lakott.

– De azt mondta, hogy Aaron ott lakott.

– Igen. Wiley-val. Én a mostohaanyja vagyok. Kilencéves koráig én nem voltam a képben. Az igazat megvallva nem vagyok egy anyatípus. Meglepődött, mi? Aaron és én, mi ketten soha nem voltunk közel egymáshoz.

– És a vér szerinti anyja? Ő hol van?

Enid a hátsó ajtó felé pillantott. A tetovált férfi visszajött, és gondja volt rá, hogy Enid észrevegye. Az asszony pohara üres volt. A boglyahajú Gladys kérés nélkül teletöltötte.

– Mrs. Corval! – szólt Simon.

– Jobban hallgatok az Enidre.

– Enid, mi történt Aaron vér szerinti anyjával?

– Annak semmi köze ezekhez a dolgokhoz.

– Hátha mégis.

– Ugyan hogyan? – Enid most teljesen szembefordult Simonnal, fél karját megtámasztotta a kocsmapulton. – Tudja, én megmondtam Aaronnak az itteni legelső napon: ki ne próbáld. Soha. Kóstolóba se. Naponta látta, mit művel az a szar az emberrel. Mégis így végezte, meggyilkolva egy narkósok lakta drogtanyán. Szóval mondja meg nekem, Mr. Greene: mi köze lehetne Aaron vér szerinti anyjának ahhoz, hogy így végezte? És ha már itt tartunk: mi köze lehetne Aaron vér szerinti anyjának a maga lánya kámforrá válásához?

– Nem tudom – felelte Simon.

– Valószínűleg én inkább okolhatóbb lennék, nem gondolja?

Simon nem szólt semmit.

– Aaron apja és én összeházasodtunk. Aaron tizenévesen elkezdte azt, hogy itt akar lógni. Ez a baj az olyanokkal, akik csendes helyen nőnek fel. Az emberek azt hiszik, az varázslatos, meg ilyen dumák. A szépség untat. Ez csapda. Az olyanokban, mint Aaron, bennük van az a mocoroghatnék. Ő egyszerűen ilyen. Ahogy én is, pedig nem vagyunk egy vérből valók.

Simon szerette volna megkérdezni, mégis mi ez a hely, de nem lett volna jó elindulni ezen az úton. Témát váltott, és megkérdezte:

– Aaron biológiai anyja ott volt a mai szertartáson?

Enid lehorgasztotta a fejét.

– Nem tudna legalább ennyit...

– Nem – mondta Enid. – Nem volt ott.

– Él még egyáltalán? Volt bármiféle kapcsolata a fiával?

– Én nem ismerem önt, Mr. Greene.

– Dehogyisnem, ismer. Úgy értem, tud eleget. Engem nem érdekel, hogy mit csinál itt, vagy hogy mi folyik a fogadóban vagy bármi ilyesmi. Én a legcsekélyebb mértékben sem akarnék önnek ártani. De azt kell hogy mondjam, még ha papagájnak tűnök is: a lányom eltűnt.

– És én nem látom be, hogy ennek mi köze lehet...

– Valószínűleg nincs is – vágott közbe Simon. – Leszámítva azt, hogy mi hogy érződik, nem? A rendőrség azt hiszi, hogy talán Paige ölte meg Aaront, hogy megszabadulhasson tőle. Vagy hogy esetleg én tettem. Vagy a feleségem. Hogy megvédjük a gyerekünket. Vagy talán egy drogüzlet sikerült félre. Ezek mind jó elméletek, de én az ön segítségét kérem.

Enid körbe-körbe forgatta a poharát, és közben belebámult.

– Él-e Aaron anyja, vagy nem?

– Az igazat mondjam? – Enid felnézett, és egészen hosszasan tanulmányozta Simon arcát. – Nem tudom.

– Nem tudja, hogy él-e vagy meghalt?

– Úgy van. – Enid Gladyshez fordult. – Hozz ennek a barátomnak még egy sört oda a sarokbokszba. Beszélgetnünk kell egy kicsit.

Tizenhatodik fejezet

A Tetkó Megvárható bejáratát régimódi útakadályok zárták le, abból a fűrészbakszerű fajtából, amelyen ferde narancssárga-fehér fényvisszaverő csíkok futnak végig a vízszintes gerendán.

Elena Ramirez két pajzzsal-címerrel díszelgő rendőrautót pillantott meg, és még két civilt. Beállt arrogáns meggyszagot árasztó bérelt Ford Fusionjével a tetoválószalon bejáratához az országút és az útakadályok közé.

Egy zsaru a homlokát ráncolva feléje indult.

– Itt nem állhat meg.

– Mi történik itt?

– Kérem, távolítsa el az ingatlanról a gépjárművét.

Elena meglengethette volna az igazolványait, de valószínűleg nem jutott volna velük semmire. Emellett fogalma sem volt, mi a helyzet, miért van itt a rendőrség, és sosem jó ötlet valahová vakon bemenni.

Előbb el kell végezni egy kis felderítést.

Elena elköszönt a rendőrtől, hátramenetbe kapcsolt, és visszatért az országútra. Száz méterrel odébb lekanyarodott egy Sonic autós gyorsétteremhez. Elővette a telefonját, és lebonyolított néhány hívást. Úgy egy órájába került megtudnia a részleteket az előző napi kettős gyilkosságról.

Az egyik áldozat Damien Gorse volt, huszonkilenc éves, a szalon tulajdonosa, a másik a tizennyolc éves Ryan Bailey, végzős középiskolás, aki részmunkaidősként dolgozott ott. Az első jelentés arról szólt, hogy a két áldozatot egy félresikerült rablótámadásban lőtték le.

Fals, villant Elena agyába ösztönösen a szakszó.

Telefonált még párat, várt, megkapta a jóváhagyást. Ezután visszahajtott az országúton az útakadályokhoz. Ugyanaz a közrendőr félrehúzta az egyiket, hogy behajthasson, és intett, hogy balra parkoljon le. Elena köszönetét bólintott, és beállt a mutatott helyre.

Elena a visszapillantó tükörben felpróbált egy szimpatizáló, „egy cipőben járunk” mosolyt. Pfuj. Ez a rész nagy szívás lesz. Zsaruk és egók. Nehéz ügy. A nagy rakás illetékességi szarakodáshoz meg a szokásos faszlengetéshez hozzájárul még az is, hogy az ember nem mindennap csöppen bele emberölési ügybe, pláne kettős emberölésbe, úgyhogy Elena eposzi méretű baszakodást várt.

Elena harmincöt körülinek tippelte a tetoválószalon főbejáratán kijövő férfit, esetleg negyvennek. Lehúzta a kezéről a bűnügyi helyszíneken használatos kesztyűt, és úgy közeledett feléje. A járása magabiztos volt, de nem hetyke. Pokolian jól nézett ki. Inkább favágótípus, mint szépfiú, az a fajta, amelyet „robusztusnak” szokás mondani. Ha Elenának volt még esete – és ezen a téren üresnek érezte magát Joel halála óta – , ez a pasi az volt.

A zsaru biccentett, megeresztett egy kurta mosolyt, ami helyénvaló üdvözlésnek számított az adott körülmények közt.

– Maga nyilván Ramirez különleges ügynök – mondta.

– Nyugállományban.

Elena kezet rázott vele. Hatalmas keze volt. Mint Joelnek. Elenába újra belenyilallt a fájdalom.

– Dumas nyomozó vagyok. De legyen csak Nap. Mindenki annak szólít.

– Én meg Elena vagyok. Most magándetektívként dolgozom.

– Aha, a főnököm eligazított.

– Aki a megyei főügyész, Loren Muse?

– Az.

– Úgy hallom, ő jó.

– Aha – mondta Nap. – Az.

Nem hallatszott ki bosszúság a hangjából, amiért egy fiatal nőt helyeztek fölébe. Mímelt virtuális jeladás sem a dologgal kapcsolatban. Jó jel.

A dolog így működött: Elena cége, a VMB Nyomozóiroda volt az egyik legtekintélyesebb nyomozóügynökség az országban, irodával Chicagóban, New Yorkban, Los Angelesben és Houstonban. Az olyan nyomozóknak, mint akiket a VMB alkalmaz, szükségük van hozzáférésre, ezért nagylelkűen adományoznak politikai kampányokra és különböző irányultságú rendőri alapítványoknak. Elena egyik vezető cégtársa, Manny Andrews nagy támogatója volt a jelenlegi kormányzónak. Ez a kormányzó nevezte ki Loren Muse-t megyei főügyésznek. Úgyhogy Manny Andrews felhívja a kormányzót, a kormányzó felhívja Muse-t, Muse pedig felhívja az ügy vezető nyomozóját, Nap Dumas-t.

Az üzenet: működj együtt.

Ebben nincs semmi törvénytelen. Ha valakinek tátva marad a szája a szívességek ilyen cseréjétől, az javíthatatlanul naiv. A világ mindig is olyan hely volt, ahol kéz kezet mos. Ha ez összeomlik, többé-kevésbé összeomlik a társadalmunk is.

A zsaruk azonban gyakran zokon veszik ezt a kéz kezet mos dolgot, ami elvezet az olyan területvédő faszlóbálásokig, amire Elena számított. Nap Dumas szemlátomást lenyelte a békát. Egyelőre.

– Jöjjön utánam – mondta.

Elindult az épület bal oldala felé. Elena utolérte, bár még mindig bicegett egy régi időkben bekapott golyótól.

– Csak egy órája vettem át az ügyet – mondta Nap. – Úgyhogy még most igyekszem utolérni magamat.

– Nagyra értékelem, hogy beenged a helyszínre.

Kis, sokatmondó mosoly jelent meg Dumas ajkán.

– Semmi gond.

Elena nem bajlódott további hálálkodással.

– Létezhet, hogy elmondja nekem, miért érdekli ez itt?

– Van egy ügyem – felelte Elena. – Lehetséges, hogy van a kettő közt átfedés.

– Hűha! – mondta Dumas. – Csak lassabban a részletekkel!

Elena mosolygott ezen. Elöl megpillantott egy dekorlemezes Ford Flexet. Két teljesen fehérbe öltözött bűnügyi technikus dolgozott a helyszínen.

– Elmondaná nekem, milyen jellegű az az ügy? – kérdezte Dumas.

Elena eltűnődött, hogy a keményvonalas taktikát kövesse-e, emlékeztetve Dumas-t, hogy a főnöke már megmondta neki, hogy működjön együtt, és hogy Elena nem beszélhet az ő ügyéről, mert az jogi védettséget élvez, de ezt nem tartotta jó ötletnek. Ez a pasi okésnak tűnt. Több mint okésnak, ami azt illeti. Jó aurája van, mondaná róla Elena anyja. Elena mindig kételkedett az ilyesmiben – első benyomás, zsigeri ösztön –, mert, nézzünk szembe vele, vannak komplett pszichopaták, akik lóvá tudják tenni az embert. De igazság szerint Elenát ritkán tették lóvá. Ahogy teltek-múltak az évek, rájött, hogy a zsigerei jobban működnek, mint képzelte. Azok a pasik, akiktől azonnal a hideg futkosott a hátán? Azok végül mind patkánynak bizonyultak. Azok a pasik, az a nagyon kevés, akik ilyesfajta pozitív aurát árasztottak? Végül tisztességesnek bizonyultak.

És Nap őt Joelre emlékeztette. Az ő Joeljére. Istenkém, most segíts.

A sajgás a szívére ment, és ott is maradt.

– Nap?

A nyomozó kivárt.

– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha várunk – mondta Elena.

– Ó, tényleg?

– Nem fogok semmit sem elhallgatni maga elől, de most inkább szeretném hallani, maga mit gondol, minden prekoncepció nélkül.

– Prekoncepció nélkül – ismételte meg Dumas.

– Igen.

– Úgy érti, összefüggéseket és tényeket?

– Maga olyannak látszik, akinek ami a szívén, az a száján.

– Ahogy maga is.

– Nem játszhatnánk ezt egyelőre az én szabályaim szerint?

Nap habozott, de nem túl hosszasan. Bólintott, hogy rendben, miközben odaértek a Ford Flexhez, és rögtön bele is vágott:

– Mi úgy látjuk, hogy az első fegyverhasználat itt történt, miközben Damien Gorse beszállt a kocsijába.

– Vagyis Gorse-t lőtték le elsőnek?

– Ebben meglehetősen biztosak vagyunk, igen. – Nap megbillentette a fejét. – Ez fontos?

Elena nem válaszolt.

Nap felsóhajtott.

– Helyes! Semmi prekoncepció!

– Hány elkövető? – kérdezte Elena.

– Nem tudjuk. De az első szakértői jelentések arra utalnak, hogy ugyanaz a fegyver végzett mindkét áldozattal.

– Akkor talán csak egy volt.

– Nehéz megmondani, de úgy tűnik.

Elena szemügyre vette a helyszínt. Az épület hátoldala felé nézett, és aztán fel az égre.

– Nincsenek térfigyelő kamerák a parkolóban?

– Nincsenek.

– És odabenn?

– Ott sem. Csak egy szokványos ADT riasztó pánikgombbal és mozgásérzékelővel.

– Felteszem, a cég elfogad készpénzt.

– Igen.

– Mit csinálnak vele?

– A két tulajdonos közül valamelyik, amúgy Gorse volt az egyik, minden este hazaviszi a készpénzt, és elzárja a széfjükbe.

– A széfjükbe?

– Tessék?

– Azt mondta, „széfjükbe”. A két tulajdonosnak közös a széfje?

– Aha, együtt éltek. És hogy megválaszoljam a következő kérdését, Gorse-t kirabolták. Eltűnt a készpénz, a tárcája és egy-két ékszere.

– Szóval rablótámadásra gyanakszik?

Nap vetett rá egy görbe mosolyt. Megint pont, mint Joel. Francba.

– Hát, arra gyanakodtam – mondta a férfi.

A célzás egyértelmű volt: arra gyanakodtam – amíg maga fel nem bukkant.

– És hol van a társtulajdonos? – kérdezte Elena.

– Útban a repülőtérről. Bármelyik percben itt lehet.

– Repülőtérről?

– A neve Neil Raff. Nyaralt Miamiban.

– Gyanúsított?

– Az üzlettárs, aki elutazott a gyilkosság idejére?

– Na ja – mondta Elena. – Hát persze hogy gyanúsított.

– Ahogy mondtam, ez az egész még korai.

– Van valami elképzelés, hogy mennyi készpénz lehetett Gorse-nál?

– Nem, egyelőre nincs. Az elmondásokból tudjuk, hogy egyes napokon akár néhány ezer dollár is lehetett, máskor szinte nulla. Nyilvánvalóan attól függően, mennyire ment az üzlet aznap, és hányan használtak kártyát.

Nem volt krétarajz a holttestről vagy bármi ilyesmi, de Napnél megvoltak a bűnügyi helyszín fényképfelvételei. Elena pár pillanatig tanulmányozta őket.

– Gondolja, hogy az elkövető előbb kirabolta Gorse-t, és azután lelőtte – kérdezte –, vagy lelőtte előbb, és azután rabolta ki?

– Lelőtte előbb – mondta Nap.

– Nagyon biztosnak látszik benne.

– Nézze meg Gorse zsebét a fényképen.

Elena megnézte, bólintott.

– Ki van fordítva.

– Emellett az ing kitűrve, egy gyűrű fent maradt, mintha túl nehéz lett volna levenni, vagy valaki megzavarta.

Elena most már azt is látta.

– Hol állt az elkövető?

Nap megmutatta.

– A helyszínre érkező első zsaruk úgy képzelték, hogy az elkövető egyszerűen behajtott és a kocsijából tüzelt, vagy talán leparkolt és várt.

– De maga nem hiszi?

– Lehetett így is – mondta Nap –, de én arra szavazok, hogy az elkövető a fák közül jött ki. Nézze csak ezt a szöget!

Elena bólintott.

– Nincs kizárva – folytatta Nap –, hogy a gyilkos behajtott korábban, leparkolt, és aztán elrejtőzött a fák közt. De én nem hiszem.

– Miért nem?

– Mert a támadás idején csak egyetlen személy volt még jelen: a második áldozat, Ryan Bailey. Bailey-nek nincs kocsija. Busszal jön az üzletközpontig, és aztán gyalogol.

Elena körbepillantott, leszámította a rendőrautókat, a címereseket és a jelöletleneket.

– Szóval, amikor az első reagálók ideértek, egy autó sem volt a parkolóban Gorse-én kívül?

– Egy sem – válaszolta Nap. – A parkoló üres volt.

Elena visszafordult.

– Ha valaki, mondjuk, a gyilkos, behajtott és leparkolt a parkolóban, akkor az feltűnt volna Gorse-nak, amikor elment.

– Egyetértek – mondta Nap. – Damien Gorse a tulajdonos. Zárás ideje van. Ha egy idegen kocsi van a parkolójában, azt hiszem, odament volna, és megnézi. Hacsak nem volt egy szökő sofőr.

Elena a homlokát ráncolta.

– Szökő sofőr?

– Használom az összes klassz zsaruzsargont. Mindenesetre átnézzük a környék valamennyi érdemleges kamerafelvételét.

– Úgy tudom, hogy a két áldozat közül az egyik hívta a kilenctizenegyet.

– Ryan Bailey. A második áldozat.

– Mit mondott a telefonba?

– Semmit.

– Semmit?

Nap elmondta a munkateóriáját. Az elkövető megöli Damien Gorse-t a Ford Flex mellett. Az elkövető átkutatja a halott zsebeit; elveszi a pénzt, az órát, a tárcát; és épp Gorse ékszereit húzza le, amikor az ajtó kinyílik, és kijön Ryan Bailey. Bailey látja, mi történik, visszaszalad, beindítja a riasztót, és elbújik a gardróbban.

Elena a homlokát ráncolta.

– Mi az? – kérdezte Nap.

– Bailey beindított egy riasztót a tetoválószalonban?

Nap bólintott.

– A pánikgomb ott van közvetlenül a hátsó ajtónál.

– Az egy néma riasztó?

– Nem.

– Hangos?

– A riasztó? Az. Nagyon hangos.

Elena megint a homlokát ráncolta.

– Mi az?

– Megnézhetem?

– Mit?

– A benti helyszínt. A gardróbot, ahol Ryan Bailey elrejtőzött.

Nap egy pillanatig méricskélte. Aztán odaadott neki egy helyszínelőkesztyűt. Elena felvette. Nap is felhúzott egyet. A hátsó bejárat felé mentek.

– Teli szemeteszsák. – Nap a földön heverő felhasadt zsákra mutatott. – Úgy gondoljuk, hogy Bailey azért jött ki, hogy kidobja a tárolóba.

– És ez volt, ami megzavarta a rablást?

– Ez az elméletünk.

Csakhogy ennek nem volt értelme.

Egy másik zsaru mindkettőjüknek adott egye-egy fehér helyszínelő-kezeslábast, talpakkal. Elena rávette a ruhájára. Teljesen fehérek lettek – úgy néztek ki, mint két óriás spermium. További fehérbe öltözött laborosok voltak odabent. A gardrób a hátsó ajtóval szomszédos volt.

Elena ismét ráncba gyűrte a homlokát.

– Mi az?

– Ez nem stimmel.

– Miért nem?

– Úgy képzelik, Ryan Bailey kimegy kidobni a szemetet.

– Úgy van.

– Meglátja a gyilkosunkat, ahogy kizsebeli Gorse holttestét.

– Úgy van.

– Szóval az elkövetőnk nem tudta, hogy a srác odabent van. Ez a legvalószínűbb.

– Nem tudom, valószínűleg. És akkor?

– Szóval Ryan Bailey kimegy. Meglátja a gyilkost. Visszafut, és benyomja a riasztót. Azután elrejtőzik a gardróbban.

– Úgy van.

– És a gyilkosunk rögtön üldözőbe veszi, stimmel?

– Stimmel.

– Szóval a gyilkosunk követi be az üzletbe. Nekiáll keresni. És egész idő alatt ez a riasztó üvölt.

– Igen, és?

– Miért? – kérdezte Elena.

– Hogyhogy miért? Ryan Bailey meglátta a gyilkost. Azonosítani tudná.

– Vagyis a gyilkosunk el akarta hallgattatni?

– Igen.

– Akkor ez kizárja a profi rablótámadást – mondta Elena.

– Miért zárná ki?

– Ismer olyan profi rablótámadót, aki nem visel símaszkot vagy valamiféle álcát? Egy profi elfutott volna, amikor a riasztó beindult. Mert ugyan mit mondhatott volna nekünk a srác? Egy símaszkos férfi megölte a főnökét? Ennyi. Az egyetlen ok, ami miatt a gyilkos utánament és megölte, az, hogy Ryan Bailey azonosítani tudta.

Nap bólintott.

– Vagy talán olyasvalaki volt, akit mindketten ismertek.

– Akár így, akár úgy, én nem hiszem, hogy ez beleillik az én ügyembe – állapította meg Elena. – Az én fickóm profi. Maszkot használna.

– Szóval mi is az ügye?

És ekkor Elena megpillantotta a számítógépet az asztalon. Nem tudta, Henry Thorpe kivel volt érintkezésben, csak azt, hogy az üzenetek egy ebben az épületben lévő IP-címről és wifi-ről érkeztek.

Nap felé fordult.

– Vethetek egy pillantást arra a számítógépre?

Tizenhetedik fejezet

A „magánklubban” Enid Corval és Simon kényelmesen betelepedett a szakadt kárpitú sarokbokszba.

Simonban már nagyjából összeállt a kép. Nem Aaron anyját illetően. Arról gőze sem volt. Hanem erről a klubról. Valamit árultak hátul. Valószínűleg drogot. Ez nem kocsma vagy bár volt. Magánklub. Privát szabályokkal. A fogadó volt az asszony kirakata, igazolása és valószínűleg az innen származó pénz mosodája.

Persze az is lehet, hogy teljesen tévúton jár a találgatásaival. Teoretizálása, már ha valaki annak akarja nevezni, még a halvány feltételezés szintjét sem érte el, és különben is, nem fog előhozakodni vele, hacsak végképp nem szükséges.

Mindazonáltal a teóriát helytállónak érezte.

– Wiley és én, a mi házasságunk egy kicsit régimódi. – Enid elhallgatott, a fejét csóválta. – Nem tudom, miért mondom el ezt önnek. Kezdek megöregedni, azt hiszem. Aaron meghalt. És talán mégiscsak magának van igaza, Mr. Greene.

– Nem térhetnénk át tegeződésre?

– Én inkább maradnék a magázódásnál, Mr. Greene.

– Miben van talán mégiscsak nekem igazam?

Enid széttárta a kezét.

– Talán minden összefügg. Az a dolog a múltban. És most. Ki tudja?

Simon várt, de nem kellett sokáig várnia. Enid belevágott.

– Én nem idevalósi vagyok. Billingsben, Montanában nőttem fel. Nem fogom untatni azzal, hogy miféle szelek fújtak ide, Connecticutnak ebbe a csücskébe. Az élet már csak ilyen. De amikor találkoztam Wiley-val, neki már volt egy Aaron nevű kilencéves fia. Egy csomó nő ezt vonzónak találja. Szingli apa. Egyedül neveli a gyerekét. A szép fogadó és tanya. Időnként valaki a fiúról kérdezi Wiley-t, meg hogy mi történt az anyjával, de ő udvariasan mindenkit leráz. Nem szeret erről beszélni. Könny szökik tőle a szemébe. Még nekem is.

– De végül?

– Ó, én már azelőtt hallottam a történetet, hogy elmondta volna nekem. Errefelé mindenki ismer részleteket belőle. Wiley és a fiú anyja abban az időben találkozott, amikor Wiley semmit nem akart kezdeni a fogadóval. Mint mindenki, aki itt nő fel, Wiley el akart menekülni. Úgyhogy elkezdte bejárni egy szál hátizsákkal Európát, és találkozott egy lánnyal Olaszországban. Brunának hívták. Toszkán lány. Így mondta nekem Wiley. Egy szőlőgazdaságban dolgoztak mindketten egy darabig. Wiley azt mondta, hogy a szőlőben a munka egy kicsit olyan volt, mint a fogadóban a munka. Mindenesetre arra emlékeztette. Ettől lett egy kis honvágya, így mesélte. – Enid az állával a Pabst felé intett. – Nem fogy a söre.

– Még vezetnem kell.

– Két sör? Ugyan már, egy férfinak az meg se kottyan.

Márpedig megkottyant. Ingrid órákon át dönthette magába a tömény szeszt, és meg sem látszott rajta. Simon megivott két sört, és nyelves puszit próbált adni a konnektornak.

– Szóval mi történt?

– Egymásba szerettek. Wiley és Bruna. Romantikus, ugye? Született egy fiuk. Aaron. Boldogan éltek, amíg, hát, Bruna meghalt.

– Meghalt?

Enid hallgatásba merült. Túlontúl mély hallgatásba.

– Miben? – kérdezte Simon.

– Autóbaleset. Frontális ütközés az A11-es autópályán. Ja. Wiley sosem hagyta ki ezt a részletet. A11-es autópálya. Egyszer utánanéztem. Pisát köti össze Firenzével. Bruna a családját ment meglátogatni, mondta Wiley. És ő nem akart menni. Veszekedtek, mielőtt Bruna elment. Ugye, Wiley-nak illett volna vele lennie a kocsiban. Ő ezt mondta. Úgyhogy magát hibáztatja. Nagyon nehéz beszélnie róla. Teljesen elakad a szava.

Enid ránézett Simonra a pohara felett.

– Iróniát érzek a hangjában – mondta Simon.

– Tényleg?

– Igen.

– Wiley nagy élvezettel meséli ezt a történetet. A férjem egészen teátrálisan adja elő. Az ember képes elhinni minden szavát.

– Maga nem?

– Ó, én is elhittem. De tudja, azért azon elgondolkoztam, hogy ha Bruna a családját megy meglátogatni, miért nem viszi magával a csecsemő fiát. Az ember elvinné, nem? Fiatal anya vagy, utazol az „autópályán” – az ujjaival macskakörmöt karcolt a levegőbe –, hogy meglátogasd a családodat. Magaddal vinnéd a kisbabádat.

– Kérdezte Wiley-t erről?

– Nem, sose kérdeztem semmit. Komolyan, miért kérdeztem volna? Ki kérdőjelez meg egy ilyen történetet?

Az áporodott sörszagot hideg borzongás tetézte. Simon kérni szerette volna, hogy folytassa, de még ennél is inkább azt akarta, hogy magától mondja. Csendben maradt.

– Wiley hazajött a baleset után. Ide. Úgy értem, a fogadóba. Félt, hogy Bruna családja esetleg elperli a gyereket vagy feltartóztatják, merthogy törvényesen nem házasodtak össze, szóval elrepült az Államokba a bébivel. Beköltöztek a fogadóba...

Enid elhallgatott, és megvonta a vállát.

Vége a történetnek.

– Tehát Aaron anyja meghalt – állapította meg Simon.

– Ezt mondja Wiley.

– De amikor megkérdeztem, hogy él-e, maga azt mondta, hogy nem tudja.

– Vág az esze, Mr. Greene. – Enid felemelte a poharát, és mosolygott. – Mi az ördögnek mesélek bármit is magának?

Enid Simonra meredt, és láthatólag választ várt.

– Mert olyan becsületes képem van? – kockáztatta meg Simon.

– Maga hasonlít az első férjemre.

– Ő is becsületes volt?

– Lófaszt, dehogy. – Enid elgondolkozott, majd hozzátette: – Viszont ajaj, fantasztikus volt az ágyban.

– Akkor van bennünk valami közös.

Enid horkantva kuncogott.

– Maga tetszik nekem, Mr. Greene. Ó, a fenébe is! Nem látom, hogyan segíthet ez magának, és mégis... Láttam már karón varjút. Tudja, a rossz megmarad. A rossz nem tűnik el. Elásod, és kiássa magát. Belehajítod az óceán közepébe, és visszazúdul rád, mint a dagályhullám.

Simon csak várt.

– Maga megtartja a régi útleveleit? – kérdezte Enid. – Úgy értem, miután lejártak?

– Igen.

Igazság szerint Simon pontosan ezt tanácsolta az ügyfeleinek, egyszerűen arra az esetre, ha valaha szükségük lenne bizonyítani, hogy voltak valahol. Simon nagy gyűjtője volt minden hivatalos iratnak, mert az ember sohasem tudhatja.

– Wiley is. Persze nem olyan helyen, ahol könnyű megtalálni. Be vannak dobozolva a pincében. És tudja, mit?

– Mit?

Enid a szája széléhez illesztette a tenyerét, és hangosan súgta:

– Wiley sosem járt Olaszországban.

* * *

A Tetkó Megvárható irodája üvegfalú volt, úgyhogy aki odabent ült, ráláthatott a székekre, a tetoválóművészekre és a várórészre, és ugyanez érvényes volt fordítva is. A számítógép-monitor azonban a fal felé nézett, és így miközben a tekintetek elől félrevonulni gyakorlatilag nem lehetett, az már rejtve maradt, hogy az asztalnál ülő ember mit szörföl, böngész vagy hogy is hívják az ilyesmit manapság.

Az asztal partner stílusú volt, azaz két ember tudott egymással szemben ülni. A lapján szanaszét hevertek cédulák, három áruházi olvasószemüveg, úgy tucatnyi különböző toll és színes kihúzó. Baloldalt egy zacskó meggyízű köhögésoldó cukorka, néhány puha fedelű könyv, számlák nagy összevisszaságban, minden rendszer és rendezőelv nélkül.

Az asztal közepén, szemben az üvegfallal, egy kissé kifakult fényképen hat ember feszített széles vigyorral. Kettő elöl, egymás vállát átölelve, a másik négy mögöttük, összefont karral. A szalon előtt készült – a szalagokból és az óriás méretű ollóutánzatokból ítélve a nyitás napján. Az öltözékek, az arcszőrzetek, a pózok, az egész miliő egy Doobie Brothers-album borítójának az érzését keltette.

Elena felemelte a fényképet, és odamutatta Napnek. Nap bólintott, és rábökött a jobbra elöl álló alakra.

– Ő az áldozat. Damien Gorse.

Nap továbbcsúsztatta az ujját a mellette lévő férfira – egy nagydarab jampecra teljes bőr motorosszerkóban és kackiásan pödrődő, mákos bajusszal.

– Az az üzlettársa, Neil Raff.

Elena leült a monitor előtti forgószékre. Az egér piros volt, és szív alakú. Elena egy pillanatig csak nézte meredten. Egy szív. Damien Gorse számítógépének egere szív alakú volt. Neki mint nyomozónak buldognak kell lennie és elemzőn kell gondolkodnia, mert többnyire az a legcélravezetőbb. Fókuszálsz a konkrét célra – ez esetben Henry Thorpe megtalálására –, de Joel mindig azt mondta, hogy nem szabad elfeledkeznie arról, hogy neki a lesújtottsággal, az elveszített, romba dőlt vagy helyrehozhatatlanul szétszakított életekkel van dolga. Damien Gorse ebben a székben ült, és ezt a szív alakú egeret használta. A szív alakú egér ajándék volt – annak kellett lennie, nem az a fajta dolog volt, amit az ember magának vesz –, és az a valaki, aki adta neki, azt akarta, hogy Damien tudja, hogy valamiféleképp szeretik.

– Ne hagyd, hogy azok az érzelmek elködösítsenek – mondogatta Joel. – Inkább hagyd, hogy hajtsanak.

Amikor Elena megérintette az egeret, a képernyő kivilágosodott. Damien Gorse és Neil Raff fényképe jelent meg, kettőjük közt egy idősebb nővel. Valahol egy tengerparton álltak, mosoly a köbön.

A képernyő közepén egy ablak a jelszót kérte. Elena odapillantott Napre, mintha ő tudhatná. Nap vont egyet a vállán, hogy fogalma sincs. A számítógép összevissza volt ragasztgatva emlékeztetőcédulákkal. Elena átnézte őket, hátha köztük lesz a jelszó, de semmi sem tűnt annak. Kinyitotta a legfelső fiókot. Semmi.

– Van valaki, aki fel tudja ezt törni? – kérdezte.

– Igen, de még nincs itt.

A bejárati ajtó kivágódott, és egy férfi, akit Elena a fotókról Neil Raffként ismert, rontott be a saját tetoválószalonjába. Az öltözék ezúttal farmer volt bőr helyett – még avíttabb, mint a fényképen lévő –, és a kackiás bajusz most már teljesen mákos volt. De nem lehetett volna összetéveszteni senkivel. Kábán forgatta a fejét, úgy nézett körül a saját munkahelyén, mintha most látná először vöröslő, sírástól feldagadt szemével.

Nap odasietett hozzá. Elena figyelt. Nap a férfi vállára tette a kezét, lehajtotta a fejét, és halkan beszélt hozzá. Nap jó volt. Valami abban, ahogy Nap viselkedett, megint csak Joelt példázta Elenának. Ez felkavarta. Atyaisten, mennyire hiányzott Joel! Minden porcikája. Hiányoztak a beszélgetések, a társasága, a hatalmas szíve, de most ebben a pillanatban nem tudta megállni, hogy ne gondoljon rá, mennyire hiányzik a dugás. Ez talán furcsán hangozhat sokaknak, de a szeretkezés Joellel a legnagyobb dolog volt, amit Elena valaha csinált az életben. Hiányzott neki a férfi ránehezedő súlya. Hiányzott neki a tekintete, ahogyan nézett rá, amikor benne volt: mintha ő volna az egyetlen teremtett nő a földön. Hiányzott neki – és ez nem volt nagyon feminista gondolat tőle –, ahogy Joel föléje tornyosult, és biztonságérzetet adott.

Azért gondolt erre, mert miközben Gorse és Raff fotóit nézte, miközben visszagondolt arra, amit Nap mondott arról, hogy a tulajdonosok hazaviszik a készpénzt a széfjükbe, és miközben nézte a lesújtottságot Neil Raff arcán, hirtelen ráébredt, hogy ő ismeri ezt az adott fájdalmat, azt a gyomorszorító, mindent elsöprő lesújtottságot, amit az ember érez, ha az élete társát veszíti el, szemben egy barát vagy üzlettárs elvesztésével.

Meglehet, kivetítés volt, amit csinált, de Elena nem így gondolta.

Nap leültette Raffet egy bőrkanapéra a várórészben. Odagördített egy irodafotelt, és leült szemtől szembe a gyászoló férfival. Jegyzettömböt tartott a kezében, de nem akarta megkockáztatni, hogy kicsit is ne olyannak tűnjön, mint aki teljesen őrá fókuszál és együttérez vele, úgyhogy nem jegyzetelt. Elena várt. Nem sok egyebet tehetett.

Fél órával később, miután részvétet nyilvánított, Elena megint megmozgatta a szív alakú egeret, felébresztve a képernyőt. A fénykép megjelent.

– Jaj, istenem! – sóhajtott Raff. Nap felé fordult. – Szólt valaki Carrie-nek?

– Carrie-nek?

– Damien anyjának. Jaj, istenem, le lesz sújtva.

– Hogyan tudnánk elérni?

– Hadd hívjam fel én.

Nap nem válaszolt erre.

– Most Scottsdale-ben lakik egy társasházban. Magányosan. Damien a mindene.

A mindene, gondolta Elena. Még jelen időt használ. Ismerős.

– Volt Damiennek testvére? – kérdezte Nap.

– Nincs testvére. Carrie-nek nem lehetett gyereke. Damien örökbefogadott volt.

– És az apja?

– Nincs a képben. Hároméves korában a szüleinek volt egy csúnya válásuk. Az örökbe fogadó apa azóta nem részese Damien életének.

Elena a fehér ablakra mutatott a képernyőn.

– Tudja Damien jelszavát?

Damien hunyorgott, és oldalt nézett.

– Természetesen tudom a jelszavát.

– Megmondaná nekem?

Damien hunyorgott még párszor, a szeme csordultig telt könnyel.

– Guanacaste.

Lebetűzte Elenának.

– Ez egy tartomány Costa Ricában – tette hozzá.

– Ó! – mondta Elena, mert semmi jobb nem jutott eszébe.

– Mi... ott volt a nászútunk. Az a kedvenc helyünk.

Elena leütötte a Return billentyűt, és várta, hogy az ikonok megjelenjenek a képernyőn.

– Mit keres? – kérdezte Raff.

– Ez volt Damien számítógépe?

– Ez a mi számítógépünk, igen.

Megint a jelen idő.

– Van bekötve másik számítógép a hálózatukba? – kérdezte Elena.

– Nincs.

– Mi a helyzet a kuncsaftokkal? Ők hozzáférhetnek az itteni hálózathoz?

– Nem. Jelszó védi.

– És ez az egyetlen itteni számítógép?

– Igen. Damiennel közösen használtuk, bár én nem nagyon értek a komputerekhez. Néha ideültem és használtam, és akkor Damien ült az asztal túloldalára. De az idő legnagyobb részében Damiené volt.

Elena se nagyon értett a komputerekhez – a cége erre tartotta Lout –, de az alapdolgokkal tisztában volt. Behívta a böngészőt, és elkezdte átnézni az előzményeket. Neil Raff az elmúlt öt napban Miamiban volt, úgyhogy az összes új szörfölés Damien Gorse-é kellett hogy legyen.

– Még mindig nem értem, hogy mit keres – mondta Raff.

Rengeteg volt a felkeresett kép. Elena találomra rákattintott néhányra. Mint az várható volt, ezek tetoválások voltak, a lehető legkülönbözőbbek. Rózsák és szögesdrót, csontvázak lábszárcsontokkal, szívek minden árnyalatban és méretben. Volt egy „Pennywise bohóc-tetoválás Stephen King Az című regényéből, számos extrém nemiaktus-pozitúra, köztük, hűha, négykézlábas (kinek kellhet ez tetkónak?), és aztán voltak olyan szavak, mint „Anya”, sírkövek barátoknak, akik meghaltak, valamint egész karos tetkók meg egy csomó szárnyféleség a deréktájra, amelyeket egykor cédabélyegnek hívtak (vagy talán még ma is?).

– A képekből vesszük az ötleteket – mondta Raff. – Megmutatjuk a kuncsaftoknak, mik vannak a piacon, és hogy azt egy szinttel feljebb tudjuk hozni.

A böngészőelőzmények maradéka ugyanolyan szokványosnak látszott. Damien Gorse felkereste a Rotten Tomatoes honlapját, és mozijegyeket vett. Vásárolt zoknit és kávékapszulát az Amazonon. Felkeresett egyet azok közül a DNS-honlapok közül, amelyek az ember felmenőinek a génösszetételét kínálgatják. Elena gyakran gondolt rá, hogy belevág egy ilyen vizsgálatba. Az anyja mexikói volt, és esküdözött, hogy a biológiai apja is, aki meghalt, mielőtt Elena megszületett volna, és az anyja mindig furán viselkedett, amikor Elena erről kérdezte, úgyhogy ki tudja?

– Esetleg segíthetek? – kérdezte Raff. Ez inkább volt kérés, mint kérdés.

Elena a képernyőn tartotta a szemét.

– Ismer, vagy igazából Damien ismer egy Henry Thorpe nevű valakit?

Raff gondolkozott.

– Nem hiszem.

– Egy huszonnégy éves chicagói fiatalember.

– Chicagói? – Raff újra elgondolkozott. – Nem hiszem, hogy bárkit ismernék ilyen névvel. És Damien szájából sem hallottam soha ezt a nevet. Miért kérdezi?

Elena átugrotta a kérdést.

– Maga és Damien jártak mostanában Chicagóban?

– Én jártam ott végzős középiskolás koromban. Nem hiszem, hogy Damien valaha is megfordult ott.

– Mi a helyzet az Aaron Corval névvel? Az sem cseng ismerősen?

Raff a jobbjával a kackiás bajuszt csavargatta.

– Nem, nem rémlik. Ő is chicagói?

– Connecticut. De most Bronxban lakik.

– Sajnálom, nem. Megkérdezhetem, miért kérdezi?

– Egyelőre jobb volna, ha egyszerűen csak válaszolna a kérdéseimre.

– Nos, nem ismerős egyik név sem. De rákereshetek a vevői adatbázisunkban, ha óhajtja.

– Az nagyszerű lenne.

Raff átnyúlt Elena válla fölött, és gépelni kezdett.

– Ki tudja nyomtatni nekünk a teljes vevőlistát? – kérdezte Nap.

– Úgy gondolja, hogy az egyik ügyfelünk...?

– Csak tartalmazza az összes nevet és adatot – mondta Nap.

– Hogy írják a Thorpe-ot? – kérdezte Raff Elenától.

Elena javasolta, hogy próbálják meg mindkét módon – e-vel és e nélkül. Semmi. Ugyanaz Aaron Corvallal.

– Kik ezek az emberek? – kérdezte Raff. Most a hangjának éle volt. – Mi közük Damienhez?

– Azt mondta, hogy csak ön és Mr. Gorse használta ezt az IP-t és wifit, igaz?

– Igen, és?

– A technikai részleteket ne kérdezze – mondta Elena –, de Henry Thorpe kapcsolatba lépett valakivel, aki ennek a számítógépnek az IP-címét használta.

Nap csak hallgatott.

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte Raff. Az él a hangjában most már metsző volt.

– Csak ennyit. Ennek a számítógépnek valamelyik használója érintkezett Henry Thorpe-pal.

– És? Ez a Thorpe nevű fickó tudtommal akár egy festékpatronügynök is lehet.

– Nem az.

Elena farkasszemet nézett vele.

– Damien nem titkolt el előlem semmit – mondta Raff.

Titkolt. Végre múlt idő.

– Talán a számítógépünket meghekkelték vagy mit csináltak vele.

– Nem ez történt, Neil.

– Mégis mire föl ez a célozgatás?

– Én nem célozgatok semmire. Kérdezek.

– Damien soha nem csalt volna meg.

Elena nem igazán ide akart kilyukadni, de talán nem lehetetlen a dolog. Talán valami szerelmi kapcsolat bújhat meg itt. Henry Thorpe meleg lett volna? Elena nem vette a fáradságot, hogy ezt akkor megkérdezze. A mai világban ki törődik ezzel?

És ha ez volt a helyzet – ha Damien és Henry szeretők voltak –, Aaron Corval hogy illik bele ebbe? Paige Greene mégsem a barátnője volt? Valami más kötelék lehetett köztük? Elképzelhető valamiféle szerelmi katyvasz ennek az egésznek a közepében, amire ő eddig nem gondolt?

Elena nem tudta elképzelni.

Nap megpaskolta a vállát.

– Beszélhetnénk egy pillanatra?

Elena felkelt a székből. Rátette a kezét Raff karjára.

– Mr. Raff?

A férfi ránézett.

– Én nem célozgatok semmire. Tényleg. Csak segíteni próbálok megtalálni, aki ezt tette.

Raff bólintott, lesütötte a szemét.

Nap kiment a hátsó ajtón. Elena követte.

– Mi történt? – kérdezte.

– Aaron Corval.

– Mi van vele?

– Nem nagy kunszt kiguglizni – mondta Nap. – Meggyilkolták pár nappal ezelőtt.

– Úgy van.

– Szóval nem akarja elmondani nekem, mégis mi ez az egész?

Tizennyolcadik fejezet

Simon kocsija útban vissza Manhattanbe elhaladt a Corval fogadó és Családfa tanya mellett.

Csaknem elhajtott mellette – mi értelme lett volna megállni, és vissza akart menni a kórházba, na de megint nem hagyta nyugodni az „aki mer, az nyer”. Behajtott a parkolóba, és beállt ugyanarra a helyre, ahonnan korábban eljött.

A fogadó csendes volt. Ha a gyászolók valamennyien egy fogadásra igyekeztek, amikor Enid levált tőlük a klubja kedvéért, akkor az a fogadás már véget ért. Simon azt nézte, lát-e ismerős arcot – mondjuk, aki ott volt a búcsúztatáson odalent a pataknál –, de az egyetlen ismerősnek látszó valaki az abroszblúzos nő volt a pult mögött. Épp egy újabb térképet terített le a pultra, és magyarázta egy színorgiában utazó fiatal párnak, Simon anakronisztikusan yuppie-knak nevezte volna őket, hogy merre húzódik „a legmeredekebb túraösvény a birtokon”.

A nő nyilvánvalóan érzékelte a szeme sarkából a várakozó Simont, és nyilvánvalóan nem örült neki. Simon állt, a lábujjhegyén hintázott, és körbepillantott. Jobbra lépcső húzódott. Latolgatta, hogy felmenjen-e rajta, de mire lett volna jó? Mögötte csipkével takart üvegajtó bújt meg. Egy másik helyiségbe kellett hogy vezessen.

Talán ott volt a fogadás.

Miközben elindult arrafelé, hallotta, ahogy a pult mögül a nő rászól:

– Elnézést, az ott privát helyiség!

Simon nem állt meg. A kilincsgombért nyúlt, elfordította, és belökte az ajtót.

Valóban valamiféle fogadás folyhatott itt. A szoba közepén összemaszatolt fehér asztalterítőn teaszendvicsek és nyers saláták maradványai hevertek. Egy postázórekeszekkel és kis iratfiókokkal megfejelt antik redőnyös szekreter állt Simon jobb keze felől. Wiley Corval székestül kifordult mögüle, és felállt.

– Mit keres maga itt?

A nő elhagyta a pultját, és utolérte Simont.

– Bocsánat, Wiley.

– Semmi baj, Bernadette. Majd én elintézem.

– Biztos? Ne hívjam...

– Megoldom. Csukd be az ajtót, és foglalkozz a vendégeinkkel, kérlek.

A nő vasvillapillantást döfött Simonba, mielőtt visszament az előtérbe. A szükségesnél kicsit erőteljesebben csukta be az ajtót, belerázkódott az üveg.

– Mit akar? – förmedt Simonra Wiley.

Wiley Corval most halszálkamintás barna juhgyapjú mellényben volt. A mellénynek óngombjai voltak, a középsőről aranylánc lógott a mellényzsebbe, nyilván egy zsebóra tartozéka. Ropogósra vasalt fehér inge a karján kibuggyosodva futott az elkeskenyedő mandzsettáig.

Kiköpött fogadótulajdonos, gondolta Simon.

– A lányom eltűnt.

– Ezt már mondta nekem. Fogalmam sincs, hol van. Megkérem, távozzon.

– Volna néhány kérdésem.

– És én nem vagyok köteles válaszolni rájuk. – Kicsit kihúzta magát, a vállát hátrafeszítette a hatás kedvéért. – Ma a fiamat gyászolom.

Nem volt ok az udvariaskodásra.

– Valóban? – kérdezte Simon.

Meglepetés ült ki Wiley arcára – Simon ezt várta –, de volt benne valami mélyebb is.

Félelem.

– Mi valóban?

– Valóban Aaron apja?

– Miről beszél?

– Maga cseppet sem hasonlít rá.

Wiley-nak leesett az álla.

– Maga komolyan beszél?

– Meséljen nekem Aaron anyjáról.

Úgy látszott, mintha Wiley Corval mondani készülne valamit, aztán meggondolta magát, és egy mosoly suhant át az arcán. Hátborzongató volt. Fölöttébb hátborzongató. Simon majdhogynem hátrahőkölt.

– Maga beszélt a feleségemmel – mondta Wiley.

Valami felötlött Simonban ebben a pillanatban, olyasvalami, amire Enid talán célzott is, vagy talán abból eredt, hogy látja most Wiley-t teljes életnagyságban, szerepjátékra beöltözve, vagy talán abból az ábrázatból, amely Wiley-n honolt, amikor meglepte odakint az erdőben.

Wiley Corvalon nem érződött lesújtottság.

Természetesen az összes sablon elmondható itt erre – mindenki a maga módján gyászol; csak azért, mert valakin nem látszik a fájdalom, az nem azt jelenti, hogy nem is érez fájdalmat, kifelé mutathat rezzenéstelen arcot –, de mind hamisan csengett. Enid a teátrális jelzőt használta a férjére. Simon most fogta fel, hogy mintha minden, amit csinál, egy színjáték szerepe volna, még az érzései is.

Az a kisfiú. Egyedül él egy emberrel, aki azt állítja, hogy ő az apja.

Simon megpróbálta visszafogni a képzeletét, de az olyan lett, mint a megbokrosodott ló, vadul vágtatott, vágtatott a legrosszabb gondolatok, a légszörnyűbb, legaljasabb eshetőségek felé.

Ez nem lehet igaz, mondta Simon magában.

És mégis.

– Szerzek bírósági végzést.

– Mire? – kérdezte Wiley, a kezét széttárva, a színtiszta ártatlanság szobraként.

– Apaságvizsgálatra.

– Komolyan? – Az a rohadt hátborzongató mosoly. – Aaront elhamvasztották.

– Meg tudom találni a DNS-ét más módon is.

– Kétlem. És még ha meg is tudja szerezni a DNS-ét meg az enyémet, abból az fog kiderülni, hogy én vagyok az apja.

– Hazudik.

– Én?

Élvezi ezt, gondolta Simon.

– És csak a játékos gondolatkísérlet kedvéért, tételezzük fel, hogy megcsináltatja a vizsgálatot, és tételezzük fel, hogy azt mutatja ki, hogy nem én vagyok Aaron biológiai apja, az mit bizonyít?

Simon nem válaszolt.

– Talán az anyja megcsalt. Mit számít annyi év után? A vizsgálat természetesen nem fogja kimutatni ezt, mert hiszen ez az egész hipotetikus, hiszen én voltam Aaron apja, de mit gondol, mit tudna ezzel bizonyítani? – Wiley tett két lépést Simon felé. – A fiam drogkereskedő volt, és a maga drogos lányával élt Bronxban. Ott gyilkolták meg. Bármiféle pletykát mondott is Enid magának, be kell látnia, hogy a megölésének semmi köze a gyerekkorához.

Ebben természetesen igaza volt. A felszínen ebből semmit sem lehetett elvitatni. Ha történt is bármiféle esetleges szörnyűség egy fiatal fiúval itt ebben a fogadóban, azt szemernyi bizonyíték sem kapcsolja össze az évtizedekkel későbbi véres megölésével abban a bronxi lakásban.

És mégis.

Simon irányt váltott.

– Mikor kapott rá Aaron a drogokra?

A kenetteljes mosoly visszajött.

– Erről talán Enidet kellene kérdeznie.

– Mikor költözött el?

– Ki költözött el mikor?

– Kiről beszélünk? Aaron.

Újabb mosoly. Jesszus, ez tényleg élvezi.

– Enid nem mondta? – kérdezte Wiley.

– Mit?

– Aaron nem költözött el.

– Miről beszél?

– Enidnek van egy sörözője. Afféle társaskör.

– Mi van vele?

– Van egy lakás a végében – mondta Wiley. – Aaron ott lakott.

– Mikorig?

– Nem igazán tudom. Aaron és én... elhidegültünk.

Simon próbálta feldolgozni a hallottakat.

– De mikor költözött el a Lanford College mellé?

– Miről beszél?

– Aaron oda költözött el. Azt hiszem, Aaron egy klubban dolgozott, amikor találkozott Paige-dzsel.

Wiley most szó szerint torkaszakadtából hahotázott.

– Ki mondta magának ezt?

Most Simon érezte a borzongást megint.

– Maga azt hiszi, hogy Lanfordban találkoztak? – kérdezte Wiley.

– Nem ott?

– Nem.

– Akkor hol?

– Itt. – Wiley bólogatott a Simon arcára kiülő meglepetés láttán. – Paige jött el ide.

– A fogadóba?

– Igen.

– Maga találkozott vele?

– Találkoztam. – A nevetés mostanra eltűnt, a mosoly tűnőben volt. A hangja komor lett. – Találkoztam vele... azután is.

– Mi után?

– Miután együtt volt Aaronnal néhány hónapig. A különbség, amit tett vele... – Wiley Corval szünetet tartott, megrázta a fejét. – Ha maga bántotta a fiamat, szinte nem is tudnám hibáztatni érte. Csak annyit mondhatok magának, hogy sajnálom.

Duma. Nem sajnálta. Ez az egész színészkedés volt.

– Mit akart Paige? – kérdezte Simon. – Amikor eljött ide.

– Na, mit gondol?

– Fogalmam sincs.

– Találkozni akart Aaronnal.

* * *

Ennek nem volt semmi teteje.

Miért jött volna ide Paige, a látszólag boldog elsőéves egyetemista, hogy felkeressen egy olyan geciládát, mint Aaron Corval? Egyáltalán honnan tudott volna a lánya arról, hogy a világon van? Találkoztak korábban? Wiley Corval szerint nem. Paige kifejezetten azért jött a fogadóba, hogy találkozzon Aaronnal. Azért jött hozzá, hogy drogot szerváljon? Ez is vakvágánynak tetszett. Ekkora távolságot leautózni drogért – a Lanford College sokórányira volt innen – végképp abszurdnak hangzott.

Aaron és Paige interneten ismerkedett össze valami módon?

Ez tűnt legvalószínűbbnek. Interneten jöttek össze, és Paige ideautózott, hogy személyesen találkozzanak.

De hogyan? Miért? Hogyan keresztezték egymást az útjaik? Paige nem látszott olyannak, mint aki interneten akar ismerkedni, Tinderen randizni, meg hasonlók, de ha mégis, ha Simon naiv volt a saját lányát illetően, Paige nem tudott volna felszedni olyant, aki közelebb lakik az egyeteméhez?

Ennek az egésznek sehogy sem volt teteje.

Lehet, hogy Wiley hazudott arról, hogy Paige jött a fogadóba? Lehet, hogy csak kavarni próbál, elvonni a figyelmet arról, amit Enid mondott Simonnak Aaron származásáról?

Simon ezt nem hitte.

Wiley Corval tetű alak volt, megbízhatatlan, sőt talán – nem is talán, hanem valószínűleg – rosszabb. De amit mondott Paige idejöveteléről, Aaronnal való találkozásáról, annak eltéveszthetetlenül igazságszaga volt.

Simon visszahajtott Enid klubjába, de az asszony már nem volt ott. Simon gyorstárcsázta Yvonne-t.

Yvonne az első csengetésre felvette.

– Ha változás van, azonnal hívlak.

– Az égvilágon semmi változás?

– Semmi.

– És az orvosok?

– Semmi új.

Simon lehunyta a szemét.

– Egész álló nap telefonálgattam – mondta Yvonne.

– Kinek?

– Jó kapcsolatokkal rendelkező barátoknak. Biztosra akartam menni, hogy abszolút a legjobb orvosokat kapjuk.

– És? – kérdezte Simon.

– És azokat kapjuk. Mit intéztél a fogadóban?

Elmondta. Amikor befejezte, Yvonne kurtán csak ennyit mondott:

– Te jó ég!

– Ja.

– Szóval hova mész ezután?

– Még nem tudom.

– Dehogyisnem, tudod – mondta Yvonne.

Yvonne túl jól ismerte.

– Paige megváltozott valamitől ott az egyetemen.

– Egyetértek. Simon?

– Igen?

– Hívj fel három óra múlva. Csak hogy biztosan tudjam, hogy szerencsésen megérkeztél Lanfordba.

Tizenkilencedik fejezet

– Azon a hétvégén Paige elkérte a kocsimat – mondta Eileen Vaughan.

A négyfős kollégiumi lakrész tetőszerkezetig nyitott nappalijában ültek. A kolesz hatalmas balkonablaka a Lanford College parkudvarára nézett, amely annyira zöldtől csöpögött, mintha frissen festett festmény volna. Eileen Vaughan volt Paige kollégiumi szobatársa. Paige első napján az egyetemen, amikor Simon, Ingrid, Sam és Ania testületileg kísérték el a nagylányt ide a campusra reményekkel telve, Eileen Vaughan elsőként üdvözölte őket. Eileen okos és barátságos volt, és legalábbis első pillantásra tökéletes szobatársnak tűnt. Simon elkérte a telefonszámát „a biztonság kedvéért”, kizárólag vészesetekre, ezért volt meg még most is.

Simon és Ingrid egetverő hangulatban hagyta el a Lanford College-ot aznap. A campust elözönlő verőfénytől hunyorogva, kéz a kézben sétáltak vissza a kocsihoz, miközben Sam zsörtölődött a szülei súlyos nyílt színi szeretetmegnyilvánulásai láttán, és Ania is elmorgolódott egy „Pfuj, nem tudnátok...”-ot. A kocsiba visszaülve Simon a saját egyetemi éveit idézte fel, elmesélte, hogy ő is egy ilyen négyszemélyes lakrészben lakott, amilyenben most jártak – de az teljesen más volt. Simoné tele volt szórva üres pizzásdobozokkal és még annál is üresebb sörösökkel, a beltér kora amerikai kocsmamaratonstílben volt tartva, miközben Eileen Vaughan lakrésze úgy nézett ki, mintha egy IKEA-katalógusból húzták volna elő, csupa halvány fa, komoly bútorok és frissen porszívózott szőnyegek. Semmi gúnyos vagy koleszos nem lógott a falon, semmi vízipipa, gitár, Che-poszter vagy egyáltalán bármiféle poszter, hanem helyettük kézi szövésű falikárpitok szelíd buddhista mintákkal, vagy geometrikus alakzatok. Az egész kevésbé hatott igazi koleszos környezetnek, sokkal inkább bemutatóteremnek, olyan kollégiumi lakrésznek, amelyet arra használnak, hogy megnyerjék a leendő diákokat (és még inkább a szüleiket) a nyílt napokon.

– Csinálta ezt Paige már korábban is? – kérdezte Simon Eileent.

– Hogy elkérte a kocsimat? Soha. Azt mondta, hogy nem szeret vezetni.

Ennél súlyosabb volt a helyzet, gondolta Simon. Paige nem tudott vezetni. Vagy csak alig. Sikerült jogosítványt szereznie, miután leckéket vett egy autósiskolában Fort Leeben, de mert ők Manhattanben laktak, soha nem vezetett.

– Tudja, milyen volt Paige – folytatta Eileen, nem érzékelve, hogy ez a „volt” mennyire mellbe vágta a látogatóját. Természetesen stimmelt: Paige egy „volt”-nak számított ennek a campusnak a tekintetében és valószínűleg Eileen életében, de amikor Simon ránézett erre az üde, makkegészséges lányra – igen, nőnek kellene neveznie, de itt és most ő Eileent csak lánynak látta, lánynak, mint a saját lányát –, egy tompa nyilallást érzett mélyen a szívében, egy emlékeztetőt, hogy a lányának itt lenne a helye, az egyik hálószobában, saját boxspring ággyal és éjjeli lámpás íróasztallal.

– Ha neki kellett valami a szupermarketből vagy a drogériából, akkor is engem kért meg, hogy vezessek helyette – mondta Eileen.

– Akkor biztosan meglepett, hogy Paige kölcsönkérte a kocsidat. Eileen farmerban és garbónyakú, fonott mintás, sötétszürke pulóverben volt. Hosszú vöröses haja középen kettéválasztva lógott le a válla mögé. Hatalmas, indigókék szeméből csak úgy áradt a fiatalság, az egyetem és a lehetőség, és ez megölte Simont.

Eileen vonakodva válaszolt:

– Meglepett.

– Bizonytalannak látszol.

– Kérdezhetek valamit, Mr. Greene?

Simon újra kérni akarta Eileent, hogy tegezze vissza, de a magázódás valahogy most mégis inkább célravezetőbbnek tűnt.

Eileen a lánya barátnője volt. És ő a lányáról kérdezgeti. Úgyhogy ő is inkább visszaváltott.

– Kérdezzen csak.

– Miért most?

– Tessék?

– Nagyon sok idő telt el. Ami Paige-dzsel történt... Tudom, belementem a találkozásba, de ez tényleg nem volt könnyű nekem sem.

– Mi nem volt könnyű?

– Ami történt Paige-dzsel. Úgy értem, itt. Lanfordban. Volt az a kis szobánk, kettőnké, és hogy is mondjam, összeillettünk. Azonnal a legjobb barátnőm lett. Nekem nincs testvérem. Nem akarok túl nagy feneket keríteni ennek, de Paige olyan volt nekem, mintha a testvérem lett volna. És akkor...

Eileennak ez fájó történet volt, de kigyógyult belőle, és most Simon újra feltépte a sebeket. Simon kellemetlenül érezte magát emiatt, de Eileen fiatal volt, és fél órával az után, hogy Simon kiteszi a lábát az ajtón, ő előadásra megy vagy ebédelni valamelyik lakótársával a Cushman Cafeteriába, és azután tanulni mennek az Elders Librarybe, és valószínűleg koleszbulival fejezik be a napot – és azok a „sebek” szépen visszahegednek.

– Mi történt? – kérdezte Simon.

– Paige megváltozott.

Csak így, habozás nélkül.

– Miért?

– Nem tudom.

Simon próbálta átgondolni, hogyan közelítse ezt meg.

– Mikor?

– Az első szemeszter vége felé.

– Azután, hogy kiruccant a kocsijával?

– Igen. Vagyis nem. Valami még azelőtt volt.

Simon egy kicsit előrehajolt, vigyázva, hogy ne sértse meg a lány személyes terét.

– Mennyivel azelőtt?

– Nem tudom biztosan. Nehéz felidézni. Egyszerűen csak...

Simon biccentett, hogy folytassa.

– Amikor Paige elkérte a kocsit, emlékszem, furcsa érzésem támadt. Nem csak azért, mert ez nem volt jellemző rá. Hanem mert újabban zárkózott lett.

– Van valami elképzelése, miért?

– Nem. Megbántódtam. Egy kicsit talán haragudtam is rá ezért. – Eileen felnézett. – Inkább nyúlnom kellett volna érte, tudja? Nem pedig teljesen megsértődni. Csak magammal foglalkozni. Talán ha igazi jóbarát vagyok...

– Ez nem magán múlt, Eileen.

Eileen nem látszott meggyőzöttnek.

– Nyúlhatott droghoz Paige? – kérdezte Simon.

– Úgy érti, mielőtt találkozott Aaronnal?

– Van egy olyan eshetőség, hogy Paige már drogozott... És Aaron egy drogforrás lehetett, vagy ilyesmi.

Eileen fontolóra vette ezt.

– Nem hiszem. Egyrészt tudom, hogy ez egy egyetemi campus, és az ilyen helyeken a drogok köztudomásúlag túltengenék. De igazából ez itt nincs így. Én még azt sem tudnám, hova menjek valami fűnél erősebbet venni.

– Talán ez volt az – mondta Simon.

– Mi?

– Talán Paige valami erősebbet akart venni.

– És elment Aaronhoz?

– Ez is egy lehetőség.

Eileen nem volt vevő rá.

– Paige még csak nem is füvezett. Nem akarom úgy beállítani, mintha valami szende szűz lett volna. Nem vetette meg az italt meg mást sem, de sosem láttam azelőtt beállva vagy belőve, vagy nevezze, ahogy akarja. Amikor először láttam így, az azután volt, hogy találkozott Aaronnal.

– Szóval ugyanoda érünk vissza – mondta Simon. – Miért kérte el Paige a maga kocsiját? Miért autózott el Connecticutnak ebbe a csendes zugába?

– Nem tudom. Sajnálom.

– Azt mondta, más lett.

– Igen.

– Mi volt a helyzet a többi barátjával?

– Azt hiszem... – Eileen tekintete elkalandozott. – Igen, visszagondolva Paige egyszerűen elzárkózott. Valamennyiünk elől. Az egyik barátunk, Judy Zyskind... Ismeri?

– Nem.

– Judy az egyik lakótársam most. Most épp lacrosse-meccsen van Bowdoinban, pedig megkérném, hogy ő mondja el. Mindenesetre én nem hiszem, hogy így lenne, de Judy úgy vélte, hogy talán egy ismerkedési esten történt valami vele.

Simon úgy érezte, mintha egy jéghideg áramütés futna végig rajta.

– Hogy érti? Mi történt vele?

– Rengetegszer szóba jön köztünk itt a campuson a nemi zaklatás. Rengetegszer. Nem túlzok. Tényleg muszáj beszélnünk róla. De azt hiszem, Judy csak úgy bebeszéli magának most. Szóval, amikor valaki egyszer csak bebújik a csigaházba, az olyasmi, amit mindannyian látunk. Emlékszem, egy este Judy kérdőre vonta emiatt Paige-et. Judy úgy hitte, valamelyik srác zaklatta.

– Miféle srác?

– Nem tudom. Nem mondták meg a nevét.

– És ez Aaron előtt volt?

– Igen.

– Paige hogyan reagált?

– Azt mondta, hogy annak semmi köze az egészhez.

– Megmondta, hogy akkor minek van köze?

Eileen habozott, és elfordult.

– Eileen! Mondott valami mást?

– Igen.

– Mit?

– Azt hiszem, Paige csak hárítani próbált. Le akart rázni bennünket.

– Mit mondott?

– Azt mondta – Eileen visszafordult, szembenézett Simonnal –, hogy gondok vannak otthon.

Simon pislogott és hátrahőkölt, mintha képen törölték volna. Ezt nem várta.

– Miféle gondok otthon?

– Paige ezt nem akarta részletezni.

– Nincs semmi elképzelése?

– Arra gondoltam, nos, azok után, ami történt, Aaron, a drogok meg minden, arra gondoltam, hogy talán önnek és Greene doktornőnek lehettek gondjai.

– Nem voltak.

– Oh.

Simonnal forgott a világ.

Gondok otthon?

Megpróbálta értelmezni. Nem a házassággal – ő és Ingrid jóban voltak, jobban, mint valaha, tényleg. Nem a pénzügyekkel – Paige szülei mindketten a karrierjük és a keresőképességük csúcsán jártak. Esetleg Paige testvéreivel? Nem volt semmi különös, semmi, ami megmaradt volna az emlékezetében. Volt egy kisebb cirkusz Sam természettantanárával, de nem, az az előtte való évben volt, és nem indokolt volna egy „gondok otthon” megjegyzést.

Hacsak nem történt valami, amiről Simon nem tudott.

De még ha így volt is – még ha Paige képzelt vagy látott valamiféle reális gondot odahaza a családjában –, ez hogyan sarkallhatta arra, hogy Connecticutba autózzon Aaronhoz?

Megkérdezte Eileent erről.

– Sajnálom, Mr. Greene. Nem tudom.

Eileen Vaughan a mobiltelefonjára pillantott olyasféleképpen, ahogy valaki idősebb pillantana a karórájára. Fészkelődni kezdett a kanapén, testbeszéde hirtelen negatívba fordult, és Simon tudta, hogy el fogja veszíteni.

– Nemsokára órám lesz – mondta Eileen.

– Eileen!

– Igen?

– Aaront meggyilkolták.

Eileen szeme elkerekedett.

– Paige elszökött.

– Elszökött?

– Eltűnt. És azt hiszem, bárki ölte is meg Aaront, most őt üldözi.

– Nem értem. Miért?

– Nem tudom. De szerintem az lehet az ok, ami összehozta őket, ami rávette Paige-et, hogy felkeresse Aaront. Ezért van szükségem a segítségére. Rá kell jönnöm, mi történt a lányommal itt, ezen a campuson, ami arra késztette, hogy kölcsönkérje a maga kocsiját, és Aaronhoz menjen.

– Én nem tudom.

– Értem. És értem, hogy szeretné, ha már eltűnnék. De én a segítségét kérem.

– Hogyan segítsek?

– Kezdjük az elejénél. Mondjon el nekem mindent, ami történt, függetlenül attól, hogy mennyire tűnik jelentéktelennek.

* * *

Paige egy „vadul-nyomul” lett, mondta Eileen Vaughan.

– Egy micsoda?

– Vadul-nyomul – ismételte meg Eileen. – Tudja, hogy a beilleszkedési héten mit mondanak az embernek? Hogy bármi lehet belőlünk, amit csak akarunk, és hogy ez esély az újrakezdésre, és ragadjuk meg az összes lehetőséget?

Simon bólintott.

– Paige ezt komolyan vette.

– Az nem jó dolog?

– Szerintem túlzásba vitte. Színdarabban akart szerepelni. Két dalárdával is megpróbálkozott. Van az egyetemen ezeknek a technikabuziknak a köre, akik robotokat építenek. Abba is belépett. Megpályázta az elsőévesek döntőbírói tagságát, és nyert. Megszállottan járt a Családfakutató körbe, ez a genetika tantárgyunkhoz kapcsolódva azt keresgéli, hogy az ember kinek a leszármazottja, meg minden. Akart írni egy színdarabot is. Visszatekintve ez az egész túl sok volt. Túlhajtotta magát.

– Volt barátja?

– Senki komoly.

– A srác, akit a lakótársa említett...

– Nem tudok róla semmit. Ha kívánja, SMS-ezek Judynak.

– Megkérem.

Eileen elővette a telefonját, az ujjai táncot jártak a képernyőn. Bólintott, amikor befejezte.

– Mi van a tanárokkal? – kérdezte Simon. – Paige milyen tárgyakat vett fel?

Egy apának ezt persze tudnia illene, de ez előtt az egész előtt Simon büszke volt magára, amiért nem tartozik a helikopterszülők közé. Nem tudta a lánya tantárgyait, már a középiskolában sem. Néhány szülő minden áldott nap ellenőrizte egy Skyward nevű internetes programmal, hogy a gyereke megcsinálta-e a házi feladatot, illetve hogy rendben vannak-e a jegyei. Simon még azt sem tudta, hogyan kell bejelentkezni.

Ne járj folyton a sarkában. Bízz meg a gyerekedben.

És ez könnyű volt Paige-dzsel. Paige önjáró volt. Kitűnő. Ó, micsoda elégedettséget érzett Simon egykor, micsoda ostoba felsőbbrendűséget a sok túlgondoskodó és túlfontoskodó szülő felett, azzal dicsekedve, hogy ő még a Skyward-jelszavát sem tudja, mint társaságban az a seggfej, aki azzal kérkedik, hogy még tévéje sincsen.

Micsoda dölyf a bukás előtt!

Eileen leírta Paige tantárgyait, és melléjük az oktatókat. Átadta a papírlapot Simonnak, és azt mondta:

– Most már tényleg mennem kell.

– Nem bánja, ha elkísérem?

Ez jó ötlet, mondta Eileen, csak kelletlenül.

Simon a tantárgylistát böngészte, mialatt a kijárat felé tartottak.

– Maga szerint nem lóg ki valamelyik ebből a sorból?

– Nem igazán. A legtöbb óra elég nagy létszámú volt. Nem hinném, hogy az oktatók igazán emlékezni fognak rá. Az egyetlen kivétel Van de Beek professzor lesz.

Keresztülvágtak az üde zöld parkudvaron.

– Mit tanított Van de Beek?

– A genetikát, amiről beszéltem.

– Hol találom meg?

Menet közben Eileen kikopácsolt valamit a mobiltelefonjából.

– Tessék, ez ő.

Átadta a telefont.

Louis van de Beek professzor fiatal volt, valószínűleg még nem töltötte be a harmincat, és olyanfajta oktatónak látszott, akitől a fiatal diáklányok elalélnak. Az „annyira fekete, hogy az már kék” haját egy leheletnyit túl hosszúra hagyta, és a bőre kissé túl vikszoltnak hatott. Jó fogai voltak, és szimpatikus mosolya. A képen feszes fekete pólót viselt, izmos karját összefonta a mellén.

Hová a fenébe tűntek a tweedzakós professzorok?

A portré alatt ez állt: „A biológiatudomány doktora.” Fel volt tüntetve továbbá hivatali címeként a Clark House, valamint az ímélcíme, a honlapja, és végül az általa tanított tantárgyak, köztük a bevezetés a genetikába és genealógiába.

– Azt mondta, hogy ő kivétel volt – jegyezte meg Simon.

– Igen.

– Miért?

– Egyrészt a genetika-genealógia tantárgyat kevesen vették fel – felelte Eileen. – Úgyhogy elég jól összeismerkedtünk a proffal. De Paige-nek ő valamivel többet jelentett.

– Mennyiben?

– Van de Beek professzor vezette azt a Családfakutató kört, ahová, ahogy mondtam, Paige megszállottan járt. Tudom, hogy Paige felkereste a hivatali fogadóórák alatt. Nem is egyszer.

Simon ismét a homlokát ráncolta. Eileen nem tudta nem észrevenni.

– Jaj, nem, semmi olyasmi.

– Értem.

– Amikor Paige idejött, nem tudta, mi legyen a főtárgya. Hozzánk hasonlóan. Ezt tudta, ugye?

Simon bólintott. Ingriddel nem sürgették. Fölösleges gúzsba kötnöd magad, mondták neki. Vizsgálódj. Próbálj ki új dolgokat. Meg fogod találni a hivatásodat.

– Paige rengeteget mesélt az édesanyjáról és a munkájáról – mondta Eileen. Aztán gyorsan hozzátette: – Nem mintha magáról nem mesélt volna ugyanúgy, Mr. Greene. Úgy értem, azt hiszem, a maga munkáját is érdekesnek találta.

– Értem, Eileen.

– Mindenesetre szerintem eszményi példaképként imádta az édesanyját. Van de Beek prof egyébként az orvostudomány iránt érdeklődő elsőévesek tanácsadója is.

Simon nyelt egyet.

– Paige orvos akart lenni?

– Igen, azt hiszem.

A kinyilatkoztatás újult erővel letaglózta. Paige orvos akart lenni. Mint az anyja.

– Mindenesetre én nem hiszem – folytatta Eileen –, hogy ennek bármi köze lenne az Aaronnal való találkozásához, de Van de Beek prof nagy szerepet játszott Paige itteni életében.

Elmentek a Ratner kollégium előtt, ahol Paige és Eileen a gólyaságuk évében lakott, egyenesen átsétáltak azon a ponton, ahol Simon búcsúzóul magához ölelte a lányát egy örökkévalósággal ezelőtt.

A fájdalmas pofonok csak jöttek és jöttek.

Amikor Eileen felfedezte néhány barátját az Isherwood épület előtt, közölte Simonnal, hogy az órája odabent lesz, és sietve elköszönt. Simon integetett neki elmenőben, és aztán irányt vett a Clark House felé. Belépett az előcsarnokba. A pult mögött idősebb nő ült, akinek az arcára volt írva, hogy már látott mindent még az Eisenhower-kormányzat előttről. Összevont szemöldökeresze alól meredt rá.

Kis névtáblán ennyi állt: MRS. DINSMORE. Keresztnév nélkül.

– Miben segíthetek? – kérdezte Mrs. Dinsmore olyan hangsúllyal, ami arra utalt, hogy nagyon nehezen lesz kapható bármiféle segítségre.

– Van de Beek professzort keresem.

– Azt ugyan keresheti.

– Tessék?

– Van de Beek professzor a kutatóévét tölti.

– Mikortól?

– Nem áll módomban válaszolni további kérdésekre a témát illetően.

– Elérhető, vagy utazik?

Mrs. Dinsmore szemüvege láncon lógott a nyakában. Most feltette, és még megrovóbban meredt Simonra.

– Melyik szó nem volt világos abból, hogy „nem áll módomban válaszolni”?

Simonnak megvolt Louis van de Beek professzor ímélcíme a honlapról, úgyhogy okosabbnak látszott távozni.

– Örömömre szolgált találkozni önnel, köszönöm – mondta.

– Részemről a szerencse – felelte Mrs. Dinsmore. A fejét leszegve írt valamit.

Simon visszaindult a kocsija felé. Felhívta Yvonne-t, és újra meghallgatta, hogy Ingrid állapotában nincs semmi változás. Millió kérdést akart feltenni, de egy különös emlékkép villant fel benne. Ingriddel való kapcsolata elején Simon aggódott a külföldi pénzpiacok és a politikai földcsuszamlások és a küszöbönálló nyereségi jelentések miatt – minden miatt, ami kihathatott az ügyfelei portfoliójára. Ez elég természetes volt, a felszínen hozzátartozott a munkájához, de valójában aláásta a koncentrálóképességét és pénzügyi elemzői hatékonyságát.

– Van erre egy fohász – mondta Ingrid egy este. A számítógép előtt ült az ő egyik hosszú ujjú ingében, háttal neki.

– Egy fohász?

Simon odament hozzá, és megpihentette a kezét szépséges felesége vállán. A nyomtató felzümmögött. Ingrid a papírlapért nyúlt, és a kezébe adta.

– Tedd ki az íróasztalodra – mondta.

Természetesen illett volna ismernie a szöveget, de nem ismerte. Elolvasta, és bármilyen furcsán hangzik is, szinte egy csapásra megváltoztatta az életét:

Istenem, adj nekem

HIGGADSÁGOT, hogy elfogadjam azt, amin nem tudok változtatni,

BÁTORSÁGOT, hogy megváltoztassam azt, amin módomban áll

változtatni,

és BÖLCSESSÉGET, hogy a kettő közt különbséget tudjak tenni.

Nem, Simon legkevésbé sem volt vallásos, és a fohász rövid és egyértelmű volt. Mégis működött. Mi több, működött Ingrid esetében is. Simon nem változtathatott Ingrid állapotán. Ingrid kómában feküdt a kórházban, ami folyamatos és hasogató gyötrelemmel járt, de neki muszáj volt nem foglalkozni vele, mert dőreség volna azt hinni, hogy ezen a tényen ő most változtatni tud.

Nem tudott.

Úgyhogy elfogadta. Eleresztette. Változtass azon, amin tudsz. Például találd meg a lányod.

Amikor Simon odaért a kocsijához, felhívta Elena Ramirezt.

– Van valami? – kérdezte.

– Előbb te.

– Paige jött el Aaronhoz, és nem fordítva. Mindig azt hittem, hogy a Lanford College környékén találkoztak. De Paige kereste meg a pasit.

– Vagyis ismerte korábban.

– Valahogy úgy.

– Valószínűleg internetes ismeretség. Randivonal, vagy ilyesmi.

– Miért ment volna fel Paige egy randivonalra?

– Miért megy fel bárki?

– Ő elsőéves egyetemista volt, teljesen lekötötték a tanulmányai és az új barátok. És most nem az apuka szemüvege beszél.

– Apuka szemüvege?

– Tudod. Elfogultság. Apuka szemüvegével nézni a kölyköt.

– Ja, oké.

– Paige-dzsel ez volt a helyzet, ezt a szobatársa mondja, nem én. Beszéltél már a pasassal a tetoválószalonban?

– Damien Gorse. Előbb hadd kérdezzek én, Simon. Van bármi még, amit szerinted tudnom kellene?

– Csak van valami egészen bizarr Aaron nevelkedésében. Illetve az apaság kérdésében, ami azt illeti.

– Avass be.

Simon elmondta az Enidtől hallottakat és Wiley meséjét a meghalt olasz anyáról. Amikor befejezte, csend volt a vonal másik végén. Aztán klaviatúrakopogás hallatszott.

– Elena!

– Fényképet próbálok guglizni Aaronról és az apjáról.

– Miért?

Csend volt.

– Nem látok egyet sem. Az apjáról látok néhányat a fogadóban. Wiley.

– Miért, akkor mi van?

– Ez furcsán fog hangzani – kezdte Elena.

– De?

– De te láttad élőben Aaront és Wiley-t.

– Igen.

– Szerinted ők apa és fia? Úgy értem, biológiailag.

– Nem – vágta rá Simon, igazán át sem gondolva a választ. – Úgy értem... nézd, nem tudom. Valami nem stimmel. Miért?

– Talán semmi.

– De?

– De Henry Thorpe örökbefogadott volt – mondta Elena. – Ahogy Damien Gorse is.

Simon beleborzongott, mégis azt mondta:

– Túlkombinálod.

– Tudom.

– Paige nem volt örökbefogadott.

– Ezt is tudom.

– Elena?

– Igen?

– Mit tudtál meg Damien Gorse-tól?

– Semmit, Simon. Damien Gorse meghalt. Valaki őt is meggyilkolta.

Huszadik fejezet

Ash mindig igyekezett mindenre felkészülni.

Tiszta ruha volt a kocsiban mindkettőjüknek. Útközben át tudtak öltözni, és New York állam határához közeledve behajították a régit egy Whole Foods gyorsétkezde mögötti adománykonténerbe. Dee Dee baseballsapkát húzva tíz tételt vásárolt egy Rite Aidben. Közülük kettő volt létfontosságú: hajfesték és olló.

Ash nem ment be vele.

Kamerák mindenütt. Hadd lássanak csak egy magányos nőt vagy egy magányos férfit. Zavarodjanak össze. Nem szabad maradni túl sokáig egy helyen.

Dee Dee arra gondolt, hogy egyből befesti a haját a Rite Aid mosdójában. Ash közölte vele, hogy az hiba lenne.

Mozgásban kell lenni. Nem adni támpontot semmit, amin elindulhatnának.

Autóztak még tizenöt kilométert, és találtak egy öreg benzinkutat – vacakabb biztonsági kamerákkal, tippelte Ash. Dee Dee bement a mosdóba, fején a baseballsapkával. Az újonnan vett ollóval levágta a hosszú szőke copfot, rövidre vagdosta a haját, aztán lehúzta a levágott hajat a vécében. Megkurtított fürtjeit befestette szolid gesztenyebarnára, lényeg, hogy ne legyen túl feltűnő, és visszatette a sapkát a fejére.

Ash megmondta neki, hogy mindig leszegett fejjel járjon. A biztonsági kamerák fentről fotóznak. Mindig. Ezért szemellenzős sapka legyen rajta, és tartsa a szemét a földön. Alkalmanként, időjárástól függően, jó ötlet a napszemüveg. Máskor fölöslegesen felkelti a figyelmet.

– Ez túlzás – mondta Dee Dee.

– Valószínűleg.

Dee Dee azonban nem állt le vitatkozni vele, márpedig ha valóban problémája volt Ash óvintézkedéseivel, akkor vitatkozott.

Amint ráfordultak újra az útra, Dee Dee levette a sapkát, és mind a tíz ujjával összeborzolta a haját.

– Hogy nézek ki?

Ash megkockáztatott egy oldalpillantást, és egy pillanatra elállt a szívverése.

Dee Dee a térdét a mellére húzva elaludt a mellette lévő ülésben. Ash lopva oda-odanézett. Egy piros lámpánál elvett a hátsó ülésről egy inget, összegöngyölte, és Dee Dee feje és a kocsiajtó közé tette, hogy biztosan kényelemben legyen, és véletlenül se üthesse meg magát.

Három órával később Dee Dee felébredt, és megszólalt:

– Pisilni kell.

Ash behajtott a legközelebbi autóspihenőbe. Baseballsapkát húztak. Ash vett csirkefalatokat és sült krumplit elvitelre. Amikor újra az országúton jártak, Dee Dee megkérdezte:

– Merre tartunk?

– Nem tudjuk, mijük van a zsaruknak rólad.

– Ez nem válasz a kérdésemre, Ash.

– Tudod, hová megyünk – felelte Ash.

Dee Dee nem válaszolt.

– Annyit tudok, hogy a vermonti határ közelében van – mondta Ash. – De nem tudom a pontos helyet. Neked kell irányítanod.

– Téged nem fognak beengedni. Beavatatlanok nem léphetnek be.

– Felfogtam.

– Pláne ha férfiak.

Ash a szemét forgatta.

– Ó, hát mi sem természetesebb!

– Ez a szabály. Beavatatlan férfiaknak nincs helyük az Igazság Révben.

– Nekem nem muszáj bemennem, Dee. Én csak oda akarlak vinni.

– Miért?

– Tudod, miért.

– Azt hiszed, már nem vagyok biztonságban.

– Bingó.

– De nem a te dolgod eldönteni, mi a biztonságos – mondta Dee Dee. – Az enyém sem.

– Nem kell megmagyaráznod – mondta Ash. – Isten kezében vagyunk.

Dee Dee rámosolygott. Most is káprázatos volt, mint mindig, még ezzel a szokatlan hajszínnel és az új, vagdosott frizurájával is. A mosoly szelíden belenyilallt Ash szívébe.

– Nem csak Istenében. Az Igazságéban – javította ki Dee Dee.

– És ki mondja meg neked az igazságot?

– Azoknak, akik sosem fogják fölérni ésszel, a legegyszerűbb Istennek nevezni.

– Ő szól hozzád?

– A földi megszemélyesítésén keresztül.

Ash már beletanult Dee Dee szektahalandzsájába.

– Ő lenne Casper Lartage?

– Isten maga választott.

– Lartage szélhámos.

– A sátán nem akarja, hogy az Igazság érvényesüljön. A sátán meghal az Igazság fényében.

– És Lartage börtönéveire mi a magyarázat?

– Ott lett beavatva az Igazságba. A magánzárkában. Miután megverték és megkínozták. A média és a beavatatlanok most azért kiabálnak rá kígyót-békát, hogy elhallgattassák az Igazságot.

Ash a fejét rázta. Nincs értelme.

– A második kijárat a vermonti határ után – mondta Dee Dee.

Ash az adókat pöckölgette. A hetvenes évek klasszikusa, a Hé, Szent Péter jött be a rádión a Flash & The Pantol. Ashnek mosolyognia kellett. A dalban egy ember érkezik a mennyország kapujához, és kéri bebocsátását Szent Pétertől azzal, hogy aki New Yorkban élt, az már letöltötte az idejét a pokolban.

– Van nálatok zene a táborban? – kérdezte Ash.

– Az nem tábor. Igazság Révnek hívjuk.

– Dee Dee!

– Igen, van nálunk zene. A tagjaink közül sokan tehetséges zenészek. Ok maguk írják a dalaikat.

– A külvilág zenéjét nem igénylitek?

– Az nem szolgálná az Igazságot, Ash.

– Ez is Lartage egyik törvénye?

– Kérlek, ne használd az előző nevét.

– Az előző nevét?

– Igen. Tilos.

– Előző név – ismételte meg Ash. – Úgy érted, mint ahogy te most Holly vagy?

– Igen.

– Ő adta neked ezt a nevet?

– Az Igazság Tanács adta.

– Kikből állt az Igazság Tanács?

– Az Igazságból, a Légiósból, a Látogatóból.

– Három ember?

– Igen.

– Mindhárom férfi?

– Igen.

– Mint a Szentháromság.

Dee Dee Ash felé fordult.

– Egyáltalán nem olyan, mint a Szentháromság.

Semmi értelme belemenni ebbe, gondolta Ash.

– Felteszem, az Igazság Casper Lartage.

– Igen, ő.

– És a másik kettő?

– Ők az Igazság ivadékai. A Révben születtek és nevelkedtek.

– A fiai, úgy érted?

– Ez nem ilyen egyszerű, de a te célodra igen.

– Az én célomra?

– Ezt te úgysem érted, Ash.

– Minden szekta végső érve megint. – Ash feltartotta a kezét, mielőtt Dee Dee ledorongolhatta volna. – És mi történik, ha valaki megkérdőjelezi az Igazságot?

– Az igazság az igazság. Benne van a nevében. Minden más hazugság.

– A kutyafáját! Szóval, amit a vezetőtök mond, az mind szentírás.

– Tud-e az oroszlán más lenni, mint oroszlán? Ő az Igazság. Hogyan mondhatna olyat, ami nem igaz?

Ash a fejét csóválta, miközben átléptek Vermontba. Továbbra is lopva oda-odapillantgatott a fiatal nőre.

– Dee Dee!

Dee Dee lehunyta a szemét.

– Tényleg azt akarod, hogy Hollynak hívjalak?

– Nem – felelte Dee Dee. – Nem kell. Amikor nem az Igazság Révben vagyok, nem vagyok Holly, érted?

– Aha.

– Dee Dee megtehet dolgokat, amiket Holly nem.

– Szép erkölcsi szereposztás.

– Ugye?

Ash igyekezett nem vigyorogni.

– Azt hiszem, én jobban csípem Dee Deet.

– Igen, mindjárt gondoltam. De Holly teljesebb. Holly boldog, és érti az Igazságot.

– Dee Dee? – Ash kis szünetet tartott, aztán sóhajtott, mielőtt újra megszólalt. – Vagy mondjam inkább így: Holly?

– Ez a lehajtó. – A kocsi lekanyarodott. – Mi az, Ash?

– Lehetek szókimondó?

– Legyél.

– Hogy tudsz hinni ebben a faszságban?

Ash odapillantott Dee Deere. Felhúzott lábbal, törökülésben ült az ülésben.

– Én juszt is tényleg szeretlek, Ash.

– Én is szeretlek.

– Rágugliztál már, Ash? A Fényességes Igazságra?

Ráguglizott. A vezetőjük, Casper Lartage rejtélyes körülmények közt született 1944-ben. Az anyja azt állította, hogy egy nap arra ébredt, hogy hét hónapos terhes – pontosan abban a pillanatban, amikor a férje elesett egy roham vezetése közben a normandiai tengerparton. Erre persze nincs semmi bizonyíték. De így szól a történet. A Nebraskában felcseperedő Caspert „gabonagyógyítónak” tartották, és a gazdák hozzá fordultak aszályok meg hasonlók idején. Megint csak nincs senki, aki alátámasztaná ezt az állítást. Lartage lázongott a saját ereje ellen – valami az Igazság körül annyira elsöprő volt, hogy megpróbálta leküzdeni –, és valamikor 1970 körül börtönben kötött ki csalásért. Erről a dologról – mármint a csalásról – már bőven van bizonyíték.

Miután fél szemét elveszítette egy börtönverekedésben, és behajították egy „szaunának” csúfolt egyszemélyes lyukba, a jó öreg Caspert meglátogatta egy angyal. Nehéz megmondani, hogy ezt a részt Lartage teljes egészében az ujjából szopta, vagy napszúrás okozott érzéki csalódást. Akárhogy is, az angyalt, aki meglátogatta, a szekta rafinált szájhagyománya a Látogató névvel illeti. A Látogató beszélt neki az Igazságról és a szimbólumról, amelyet meg kell keresnie egy szikla mögött az Arizonai-sivatagban, amikor kiszabadul, amit állítólag meg is tett.

Volt még több hasonló zagyvaság, jellegzetes kamumitológia, és most a „Fényességes Igazságnak” volt egy tábora, ahol agymosásban részesítettek tanítványokat, főleg nőket, vagy megverték, vagy bedrogozták, vagy megerőszakolták őket.

– Nem hinném, hogy te meglátod az Igazságot – mondta Dee Dee.

– Egyszerűen nem értem, hogy nem fogod fel, hogy ez egy dilinós szekta.

Dee Dee egész testével feléje hajolt.

– Emlékszel Mrs. Kensingtonra?

Mrs. Kensington a közös nevelőanyjuk volt, aki hetente kétszer templomba vitte a gondjaira bízottakat: kedd délutánonként bibliaórára és vasárnap délelőtt misére. Mindig. Soha nem hagyott ki egyet sem.

– Biztos emlékszel.

– Ő jó volt hozzánk – mondta Ash.

– Igen, az volt. Jársz még templomba, Ash?

– Ritkán – felelte Ash.

– De neked tetszett. Amikor kiskölykök voltunk.

– Nagy csend volt. Szeretem a csendet.

– Emlékszel a történetekre, amiket hallgattunk akkoriban?

– Persze.

– Mrs. Kensington elhitte mindegyiket.

– Tudom.

– Akkor emlékeztess: milyen idős volt Noé, amikor a bárkát építette?

– Dee Dee!

– Valahol ötszáz év körül, ha jól emlékszem. Te tényleg elhiszed, hogy Noé minden élőlényből feltett kettőt arra a bárkára? Csak rovarokból egymillió fajta van. Gondolod, hogy sikerült mindet felterelnie a fedélzetre? Ez mind hihetőnek hangzott neked és az összes többi Mrs. kensingtonosnak – de az Igazság nem?

– Ez nem ugyanaz.

– Hogyne volna az. Ültünk abban a templomban, és Mrs. Kensington könnyes szemmel és aprókat bólogatva mesélt nekünk a megváltásról. Emlékszel a történetekre?

Ash a szemöldökét ráncolta.

– Lássuk csak, össze tudom-e foglalni. Egy férjezett szűz világra hozott egy mennyei fiúcsecsemőt, aki a saját apja volt. Aztán a kisbaba apja, aki ugyancsak ő volt, megkínozta és megölte. Ó, de aztán visszatért halottaiból, mint egy zombi, viszont ha eszel a húsából, amely ostya, és iszol a véréből, ami bor, és megígéred, hogy kinyalod a valagát, ő kiszop minden gonoszságot belőled...

– Dee Dee...

– Várj, most érek a legjobb részhez. Az ok, amiért a gonoszság egyáltalán a világon van, emlékszel erre a részre, Ash?

Emlékezett, de hallgatott.

– Nem? Jaj, ezt imádni fogod. A gonoszság azért létezik, mert egy üres fejű bombázót, aki egy férfi bordájaként kezdte életét, egy beszélő hüllő rávett, hogy megegyen egy rossz gyümölcsöt. – Dee Dee összecsapta a kezét, hátravetette magát az ülésben, kacagott. – Belemenjek a többi hülyeségbe? A kettéváló tengerbe, az állatokon az égbe szálló prófétákba, a feleségét a fáraónak kínálgató Ábrahámba? Mi van a mostaniakkal, az összes „szent” emberrel, akik homoerotikus műalkotásokkal díszített átriumos villákban laknak, és olyan öltözéket viselnek, amelynek láttán egy transzvesztita nem győzne pirulni?

Ash csak vezetett szótlanul.

– Ash!

– Mi van?

– Ez úgy hangozhat, mintha kigúnyolnám ezeket a hiteket, vagy kigúnyolnám Mrs. Kensingtont.

– Úgy hangzik.

– Pedig nem. Arra akarok kilyukadni, hogy az embernek, még mielőtt elutasítaná a többi hitet mint gyagyát, jobban szemügyre kellene vennie azokat a történeteket, amik „normálisak” – Dee Dee idézőjelet tett a levegőbe –, amiket az emberek hihetőnek találnak. Azt hisszük, hogy minden vallás lökött, kivéve a miénk.

Ash nem akarta beismerni, de Dee Dee fején találta a szeget. És mégis valami a hangjában...

– Az Igazság több mint vallás. Élő, lélegző személy. Az Igazság mindig is létezett. Mindig is létezni fog. A legtöbb ember istene a múltban él, évezredekkel ezelőtt, belekövesedve a könyvekbe. Miért? Azt hiszik, Isten lemondott róluk? Az enyém itt van. Ma. Az igazi világban. Amikor ez az Igazság meghal, az ivadéka folytatja. Mert az Igazság él. Az Igazságnak, ha tudsz tárgyilagos lenni, Ash, ha nem mosták át az agyadat a nagy vallások gyerekkorod óta, több értelme van, mint a süketelésnek kígyókról vagy elefántistenekről, nem?

Ash nem mondott semmit.

– Ash!

– Mi van?

– Beszélj hozzám.

– Nem tudom, mit mondjak.

– Talán azért, mert hallottad az Igazságot.

– Ja, nem, nem azért.

– A következőn jobbra. Közeledünk.

Az út most egysávos lett, erdővel mindkét oldalon.

– Nem kell visszamenned – mondta Ash.

Dee Dee megfordult, és kibámult az oldalablakon.

– Van egy kis megtakarított pénzem – folytatta Ash. – Elmehetnénk bárhová. Csak te meg én. Veszünk egy házat. Lehetsz az én Hollym.

Dee Dee nem válaszolt.

– Dee!

– Tessék.

– Hallottad, mit mondtam?

– Hallottam.

– Nem kell visszamenned.

– Cssss. Most már egészen közel járunk.

Huszonegyedik fejezet

Simon felhívta a Van de Beek professzor életrajzi honlapján feltüntetett telefonszámot. Két csengetés után hangposta jelentkezett. Simon üzenetet hagyott, kérte, hogy Van de Beek hívja vissza a lányával, Paige Greene-nel kapcsolatban. A biztonság kedvéért ezután küldött egy ímélt a professzornak ugyanezzel a kéréssel.

Felhívta Samet és Aniát, de a hívások azonnal hangpostára mentek, ami nem jelentett meglepetést. A kölykök sosem beszéltek telefonon, csak üzeneteket írtak. Tudhatta volna. Mindkettőjüknek ugyanazt az üzenetet küldte:

Jól vagy? Nem akarsz felhívni?

Sam azonnal válaszolt.

Minden oké. Nem, nem kell.

Ez megint csak nem jelentett meglepetést.

Elindult vissza New Yorkba. Ingriddel közösen osztoztak egy folyamon, felhőn vagy mifenén, úgyhogy az ő összes fotója és dokumentuma és Ingrid összes fotója és dokumentuma ugyanott voltak. Zenék is. Közös volt a szolgáltatójuk, úgyhogy megkérte Sirit, a robot ügyintézőt, játssza le Ingrid legújabb kedvenclistáját, aztán hátradőlt, és hallgatta.

Az első dal Ingrid listáján megmosolyogtatta: The Girl from Ipanema, az 1964-es változat Astrud Gilberto előadásában.

Fenséges.

Simon megcsóválta a fejét, még mindig nem győzött álmélkodni a nőn, aki a teljes kínálatból valahogy őt választotta. Őt. Bármit zúdított is rá az élet, bármilyen fordulatokat tett vagy bármilyen bizarr elágazásokat látott az úton, ez a tény – hogy Ingrid őt választotta – mindig kiegyensúlyozottá tette, hálával. töltötte el, hazakalauzolta.

A telefon felcsöngött. A hívó megjelent a kocsi navigációs képernyőjén.

Yvonne.

Sietve felvette.

– Nem Ingridről van szó – mondta Yvonne rögtön. – Ott nincs változás.

– Akkor miről?

– És nincs semmi baj.

– Oké.

– Ma van a hónap második keddje – mondta Yvonne.

Simon megfeledkezett Sadie Lowensteinről.

– Nem nagy ügy – folytatta Yvonne. – Felhívhatom Sadie-t, és eltolom az időpontot, vagy elmehetek magam, vagy...

– Nem, elmegyek.

– Simon...

– Nem, el akarok menni. Amúgy is utamba esik.

– Biztos?

– Aha. Ha bármi változás lenne Ingriddel...

– Felhívlak. Vagy Robert. Hamarosan felvált.

– Mi van a gyerekekkel?

– Ania a szomszédotoknál van. Sam a telefonján lóg egész idő alatt, üzeneteket körmöl, vagy mi. Két hete járni kezdett egy lánnyal. Tudtad?

Újabb nyilallás, bár ezúttal kisebb.

– Nem.

– A barátnője fel akar jönni Amherstből, és itt ülni vele, amin akaratlanul is mosolyog, de azt mondja neki, hogy még ne.

– Hamarosan ott leszek.

– Hiányzol nekik, de nincs szükségük rád, ha érted, mire gondolok. Felfogták, mivel vagy elfoglalva.

* * *

Sadie Lowenstein Yonkersben lakott, Bronxtól közvetlen északra egy gyarmati stílusban épült téglaházban. A környék dísztelen volt, munkásnegyed jellegű. Sadie a nyolcvanhárom évéből ötvenhetet itt élt le. Megengedhetett volna magának különbet is. Pénzügyi tanácsadójaként Simon ezt mindenkinél jobban tudta. Vehetett volna, mondjuk, társasházi lakást akár odalent Floridában is a zord telekre, de Sadie csak legyintett. Hidegen hagyta. Évente kétszer elutazott Vegasba. Ennyi. Mindennél jobban szerette régi otthonát.

Sadie még dohányzott, amit reszelős hangja is bizonyított. Régimódi otthonkát viselt, nagyméretűt, amitől még terebélyesebbnek látszott. A konyhában ültek le, a kerek dekorlap asztalnál, ahol Sadie egykor a férjével, Frankkel és ikergyerekeivel, Barryvel és Greggel ült. Ok mostanra már kivesztek innen. Barry 1992-ben meghalt AIDS-ben. Frank rákban 2004-ben. Greg, az egyetlen még élő családtag Phoenixbe költözött, és csak ritkán látogatott haza.

A konyhapadló kopott linóleum volt. A mosogató fölötti órán a számokat piros dobókockával ábrázolták, emléktárgy egy korai vegasi kiruccanásból, amit még Frankkel tett, talán húsz évvel ezelőtt.

– Üljön le – mondta Sadie. – Csinálok egy kis teát abból, amit annyira szeret.

A tea bolti márka volt, citrom- és méz-ízesítésű kamilla. Simon nem ivott teát. Neki a tea gyenge volt, „kávéepigon”, és hiába vágyott valami erősebb teafélére, a tea mindig csak kicsivel lett több barna víznél.

De egy évtizede – talán több, már nem emlékezett – Sadie csinált neki teát ebben a bizonyos boltban vásárolt teából ezzel a bizonyos ízesítéssel, és megkérdezte, hogy ízlik, és ő azt felelte, „nagyon”, és most a tea ott volt, várt rá, valahányszor eljött.

– Vigyázzon, forró.

Hegyek és folyók semmitmondó fényképeivel illusztrált havi naptár lógott az elefántcsontszínből sárgába hajló hűtőszekrényen. Az ilyesféle naptárakat egykor a bankok szokták utánahajítani az embernek. Talán még ma is. Sadie valahonnan beszerezte őket.

Simon rábámult a naptárra, erre az egyszerű, letűnt világbeli határidőnaplóra és ütemtervre.

Jobbára ezt csinálta minden alkalommal, amikor eljött. Csak bámulta a harminc vagy harmincegy kockát (igen, huszonnyolcat vagy huszonkilencet februárban, a szőrszálhasogatók kedvéért). Ezek a kockák javarészt – szinte mind – üresek voltak. Teljesen fehérek. A hónap hatodik kockájára kék golyóstollal „Fogorvos du. 2” volt odafirkantva. Bekarikázva minden második hétfő, a szelektívhulladék-szállítási nap. És ott, minden hónap második keddjét egyetlen szó töltötte be vörös filccel írt nagy, kövér betűkkel:

SIMON!

Igen, az ő neve. Felkiáltójellel. És a felkiáltójelezés tényleg nem volt jellemző Sadie Lowensteinre.

Hát így történt.

Nyolc éve látta meg először ezt a naptárbejegyzést – a nevét vörössel, felkiáltójellel – ugyanezen a hűtőszekrényen, amikor azt fontolgatta, hogy vissza kéne fogni a látogatásait, mert ebben a fázisban, a befektetések és kiadások nagyjábóli rögzülésével tényleg nem volt semmi szükség a havi kiszállásokra. El lehetett volna intézni telefonon, vagy egy fiatal munkatársra bízni a dolgot, vagy alkalmasint átállni a negyedéves látogatásokra.

De akkor Simon ránézett a hűtőszekrényre, és meglátta a nevét a naptáron.

Beszélt Ingridnek a bejegyzésről. Beszélt róla Yvonne-nak is. Sadie-nek már nem volt senki a családból a közelben. A barátai vagy elköltöztek, vagy elhunytak. Úgyhogy ez jelentett neki valamit, ezek a látogatások, az üldögélés a régi konyhaasztalnál, ahol egykor felnevelt egy családot, Simon helyzetjelentése, miközben mindketten hörpölték a teát.

És ilyenképpen ez Simonnak is jelentett valamit.

Simon sosem mulasztott el egy időpontot sem Sadie-vel. Egyszer sem.

Ingrid haragudna, ha törölné a mait. Úgyhogy itt volt.

Hozzá tudott férni Sadie portfoliójához a laptopján. Átnézett néhány lekötést, de ez mind mellékes volt.

– Simon, emlékszik a régi üzletünkre?

Sadie-nek és Franknek kis irodaszerszerüzlete volt a városban, az a fajta, amelyik tollat és papírt árult, fénymásolást vállalt és névjegyet nyomtatott.

– Hogyne – felelte Simon.

– Elautózott mellette mostanában?

– Nem. Most ruhabolt, ugye?

– Az volt. Tele azokkal a feszes kamaszruhákkal. Kurvás Cuccok, így szoktam hívni, emlékszik?

– Emlékszem.

– Ami nem volt szép tőlem. Komolyan mondom, látnia kellett volna a fénykoromban. Csini voltam, Simon.

– Még mindig az.

Sadie legyintett.

– Ne udvariaskodjon. Na de akkoriban, te jó ég, tudtam, hogyan bánjak az idomaimmal, ha érti, mire gondolok. Az apám rohamot kapott attól, hogy miket hordtam. – Ábrándos mosoly fodrozódott az ajkán. – Amikor felkeltettem Frank figyelmét, na, azt látnia kellett volna! Szegény srác. Meglátott a Rockaway Beachen egy kétrészesben... és el volt veszve.

Simon felé fordította a mosolyt. Simon visszamosolygott.

– Mindegy – mondta Sadie, és a mosoly is és az emlék is tűnőben volt az a kurvás ruhabolt bezárt. Most étterem. Mit gondol, miféle?

– Miféle?

Sadie szívott egyet a cigarettájából, és olyan képet vágott, mintha egy kutya odacsinált volna a linóleumára.

– Ázsia-fúziós.

– Oh.

– Mi az ördögöt jelent ez egyáltalán? A fúzió az most egy ország?

– Nem hiszem.

– Ázsia-fúziós. És Mesügének hívják.

– Igen? Én nem hiszem, hogy ez volna a neve.

– Valami hasonló. Próbál hatni ránk, bennfentesekre, mi? – Sadie a fejét csóválta. – Ázsia-fúziós... Ugyan már, ki vele, Simon! – Felsóhajtott, a cigarettáját babrálta. – Mi a baj?

– Tessék?

– Magával. Mi a baj?

– Semmi.

– Azt hiszi, mesüge vagyok?

– Fúzióra akar lépni velem?

– Nagyon vicces. Abban a pillanatban láttam, ahogy belépett. Mi a baj?

– Hosszú történet.

Sadie hátradőlt, balra nézett, jobbra nézett, aztán vissza Simonra.

– Gondolja, hogy most éppen olyan sok a dolgom?

Majdnem elmondta neki. Sadie bölcsességgel és együttérzéssel nézett rá, és nyilvánvalóan kész volt a befogadásra, valószínűleg még élvezte volna is, már ha szabad így kifejezni, csupa fül volt, és az a legkevesebb, hogy erkölcsi támaszt nyújt.

De nem mondta el.

Nem azért, mert ez az ő titka. Hanem szakmai okokból. Ő Sadie pénzügyi tanácsadója volt. Elejthetett neki kis csipcsupságokat a családjáról. De semmi ilyesmit. Az ő problémái az ő problémái, nem az ügyfeleié.

– Valami az egyik gyerekével – mondta Sadie.

– Miből gondolja?

– Amikor az ember elveszít egy gyereket... – Sadie elharapta a mondatot, vont egyet a vállán. – Az egyik velejárója az ilyesfajta hatodik érzék. Ráadásul, szóval, mi más lehetne? Na tehát, melyik gyerek?

Könnyebb volt csak annyit mondani:

– A legnagyobb.

– Paige. Nem akarok tapintatlankodni.

– Nem tapintatlankodik.

– Adhatok egy kis tanácsot, Simon?

– Persze.

– Na szóval, maga is ezt csinálja, nem? Tanácsot ad. Eljön, és pénzügyi tanácsot ad nekem. Mert maga ért a pénzügyekhez. Az én hozzáértésem... na mindegy, én mindig is tudtam, hogy Barry meleg. Ez fura volt. Egypetéjű ikrek. Ugyanabban a házban nőttek fel. Barry pont ott szokott ülni, ahol maga most. Az volt az ő széke. Greg mellette ült. De egészen kiskoruktól, amennyire csak emlékszem, másak voltak. Mindenki felháborodik, amikor azt mondom, hogy Barry az első naptól fogva, mit tudom én, hivalkodóbb volt. Ez nem azt jelenti, hogy az illető meleg, mondják nekem. De én nem a levegőbe beszélek. Az én fiaim egyformák volt, és mégis másak. Nyugodtan rám lehet sütni, hogy előítéleteskedek, de ha maga ismerte volna mindkettőt már kisgyerekként, és meg kellett volna tippelnie, hogy melyik meleg, hát tudná. Barry a divatért és a színházért volt oda. Greg a baseballért és az autókért. Szóval gyakorlatilag sztereotípiákat neveltem.

Megpróbált mosolyogni ezen. Simon összekulcsolta a kezét, és a konyhaasztalra helyezte. Ezt-azt hallott már ebből, de ez nem az a téma volt, amit Sadie túl gyakran érintett.

És ekkor kezdett derengeni benne.

Ikrek, genetika.

Barry és Greg története már akkor lebilincselte, amikor először hallotta, mert nem értette, hogyan lehet, hogy egypetéjű ikrek, akiknek pontosan ugyanaz a DNS-ük és ugyanabban a házban nőttek fel, hogyan végezhették különböző szexuális irányultsággal.

– Amikor Barry megbetegedett – folytatta Sadie –, nem láttuk, hogy ez hogyan hat Gregre. Nem törődtünk vele. A közvetlen borzalommal kellett foglalkoznunk. Eközben Greg látta elsorvadni az ikertestvérét. Fölösleges belemennem a részletekbe. Mindenesetre Greg sosem heverte ki Barry betegségét. Meg volt rémülve, így hát egyszerűen... elmenekült. Ezt nem láttam meg időben.

Greg volt az egyetlen kedvezményezettje anyja vagyonának, ezért Simon bizonyos fokig kapcsolatban volt vele. Greg mostanra háromszor elvált, és jelenleg egy huszonnyolc éves táncosnővel járt jegyben, akivel Renóban találkozott.

– Elvesztettem. Mert nem figyeltem rá. Meg azért is...

Elhallgatott.

– Miért még?

– Mert nem menthettem meg Barryt. Igazán ez volt az ok, Simon. Mert az összes gond ellenére, Greg összes félelmei ellenére, hogy talán ő is meleg, ha megmenthettem volna Barryt, Greg is rendbe jöhetett volna. – Sadie megbillentette a fejét. – Megmentheti még Paige-et?

– Nem tudom.

– De van rá esély?

– Igen, van.

Genetika. Paige genetikát tanult.

– Akkor menjen, mentse meg, Simon.

Huszonkettedik fejezet

Az Igazság Révet nem jelezte tábla, ami aligha volt meglepő.

– Fordulj balra – mondta Dee Dee – annál a régi postaszekrénynél.

Az nem volt kifejezés, hogy mennyire régi volt. Úgy nézett ki, mintha arra járó suhancok még a Carter-kormányzat idején kezdtek volna naponta rásózni egyet baseballütővel.

Dee Dee tanulmányozta Ash arcát.

– Nos?

– Valami mást is olvastam még – mondta Ash.

– Micsodát?

– Kényszerítettek téged arra, hogy dugjál velük?

– Kivel...?

– Tudod, miről beszélek. Az Igazságoddal vagy a Látogatóddal vagy hogy a csudába hívják a vezetőiteket.

Dee Dee nem szólt semmit.

– Azt olvastam, hogy kényszerítenek titeket.

A fiatal nő halkan felelt.

– Az Igazságot nem lehet kényszeríteni.

– Ez igennek hangzik.

– Teremtés könyve 19,32 – mondta Dee Dee.

– Mi?

– Emlékszel Lót történetére a Bibliából?

– Te most hülyéskedsz?

– Emlékszel a történetre, vagy sem?

Ez mellébeszélésnek hangzott, de Ash válaszolt:

– Halványan.

– Szóval a Teremtés könyve 19. fejezetében Isten megengedi Lótnak és feleségének és két lányuknak, hogy elmeneküljenek Szodoma és Gomora pusztulásából.

Ash bólintott.

– De Lót felesége hátrafordul, pedig azt nem szabad.

– Úgy van, és Isten sóbálvánnyá változtatja. Ami, hát, eléggé zavaros ügy, de nem ide akarok kilyukadni. Hanem Lót lányaira.

– Mi van velük?

– Amikor elérkeznek Cóarba, Lót lányai arról panaszkodnak, hogy nincsenek férfiak. Úgyhogy előállnak egy tervvel. Emlékszel, mi volt az?

– Nem.

– A nagyobbik lány mondja a húgának, idézem Mózes első könyve 19,32-t: „Gyere, itassuk le apánkat borral, háljunk vele, és támasszunk apánktól utódot.”

Ash nem mondott semmit.

– És így is tettek. Igen, vérfertőzés. Egyenesen a Teremtés könyvében. A két lány leitatta az apját, vele hált, és terhes lett.

– Azt hittem, az Igazságotoknak semmi köze az Ó- és Újtestamentumhoz.

– Nincs is.

– Akkor minek hozod fel Lótot ürügynek?

– Nekem nincs szükségem ürügyekre, Ash. És nincs szükségem az engedélyedre. Nekem csak az Igazságra van szükségem.

Ash meredten nézett előre a szélvédőn át.

– Ez még mindig úgy hangzik, hogy „igen, dugok velük”.

– Szereted a dugást, Ash?

– Igen.

– Szóval ha benne lennél egy csoportban, ahol dugni kell egy csomó nővel, az probléma lenne?

Ash nem válaszolt.

Az autókerekek alól föld röpködött szanaszét az útról, miközben haladtak befelé az erdőbe. TILOS AZ ÁTJÁRÁS! táblák lógtak a fákról a legkülönbözőbb színekben, méretekben, sőt még megfogalmazásban is. Ahogy közeledtek a kapuhoz, Dee Dee leeresztette az ablakot, és tett egy bonyolult kézmozdulatot, mint egy baseballedző a bázisvonalon álló játékosának.

Az autó üresjáratban begurult a kapu elé. Dee Dee kinyitotta az ajtót. Amikor Ash is nyitni készült az övét, Dee Dee a vállára tette a kezét és megrázta a fejét, hogy visszatartsa.

– Maradj itt. Tartsd mindkét kezed a kormányon egyfolytában. Le ne vedd róla a kezed, még annyi időre se, hogy megvakard az orrod.

A kis őrházból két férfi bukkant elő, szürke egyenruhájuk a polgárháborút újrajátszó hagyományőrzőkre emlékeztette Asht. AR-15 gépkarabély volt mindkettőnél. Hatalmas szakálluk fölött mogorván bámultak Ashre. Ash igyekezett veszélytelennek látszani. Saját maroklőfegyverei ott voltak a keze ügyében, és ő valószínűleg jobb céllövő volt ennél a két pojácánál, de még a legjobb mesterlövész sem ér fel két AR-15-össel.

Ez volt az a rész, amit az emberek nem fognak fel.

Ez nem tehetség vagy hozzáértés kérdése. Lehetsz LeBron James, ha a kosárlabdádban nincs levegő, nem fogsz tudni úgy cselezni, mint az, akinek bőven van az övében.

Dee Dee az őrökhöz közeledett, és csinált valamit a jobb kezével, ami kicsit úgy nézett ki, mint amikor valaki keresztet vet, de a levegőbe rajzolt jel inkább háromszög lehetett. A két fegyveres viszonozta a jelzést vagy üdvözlést.

Rítus, találgatta Ash. Nincs vallás nélkülük.

Dee Dee egy-két percig beszélgetett a két férfival. Azok közben egy pillanatra sem vették le a szemüket Ashről, ami nem csekély önmegtartóztatást követelt meg, tekintettel arra, hogy a fiatal nő milyen látványt nyújt. Ash nem bírta volna ki, hogy ne nézze.

Talán ezért nem érzett soha elhivatottságot a szerzetesi élet iránt.

Az Igazság. Mekkora ökörség!

Dee Dee visszajött a kocsihoz.

– Csak állj félre oda jobbra.

– Miért ne forduljak meg simán, és menjek?

– Mi lett azzal, hogy fogsz, és elviszel innen?

A szíve egyből a torkában dobogott ettől, de Dee Dee „csak vicceltem” mosolya lehervasztotta. Megpróbálta lepergetni a csalódott kifejezést az arcáról.

– Visszajöttél – mondta. – Biztonságban vagy. Nincs szükség rám, hogy itt szobrozzak.

– Csak várj, rendben? Egyeztetnem kell a tanáccsal.

– Egyeztetni, mit?

– Kérlek, Ash. Csak várj.

Az egyik őr összehajtogatott ruhát adott át neki. Szürkét. Mint az övék. Dee Dee ráhúzta arra, amit viselt. A másik őr fejfedőt adott át, amely a zárdákban láthatókra hasonlított. Az is szürke volt. Dee Dee feltette a fejére, és az álla alatt megkötötte, mint egy fityulát.

Dee Dee mindig felszegett fejjel járt, kidüllesztett mellel, a magabiztosság mintaképeként. Most meggörnyedt, lesütötte a szemét, az egész személyisége alázatossá vált. A változás meglepte Asht. És kiborította.

Dee Dee házon kívül van, gondolta magában. Most Holly tartózkodik itt.

Nézte, ahogy átmegy a kapun. A felsőtestét jobbra döntötte, hogy a tekintetével követhesse tovább a gyalogúton. Nők járkáltak fel-alá, valamennyien ugyanabban az iszapszürke egyenruhában. Férfi egy sem. Talán ők másfelé voltak.

A két őr látta, hogy nézi Dee Deet és a tábort. Nem tetszett nekik. Ezért az autó elé álltak, hogy takarják a rálátást. Ash vívódott, ne tegye-e sebességbe a kocsit, és gázt adva lekaszálja ezt a két faszfejet. Mégis inkább úgy döntött, hogy leállítja a motort, és kiszáll. Az őröknek ez sem tetszett, de nekik amúgy sem nagyon tetszett tőle semmi.

Amikor Ash kiszállt a kocsiból, legelőször is a csend vágta mellbe. Tiszta, súlyos, már-már fojtogató volt, de jóleső módon. Rendes esetben hangok vannak mindenütt, még az erdő legsűrűbb mélyén is, de itt minden elnémult. Ash nem mozdult egy pillanatig, még annyit sem akarta megkockáztatni, hogy a kocsiajtó becsukásával megtörje ezt a némaságot. Állt, lehunyta a szemét, és hagyta, hogy átjárja a csend. Egy-két másodpercre felfogta. Vagy felfogni vélte. A hívást. Megadhatná magát ennek, ennek a csendnek, ennek a nyugalomnak. Olyan könnyű lenne lepasszolni a döntést, okolást és gondolkodást. Csak lenni.

Feladni.

Igen, ez volt a megfelelő szó. Hagyni, hogy valaki más csinálja a nehéz szellemi munkát. Vagy csak gürcölni, vagy élni a pillanatnak. Hagyni, hogy beszippantsa a nyugalom. Hallgatni, ahogy ver a szíve a mellkasában.

De ez nem volt élet. Ez egy vakáció volt, egy szünet, egy bábállapot. Ez a Mátrix volt, a virtuális valóság, vagy valami ilyesmi. És talán ha az ember úgy nő fel, ahogy ő – vagy inkább ahogy Dee Dee –, egy vigasztaló érzékcsalódás felülkerekedik a nyers valóságon.

De nem hosszú távon.

Elővett egy cigarettát.

– Tilos a dohányzás – mondta az egyik őr.

Ash rágyújtott.

– Azt mondtam...

– Cssss! Ne zavard meg a csendet.

Az egyes számú őr tett egy lépést Ash felé, de a kettes számú kitette a karját, hogy megállítsa. Ash nekidőlt a kocsinak, mélyen beszívta a füstöt, és aztán látványosan kifújta. Az egyes számú nem volt boldog. Ash egy walkie-talkie recsegését hallotta. A kettes számú fölé hajolva suttogott bele.

Ash grimaszolt. Ki használ walkie-talkie-t manapság? Nincs mobiltelefonjuk?

Pár másodperc múlva a kettes számú őr belesúgott valamit az egyes számú fülébe. Az egyes számú vigyorgott.

– Hé, tökös gyerek! – mondta az egyes számú.

Ash szabadjára engedett egy újabb hosszú füstcsíkot.

– Várnak a szentélyben.

Ash elindult feléjük.

– Nincs dohányzás az Igazság Révben.

Ash vitatkozni akart, de mi értelme lett volna? Lehajította a cigarettát az útra, és eltaposta a lábával. A kettes számú őr távirányítóval kinyitotta a kaput. Ash most szemügyre vette a terepet – a kerítést, a biztonsági kamerákat, a távirányítást. Műszakilag igencsak a topon voltak.

Elindult a kapun támadt rés felé, de az egyes számú őr megállította az AR-15-ösével.

– Van nálad fegyver, tökös gyerek?

– Van.

– Akkor talán add ide nekem.

– Húha, nem tarthatom meg a pisztolyomat?

Mindkét őr rászegezte a gépkarabélyát.

– Pisztolytáskában a jobb oldalamon – mondta Ash.

Az egyes számú érte nyúlt, nem találta.

Ash felsóhajtott.

– Az a te jobb oldalad, nem az enyém.

Az egyes számú őr becsúsztatta Ash másik oldalára a kezét, és kivette a .38-ast.

– Szép darab – mondta.

– Tedd a kesztyűtartómba – mondta Ash.

– Tessék?

– Nem viszem be, de itt sem hagyom. Tedd be a kocsimba. Nyitva van.

Az egyes számú őrnek nem tetszett a dolog, de a kettes bólintott, hogy tegye, amit mondtak. Megtette. Amikor a feladatot elvégezte, az egyes számú őr nagy hűhóval és nagy csattanással csapta be az ajtót.

– Valami egyéb fegyver? – kérdezte.

– Nincs.

A kettes számú mindenesetre futólag megmotozta. Amikor végzett, az egyes számú intett a fejével, hogy irány a kapu. Asht kétoldalt kísérve léptek be a táborba – az egyes a jobbján, a kettes a balján.

Ash nem aggódott különösebben. Úgy gondolta, hogy Dee Dee beszélt az Igazsággal vagy a Légióssal vagy akárkivel, és hogy látni akarják. Dee Dee nyíltan nem mondta ki, de elég nyilvánvalónak tűnt, hogy valaki itt a szektában fizet ezekért a rajtaütésekért. Dee Dee nem személyesen adta át a pénzt vagy a neveket.

Valaki ebben a szektában holtan akarta látni ezeket a csávókat.

Elindultak felfelé a dombon. Ash nem tudta, mire számítson az Igazság Rév belterületén, de a tábor leírására a meghatározó szó a „jellegtelen” volt. Egy tisztáson Ash rálátott egy ugyanolyan iszapszürkére festett épületre, mint az egyenruhák. Az építmény talán két emelet magas volt, szögletes és funkcionális, és egy út menti hotellánc minden jellemzőjét hordozta magán. Vagy talán katonai barakkokét. De talán leginkább börtönre emlékeztetett.

Nem volt szabadulás az iszapszürkétől – semmi színfolt, semmi textúra, semmi melegség.

De talán ez volt a cél. Ne kalandozhasson el a figyelem.

Ott volt a természet, persze félretolva, és természetesen volt szépség abban is. Ott volt a nyugalom, a csend, a magány. Ha az ember össze van zavarodva, ha nem érzi a helyét a szabványos társadalomban, ha elkeseredetten szabadulni próbál a modernitásból, annak zajaitól és folyamatos ingereitől, találhat-e ennél jobb helyet? így működnek a szekták, hát nem? Megkeresik a csalódott számkivetetteket. Könnyű választ kínálnak nekik. Elszigeteltséget. Függőséget teremtenek. Felügyeletet. Csak egy hangot engednek, egyet, amelyet nem lehet megkérdőjelezni vagy kétségbe vonni.

Add meg magad.

Több kétemeletes iszapszürke épület udvart képezett. Asht keresztülvezették rajta. Az összes ablak és ajtó az udvarra nézett, úgyhogy még fákat sem lehetett látni a szobákból. Az udvar zöld füves volt, fapadok álltak rajta, úgyszintén iszapszürkére festve, és a padok, ahogy az ablakok, mind egy nagy szobor felé fordultak, amely magas talapzaton állt, a talapzat mindegyik oldalán egyetlen szóval: IGAZSÁG. A szobor úgy négy-öt méter magas lehetett. Az üdvözült Casper Lartage-ot ábrázolta, ahogy a felemeli a kezét részben lelkesültsége, részben nyája magához ölelésének jeleként. Ezt lehetett látni minden egyes ablakból – „az Igazság” bámult bele az ember képébe.

Újabb nők voltak az udvaron, mind egyenruhában, mind valamiféle fejfedővel. Senki sem beszélt. Senki sem adott ki hangot magából. Még csak pillantásra sem méltatták ezt az idegent köztük.

Ashnek kezdett rossz érzése lenni.

Az egyes számú őr kinyitott egy ajtót, és mutatta Ashnek, hogy lépjen be. Lakkozott tölgyfa parketta volt a szobában, a falon pedig portrék három férfiról. A portrék háromszöget alkottak. Az Igazság, alias Casper Lartage legfelül. Két fia – a hasonlóság szembeszökő volt – alatta kétoldalt. A Légiós és a Látogató, vélte Ash. Néhány összecsukható szék volt felhalmozva a sarokban. Ennyiben kimerült a berendezés. Ha az egyik falat tükör borítja, edzőteremnek lehetett volna hinni.

Az egyes és kettes őr bejött, és megállt az ajtóban.

Ashnek nem tetszett ez.

– Mi folyik itt?

Nem válaszoltak. A kettes számú őr elment. Ash most egyedül volt egy állig felfegyverzett egyes számú őrrel. Egyes számú őr rávigyorgott.

A rossz érzés nőtt.

Ash elkezdett lelkileg felkészülni. Tegyük fel, mint már feltette, hogy a szekta bérelte fel. Talán azok, akiket megölt, mind a szekta tagjai voltak korábban, bár a felszínen ez szemlátomást nem stimmelt. Gorse például egy homokos tetoválószalon-tulajdonos volt New Jersey-ben. Gano nős, családos ember Boston külvárosában. De attól még lehetséges. Talán Igazság-hívők voltak fiatalkorukban, és valami okból el kellett hallgattatni őket.

Vagy talán valami másik okból. Nem számított.

Ami számított, hogy Ash megcsinálta a melót. A pénz bejött. Ash tudta, hogyan helyezzen el összegeket és utaljon át jobbra- balra, hogy ne lehessen a nyomukra jutni. Teljesen kifizették – mindegyik esetben a felét előre, a másik felét a meló után.

De most a szektamegbízások elfogytak. Talán. Ez lehetett az egyik a dolgok közül, amikről Dee Dee nem tudott még – amiért azt akarta, hogy várjon. Bárki volt is, aki felbérelte, Dee Deen keresztül tartotta vele a kapcsolatot. Úgyhogy Dee Dee talán az Igazság Tanácshoz jött, amikor ő idehozta. Talán az Igazság vagy az egyik tanácsadója azt mondta: nem, végeztünk.

És alkalmasint teljesen el akarják varrni a szálakat.

Ash profi volt. Sosem járna el a szája. Tartja magát a szakma íratlan szabályaihoz.

De talán a szektavezérek ezt nem tudták róla.

Talán úgy okoskodtak, hogy rendes körülmények közt több bizalommal lennének, de mert Ash és Dee Dee ismerte egymást – sőt még sajátságos kapcsolatban is voltak –, Lartage-ék kiszolgáltatottabbnak érezték magukat.

Mi a legegyszerűbb megoldás a problémára? A nyerő húzás Lartage-nak és fiainak?

Megölni Asht. Elásni az erdőben. Megszabadulni a kocsijától.

Ha Ash volna a szektavezér, ő ezt tenné.

Egy ajtó kinyílt a szoba túlsó végében. Egyes számú őr lesütötte a szemét, amikor belépett a szobába egy nő, akit Ash az ötvenes évei elején járónak saccolt. Magas volt, tekintélyt parancsoló, és szemben mindenki mással, akit Ash látott a táborban, felszegett fejjel, „ki a mellet, be a hátat” tartással járt. Szürke egyenruhában volt, de a zubbonya ujján vörös csíkok látszottak, mint valami katonai rangjelzés. A csíkok kitűntek az általános iszapszürkeségből, mint neonfények a sötétben.

– Mit keres itt? – kérdezte.

– Csak kitettem egy barátomat.

A nő Ash válla fölött az őrre nézett, aki mintha megérezte volna a pillantást, felnézett, és úgy-ahogy behúzta a nyakát. Ez a nő nem lehetett az Igazság, sem a szentháromságuk más eleme, de bárki volt is, rangban egyértelműen fölötte állt ennek az ürgének.

Az egyes számú őr vigyázzba vágta magát.

– Ahogy tájékoztattam önt, Adiona Anya.

– Adiona?

A nő Ash felé fordult.

– Ismeri az utalást?

Ash bólintott.

– Adiona egy római istennő volt.

– Úgy van.

Ash kiskölyökként imádta a mitológiát. Megpróbált visszaemlékezni a részletekre.

– Adiona a gyerekek szerencsés hazatérésének az istennője volt, vagy valami ilyesmi. Egy másik istennővel állt párban.

– Abeonával. Meg vagyok lepve, hogy ilyeneket tud.

– Igen, csak úgy szórom a meglepetéseket. Szóval egy mondáról kapta a nevét?

– Pontosan. – A nő szélesen mosolygott. – Tudja, miért?

– Fogadok, hogy elmondja.

– Minden isten mondabeli. Skandináv, római, görög, indiai, zsidó-keresztény, pogány satöbbi. Az emberek évszázadokon át hajlongtak előttük, áldoztak nekik, őket követve élték az életüket. És ez mind hazugság volt. Milyen szomorú, nem gondolja? Milyen szánalmas. Eltölteni egy életet így megcsalatva.

– Talán – mondta Ash.

– Talán?

– Ha valaki nem tud jobbat, talán ez is megteszi.

– De nem igazán hisz ebben, ugye?

Ash nem mondott semmit.

– Az istenek hazugságok. Csak az Igazság uralkodik. Tudja, miért dől össze és hamvad el végül az összes vallás? Mert ők nem az Igazság. E mítoszokkal ellentétben az Igazság mindig is létezett.

Ash igyekezett nem forgatni a szemét.

– Mi a neve? – kérdezte a nő.

– Ash.

– Ash mi?

– Csak Ash.

– Honnan ismeri Hollyt?

Ash hallgatott.

– Maga esetleg Dee Deeként ismeri.

Ash továbbra is hallgatott.

– Maga vele bukkant fel itt, Ash. Együtt jöttek.

– Aha.

– Hol voltak?

– Miért nem őt kérdezi?

– Már kérdeztem. Tudni akarom, az igazat mondja-e.

Ash csak állt. Adiona Anya közelebb lépett hozzá. Megengedett egy csintalan mosolyt, és közben azt mondta:

– Tudja, hogy a maga Dee Deeje mit csinál ebben a pillanatban?

– Nem.

– Pucér. Négykézláb pucsít. Egy férfi mögötte. Egy férfi előtte.

A mosolya kicsit még kitartott. Reagálást szeretett volna. Ash nem volt hajlandó.

– Nos? Mit gondol erről, Ash?

– A harmadik férfin gondolkozom.

– Tessék?

– Tudja. Igazság, Légiós, Látogató. Szóval, ha egy hátulról csinálja neki, egy meg elölről, hol a harmadik?

A nő még mindig mosolygott.

– Magát palira vették, Ash.

– Nem ez lenne az első eset.

– Sok férfinak kínálja a kegyeit. De magának nem, Ash.

Ash grimaszolt.

– Tényleg csak így hívja: „kegyei”?

– Magának ez mélységesen fáj, tudom. Maga szereti Hollyt.

– A vesémbe lát. Most már visszamehetek a kocsimhoz?

– Hol voltak kettesben?

– Nem fogom elmondani magának.

Adiona Anya bólintását alig lehetett érzékelni. De annyi is elég volt. Egyes számú őr előrelépett. Bot volt a kezében. Két dolog történt egyidejűleg. Egy: Ash felismerte, hogy az a bot marhaösztöke vagy valamiféle sokkoló. Kettő: a bot lecsapott a hátára.

Aztán minden gondolatot elsöpört a fájdalom cunamija.

Ash a parkettára zuhant, vergődött, mint egy partra vetett hal. Az áramütés átjárta minden porcikáját. Megbénította az agyimpulzusait. Megperzselte az idegvégződéseit. Az izmai görcsbe rándultak tőle.

A szája habzani kezdett.

Nem tudott mozdulni. Nem tudott igazán gondolkodni sem.

A nő hangja ijedten csengett.

– Én... Milyen beállítással csinálta?

– Maximummal.

– Komolyan? Ez meg fogja ölni!

– Akkor talán essünk túl rajta.

Ash látta, hogy a sokkoló vége újra célba veszi. Mozdulni akart, mozdulnia kellett, de a benne keringő elektromosság rövidre zárt minden izmoknak adott parancsot.

Amikor a bot másodszor is célba ért, ezúttal a mellkasán, Ash úgy érezte, hogy a szíve felrobban.

Aztán már csak sötétség volt.

Huszonharmadik fejezet

Nincs változás.

Simon már nagyon belefáradt abba, hogy mindig ezt hallja. A székét közvetlen Ingrid ágya mellé húzta. Fogta a kezét. Szemét az arcára szegezte, nézte, ahogy lélegzik. Ingrid mindig háton fekve aludt, ahogy most is, úgyhogy a kóma elképesztően olyan volt, mintha aludna, ami talán nyilvánvaló, talán nem. Az ember azt várná, hogy egy kóma másképp nézzen ki, hát nem? Persze ott voltak a csövek és a zajok, és Ingrid keskeny vállpántos selyem hálóingben szeretett ágyba bújni, amit természetesen Simon is szeretett. Szerette felesége testének görbületeit, széles vállát, hangsúlyos kulcscsontját.

Nincs változás.

Ez purgatórium volt, se nem mennyország, se nem pokol. Vannak, akik azt állítják, hogy a purgatórium a legrosszabb – a függőben levés, a bizonytalanság, az őrlődés és nyűvődés a végeláthatatlan várakozásban. Simon tisztában volt ezzel a nézettel, de egyelőre örült a purgatóriumnak. Ha Ingrid helyzete a legcsekélyebb módon is rosszabbodik, ezt a bugyrot is teljesen elveszíti. Épp eléggé tudatában volt annak, hogy egy foszladozó hajszálon függ minden. Ha rossz hírt kap, ha valami rosszabbra fordul Ingriddel...

Nincs változás.

Úgyhogy háríts.

Most épp vedd úgy, hogy alszik. Simon egyfolytában az arcát nézte, a járomcsontot, amely olyan éles volt, hogy a sebészek a folyosó végében szikének használhatnák, az ajkat, amelyet szelíden megcsókolt, mielőtt leült, remélve, hogy kap valami reakciót rá, mert még amikor Ingrid mélyen aludt, az ajka ösztönösen akkor is legalább minimálisan reagált a csókjára.

De most nem.

Az agyába villant az a pillanat, amikor utoljára nézte alvás közben – a mézesheteiken Antiguán, néhány nappal azután, hogy hivatalosan egybekeltek. Simon felébredt napkelte előtt, Ingrid elnyúlt mellette hanyatt fekve, mint most, mint mindig. A szeme csukva volt, természetesen, a lélegzése egyenletes, úgyhogy Simon csak nézte, álmélkodva azon, hogy így fog ébredni mostantól minden áldott nap – e csodálatos nő mellett, aki immár az élete párja.

Így nézte őt mindössze tíz, esetleg tizenöt másodpercen át, amikor Ingrid, anélkül hogy kinyitotta volna a szemét vagy megmoccant volna egyáltalán, hirtelen megszólalt:

– Hagyd ezt abba, a frászt hozod rám.

Simon mosolygott az emléken, miközben ült most a kórházi ágya mellett, a tenyerében tartva a még meleg kezét. Igen, meleg. Elő. Vér kering benne. Ingrid nem keltette azt az érzést, mintha össze lenne esve vagy rosszul lenne vagy haldokolna. Csak aludt, és hamarosan felébred.

És az első dolga az lesz, hogy Paige-ről kérdez.

Néhány kérdése neki is volt ezzel kapcsolatban.

Amikor eljött Sadie Lowensteintől, felhívta Elenát, és beszámolt neki Paige genetika és származás iránti érdeklődéséről. Elena nem szívesen terítette ki a lapjait, de itt most különös érdeklődést mutatott. Egy csomó járulékos kérdést tett fel, amikből Simon csak néhányra tudott válaszolni.

Amikor Elena kifogyott a kérdésekből, elkérte Eileen Vaughan telefonszámát. Simon megadta.

– Mi ez az egész? – kérdezte.

– Talán semmi. De nem sokkal azelőtt, hogy megölték, Damien Gorse is felment az egyik ilyen DNS-honlapra.

– Szóval akkor ez mit jelent?

– Hadd futtassak le néhány dolgot, mielőtt belemegyünk ebbe. Mész a kórházba?

– Igen.

Elena megígérte neki, hogy ott fognak találkozni, azzal letette.

A gyerekek szemlátomást jól voltak. Ania otthon volt Suzy Fiske-kel, és Simon úgy vélte, egyelőre valószínűleg ez a legjobb. Sam összebarátkozott néhány orvosrezidenssel, akik ezen az emeleten dolgoztak – Sam jó volt ebben, mindig gyorsan barátokra talált –, és most éppen a nappalijukban volt, próbált készülni a közelgő fizikavizsgájára. Nemcsak mindig okos gyerek volt, hanem szorgalmas is. Simon, aki diákként sosem erőltette meg magát jobban, mint amennyivel elevickélhetett, nem győzött csodálkozni fia munkaerkölcsén – korán kelt, tornázott reggeli előtt, a leckéit napokkal a határidő előtt megcsinálta –, és a legtöbb apától eltérően Simon néha aggódott, hogy talán arra kellene biztatnia a fiát, hogy vegyen vissza egy kicsit a tempóból, és lazítson. Sam már-már túlhajszolt volt.

Persze most nem. Most legalább kilép a mókuskerékből.

Nincs változás.

Akkor háríts – csakhogy most más hárítanivaló is volt, mint Ingrid állapota.

Simon nem tartotta magát túl bő fantáziájúnak, de ami képzelőerő szorult belé, azt a legnagyobb fordulatra pörgette, amint hallott a DNS-vizsgálatról, és most robogott ezen a sötét, visszataszító úton, rajta szögesdróttal és aknákkal, mely útra sosem akart volna felmenni, de úgy tűnt, nincs más választása ebben a pillanatban.

Eileen Vaughan szavai visszhangoztak a fejében: gondok vannak otthon.

Yvonne surrant be a szobába.

– Szia! – mondta.

– Van rá esély, hogy Paige nem az én gyerekem?

Bumm. Csak így, kapásból.

– Mi?

– Hallottad.

Simon odafordult feléje. Yvonne sápadt volt, remegett.

– Van rá esély, hogy nem én vagyok Paige biológiai apja?

– Jóságos ég, nincs.

– Tudnom kell az igazat.

– Mi ütött beléd, Simon?

– Lehetséges, hogy lefeküdt valaki mással?

– Ingrid?

– Ki másról beszélünk?

– Nem tudom. Ez az egész kész őrültség.

– Szóval nulla az esély.

– Nulla.

Simon visszafordult a felesége felé.

– Simon, mi folyik itt?

– Az ember sosem tudhatja biztosan – mondta.

– Simon!

– Senki sem tudhatja biztosan.

– Nem, természetesen senki sem tudhatja biztosan. – Egy csipetnyi ingerültség kúszott Yvonne hangjába. – Azt sem tudhatom biztosan, mondjuk, hogy nem pottyantottál-e el még máshová is gyereket.

– Tudod, mennyire szeretem.

– Tudom, igen. És ő is ugyanannyira szeret téged.

– De nem tudom az egész történetet, ugye?

– Nem tudom, mire gondolsz.

– De, tudod. Van egy rejtett énje. Még előlem is.

– Mindenkinek van egy rejtett énje.

– Nem erre gondolok.

– Akkor nem értem, mire gondolsz.

– De, Yvonne, érted.

– Honnan jön ez az egész?

– A Paige utáni kutatásomból.

– És most azt hiszed, nahát, hogy nem te vagy az apja?

Simon megfordult, egyenesen szembenézett vele.

– Rólad mindent tudok, Yvonne – mondta.

– Tényleg azt hiszed?

– Igen.

Yvonne nem szólt semmit. Simon visszanézett Ingridre az ágyban.

– Szeretem Ingridet. Teljes szívemből szeretem. De van egy énje, amit nem ismerek.

Yvonne továbbra sem mondott semmit.

– Yvonne!

– Mit akarsz, mit mondjak? Ingrid lényében van valami titokzatosság, ezt garantálhatom neked. A pasik megőrültek érte. És figyelj, tedd a szívedre a kezed. Egyebek közt ez vonzott téged is hozzá.

Simon bólintott.

– Elsőként.

– Mélységesen szereted.

– Igen.

– És mégis azon morfondírozol, megcsalt-e téged a lehető legcsúnyább módon.

– Megcsalt?

– Nem.

– De van valami.

– Annak semmi köze Paige-hez...

– Akkor mihez?

– ...vagy a lelövéséhez.

– De vannak titkok?

– A múltban biztosan. – Yvonne felemelte mindkét kezét, inkább csalódottságában, mintsem zavarában. – Mindenkinek van.

– Nekem nincs. Neked sincs.

– Hagyd ezt abba.

– Miféle múltja van?

– Egy múlt, Simon. – Yvonne hangszíne most már türelmetlenségbe csapott át. – Ennyi az egész. Volt egy életstílusa előtted: iskolák, utazások, viszonyok, munkák.

– De te nem erre gondoltál. Te valami nem szokványosra gondoltál.

Yvonne összeráncolta a homlokát, megrázta a fejét.

– Nem az én dolgom elmondani.

– Most már késő, Yvonne.

– Nem, nem az. Bíznod kell bennem.

– Bízom benned.

– Jó. Mi egy nagyon régi történetről beszélünk.

Simon megrázta a fejét.

– Bármi folyik is itt, bármi változtatta meg Paige-et és vezette ebbe az egész pusztulásba, azt hiszem, nagyon rég kezdődött.

– Ugyan hogyan lehetne ez egy régi ügy? – kérdezte Yvonne.

– Nem tudom.

Yvonne közelebb lépett az ágyhoz.

– Hadd kérdezzek valamit, Simon.

– Csak rajta.

– Vegyük az optimális forgatókönyvet. Ingrid jól jön ki ebből. Te megtalálod Paige-et. Paige jól van. Tiszta lesz. Úgy értem, teljesen tiszta. Maga mögött tudja ezt az egész csúf fejezetet.

– Oké.

– Aztán Paige úgy dönt, hogy elköltözik. Új életet kezd. Találkozik egy pasival. Egy csodálatos pasival. Olyannal, aki a tenyerén hordozza, aki annyira szereti, hogy Paige még álmában sem gondolta volna. Nagyszerű életet építenek fel együtt, ez a pasi és Paige, és Paige egy pillanatig sem akarja, hogy ez a csodálatos pasi tudomást szerezzen arról, hogy volt idő, amikor ő drogos volt, vagy talán annál is rosszabb, amikor valami drogtanyán élt, és isten tudja, mit csinált isten tudja, kivel, hogy hozzájusson az anyaghoz.

– Komolyan beszélsz?

– Igen, komolyan beszélek. Paige szereti ezt a pasit. Nem akarja azt látni, hogy a csillogás a szemében elhalványul. Nem tudod ezt megérteni?

Simon hangja, amikor végül megjött, alig volt több suttogásnál.

– Atyaisten, mit rejteget?

– Az nem számít...

– Hogy a fenébe nem számítana.

– ...ugyanúgy, ahogy Paige drogos múltja sem fog számítani.

– Yvonne!

– Tessék.

– Te tényleg azt hiszed, hogy ez a titok változtatna azon, ahogyan Ingrid iránt érzek?

Yvonne nem válaszolt.

– Mert ha ez lenne a helyzet, akkor a szerelmünk igencsak gyenge lábakon állna.

– Nem azon változtatna.

– Hanem?

– Hanem azon, ahogyan nézed őt.

– Jönne az elhalványulás?

– Igen.

– Tévedsz. Attól még ugyanannyira szeretném.

Yvonne lassan bólintott.

– Elhiszem, hogy ugyanannyira szeretnéd.

– Tehát?

– Tehát a régmúltjának semmi köze ehhez. – Yvonne felemelte a kezét, hogy megálljt parancsoljon Simon követelőzésének. – És mindegy, mit mondasz, ígéretet tettem. Ez nem az én titkom, hogy elmondjam. El kell eresztened.

Simon nem akarta elereszteni – neki ezt tudnia kellett, de épp ekkor azt érezte, hogy Ingrid keze satuként szorul az övére. Simon szíve majd kiugrott a helyéből. A fejét a felesége felé kapta, félig-meddig azt remélve, hogy talán nyitva találja a szemét vagy mosoly ül az arcán. De Ingrid egész testében megvonaglott, aztán megmerevedett, görcsbe rándult. A szeme nem nyílt ki, csak a szemhéja verdesett vadul, Simon láthatta a szeme fehérét.

Gépek kezdtek sípolni. Megszólalt a vészjelző.

Valaki berontott a szobába. Aztán még valaki. Egy harmadik személy félrelökte Simont. Újabb emberek árasztották el a szobát, körülvették Ingrid ágyát. A kapkodás állandósult. Kurta utasítások hangzottak el érthetetlen orvosi zsargonban, pánikkal határos hangon, mígnem valaki más, a szobába lépő hatodik ember kedvesen, de határozottan kituszkolta Simont és Yvonne-t.

* * *

Ingridet rohanvást vitték a műtőbe.

Senki sem akart mondani semmi lényegeset Simonnak. „Visszaesés” következett be, közölte vele az egyik nővér, majd jött jól bevált klisé:

– A doktornő, amint tud, jön.

Simon szeretett volna még kérdéseket feltenni, ugyanakkor nem akart elvonni senkit a munkájától. Csak foglalkozzatok Ingriddel, gondolta. Gyógyítsátok meg. Aztán tájékoztassatok.

Fel-alá járkált a zsúfolt várószobában. Elkezdte rágni a mutatóujja körmét, ez bevett szokása volt fiatalon, de végleg abbahagyta az egyetem utolsó évében. Vagy legalábbis azt hitte. Járkált az egyik saroktól a másikig, a falhoz érve mindannyiszor szünetet tartott, egy-két másodpercre nekidöntötte a hátát, mert legszívesebben leroskadt volna a padlóra, és csak feküdt volna összegömbölyödve.

A szemével Yvonne-t kereste, bízott benne, hogy ki tudja rázni belőle azt az átkozott választ a felesége múltjáról, de hirtelen sehol sem látta. Miért? Yvonne kerülni akarja, vagy csak szükség volt rá az irodában – különösen azután, hogy ő, a társa kiesett a munkából? Yvonne mondott valamit erről, hogy mi legyen a cég ügyeivel, hogy fel kell készülniük a hosszú gürcölésre, és hogy felesleges mindkettőjüknek itt lenni egyszerre.

Simon félig bosszús, félig dühös volt Yvonne-ra, ugyanakkor elismerte, hogy sógornője dicséretet érdemel, sőt nemes szívre vall, amiért megtartja Ingridnek tett ígéretét. Simon huszonnégy éve ismerte Ingridet – ebből három év esett Paige megszületése előttre. Hogy játszhatott közre ebben az ügyben bármi, legyen az akármilyen bizarr, mocskos vagy csak egyszerűen szörnyű, abból az időből, amikor Paige még meg sem született, illetve mielőtt ő és Ingrid megismerkedtek?

Ennek nem volt semmi teteje.

– Simon!

Elena Ramirez hirtelen ott termett mellette. Megkérdezte, van-e valami újdonság Ingrid állapotában. Simon elmondta neki, hogy Ingrid a műtőben van, és hozzátette:

– Szóval tudathatnád velem, mégis mi folyik itt.

Elvonultak az egyik sarokba, ahol Simon az imént a falat támasztotta, a bejárattól és a csoportosulásoktól legtávolabb esőbe.

– Még nem raktam össze ezt az egészet – mondta Elena halkan. – De?

Elena habozott.

– Találtál valamit, ugye?

– Igen. De még nem tudom, hogyan kapcsolódik ez hozzád. Vagy a lányodhoz.

– Hallgatlak.

– Kezdjük Paige-dzsel és ezzel a Családfakutató körrel.

– Rendben.

– Tudjuk, hogy Damien Gorse felkeresett egy DNSTeKiVagy nevű génvizsgálati honlapot. – Elena körülnézett, mintha attól tartana, hogy valaki kihallgatja. – Ezért megkértem az ügyfelemet, hogy ellenőrizze Henry fia bankkártyahasználatát.

– És?

– Volt tranzakció a DNSTeKiVagy számlájára. Igazság szerint Henry Thorpe több génvizsgálati honlaphoz is bejelentkezett.

– Hűha!

– Bizony.

– Szóval felteszem, rá kellene néznem Paige hitelkártyáira – mondta Simon. – És utánajárni, bejelentkezett-e ő is.

– Igen.

– És mi van Aaronnal? Ő is fent járt a honlapon?

– Ezt nem tudjuk kideríteni, hacsak nem találjuk nyomát egy bankkártyán. Mit gondolsz, nem tudnád megkérdezni az anyjától?

– Megkérdezni éppenséggel megkérdezhetem, de kétlem, hogy segítene.

– Egy próbát megér – mondta Elena. – De csak a gondolatkísérlet kedvéért, tételezzük fel, hogy mindannyian elküldték a DNS-mintájukat ugyanannak a honlapos cégnek, és megvizsgáltatták. Tudod egyáltalán, hogyan működnek ezek a tesztek?

– Nem igazán.

– Beleköpsz egy kémcsőbe, és kielemzik a DNS-edet. Ahány hely, annyifélét elemez. Egyesek azt állítják, hogy megnézik a DNS-edet, és adnak neked egy genetikai egészségfelmérést, mondjuk, hogy vannak-e olyan szekvenciáid, amelyek hajlamosítanak arra, hogy Alzheimered vagy Parkinsonod legyen. Satöbbi.

– És ez pontos?

– A dolog kérdésesnek tűnik, de ez most nem igazán fontos. Legalábbis nem hiszem. Az alapcsomag az, amit valószínűleg te is ismersz, ha egy kicsit is olvastál ezekről a DNS-honlapokról. Megadja a felmenőid százalékos összetételét, mondjuk, hogy tizenöt százalékban olasz vagy, huszonkét százalékban spanyol, ilyesmiket. Fel tudják térképezni az őseid migrációs útvonalát is, például hogy honnan indultak és hol telepedtek le az idő folyamán. Elég vad dolgok.

– Aha, ez tök érdekes lehet, de hogyan passzol a mi ügyünkhöz?

– Kétlem, hogy passzol.

– Ezek a vizsgálatok árulkodnak az ember szüleiről is, ugye?

– És más rokonairól, igen. Felteszem, hogy Henry Thorpe és Damien Gorse ezért jelentkezett a tesztre.

– Mert örökbefogadottak voltak – állapította meg Simon.

– És nem tudtak semmit a vér szerinti szüleikről. Ez a kulcs. Az örökbefogadottak esetében teljesen megszokott dolog, hogy igénybe veszik ezeket a szolgáltatásokat, hogy megtalálhassák a szüleiket, vagy értesülhessenek a testvéreikről vagy egyáltalán bármiféle rokonukról.

Simon az arcát gyúrogatta.

– És Aaron Corval is valami ehhez hasonlóba vághatott bele. Az anyja nyomára akarhatott bukkanni.

– Igen. Vagy talán azt bizonyítani, hogy az apja nem az apja.

– Arra gondolsz, hogy talán Aaron is örökbefogadott volt?

– Lehetséges, még nem tudom. Az egyik gond, hogy ezek a DNS-honlapok viták kereszttüzében állnak. Ugye, milliós nagyságrendben veszik igénybe őket, talán tízmilliósban. Több mint tizenkétmillió vizsgálat csak az elmúlt évben.

Simon bólintott.

– Egy csomó embert ismerek, akik mintát küldtek.

– Én is. Csakhogy mindenki természetszerűleg ódzkodik a DNS-ét csak úgy elküldeni egy internetes cégnek. Úgyhogy ezek a származással foglalkozó honlapok a végsőkig kényesek a biztonságra és a titkosságra. Amit megértek. Megpróbálkoztam minden létező kapcsolatommal. A DNSTeKiVagy nem hajlandó szóba állni velem végzés nélkül, és esküdöznek, hogy ha hozok is, ők elmennek a Legfelsőbb Bíróságig.

– De a kapcsolatok, amiket találtál...

– Jelenleg legjobb esetben is csak homályosak. Adva van két gyilkosság, amely semmi más módon nem függ össze: más módszer, más állam, más fegyver. Csak elhanyagolható mértékben hozhatjuk kapcsolatba őket valakivel Chicagóban néhány internetes üzenet útján. Bírói szemmel ez a nullánál is kevesebb.

Simon megpróbálta feldolgozni a hallottakat.

– Szóval azt hiszed, hogy Aaron, az ügyfeled fia és ez a Gorse, mind a hárman rokonságban lehettek egymással?

– Nem tudom. De esetleg.

– Kettőt közülük meggyilkoltak – mondta Simon. – És a harmadik, az ügyfeled fia eltűnt.

– Igen.

– Ami felveti a nyilvánvaló kérdést.

Elena bólintott.

– Paige.

– Úgy van. Hogy illhet bele a lányom a hipotézisedbe?

– Rengeteget gondolkoztam ezen – mondta Elena.

– És?

– Vannak esetek, amikor az igazságszolgáltatás ilyen DNS-vizsgálatokkal old meg bűnügyeket. Egyszóval talán, meg ne kérdezd, hogyan, Paige belebotlott egy bűnténybe.

– Miféle bűnténybe?

Elena vállat vont.

– Nem tudom.

– És miért kutatta fel Aaron Corvalt?

– Nem tudjuk, mit csinált. Mi csak annyit tudunk, hogy Paige elautózott hozzá Connecticutba.

Simon bólintott.

– Szóval az is lehet, hogy Aaron Corval lépett érintkezésbe vele előbb.

– Lehet. Az a helyzet, hogy nehéz kideríteni a kapcsolódásokat. A technikusom, Lou ezen dolgozik. Úgy képzeli, Henry kódolt üzenetküldő applikációt használt, mint mondjuk a WhatsApp vagy a Viber, szóval Lou abszolút nem tud belenézni. De most úgy véli, hogy Henry esetleg a származáskereső honlapon keresztül üzengetett, mert nekik van saját levelezőrendszerük, és a médium csak látszólag tűnt üzenetküldő applikációnak.

Simon értetlenül bámult rá.

– Aha, nekem is magas – mondta Elena. – A lényeg, hogy Lou még keres neveket. Ráállítottam az irodámat arra is, hogy nézzenek utána Aaron Corval családi hátterének, anyakönyvi kivonat satöbbi, szóval lehet még mibe kapaszkodnunk. És most jön a nagy durranás.

Elena elhallgatott, és fújtatott egy nagyot.

– Mi az?

– Találtam még egy kapcsolódási pontot.

Volt valami különös a hangjában.

– Valamennyiük közt? – kérdezte Simon.

– Nem. Henry Thorpe és Damien Gorse közt.

– És mi az?

– Mindketten örökbefogadottak voltak.

– Ezt eddig is tudtuk.

– Mindkettőjük örökbefogadását ugyanaz az ügynökség intézte.

Bumm.

– Az ügynökséget Reménység – Bizalomnak hívják.

– Hol van?

– Maine-ben. Egy Windham nevű kisvárosban.

– Nem értem. Az ügyfeled chicagói. Damien Gorse New Jersey-ben lakott. Mégis mindkettőjüket Maine-ben fogadták örökbe?

– Igen.

Simon álmélkodva csóválta a fejét.

– Akkor mi a következő teendőnk?

– Te maradj itt a feleségeddel – mondta Elena. – Én elrepülök Maine-be.

Huszonnegyedik fejezet

Elena még Joel társaságában fordult meg utoljára a Portland nemzetközi légikikötőben Maine-ben. Joel unokahúga/keresztlánya tartott hétvégi „tematikus esküvőt” egy vidéki ott alvós kölyöktáborban, amelynek bennszülött amerikai neve volt, Camp Manu-valami, Elena mostanra már elfelejtette. Mindenesetre a dolog annyira hiányzott Elenának, mint hátára a púp.

Először is ott lesz Joel volt felesége, Marlene, egy szédítő, karcsú szépség, úgyhogy Elenának meg kell majd küzdenie a sanda pillantásokkal egy olyan család részéről, amely sosem bírta felfogni, hogy a száznyolcvannyolc magas, jóképű és elbűvölő Joel mit eszik az alig százötven, zömök testalkatú és látszólag bájtalan Elenán.

Elena sem igazán értette.

– Jó muri lesz – biztatta Joel.

– Szívás lesz.

– Saját faházunk lesz a víz mellett.

– Tényleg?

– Oké, nem lesz teljesen a miénk, és nem is a víz mellett – vallotta be Joel. – Emeletes ágyakon fogunk aludni.

– Hűha, jól hangzik!

Az út legjobb esetben is rémálomnak hangzott. Elena nem szeretett se kempingezni, se természetjárni, se rovarászni, se nyilazni, se kajakozni, se semmit azokból a tevékenységekből, amelyeket felsorolt a „Jack és Nancy Esküvői Túraprogramja”. Június eleje volt. A maine-i nyári táborokat kiadták pihenőhelynek és rendezvényeknek, hogy szert tegyenek egy kis pluszpénzre, még mielőtt az iskola véget ér, és a gyerekek megszállják őket a nyárra.

De meglepetésére a hétvége végül is jó muri lett. Elena csapata megnyert egy „színháborúnak” nevezett valamit, és rendvédelmi múltja jól jött az egész napos „kaparintsd meg a zászlót” hadijátékban. Este – és ennek emléke azóta kísértette Elenát, és mindig is kísérteni fogja – Joel szerzett egy üveg bort és két poharat valamiféle épp napirenden lévő ünnepségről. Belegöngyölte a poharakat és az üveget egy extranagy hálózsákba. Amikor a fények kialudtak – és mint egy igazi táborban, valaki szó szerint takaródót fújt trombitán –, Joel lecsússzam a felső ágyról, kézen fogva elvitte Elenát a focipályára, és szeretkezett vele a szikrázó kék, csillagokkal telehintett maine-i ég alatt.

Miért volt a dugás annyira isteni Joellel?

Miért tudott Joel rátalálni egy helyre mélyen a testében-lelkében, aminek egyetlen más férfi sem ért soha még a közelébe sem? Elena megpróbálta kielemezni ezt ezerszer, és rájött, hogy a dugás, a nagy dugás a bizalomról és a védtelenségről szól. Teljesen megbízott Joelben. Kitárulkozott neki, és hagyta, hogy teljesen védtelen legyen vele. Soha nem volt semmi megfontolás, semmi habozás, semmi kétely. Ő Joel kedvében akart járni, Joel pedig az övében, és ő önző akart lenni, és Joel is önző akart lenni. Ezenkívül soha nem volt semmi más a napirenden.

Ilyen nem sokszor akad az ember életében. Talán egyszer-kétszer. Vagy ami valószínűbb, soha.

Elena tudta, mondhatták neki a jó szándékú barátai az ellenkezőjét, hogy még egyszer nem akad ilyenre. Nem volt értelme próbálkozni. Nem randizott – nem mintha csőstül kapta volna az ajánlatokat –, és nem foglalkoztatta egy új kapcsolat lehetősége. Elena nem volt mártír vagy önsajnáltató, vagy ilyesmi. Csak tudta, hogy amikor Joel meghalt, neki az a része is vele halt. Nem volt senki más a nap alatt, aki megadhatta volna neki azt a bizalmat és védtelenséget. Ez tény volt, és talán szomorú tény, de mint folyamatosan hallhatta ebben a szánalmas politikai légkörben, a tények fütyülnek az emberek érzéseire. Volt ez a csodálatos kapcsolata, fantasztikus volt, és mostanra elveszett.

A szobája a közeli Howard Johnsonban nem egy, hanem egyenesen két benzinkútra nézett, és ráadásnak egy 7-Eleven drogériára. A Hojót puszta nosztalgiából választotta a viszonylag puccosabb – ezt a szót talán macskakörmök közé kéne zárnia – Embassy Suites és Comfort Inn helyett. Amikor kislány volt Texasban, a nagycsalád esti kiruccanásként egy Howard Johnson autósfogadóba járt vacsorázni és fagylaltozni, egy jellegzetes narancsszín tetősbe, szélkakasos toronysisakkal. Elena és az apja mindig sült kagylócsíkokat rendelt, mindig, és most, hogy a gondolatai a szokásosnál jobban elkalandoztak, egy harapásnyi nosztalgia átkozottul jónak és ízletesnek tetszett.

Amikor az étteremről érdeklődött a pultnál, a recepciós úgy nézett rá, mintha szuahéliül szólt volna hozzá.

– Nálunk nincs étterem.

– Maguk egy Howard Johnson hotel, és nincs éttermük?

– Úgy van. A Portland Pie Company nincs messze. És a Dock’s Seafood sincs több két kilométernél, lejjebb az úton.

Elena hátralépett, és rögtön ott, abban a jellegtelen előcsarnokban elvégzett egy gyors guglizást. Hogy nem tűnt fel neki, hogy a Howard Johnson éttermek évek óta egymás után szüntetik be működésüket? 2005-re mindössze nyolc maradt, és most már csak egy van, a New York állambeli Lake George-ban. Még azt is megnézte, mekkora út lenne Lake George-ba elautózni – csaknem öt óra.

Hát az túlságosan messze van. És az értékelők sem osztogatták nagyon a csillagokat.

Ehelyett inkább bevette magát egy söröző jellegű kocsmába, nézte a meccset a tévén, és leitta magát. A két legfontosabb férfira gondolt az életében, apjára és Joelre, és hogy a sors korán elvette tőle mindkettőt. Übert hívott, azzal ment vissza a Howard Johnsonba. A szállónak nem volt se narancsszín teteje, se szélkakasa, ami az idők változására figyelmeztette. Elaludt.

Reggel kék blézert és farmert vett, és megnézte a mobilján, hogyan juthat el a Reménység – Bizalomhoz Windhambe. Fél óra gyalogszerrel. Elena otthoni irodája már elintézte, hogy közjegyzői felhatalmazás birtokában léphessen fel Henry Thorpe és a nemrég meggyilkolt Damien Gorse családja nevében.

Ez az egész mindennek ígérkezett, csak nem sétagaloppnak.

A Reménység – Bizalom Adoptálási Ügynökség egy kis irodaházban működött egy Applebee grillbár mögött a Roosevelt Trailen. A tulajdonos, egy Maish Isaacson nevű, rakoncátlan ősz hajú férfi ideges mosollyal és petyhüdt kézfogással üdvözölte. Elegáns teknőckeretes szemüveget és zabolátlan szakállt viselt.

– Nem tudom, hogyan segíthetnék – mondta Isaacson már harmadszor.

Izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokán. Elena átadta neki a megbízóleveleket, amikor leültek. Isaacson gondosan átolvasta őket, és azután megkérdezte:

– Mennyi ideje történtek ezek az örökbefogadások?

– Henry Thorpe-é huszonnégy éve lehetett. Damien Gorse-é közelebb a harminchoz.

– Akkor megint csak azt mondom: nem tudom, hogyan segíthetnék.

– Szeretnék látni bármit, amijük van ezekről az örökbefogadásokról.

– Ennyi évvel ezelőttről?

– Igen.

Isaacson összekulcsolta a kezét.

– Miss Ramirez, tisztában van vele, ugye, hogy ezek bizalmas örökbefogadások voltak?

– Igen.

– Szóval, még ha rendelkezésemre állna is ez az információ, tudnia kell, hogy törvényesen nem fedhetek fel egy örökbefogadási okiratot.

Megnyalintotta egyik gondosan ápolt ujját, kihúzott egy űrlapot az iratszekrényből, és átcsúsztatta az asztalon, hogy Elena tudja követni.

– Jóllehet a törvények mostanában némiképp lazábbak ahhoz képest, amilyenek egykor voltak az örökbefogadottak jogait meg a többit illetően, attól még be kell tartania bizonyos szabályokat.

Elena lenézett a papírlapra.

– Szóval első lépésként el kell menni a Megyei Közigazgatási Hivatalhoz, ehhez meg tudom adni az útba igazítást, és ki kell tölteni egy kérvényt a Megyei Törvényszékhez. Amikor ez megvan, ők megállapítanak egy időpontot egy bíróval való találkozáshoz...

– Nekem erre nincs időm.

– Az én kezem itt nagyon meg van kötve, Miss Ramirez.

– A hozzátartozók itt kötöttek szerződést. Ebben az irodában. Az önök szolgáltatását vették igénybe, és most azt akarják, hogy lássam a teljes iratanyagot.

Isaacson megvakarta a fejét, lesütötte a szemét.

– Minden tiszteletem dacára azt kell hogy mondjam, hogy a hozzátartozóknak nemigen van szavuk ebben. Mindkét örökbefogadott nagykorú, úgyhogy nekik kell kérvénnyel fordulniuk a törvényszékhez vagy ehhez az irodához. Mr. Gorse nemrég hunyt el, ha jól értem. Így van?

– Igen, megölték.

– Jaj, istenem, ez szörnyű.

– Ezért vagyok itt, mellesleg.

– Sajnálom ezt a tragédiát, de jogi szemszögből ez valószínűleg azt jelenti, hogy valami más törvényi formát kell keresni a beadványhoz. Nem tudok olyan esetről, ahol egy örökbefogadott meghalt...

– Megölték.

– ...és akkor az egyik szülő... az anyja, ha jól látom ebből az iratból... információt akar a vér szerinti szülőkről. Nem vagyok biztos benne, hogy van rá bármiféle jogalapja. Ami Henry Thorpe-ot illeti, ő él, jól tudom?

– Eltűnt gyanús körülmények között.

– Attól még nem látom, hogyan nyújthatna be valaki, szülő, gyám, akárki, folyamodványt a nevében.

– Mindkettőjüket itt fogadták örökbe, Mr. Isaacson.

– Tisztában vagyok vele.

– Ez a két illető, akik mindketten az ön ügynökségén keresztül kerültek nevelőszülőkhöz, nemrég érintkezésbe lépett egymással. Tud erről?

Isaacson nem mondott semmit.

– Most az egyik meghalt, a másik pedig eltűnt gyanús körülmények között.

– Muszáj lesz megkérnem, hogy távozzon.

– Kérni kérhet – mondta Elena.

Összefonta a karját. Nem mozdult. Csak bámult Isaacsonra meredten.

– Az én kezem meg van kötve ebben – próbálkozott Isaacson. – Bár segíthetnék!

– Személyesen ön intézte ezeket az örökbefogadásokat?

– Az évek során számos örökbefogadást végeztünk.

– Ismeri azt a nevet, hogy Aaron Corval? Talán emlékezik az apjára, Wiley-re. A családnak erdőgazdasága és fogadója van Connecticutban.

Isaacson nem mondott semmit. De ismerte a nevet.

– Mr. Corval az ügyfele volt? – kérdezte Elena.

– Honnan tudjam?

– Ő is meghalt. Úgy értem, Aaron Corval.

A férfi arcából a maradék vér is kifutott.

– Őt is itt fogadták örökbe?

– Honnan tudjam? – ismételte meg Isaacson.

– Nézze meg a kartotékjait.

– Muszáj lesz megkérnem, hogy távozzon.

– Aha, én meg nem leszek hajlandó rá. Ön itt dolgozott akkoriban, amikor ezek az örökbefogadások történtek.

– Ezen a helyen kezdtem.

– Igen, tudom. Az öné egy kedves kerettörténet arról, hogyan akart megmenteni gyermekeket és egyesíteni őket szerető családokkal, ha már önnek nem adatott meg ugyanez. Mindent tudok erről. Mindent tudok magáról. Maga tisztességes embernek tűnik, olyannak, aki minden tőle telhetőt megtesz, de ha van bármi hiányosság a cég adoptációs iratkezelésében...

– Nincs.

– De ha mégis, akkor meg fogom találni. Bele fogok ásni mindenbe, amibe valaha belefogott, és ha egyetlen hibát is találok, véletlent vagy sem, úgy bele fogok kapaszkodni, mint egy buldog. Nézzen rám, Mr. Isaacson.

A férfi felemelte a tekintetét, és igyekezett kerülni az övét.

– Maga tud valamit.

– Nem.

– De igen, tud.

– Minden itt történt örökbefogadás korrekt. Ha az egyik alkalmazottam szélhámosságot követett el...

Helyben vagyunk, gondolta Elena. Előrehajolt.

– Ha ez történt, Mr. Isaacson, számíthat a baráti hozzáállásomra. Azért vagyok itt, hogy segítsek. Engedjen belenéznem a dossziékba. A dossziéikba. Nem a rendben lévőkbe. Engedje meg, hogy utánamenjek a szélhámosságnak, és elsimítsam.

Isaacson nem mondott semmit.

– Mr. Isaacson!

– Nem tudom megmutatni a dossziékat.

– Miért nem?

– Mert elvesztek.

Elena várt.

– Öt évvel ezelőtt volt egy tűz. Az összes dokumentációnk megsemmisült. Ez igazából nem akkora probléma. Minden lényegi iratanyag fellelhető a Megyei Közigazgatási Hivatalban. Ahogy mondtam. De még ha meg akarnám is mutatni a kartonokat, amit egyébként törvényesen nem tehetek meg, azok kizárólag a Megyei Közigazgatási Hivatalban léteznek. Oda kell elmennie.

Elena szúrós szemmel meredt rá.

– Maga elhallgat előlem valamit, Mr. Isaacson.

– Semmi jogellenes nem történt.

– Oké.

– És úgy vélem, bármi történt is, nos, az csak a gyerekek javát szolgálta. Mindig is ez az egy érdekelt. A gyerekek.

– Biztos vagyok benne, hogy ez így van. De most ezek a gyerekek célkeresztbe kerültek, sőt meg is ölik őket.

– Nem értem, ez mennyiben érint bennünket.

– Talán semennyiben – mondta Elena. Nem akarta Isaacson orrára kötni, hogy a Reménység – Bizalom Adoptálási Ügynökség az eddigi egyetlen nyom. – Talán világosabban is fogalmazhatok. Emlékszik az összes ügyre?

– Bizonyos módon igen. Bizonyos módon nem.

– Ezt meg hogy érti?

– Ezek az ügyek némileg fokozott titoktartást igényeltek.

– Mennyiben?

– Leányanyák voltak.

– Akivel dolguk van, azok nagy többsége nem az? Úgy értem, még akkoriban.

– De igen – felelte Isaacson kissé vontatottan. Megcirógatta a szakállát. – De ezek a lányok a kereszténység egy meglehetősen ortodox ágához tartoztak.

– Miféle ághoz?

– Erről sosem volt tudomásom. Ugyanakkor azt hiszem... Nem kértek a férfiakból.

– Ezt hogy értsem?

– Nem tudom. Tényleg nem. De én nem tudhattam meg az anyák nevét.

– Maga itt a tulajdonos.

– Igen.

– Magának kellett aláírnia papírokat.

– Nekem. De ez volt az egyetlen alkalom, amikor láttam a neveket. De nem emlékszem egyre sem.

Emlékezett. Persze hogy emlékezett.

– És mi a helyzet az apák nevével?

– Ők mind ismeretlenként voltak feltüntetve.

Olyan erővel simogatta a szakállát, hogy szőrszálak maradtak a kezében.

– Említett egy alkalmazottat az imént – mondta Elena.

– Micsoda?

– Azt mondta, „ha az egyik alkalmazottam szélhámosságot követett el”. – Elena próbált mélyen Isaacson szemébe nézni, de ő nem kért belőle. – Foglalkozott valaki kifejezetten ezekkel az ügyekkel?

Isaacson megmoccintotta a fejét. Akár bólintás is lehetett, Elena nem volt biztos benne, de úgy kezelte, mintha az lett volna.

– Kicsoda?

– A neve Alison Mayflower.

– Szociális munkás?

– Igen. – Isaacson kicsit elgondolkozott, majd hozzátette: – Olyasmi.

– És ez az Alison Mayflower hozta ezeket az ügyeket?

Isaacson hangja halk lett, egészen távolinak tűnt.

– Alison szigorúan bizalmasan keresett meg. Azt mondta, gyerekek vannak bajban. Felajánlottam a segítségemet, és feltételekkel el is lett fogadva.

– Miféle feltételekkel?

– Egyrészt nekem ki kellett maradnom az egészből. Nem kérdezősködhettem .

Elena kihasználta a beállt csendet, átgondolta a dolgot. Amikor az FBI-nál volt, a csapata lefülelt több látszólag jogtiszta felekezetet és ügynökséget, amelyek illegális örökbeadással foglalkoztak. Néhány esetben a fehér csecsemők iránt akkora volt a kereslet, hogy a kapitalista társadalom makroökonómiai valósága, a kereslet és kínálat törvénye győzedelmeskedett, és így ők magasabb árat diktáltak. Más esetekben a leendő örökbe fogadó szülők egyikének volt valami az előéletében, ami megnehezítette a törvényes örökbefogadást. Ebben az esetben is pénz cserélt kézen-közön gazdát.

Időnként nagy pénz.

Elenának most óvatosnak kellett lennie. Nem azért jött, hogy elkapja Isaacsont csecsemők adásvételéért vagy bármiért, amit esetleg művelhetett húsz-harminc évvel ezelőtt. Ő információkat akart.

Mintha olvasott volna a gondolataiban, Isaacson megszólalt.

– Tényleg nem tudok semmit, amivel a segítségére lehetnék.

– De ez az Alison Mayflower. Ő talán igen?

Isaacson vontatottan bólintott.

– Tudja, hol van most? – kérdezte Elena.

– Húsz évig dolgozott nálam. Elköltözött.

– Hová?

Isaacson vállat vont.

– Évekig nem láttam. Elvesztettem vele a kapcsolatot.

– Évekig.

– Tessék?

– Azt mondta, „évekig”. Nem azt, hogy „évek óta”.

– Hát igen, azt hiszem, láttam. – Ujjaival belegereblyézett a hajába, és nagyot sóhajtott. – Biztosan visszaköltözött, nem tudom. De tavaly láttam dolgozni egy portlandi kávézóban. Az egyik olyan fura vega helyen. De amikor meglátott...

Elhallgatott. Elena nem hagyta.

– De amikor meglátta magát?

– Kisurrant hátul. Kijöttem, utána akartam menni, csak hogy köszönjek neki, de mire odaértem... – Megint egy vállrándítás. – Még az is lehet, hogy nem Alison volt. Úgy értem, másképp nézett ki. Neki hosszú haja szokott lenni, és olyan sötét, mint az éjszaka. Ennek a nőnek egészen kurta volt, és teljesen fehér, úgyhogy... – Egy kicsit még elgondolkozott a dolgon. – Nem, Alison volt. Biztos vagyok benne.

– Mr. Isaacson!

A férfi felemelte a fejét, Elenára nézett.

– Hol ez a kávézó?

Huszonötödik fejezet

Az első dolog, amit Ash látott, amikor kinyitotta a szemét, Dee Dee gyönyörű arca volt.

Akár azt is gondolhatta volna, hogy meghalt vagy hallucinál, vagy ilyesmi, de ha ez lett volna a helyzet, akkor Dee Dee hajának szőkének kellett volna lennie, a szokásos varkocsba fonva, nem ilyen kurta fürtű festett gesztenyebarnának, amilyenre átvedleni kényszerült.

Vagy talán nem. Talán a halálban az ember az utolsó külalakot látja, nem a kedvencet.

– Minden rendben – mondta Dee Dee olyasféle csitító hangon, ami még mindig lehetett zavaróan mennyei. – Csak maradj fekve.

Ash elnézett mellette, miközben lassacskán magához tért. Igen, még a szekta táborában volt. A berendezést csak azért nem lehetett spártainak nevezni, mert gyakorlatilag nem létezett. A falakon nem lógott semmi, egy szál bútor sem látszott. Minden ugyanarra a megúszhatatlan szürkére volt festve.

Mások is voltak a szobában. Dee Dee megpróbálta visszatartani Asht attól, hogy felüljön, de Ash volt az erősebb. A túlsó sarokban meglátta Adiona Anyát, a szemét a padlóra szegezte, a kezét összekulcsolta maga előtt. Ashhez közelebb, az ágy lábánál kétoldalt egy-egy férfi állt, akiket felismert a másik szobában látott, háromszögben elrendezett portrékról – a Látogató és a Légiós.

Casper Lartage egyik fia – talán a Látogató? – megfordult, és szó nélkül kisietett az ajtón. A másik Adiona Anya felé fordult, és kurtán odaszólt:

– Szerencséd van.

– Bocsánat.

– Hogy képzelted ezt?

– Ő egy beavatatlan és behatoló – mondta Adiona Anya, a szemét még mindig a földre szegezve. – Én az Igazságot védtem.

– Ez hazugság – mondta Dee Dee.

A fiú egy kézmozdulattal csendre intette Dee Deet, a tekintetét továbbra is belefúrta a középkorú nőbe.

– Ez nem a te asztalod, Anya.

A nő a földön tartotta a tekintetét.

– Ha aggályaid vannak, a tanácshoz kell fordulnod.

Adiona Anya alázatosan bólintott.

– Természetesen igazad van.

Lartage fia elfordult.

– Most elmehetsz.

– Mielőtt elmegyek – a középkorú nő Ash felé indult –, szeretnék őszintén bocsánatot kérni tőle.

Adiona Anya az ágyhoz ért, és a két tenyere közé fogta Ash bal kezét. A szemük találkozott, és a nő állta Ash pillantását.

– Nem tudom kifejezni, mennyire sajnálom az okozott bántalmakat. Örökkön éljen az Igazság.

A másik kettő utánamormolta:

– Örökkön éljen az Igazság.

Adiona Anya megszorította Ash kezét.

Ez volt az a pillanat, amikor egy papírdarabot nyomott a tenyerébe.

Ash felnézett rá. Adiona Anya alig észrevehetően bólintott, Ash kezét ökölbe hajtotta a papírdarab köré, és elhagyta a szobát.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Dee Dee.

– Jól.

– Akkor öltözz fel, szivi. Az Igazság találkozni akar veled.

* * *

A Green-N-Leen vega kávézó, mint Elena megfigyelte, amije csak volt, mindent feltüntetett egy fekete táblán a teljes spektrumot átfogó színes krétái segítségével. A magától értetődő „vega” választék mellett a tábla dugig volt olyan kulcsszavakkal, mint „organikus”, „húsmentes”, „tempe”, „falafel”, „tofu”, „nyers”, „100%-ban természetes”, „eko”, „friss”, „gluténmentes”, „helyben termett”, „földbarát”, „ágyásból az asztalra”. Egy mozgósító táblán ez állt: Ó, KEL, AZ KELL! Egy másikon az EGYÉL PARAJT, NE KARAJT! felhívást zöldségmozaik rajzolta ki. Jobbra egy parafa lemezre gombostűzött hirdetések mindenféle környezettudatos vásárt népszerűsítettek (rendjénvaló papírt használni erre?), valamint jógaórákat és vega főzőtanfolyamokat. Az egész épületet kenderbe kellett volna öltöztetni, és támogató gumi karkötőknek fityegniük mindenfelé.

Alison Mayflower állt a pult mögött.

Kiköpött olyan volt, mintha egy idősödő, makkegészséges vegetáriánus öntőmintájából lépett volna elő – magas, élénk, kicsit talán túl vékony, csontos arca pirospozsgás, és mint Isaacson leírásából tudható volt, katonásan rövidre nyírt haja olyan vakítóan fehér volt, hogy az ember eltűnődött, hogy vajon természetes-e. A foga is vakítóan fehér volt, bár a mosolya habozó, remegő, bizonytalan. Folyamatosan pislogott, miközben Elena közeledett, mintha rossz hírekre számítana, vagy még a rossznál is rosszabbra.

– Mit parancsol?

A borravalós dunsztosüveg a HA A KICSIT NEM BECSÜLI, HAGYJA NÁLUNK! feliratot viselte. Ez tetszett Elenának. Átadta a névjegykártyáját, rajta a mobiltelefonszámával. A nő olvasni kezdte.

– Alison Mayflower – mondta Elena.

A nő – Elena úgy tippelte, a hatvanas évei elején járhat, de elmehetett fiatalabbnak is – még pislogott párat, és tett egy lépést hátra.

– Nem ismerem ezt a nevet – mondta.

– De, ismeri. A maga neve. Csak megváltoztatta.

– Szerintem összekever...

– Két választása van, Alison. Az egyik, hogy most rögtön félrevonulunk valahová egy négyszemközti beszélgetésre, és aztán soha többet nem lát.

– Vagy?

– Vagy a másik, hogy teljesen szétkúrom az életét.

Öt perccel később Elena és Alison irányt vett a kávézó végébe. Egy szakállas, igazi élő férfikontyot viselő pasas, akit Alison Raoulnak szólított, állt be a pult mögé. Miközben Raoul mosogatóronggyal a kávésbögréket mosogatta, egyfolytában szúrós szemmel meredt Elenára. Elena igyekezett nem forgatni a szemét.

Amint leültek, Elena azonnal belevágott a közepébe. Nem hímezett és nem hámozott.

Gyilkosságok, eltűnések, örökbefogadások, nem hagyott ki semmit.

Az első reakció a tagadás volt.

– Erről az egészről az égvilágon nem tudok semmit.

– Dehogyisnem. Maga csinálta az örökbefogadásokat a Reménység – Bizalomban. Megkérte Maish Isaacsont, hogy fű alatt legyenek intézve. Iderángathatom, hogy tanúsítsa...

– Erre semmi szükség.

– Akkor ugorjuk át azt a részt, hogy maga úgy tesz, mintha nem tudná, miről beszélek. Engem nem izgat, hogy maga pénzért árulta a kisbabákat, meg hasonlók.

Az igazság az volt, hogy Elenát igenis izgatta. Amikor ennek vége, az ilyen és hasonló bűncselekményeket jelenteni fogja a megfelelő bűnüldöző szerveknek, és minden módon együtt fog működni velük, hogy Mayflower és Isaacson elnyerjék büntetésüket. De ma, per pillanat neki az volt a legfontosabb, hogy megtalálja Henry Thorpe-ot, és ha bevonja a hatóságokat, mindenki állig begombolkozik.

Ez a dolog várhat.

– Megadtam a neveket – folytatta Elena. – Emlékszik valamelyikre?

– Rengeteg örökbefogadást intéztem.

A pislogás visszajött. A nő belegörnyedt a székébe, az állát a mellére szegte, a karját keresztbe fonta a mellén. Amikor az FBI-nál volt, Elena tanult olvasni a testbeszédből. Valamikor az élete során Alison Mayflower erőszak alatt állt, valószínűleg testi erőszak alatt. Az erőszak egy apapótléktól eredhetett, vagy egy házastársi helyzetből, vagy mindkettőből. A pislogás arra utalt, hogy támadást vár. Az összegörnyedés behódolás volt, kegyelemért könyörgés.

Raoul tovább fokozta a csúnyán nézést. Huszonöt lehetett, talán harminc, túl fiatal, hogy ő állhasson Alison terrorizálása mögött. Talán ismerte a történetet, és nem akarta újabb szenvedésnek kitenni a nőt. Talán csak megérezte. Az embernek nem kell szakértőnek lennie ahhoz, hogy kisakkozza magának a ráutaló jelekből.

Elena újra nekifutott.

– Ezt azért csinálta, hogy segítsen a gyerekeknek, ugye?

Alison arca felfelé billent, a szeme még csinálta a sűrű pislogást, de volt benne valami reményféle most.

– Igen. Természetesen.

– Megmentette őket valamitől?

– Igen.

– Mitől? – Elena közelebb húzódott. – Mitől mentette meg őket, Alison?

– Én csak azt akartam, hogy jó helyre kerüljenek. Ez minden.

– De volt valami egyedi ezekben az örökbefogadásokban, igaz? – Elena megpróbálta tovább srófolni a nyomást. – Magának csendben kellett gondoskodnia róluk. Ezért egy kis maine-i ügynökségen keresztül dolgozott. Pénz cserélt gazdát, bármi, nem számít.

– Csak annyit tettem – mondta a nő a pislogások közt –, hogy segítettem a kisfiúkon.

Elena bólogatott, igyekezett még többet kihúzni belőle, de ez a szó megakasztotta.

Kisfiúk.

Alison Mayflower azt mondta, hogy csak annyit tett, hogy segített a kisfiúkon. Nem csecsemőkön, nem kisbabákon, nem gyerekeken.

– Mind kisfiú volt? – kérdezte Elena.

Alison nem válaszolt.

– Mond a Paige név...

– Csak kisfiúk – suttogta Alison, és megrázta a fejét. – Nem érti? Azért csináltam, hogy segítsek azokon a kisfiúkon.

– De ők most sorra halnak.

Egy könnycsepp gördült le Alison arcán.

Elena tekert még egyet a szorítón.

– Csak ül, és hagyja, hogy ez történjen?

– Istenem, mit tettem?!

– Mondja el, Alison.

– Nem tehetem. Mennem kell.

A nő felállni készült. Elena a karjára tette a kezét. Keményen fogta.

– Segíteni szeretnék.

Alison Mayflower lehunyta a szemét.

– Ez véletlen egybeesés – suttogta.

– Nem, nem az.

– De igen, az. Ha az ember már csinált elég örökbefogadást, mi sem természetesebb, mint hogy a gyerekek közül néhányuk élete tragikus véget ér.

– Honnan jöttek ezek a kisfiúk? Ki volt az apjuk, ki az anyjuk?

– Maga nem érti – mondta Alison.

– Akkor magyarázza el.

Alison elrántotta a karját, és masszírozgatni kezdte azt a helyet, ahol Elena megszorította. Az arckifejezése megváltozott. Még mindig pislogott, még mindig ijedt volt, de volt benne dac is.

– Megmentettem őket – mondta.

– Nem, nem ezt tette. Bármit tett, bármit titkolgatott is annyi éven át, most visszaüt.

– Kizárt dolog.

– Talán azt hitte, ez az egész feledésbe merült...

– Több mint feledésbe merült. Elégett. Én semmisítettem meg az összes bizonyítékot. Már a neveket sem tudom. – A szeme most lángolt, miközben áthajolt az asztalon. – Hallja, mit mondok? Nincs rá mód, hogy bárki is bántsa azokat a gyerekeket. Gondoskodtam róla.

– Mit csinált, Alison?

A nő hallgatott.

– Alison!

– Terhedre van ez a hölgy, Allie?

Elena igyekezett nem sóhajtani, amikor felnézett Raoulra. Raoul összehúzott szemmel meredt rá, ökle a csípőjén, akár egy hipszter szupermen.

– Ez egy bizalmas beszélgetés – emelte fel a hangját Elena. – Ha lenne szíves visszakotródni a férfikontyával egyetemben a pult mögé...

– Nem magához beszélek, hölgyem. Én az...

És ekkor Alison Mayflower se szó, se beszéd, kereket oldott.

Elenát ez váratlanul érte. Alison az egyik pillanatban még ott ült vele szemben, mint aki kettőig sem tud számolni, aztán a következőben mint akit parittyából lőttek ki. Alison már a folyosón járt, útban a hátsó kijárat felé.

Affrancba!

Elenának sok jó tulajdonsága volt, de a gyorsaság, különös tekintettel a bicegésére, nem tartozott közéjük. Megpróbálta követni Alisont, de már miközben kezdett nagy nyögve felállni, látta, hogy a karcsú vega messze előtte jár.

Amikor utánaindult, Raoul a férfikontyával az útjába állt. Elena nem lassított. Raoul kitette a kezét, hogy megállítsa. Abban a pillanatban, ahogy Elenához ért, Elena a vállánál fogva megragadta, lendületet vett, és keményen beletérdelt a tökébe.

Raoul először térdre rogyott. A férfikontya követte. Aztán eldőlt a padlón, mintha fejsze sújtotta volna. Elena majdnem elkiáltotta magát: dől a fa!

De persze nem kiáltotta el magát. Futni kezdett hátra, el az ajtó helyett hippigyöngyökkel lefüggönyzött mosdók mellett, és nekicsapta magát a hátsó ajtónak. Egy sikátorra nyílt. Elena nézett balra, nézett jobbra.

De Alison Mayflower eltűnt.

Huszonhatodik fejezet

Simon még mindig várta a híreket az orvostól, járkált a várószobában, és nekilátott annak, amit Elena Ramirezzel megbeszéltek. Nem volt meg neki Aaron mostohaanyjának, Enidnek a telefonszáma, ezért felhívta a Corval fogadót, ahol egy nő vette át az üzenetet, aki a hangjából ítélve az a recepciós lehetett, akivel személyesen találkozott.

Ebből nem lesz semmi.

A következő tétel: Paige bankkártyájának az ellenőrzése. Simon adott egy Visa kártyát Paige-nek Lanford College-i használatra, és jóllehet kénytelen volt visszavonni, amikor Paige elkezdett visszaélni vele, hogy droghoz jusson Aaronnal karöltve, még hozzáférhetett a régi adatokhoz. Letöltötte a terheléseket, és nekiállt átfésülni őket.

Fájdalmas feladat volt. Lánya korai kiadásai jellegzetesen ártatlan egyetemista apróságok voltak – helyi étkezdék olcsó menüi, tanfelszerelés és jelvényes pólók a Lanford College árudájából, piperecikkek egy drogériából. Két lehívás volt Poughkeepsie-ből, Rita olasz fagylaltozójából, és egy 65 dolláros díjtétel, valószínűleg nyári ruha ára egy Elizabeth butikja nevű helyről.

A DNSTeKiVagy nem számolt fel költséget.

De Simon talált egy 79 dolláros terhelést egy RégiSztori nevű valamitől. Ráguglizott a cégre, és bingó, genealógiai honlap volt, DNS-vizsgálat segítségével igyekezett „kitölteni az ágakat a családfádon”. Épp ezt a honlapot olvasgatta, amikor egy fáradt női hang a nevén szólította.

– Simon Greene!

Dr. Heather Grewe még a klasszikus kék műtősruhájában volt. Klasszikus kék. Simonnak tetszett ez. Ezt a színt kellően komornak és ezért megnyugtatónak találta. Túl sok ápolónő és kórházi személyzet viselt vicces vagy menő fedőruhát, élénk rózsaszínt vagy virágmintásat, spongyabobosat vagy sütiszörnyeset, és oké, Simon értette – ha az ember itt dolgozik egész nap, talán fel akarja dobni vagy valahogy másképp csinálni, és semmi kétség, valami élénket viselni ebben a zord környezetben logikus, de ennek ellenére, hacsak nem a gyerekosztályról volt szó, Simon komor, józan műtősruhát akart, és örült neki, hogy Ingrid orvosa ilyent visel.

– A felesége kinn van a műtőből. Stabilizáltuk.

– Még kómában van?

– Sajnos igen, de kezeltük az akut problémát.

Grewe doktornő elkezdett belemenni a részletekbe, Simonnak azonban nehéz volt összpontosítani az orvosi leírásokra. Az általános helyzet – a nagybetűs mondat, ha úgy tetszik – szemlátomást ugyanaz maradt:

NINCS VÁLTOZÁS.

Miután Grewe doktornő befejezte, Simon megköszönte, és megkérdezte:

– Láthatom a feleségemet?

– Igen, természetesen.

A doktornő átkísérte Simont az akut részlegre. Simon nem értette, hogy egy kómában lévő test hogyan tűnhet kimerültebbnek, de Ingrid kegyetlen csatája azzal a valamivel, ami visszavitte a műtőbe, jól láthatóan kimerítette. Teljes mozdulatlanságban feküdt, ahogy korábban, de ez a mozdulatlanság most valahogy rosszabbnak tűnt, Ingrid nyúzottabbnak, törékenyebbnek látszott. Simon szinte félt megfogni a kezét, mintha letörhetne, ahogy hozzáér.

De attól még megfogta felesége kezét.

Megpróbálta elképzelni Ingridet felegyenesedve és egészségesen és szépségesen és élettől vibrálón. Megpróbált felvillantani magában más pillanatokat ugyanebben a kórházban, boldogabb pillanatokat, ahogy Ingrid tartja az egyik újszülöttjét, de a kép nem akart összeállni. Simon nem látott mást, mint ezt a mostani Ingridet, aki erőtlen, sápadt, nyúzott volt, és inkább olyannak látszott, mint aki már itt sincs. Simon meredten nézte, és arra gondolt, amit Yvonne mondott neki a múltról és a titkokról.

– Nem érdekel.

Hangosan mondta ezeket a szavakat a kómában fekvő feleségének.

Bármit tett is a múltban – Simon megpróbálta elképzelni a legrosszabbat: bűnözést, drogozást, prostitúciót, akár gyilkosságot is –, ő megbocsát. Nem számít. Nem vonja kérdőre.

Felállt, odahajolt a felesége füléhez.

– Csak azt akarom, hogy gyere vissza, bébi.

Ez volt az igazság. De mégsem. Nem érdekelte a múltja. De néhány kérdést attól még muszáj feltennie. Reggel hatkor beszélt az ügyeletes nővérrel, gondja volt rá, hogy meglegyen náluk a mobilszáma, és maga mögött hagyta az émelyítő kórházszagot, kilépett az utcára. Rendes esetben földalattival ment volna haza, de a felszínen akart maradni arra az esetre, ha felhívnák. Ebben az órában az utazás a kórházból a Felső West Side-i lakásukig tizenöt percbe is beletelhet. Minthogy nála a telefon, azonnal visszajöhet, ha bármi változás történne.

Nem akarta magára hagyni Ingridet, de volt valami, amit muszáj volt megtennie.

Simon hívott egy übert az applikációja segítségével, és megállította a vezetőt egy éjjel-nappali Duane Reade gyógyszertár előtt a Columbus Avenue-n a Hetvenötödik utca közelében. Beszaladt, vett egy hatos fogkefecsomagot, és visszaugrott a kocsiba. Amikor hazaért – jó ég, mióta nem járt a saját lakásában?! –, mélységes csend fogadta. Lábujjhegyen végigment a folyosón, és benézett a jobb oldali hálószobába.

Sam az oldalán feküdt, magzati pózban, teljesen összegömbölyödve. A fiú mindig így aludt. Simon még nem akarta felébreszteni. A konyhába ment, és kihúzta a cipzáros nejlonzacskókat tartalmazó fiókot. Kivett néhányat, és csendben belopakodott „a lányok toalettjébe”, ahogy nevezték azt a fürdőszobát, amelyen Paige a húgával, Aniával osztozott.

Folyamatos viccelődés tárgya lett a lakásban, hogy a gyerekek addig le nem cserélik a fogkeféiket, amíg a sörték tövig nem vástak, ezért néhány éve Simon magára vállalta, hogy kéthavonta vesz egy csomag fogkefét, és saját kezűleg kicseréli őket. Ezt akarta csinálni ma is, úgyhogy senkinek sem fog feltűnni, miben mesterkedik, de ha belegondolunk, tényleg, kinek is tűnne fel?

Paige fogkeféje még ott volt az utolsó hazalátogatása óta... istenem, mióta is?

Fogta a fogkefét óvatosan, a nyelénél fogva, és betette a nejlonzacskóba. Remélte, hogy lesz rajta elég DNS mintavételre. Kifele indult a fürdőszobából, de megtorpant.

Bízott Ingridben. Tényleg bízott.

De a „jobb félni, mint megijedni” személyes filozófiáját követve Simon betette Ania fogkeféjét egy második cipzáros zacskóba. Átment a másik fürdőszobába, és Sam fogkeféjét is elcsomagolta.

Ez az egész egy undorító, szörnyű árulásnak érződött.

Amikor végzett, Simon bement a saját szobájába, és betette a nejlonzacskókat a munkába járó hátizsákjába. Ellenőrizte a telefonját. Semmi. Még kora volt, de azért írt egy üzenetet Suzy Fiske-nek:

Szia, itthon vagyok egy darabig. Ha ébren vagy, fel tudod kelteni Aniát, és hazaküldeni reggelizni?

Nem tudta, meddig kell majd várnia a válaszra, de máris látta a villogó pontokból, hogy Suzy visszaír neki:

Felébresztem most. Van valami hír Ingridről?

Visszaválaszolt, hogy nincs semmi új, és terjengősen megköszönte az Aniáról való gondoskodást. Suzy visszaírt, hogy szívesen, máskor is, és hogy Ania jelenléte neki igazából könnyebbség, és bár Simon tudta, hogy Suzy udvariaskodik, ugyanakkor azt is tudta, hogy ebben nem kevés igazság is van. Suzynak két lánya volt, és mint a legtöbb ilyen korú lánnyal lenni szokott, folyton veszekedtek. Ha az ember hozzáadott egy harmadik elemet ehhez az elegyhez, a megváltozott vegyi összetétel épp elég ahhoz, hogy a reakciók lefolyása egy kölyöknyivel enyhébb legyen.

Simon visszaüzent:

Attól még szuperhálás vagyok.

Visszament a konyhába. Az összes New York-i barátja hirtelen rákapott a főzőcskézésre. Vagy legalábbis ezt állították. Ékesszólón áradoztak a legutóbbi bonyolult rizottójukról, a New York Times heti íméles receptjéről meg csupa ilyesmiről. Azon tűnődött, hogy mikor lett a főzés új tömeges önfényezés, felváltva a koktélokkal való amatőr mixerkedést. A főzés nagyobbrészt tán nem vesződség? Ha az ember történelemkönyveket vagy mifenét olvas, régi filmeket néz, nem a szakácsé volt a legrosszabb meló a házban? Mi lesz a nagy művészetté váló következő güri? Talán a porszívózás? A barátai majd azon kezdenek vitázni, hogy milyen csodákat művel a Dyson a Hooverhez képest?

Nyomás alatt az elme szeret elkalandozni.

Az a helyzet, hogy Simonnak igenis volt egy főztje, ha úgy tetszik, specialitása, amelyet nagy magabiztossággal készített el azokon a hétvégi reggeleken, amikor a család együtt volt, és ő, az apa jókedvében volt: palacsinta csokoládéreszelékkel.

Mi volt a titka Simon szeretett családireggeli-receptjének?

Hogy nem sajnálta belőle a csokoládéreszeléket.

– Ez sokkal inkább csokoládé palacsintareszelékkel – viccelődött Ingrid.

A csokoládéreszelék a fenti konyhaszekrényben volt. Ingridnek mindig gondja volt rá, hogy legyen, csak a biztonság kedvéért, jóllehet Simon igencsak rég nem állt elő híres fogásával. Ez a gondolat elszomorította. Hiányoztak a gyerekei, hogy itthon legyenek. Ha egy pillanatra eltekint Paige tragikus lecsúszásától (nem mintha valaha is képes lenne rá), legnagyobb lányának egyetemre menése nagyobb traumát okozott, mint várta. Amikor Sam elment, a trauma megkétszereződött. A gyerekei eltávoztak. Nem nőnek tovább – már felnőttek. Kirepültek a fészekből. Igen, ez természetes és helyes volt, és sokkal rosszabb lenne, ha nem repülnének ki. De akkor is zavarta. Az otthon túl csendes volt. Utálta ezt.

Amikor Sam leérettségizett, az osztályelnök feltett egy jó szándékú mémet az iskola honlapjára. A kép a klasszikus magáért beszélő fotó volt egy elragadó tengerpartról napnyugtakor, az elmaradhatatlan szelíd hullámokkal, és a szövege így szólt:

SZERESD SZÜLEIDET:

ANNYIRA EL VAGYUNK FOGLALVA A FELNŐTTÉ VÁLÁSUNKKAL,

HOGY GYAKRAN ELFELEDKEZÜNK RÓLA,

HOGY ŐK KÖZBEN MEGÖREGSZENEK.

Simon és Ingrid együtt olvasták el a mémet pont ebben a konyhában, és akkor Ingrid így szólt:

– Ki kellene nyomtatni, összetekerni, és feldugni a beképzelt seggfejnek!

Simon imádta ezért.

Az asztalnál ülve olvasta a mémet. Ingrid mögötte állt, és hirtelen a nyaka köré fonta a karját, annyira közel hajolt, hogy a fülén érezte a leheletét, és azt suttogta:

– Ha a gyerekek mind kirepültek, többet utazhatunk.

– És meztelenül szaladgálhatunk a lakásban – tette hozzá Simon.

– Hm, oké.

– És jóval többször dugunk.

– A remény örök.

Simon eljátszotta a duzzogót.

– A több dugás boldogabbá tenne? – kérdezte Ingrid.

– Engem? Nem. Én rád gondoltam.

– Milyen önfeláldozó vagy.

Simon még mindig az emlékképen mosolygott, amikor Sam megszólalt:

– Hűha, apupalacsinta!

– Ja.

Sam arca felragyogott.

– Ez azt jelenti, hogy anya jobban van?

– Nem, nem igazán.

Fenébe is. Erre gondolhatott volna. Hogyha a fia palacsintát sütni látja, erre a következtetésre jut.

– Ez azt jelenti – folytatta Simon –, hogy anya azt akarná, hogy csináljunk mindent a megszokott mederben, ne csak tengjünk-lengjünk.

Hallotta, ahogy a saját „apahangja” messze nem üti meg a mértéket.

– Az már nem megszokott, ha palacsintát csinálsz – mondta Sam. – Hanem rendkívüli.

Igaza volt. Ő is odáig jutott, hogy egyszerre jó és rossz. A reggeli sem különb: megszokott és rendkívüli. Ania feljött a Fiske-lakásból, és úgy belekapaszkodott az apjába, mintha mentőöv volna. Simon viszonozta az ölelést, lehunyta a szemét, és meglovagolta ezt a hullámot, amíg a lánya igényelte.

Hármasban körbeülték a kerek asztalt – Ingrid ragaszkodott hozzá, hogy kerek legyen az asztal a konyhában, akkor is, ha a szögletes jobban passzolt volna, mert „elősegíti a beszélgetést” –, és bár két szék ordítóan üresen tátongott, hát valahogy ez is ugyanolyannak érződött: megszokottnak és rendkívülinek. Ania hamarosan teljesen összecsokoládézta az arcát, és Sam ugratta érte, és akkor Aniának eszébe jutott, minek nevezte az édesanyja az apja reggelikotyvalékát: „csokoládé palacsintareszelékkel”.

Egy idő után Sam összeomlott, és elsírta magát. Ania lecsusszant a székéről, átkarolta a bátyját, és Sam hagyta, még meg is vigasztalódott a kishúgától, és Simon nyilallást érzett mélyen a szívében, hogy Ingrid kimarad ebből a gyerekei közti pillanatból. De nem felejti el. Amint Ingrid felébred, mesél majd neki erről a pillanatról, amikor a fia vigasztalást keresett a kishúgában – annyi ember közül épp a kishúgában! –, és ő meg tudta adni, és egy nap, amikor Simon és Ingrid már öregek lesznek vagy eltávoztak, ők még mindig számíthatnak egymásra.

Ez nagyon boldoggá fogja tenni Ingridet.

Mialatt Sam és Ania a mosatlannal foglalkozott – családi szabály: aki főz, az nem mosogat –, Simon visszament a szobájába. Becsukta az ajtót. Volt rajta retesz, az a gyatra fajta, amit az ember felrak, hogy a gyerekek ne sétáljanak be egy alkalmatlan pillanatban. Ráfordította, és azután kinyitotta Ingrid gardróbját. Legbelül hat akasztós zsák lógott különböző ruhákkal. Kicipzározta a negyediket, amelyikben egy szolid kék ruha lógott, és benyúlt a zsák aljába.

Erre a helyre rejtették a készpénzt.

Kivett tízezer dollárt bekötegelt bankókban, és betömte a hátizsákba a fogkefék mellé. Azután ellenőrizte a telefonján, hogy nincs-e valami fontos, és visszament a konyhába. Ania már indulásra készen állt. Megint lerohanta apját egy nagy búcsúöleléssel, és elment az iskolába Suzy Fiske-kel. Amikor becsukta az ajtót mögöttük, Simon folytatott egy újabb képzeletbeli beszélgetést Ingriddel, ezúttal azt kérdezte tőle, milyen ajándékot vegyen Suzynak, amikor ennek az egésznek vége: ajándékutalványt arra a nokedlis helyre vagy fürdőbelépőt a Mandarin Orientalba vagy valami személyesebbet, mondjuk, ékszert?

Ingrid tudná.

Most jött rá, hogy ezeket a képzeletbeli beszélgetéseket Ingriddel egész idő alatt folytatta, kerülgetve a kását, azt, ami a tudomására jutott, és csak azt figyelte, mihez mit szól, még a legnyilvánvalóbb kérdést is magába fojtotta, amit szeretett volna feltenni neki, azt, amit ő és Elena körbejártak, és ami azóta nem hagyja nyugodni, amióta ez az egész származási dolog felütötte undorító fejét.

A fél vállára vetette a hátizsákot.

– Sam! Kész vagy?

Lelifteztek, és leintettek egy arra járó taxit. A sofőr, mint nagyjából mindegyik taxisofőr New York Cityben, halkan beszélt egy fejhallgatóba idegen nyelven, amit Simon nem értett. Ez persze nem volt újdonság, mindenki hozzászokott ehhez, de Simon eltűnődött azon, hogy ezeknek az embereknek milyen nevetségesen erősek a családi kötelékeik. Bármennyire szerette is Ingridet (és még képzeletbeli beszélgetéseket is folytatott vele), nem tudott volna elképzelni olyan helyzetet, amelyben órákon át egyvégtében a telefonnál tudna maradni és beszélgetni vele vagy bárki mással. Kikkel beszélgetnek ezek a sofőrök egész álló nap? Milyen mérhetetlenül kell hogy szeresse őket valaki (vagy „valakik”, többes számban), hogy ennyi újságot akarjanak megosztani velük!

– Anya állapotában volt egy visszaesés – mondta Simon a fiának –, de most már jobban van.

Elmagyarázta. Sam az ajkát beharapva hallgatta. Amikor megérkeztek a kórházhoz, Simon azt mondta:

– Menj fel, és ülj be anyához. Nemsokára találkozunk ott.

– Hová mész?

– El kell intéznem valamit.

Sam rábámult.

– Mi az? – kérdezte Simon.

– Hagytad, hogy anyát lelőjék.

Simon kinyitotta a száját, hogy mentegesse magát, de aztán leállt vele.

– Meg kellett volna védened.

– Tudom – mondta Simon. – Sajnálom.

Simon ezzel odébbállt, ott hagyta Samet egyedül a járdán. Visszagondolt arra a pillanatra. Látta Luthert, ahogy célzásra emeli a fegyvert. Látta magát, ahogy félreugrik az útból, hogy a golyó Ingridet találja el őhelyette.

Micsoda beszari alak!

De valóban ez történt?

Tényleg félreugrott az útból? Nem tudta. Nem hitte, hogy ez az „emlék” valós, de... Ha perspektívából nézte, és próbált objektív lenni, rájött, hogy ebből nem látott semmit, hogy a bűntudat és az idő kicserélte az igazi emlékeket olyanokra, amelyek örökre gyötörni fogják.

Tehetett volna többet? Beléphetett volna a golyó útjába?

Talán.

Fél énje tisztában volt vele, hogy ez a gondolat nem tisztességes. Ez az egész annyira gyorsan történt. Nem volt idő reagálásra. De ez nem változtatott a történteken. Neki többet kellett volna tennie. Félre kellett volna löknie Ingridet. Eléje kellett volna ugrania.

Meg kellett volna védened...

Irányt vett a Shovlin Pavilion felé, és felment a felvonóval a tizedik emeletre. A recepciós végigkísérte a folyosón a laboratóriumhoz. A labor technikus, Randy Spratt gumikesztyűs kézfogással üdvözölte.

– Nem értem, miért nem csinálhatjuk ezt szabályosan – morgolódott Spratt.

Simon kinyitotta a hátizsákot, és átadta neki a három nejlonzacskós fogkefét. Eredetileg csak Paige fogkeféjét tervezte elhozni, de aztán úgy döntött, hogy ha már ráment erre a sötét, sáros útra, akkor már végigmegy rajta.

– Tudom kell, hogy én vagyok-e az apjuk. – Simon rámutatott a sárga fogkefére, amely Paige-é volt. – Ez elsőbbséget élvez.

Simon természetesen nem szívesen csinálta ezt. Ez nem bizalom kérdése, mondta magában. Hanem megbizonyosodás kérdése.

Ezzel együtt Simon arra is rájött, hogy csak magyarázza a bizonyítványt.

Nem számít.

– Azt mondta, hogy meg tudja siettetni az eredményt – mondta Simon.

Spratt bólintott.

– Három nap alatt megvan.

– Nem jó.

– Tessék?

Simon a hátizsákba nyúlt, és előhúzta a dollárköteget.

– Nem értem.

– Ez tízezer dollár bankjegyekben. Csinálja meg nekem még ma, és kap még tízet.

Huszonhetedik fejezet

Az Igazság haldokolt.

Legalábbis az ágya lába mellől nézve így tűnt Ashnek.

Casper Lartage fiai az ágy két oldalán álltak, két lesújtott őrszemként vigyázták apjukat végnapjaiban. Áradt belőlük a szomorúság. Szinte kézzelfogható volt a gyász. Ash nem tudta a testvérek igazi nevét – nem volt biztos benne, hogy tudja bárki is –, ahogy arra sem emlékezett, illetve nem is törődött vele, hogy melyik a Látogató és melyik a Légiós.

Dee Dee Ash mellett állt, a kezét összekulcsolta, a szemét lesütötte, mintha imádkozna. A két testvér dettó. A sarokban két szürke egyenruhás nő halkan zokogott kánonban, szinte mintha arra kaptak volna utasítást, hogy zenei aláfestést nyújtsanak a látványhoz.

Csak az Igazság tartotta a szemét nyitva és nézett a magasba. Az ágy közepén feküdt valamiféle fehér tunikába öltöztetve. Ősz szakálla hosszú volt, a haja úgyszintén. Úgy nézett ki, mint egy reneszánsz istenábrázolás, mint a Teremtés freskója a Sixtus-kápolnában, amelyet Ash egy albumban látott először az iskolai könyvtárban. Az a kép mindig megigézte, a jelenet, ahogy Isten megérinti Ádámot, mintha megnyomná az On kapcsolót az emberiségnek.

Isten azon a freskón izmos és erős volt. Az Igazság nem. Az állapota szinte percről percre romlott. De a mosolya még sugárzó volt, a szeme másvilági, amikor találkozott Ashével. Egy pillanatra, talán tovább, Ash megértette, mi történik ezen a helyen. Az Igazság pusztán a pillantásával elragadta. Az öregember kisugárzása, még miközben betegen feküdt abban az ágyban, szinte természetfeletti volt.

Az Igazság felemelte a kezét, és intett Ashnek, hogy jöjjön közelebb. Ash odafordult Dee Deehez, aki bólintott, hogy menjen. Az Igazság feje nem mozdult, de a szeme követte Asht, megint csak valamiféle reneszánsz festmény módjára. A kezébe fogta Ash kezét. A szorítása meglepően erős volt.

– Köszönöm, Ash.

Ash érezte a férfi vonzását, delejességét. Persze teljesen sosem lenne fogékony rá, de ez nem azt jelentette, hogy ne látta volna, mi történik, és még megindultságot is érzett felette. Valamennyiünknek megvan a maga tehetsége. Egyesek gyorsabban futnak vagy erősebbek vagy jobbak matekból, mint mások. Bámuljuk a sportolókat, mert lenyűgöznek bennünket azzal, amit művelni tudnak a labdával vagy a koronggal vagy akármivel. Ez az ember, Casper Lartage is meg volt áldva képességekkel. Őrült képességekkel. Ezek a képességek letaglózták az embert, hipnotizálták, különösen, ha az illető az a fajta volt, aki szétszórt, vagy a lelkialkata egy bizonyos típus.

Ash nem volt sem ez, sem az.

Ash összeszedett volt, és ebben az adott pillanatban kíváncsi és izgatott. Ash névtelenségben dolgozott. Jelszavakkal és anonim üzenetváltásokkal biztonságos honlapokon és applikációkon keresztül. Soha nem állt szemtől szemben azokkal, akik alkalmazták. Soha.

Dee Dee tudta ezt. Ismerte a veszélyeit is.

Ash eleresztette az öregember kezét, és szúrós szemmel Dee Deere meredt. A szúrós szem azt kérdezte, miért hozta a lány őt ide, és a válasz, egy meglehetősen derűs mosoly, azt jelezte, hogy legyen türelemmel.

A két zokogó nő elhagyta a szobát, és két őr lépett be, az egyikük az a rohadék, aki megütötte a sokkolóval. Ez megint csak nem tetszett Ashnek. Különösen nem tetszett az önelégültség az egyes számú őr képén.

Az öregember küszködve beszélni próbált, de csak ennyit sikerült kipréselnie magából:

– Örökkön éljen a Fényességes Igazság.

A többiek a szobában rámondták:

– Örökkön éljen a Fényességes Igazság.

Szertartás. Ash gyűlölte az értelmetlen szertartásokat.

– Menj! – mondta az öregember Ashnek. – Az Igazság mindig győzedelmeskedni fog.

A többiek a szobában utánakántálták:

– Az Igazság mindig győzedelmeskedni fog.

Az őr önelégülten Ashre vigyorgott, majd a szemével tetőtől talpig végigmustrálta Dee Deet, és megtáncoltatta a szemöldökét Ashre. Ash nem reagált. Dee Deere pillantott. A lány tudta.

Kezdett valamelyest értelmet nyerni a dolog.

Az egyik testvér kulcscsomót adott át Ashnek.

– Egy új autó vár magára. Lekövethetetlen.

Ash eltette a kulcsot. Az első lehetséges alkalommal megáll az úton, és lecseréli a rendszámtáblát egy hasonló kocsiéval, csak a biztonság kedvéért. Amikor átlépik az államhatárt, valószínűleg megint csinál egy cserét.

– Bízunk benne, hogy el tudja rendezni – mondta a másik testvér.

Ash nem szólt semmit, és az ajtó felé indult. Az őr egész idő alatt vigyorgott rá. Még akkor is vigyorgott, amikor Ash odaért hozzá, megfordult, és szembenézett vele. És még akkor is vigyorgott, amikor Ash a tenyerében őrizgetett késsel átmetszette a torkát.

Ash nem lépett hátra. Hagyta, hogy a nyaki ütőérből a vér az arcába fröcsköljön. Meg sem rezzent. Várt a meglepett felszisszenésekre. Nem kellett sokáig várnia.

Ash a másik őrhöz lépett, aki még mindig döbbenten bámult, és kirántotta a kezéből a fegyverét.

Az első őr, az elvágott nyaki ütőerű, a padlóra zuhant, hasztalan próbálta elállítani a belőle kizúduló vért. Úgy látszott, mintha saját magát fojtogatná. Kezdetleges torokhangok szakadtak ki belőle.

Senki sem mozdult. Mindenki hallgatott. Valamennyien csak nézték az őrt, ahogy vergődik és kapálózik, mígnem a vonaglása lelassult, és aztán megszűnt.

A két Lartage fivér kábultnak látszott. Az életben maradt őr is. Dee Dee arcán megmaradt ugyanaz a derűs mosoly. Ez nem lepte meg Asht. Annál inkább meglepte az Igazság tudálékos mosolya.

Tudta volna, Ash mit fog csinálni?

Az Igazság tett egy fél biccentést Ash irányába, mintha azt mondaná: üzenet átvéve.

Ashnek ez egyszerű volt. Az őr bántotta, ergo az őr meglakolt. Ha megütsz, én visszaütök, és az jobban fog fájni. Fokozott megtorlás. Fokozott elrettentés.

Ez egyúttal üzenet volt a szobában tartózkodóknak is. Ha kibasztok velem, én még csúnyábban kibaszok veletek. Ash megcsinálja a melót, amit megrendeltek tőle. Megkapja érte a lóvét, és a téma lezárva. Nem lesz jó vége, ha megpróbálnak keresztbe tenni neki.

Sőt végzetes hiba keresztbe tenni neki.

Ash a testvérekre nézett.

– Felteszem, van rá emberük, aki összetakarítsa ezt.

Mindketten bólintottak.

Dee Dee törülközőt adott a kezébe, hogy letörölje az arcáról a vért. Ash egy mozdulattal letörölte.

– Kitalálunk – mondta.

Ash és Dee Dee a hátsó úton mentek a kapuhoz. Egy Acura RDX várt rájuk. Ash kinyitotta az utasülés ajtaját Dee Deenek. Eközben felnézett, és meglátta a távolban a dombtetőn Adiona Anyát. Az Anya meredten nézett le rá, és Ash még ebből a távolságból is tisztán látta a könyörgést a szemében.

Adiona rosszat sejtetőn megrázta a fejét.

Ash nem reagált.

Megkerülte a kocsit, és beszállt a volán mögé. Elindult a fákkal szegélyezett úton, és közben nézte, ahogy az Igazság Rév kapuja egyre kisebb lesz a visszapillantó tükörben. Ráfordult a főútra, és amikor az első közlekedési lámpa megállította őket, elővette Adiona Anya üzenetét, kinyitotta, és csak most olvasta el:

NE ÖLJE MEG, KÉREM.

Csupa nyomtatott nagybetűvel. És aztán folyóírással alatta:

Ne mutassa meg ezt az üzenetet senkinek, még neki se. Magának fogalma sincs, igazából mi folyik itt.

– Mi az? – kérdezte Dee Dee.

Odaadta neki.

– Adiona Anya dugta ezt oda nekem, amikor kijött a szobámból.

Dee Dee elolvasta.

– Mi ért azon, hogy „magának fogalma sincs, igazából mi folyik itt”? – kérdezte Ash.

– Gőzöm sincs – felelte Dee Dee. – De örülök, hogy megbízol bennem.

– Inkább benned, mint őbenne.

– Az az odacsúsztatott kés valószínűleg segített.

– Nem ártott – mondta Ash. – Tudtad, hogy meg fogom ölni?

– Fokozott megtorlás. Fokozott elrettentés.

– Nem féltél, hogy a vezetőitek hogyan fognak reagálni?

– Az Igazság mindig érvényesül.

– És megölni azt az őrt igazságos volt?

Dee Dee kinézett az ablakon.

– Haldoklik. Tudod, ugye?

– Úgy érted, az Igazság?

Dee Dee mosolygott.

– Az Igazság nem halhat meg. De az aktuális megtestesülése igen.

– A halálának van valami köze ahhoz, hogy felbéreltetek?

– Számít ez?

Ash elgondolkozott rajta.

– Nem. Nem különösebben.

Dee Dee hátradőlt, térdét a melléhez ölelte.

– Mit fogsz csinálni Adiona Anya üzenetével? – kérdezte Ash.

Dee Dee babrálni kezdett egy hosszú hajszálával, amely kimaradt a mosdóbeli hajvágáskor.

– Még nem tudom.

– El fogod mondani... – Ash annyira mókásnak érezte a mondat folytatását, hogy elakadt.

– Az igazságot az Igazságnak?

– Aha. El fogod mondani?

Dee Dee eltűnődött rajta.

– Per pillanat nem. Per pillanat azt szeretném, ha a melónkra koncentrálnánk.

Huszonnyolcadik fejezet

Amikor Simon megérkezett az intenzív osztályra, meglepetten látta, hogy Isaac Fagbenle vár rá. Egy másodpercre, talán kettőre, felébredt benne a remény, hogy esetleg megtalálták Paige-et, de Fagbenle arckifejezése arra utalt, hogy nem jó híreket hozott. A remény gyorsabban tűnt el, mint jött, és a helyét valami ellenkező foglalta el.

Kétségbeesés? Szorongás?

– Nem Paige-ről van szó – mondta Fagbenle.

– Akkor miről?

Simon átnézett a nyomozó válla fölött az ágy felé, ahol Sam ült Ingrid mellett. Semmi új ott, úgyhogy visszafordította a figyelmét Fagbenle-re.

– Luther Ritzről.

A férfi, aki lelőtte Ingridet.

– Mi van vele?

– Kint van.

– Micsoda?

– Óvadékkal. Rocco vállalt kezességet érte.

– Nem tartják vizsgálati fogságban a tárgyalásig?

– Ártatlanság vélelme, nyolcadik alkotmánykiegészítés. Tudja, Amerikában ezt még így csináljuk.

– Szabadlábon van? – Simon alig kapott levegőt. – Gondolja, hogy ez veszélyt jelenthet Ingridre?

– Nem igazán. Ebben a kórházban elég jó a biztonsági szolgálat.

Egy nővér tört utat mellettük, bosszús pillantást lövellve rájuk, amiért valamennyire elállták a bejáratot. Félrehúzódtak.

– Az a helyzet – mondta Fagbenle hogy a Luther elleni vád nem tiszta sor.

– Hogyhogy?

– Az állítja, maguk lőttek előbb.

– Én?

– Maga, a felesége, kettőjük közül valaki.

– Nem végeztek el lőpornyomvizsgálatot rajta?

– De igen. Két dolgot állít. Egy, hogy gyakorlólövéseket végzett, aminek semmi köze magukhoz. És kettő, ha ezt nem veszem be, ő csak visszalőtt, mert maguk lőttek rá előbb.

Simon a fejét csóválta.

– Ki hiszi ezt el?

– Meg lesz lepve. Nézze, nem tudom az összes részletet, de Luther Ritz önvédelemre hivatkozik. Ami elvezet néhány fogós kérdéshez.

– Például?

– Például elsősorban ahhoz, hogy maga és a felesége mit kerestek ott.

– A lányunkat.

– Oké. Szóval feldúltak és izgatottak voltak, igaz? Elmentek egy drogtanyára, ahol a lányuk sűrűn megfordult. Senki sem hajlandó megmondani maguknak, hol van. Úgyhogy esetleg még feldúltabbak és izgatottabbak lettek. Esetleg elkeseredettek is, annyira elkeseredettek, hogy maga vagy a felesége pisztolyt rántott...

– Ezt nem gondolja komolyan.

– ...és végül lövést kapott. Úgy értem, Luther. Ezért ő visszalőtt. Simon grimaszolt.

– Luther otthon van, már ha az ő esetében lehet ilyet mondani, lábadozik egy súlyos sebesülésből...

– És a feleségem – Simon érezte, hogy az arca vörösödni kezd – kómában fekszik pár méterre tőlünk.

– Tudom. De érti, ugye? Valaki meglőtte Luthert.

Fagbenle közelebb jött. Simon most felfogta. Most megértette, mi történik itt.

– És ameddig nem tudjuk, ki lőtte meg, Luther önvédelemre hivatkozása ésszerű kétségeket vet fel. A tanúk, már ha lesz egy is, aki előáll, nem fogják alátámasztani a maga elmondását. Lutherét fogják alátámasztani. – Fagbenle mosolygott. – Magának nincs barátja azon a drogtanyán, igaz, Simon?

– Nincs – mondta Simon. A hazugság könnyen és gyorsan jött a szájára. Cornelius lőtte le Luthert és mentette meg őket, de arról szó sem lehetett, hogy Simon ezt valaha is bevallja. – Hogy lenne?

– Persze. Szóval nincs más gyanúsított. Vagyis Luther ügyvédje azt fogja állítani, hogy maguk minden ok nélkül rálőttek Luther Ritzre. Magának volt ideje, miután mindenki szétspriccelt. Elrejtette a fegyvert. Kesztyűt viselt, attól is megszabadult. Satöbbi.

– Nyomozó!

– Igen?

– Őrizetbe vesz?

– Nem.

– Szóval ez az egész még várhat, ugye?

– Azt hiszem, igen. Én nem veszem be Luther meséjét. Ez azért legyen világos köztünk. De egy dolgot különösnek találok.

– Mit?

– Emlékszik, amikor bementünk Luther kórházi szobájába azonosításra?

– Igen.

– És Luther, nos, hogy is mondjam, nincs ki a négy kereke, ha érti, mire gondolok. Elég lökött volt ahhoz, hogy beismerje, hogy a helyszínen lőtték meg, emlékszik?

– Igen.

– Szóval nem egy penge gyerek.

– Hát nem.

– És amikor megkérdeztem, hogy miért csinálta, emlékszik, mi volt az első, amit mondott?

Simon hallgatott.

– Magára mutatott, Simon, és azt mondta: „Miért nem őt kérdezi?”

Simon emlékezett. Emlékezett arra a dühre, ami elfogta akkor, Luther, egy ilyen emberi selejt láttán, aki úgy döntött, hogy megpróbálja kioltani Ingrid életét. Ennek az egésznek a keserűsége, hogy egy ennyire alja embernek ekkora hatalma legyen, teljesen kihozta a sodrából.

– Csak kapaszkodott az utolsó szalmaszálba, nyomozó.

– Valóban?

– Igen.

– Én nem hiszem, hogy ő ennyire agyafúrt lenne, Simon. Szerintem Luther tud valamit, amit még nem mondott el nekünk.

Simon ezen egy pillanatig elgondolkozott.

– Például mit?

– Inkább maga mondja meg – kerülte meg a választ Fagbenle. – Ki lőtte meg Luthert, Simon? Ki mentette meg magukat?

– Nem tudom.

– Ez hazugság.

Simon nem szólt semmit.

– És ez a bökkenő, barátom – folytatta Fagbenle. – Amint egy hazugságot beengedünk a szobába, legyen az akár a legjobb indokból is, egy egész csomó másik jön be a hátán. Aztán ezek a hazugságok bandába állnak, és lemészárolják az igazságot. Szóval megkérdezem még egyszer: ki lőtte le Luthert?

Most szemtől szemben voltak, alig arasznyira egymástól.

– Már megmondtam, hogy nem tudom – mondta Simon csikorgó fogakkal. – Van még valami más?

– Nem, nem hiszem.

– Akkor szeretnék odaülni a feleségemhez.

Fagbenle vállon csapta Simont olyan mozdulattal, ami egyszerre próbált barátságos és megfélemlítő lenni.

– Még találkozunk.

Miközben Fagbenle-t elnyelte a folyosó, Simon mobilja felcsengett. A számot nem ismerte, és vívódott, hagyja-e hangpostára menni – túl sok a vigéc manapság, még mobiltelefonon is –, de a körzetszám ugyanaz volt, mint a Lanford College-é. Odább sétált, és felvette.

– Halló!

– Mr. Greene?

– Személyesen.

– Megkaptam az íméljét és a telefonüzenetét, ezért hívom most vissza. Louis van de Beek vagyok. Professzor a Lanford College-on.

Simon szinte már el is felejtette azokat az üzeneteket.

– Köszönöm a visszahívást.

– Ez csak természetes.

– A lányom, Paige miatt kerestem.

Csend volt a vonal másik végén.

– Emlékszik rá? Paige Greene.

– Igen. – A hang most egészen távolinak tűnt. – Hogyne emlékeznék.

– Tudja, mi történt vele?

– Annyit tudok, hogy kimaradt.

– Eltűnt, professzor úr.

– Ezt sajnálattal hallom.

– Azt hiszem, valami történt vele az iskolában. Azt hiszem, valami Lanfordban indította el ezt az egészet.

– Mr. Greene!

– Igen?

– Ha jól emlékszem, az ön családja Manhattanben él.

– Így van.

– Ott van most?

– A városban? Igen.

– Ebben a szemeszterben a Columbia Egyetemen oktatok.

Simon alma matere.

– Talán – folytatta Van de Beek – jobb volna személyesen beszélgetnünk.

– Ott tudok lenni húsz percen belül.

– Egy kicsit több időre lesz szükségem. Ismeri a campust?

– Igen.

– Van egy nagy szobor a főépület lépcsősorán.

A főépületet Low Memorial Librarynek hívták. A bronzszobor, amely elég különös módon az Alma Mater nevet viselte, Pallasz Athéné görög istennőt ábrázolta.

– Tudom.

– Ott találkozzunk egy óra múlva.

* * *

A zsaruk kivonultak a Green-N-Leen vega kávézóba, mert valaki felhívta a 911-et, amikor Raoul és férfikontya a földre került Elena térdrúgásától. Raoul, aki még markolászta megsebzett golyóit, feljelentést akart tenni.

– Megmogyorózott! – kiabálta egyfolytában.

A zsaruk forgatták a szemüket, de tudták, hogy muszáj lesz jegyzőkönyvet felvenniük. Elena félrehúzta Raoult és a férfikontyát a sarokba, és kurtán annyit mondott:

– Ha megvádol, megvádolom.

– De maga...

– Én láttam el a baját, igen, tudom.

Raoul még az ágyékát markolta, mintha sebesült madarat talált volna.

– Csakhogy maga megtámadott előbb – mondta Elena.

– Micsoda? Ezt meg honnan veszi?

– Raoul, maga még kezdő ebben. Én nem. A biztonsági kamera felvételén az fog látszani, hogy maga kinyúlt, és maga érintett meg engem elsőnek.

– Mert futott az alkalmazottam után!

– És maga megtámadott, hogy megállítson, úgyhogy megvédtem magamat. Ez lesz a szitu. Vagy még rosszabb. Nézzen csak rám, Raoul! – Elena széttárta a karját. – Alacsony vagyok, dundi vagyok, és még ha biztos vagyok is benne, hogy magában túlteng a feminin vonás, és maximális tiszteletem a feminizmusra, ez a felvétel vírusszerűen fog terjedni arról, hogy egy kicsi, ám annál tömzsibb, középkorú nő beletérdel a maga tökeibe.

Raoul szeme elkerekedett. Erre nem gondolt, bár a férfikontya talán igen.

– Nos, megkockáztatja, Raoul?

A férfi összefonta a karját a mellén.

– Raoul!

– Jó – mondta az elképzelhető legsértődősebb hangon. – Nem teszek feljelentést.

– Remek, de most, hogy elkezdtem gondolkodni rajta, én lehet.

– Mi?

Elena üzletet kötött. Alison Mayflower „igazi” neve – Allie Mason – és jelenlegi címe, cserébe a történtek fátyollal borításáért. Alison egy Buxton melletti tanyán élt. Elena odahajtott. Senki nem volt otthon. Elena vívódott, hogy üldögéljen-e egy darabig a ház előtt, de nem úgy látszott, mintha bárki is sűrűn járna haza.

A Howard Johnsonba visszatérve Elena betelepedett a szobájába, amely ennél moteljellegűbb nem is lehetett volna, és megpróbálta megtervezni a következő lépést. Lou az otthoni irodában kiderítette, hogy Allie Mason abban a tanyaházban egy másik nővel él, akit úgy hívnak, hogy Stephanie Mars.

Ki ez a Stephanie Mars? Barátnő? Rokon? Élettárs? Nem mindegy?

Elautózzon újra egy fél órát Buxtonba egy második próbálkozásra?

Semmi oka nem volt azt hinni, hogy Alison Mayflower együttműködőbb lenne ezúttal, na de a makacs próbálkozás volt az, ami vastag dollárokat hozott a konyhára Elenának. Szó szerint. És nem mintha az első találkozás ne lett volna gyümölcsöző. Az volt. Nyilvánvalóan valami sundámbundám folyt azokkal az örökbefogadásokkal. Elena erősen gyanította ezt korábban is, de az Alison Mayflowerrel való találkozás után már biztosan tudta. Azt is tudta, hogy legalább Alison Mayflower képzeletében a gyerekek megmentésre szorultak. És ott van az új darab ebben az őrült kirakósban, bár Elenának nulla elképzelése volt, hogyan illik bele.

Az összes örökbe fogadott csecsemő fiú volt.

Miért? Lányok miért nem?

Elena fogott egy tollat és egy írótömböt, és fölírta az életkorokat. Damien Gorse volt a legidősebb, Henry Thorpe a legfiatalabb. A különbség csaknem tíz év. Tíz év. Alison Mayflower hosszú időn át bonyolította ezt az egészet.

Ami azt jelentette, hogy igencsak mélyen belebonyolódott. Szupermélyen.

Felcsengett a telefonja. Lou volt az irodából valami különleges applikáción keresztül, amit felrakott Elena mobiljára. Az applikáció lenyomozhatatlanná vagy mivé tette az összes hívást. – A kiszivárogtatók ezt használják a Fehér Házban. Ezért nem kapják el őket soha – magyarázta neki Lou.

Lou nem használta túl gyakran.

– Egyedül vagy? – kérdezte, amikor Elena felvette.

– Csak nem telefonszexre hívsz, vagy igen?

– Mi? Ja, nem. Nyisd ki a laptopod, okostojás.

Elena érzékelte az izgalmat a hangjában.

– Oké.

– Elíméleztem neked egy linket. Kattints rá.

Elena megnyitotta a böngészőjét, és elkezdett bejelentkezni az íméljébe.

– Rákattintottál már?

– Várj már egy másodpercet, jó? Még csak most írom be a jelszavamat.

– Ez komoly? Nincs elmentve?

– Hogy kell elmenteni?

– Jézusom, nem érdekes. Szólj, amikor rajta vagy a linken.

Elena megtalálta Lou íméljét, és rákattintott a linkre. Egy RégiSztori nevű honlap jött be.

– Bingó! – mondta.

– Hogy? Miért?

– Hadd ellenőrizzek valamit.

Elena felkapta a telefonját, és átnézte az üzeneteket. Volt egy Simon Greene-től, aki arról tájékoztatta, hogy lánya, Paige hitelkártyáján a terhelések között nincs nyoma a DNSTeKiVagynak, viszont talált egy 79 dollárost a következővel:

RégiSztori.

Elena beavatta Lout Simon üzenetébe.

– Oké – mondta Lou –, akkor ez még nagyobb újság lesz, mint hittem.

Elena átfutotta a honlapot. Semmi kétség, egyértelműen a származáskereső DNS-honlapok közé tartozott. Tele volt egymást ölelgető emberek fényképeivel és furfangos reklámszövegekkel: „Fedezd fel, igazából ki vagy!”, „Belőled csak egy van – derítsd ki kivételes etnikai eredeted!” stb. Más linkek is voltak, amelyek segítségére lehettek a potenciális ügyfélnek abban, hogy hasonló lehessen az ujjongó emberekhez az ölelgetős fotókon: „Találj új rokonokat!”

Ezután következtek az ajánlatcsomagok. Az első opció 79 dollárra volt árazva, és a származás analízisét kínálta, valamint lehetőséget a kapcsolatfelvételre DNS-rokonokkal. A második opció a „Tégy az egészségedért is!” elnevezést viselte. Ez ugyanazt a csomagot kínálta, mint az első, de plusz 80 dollárért ígért egy „teljes orvosi jelentést, ami garancia rá, hogy egészségesebb leszel”.

Villogó betűkkel az AJÁNLOTT szót biggyesztették a drágábbik csomag fölé. Micsoda meglepetés. A cég maga javasolja, hogy költs több pénzt a termékeire. Döbbenet.

– Rajta vagy a honlapon? – kérdezte Lou.

– Igen.

– Kattints a Bejelentkezésre.

– Oké.

– Két mezőt látsz. Felhasználónév és Jelszó.

– Stimmel.

– Rendben, ez az a rész, ahol a törvényesség kérdését rád hagyom. Azért hívtalak fel a biztonsági applikáción, mert kitotóztam, hogyan jussak be Henry Thorpe DNS-jelentésébe.

– Hogyan csináltad?

– Tényleg tudni akarod?

– Nem.

– Tudom, szerezhetnénk engedélyt az apjától...

– De az nem érvényes. Ezt már hallottam ma.

– Szóval, amit mi a bejelentkezéssel csinálunk... nos, nem vagyok biztos benne, hogy az mennyire törvényes. Technikailag adatfeltörésnek lehet tekinteni. Csak figyelmeztetni akarlak.

– Lou!

– Igen?

– Add meg nekem a felhasználónevet és a jelszót.

Lou megadta. Elena beírta. Egy lap jött fel, amelyen ez állt: „Köszöntünk újra a fedélzeten, Henry! Íme az etnikai összetételed.”

Henry 98 százalékban európai volt. Ezen belül az ősei 58 százaléka jött Nagy-Britanniából, 20 százaléka Írországból, 14 százalékban askenázi zsidók voltak, 5 százalékban skandinávok, és aztán minden más elhanyagolható volt.

– Menj le a lap aljára – mondta Lou.

Elena átpörgetett egy „A kromoszómáid” nevű valamin.

– Látod a linket azzal a felirattal, hogy „A DNS-rokonaid”?

Elena közölte, hogy igen.

– Kattints rá.

Egy új oldal jött fel. A tetején ez állt: „Fok szerinti rokoni kapcsolatok”, és mellette: „898 rokonod van”.

– Nyolcszázkilencvennyolc rokon? – hüledezett Elena.

– Henry Thorpe-nak nem ártana vennie egy nagyobb ebédlőasztalt hálaadásra, igaz? Ez normális, sőt talán közelebb az alsó sávhoz. A nagy többség távoli unokatestvér, akikben igen kevés a közös az illető egyedi DNS-ével. De klikkelj az első oldalra.

Elena tisztán hallotta az izgalmat Lou hangjában.

Klikkelt. A lapnak most idő kellett a betöltődéshez.

– Látod?

– Nyugi, egy Howard Johnson-os wifit használok.

És aztán tényleg látta. Az egész ügy kezdett összeállni. Legalábbis így érződött. Mintha egy egész csomó azokból a nagy kirakósdarabokból hirtelen passzolni kezdene.

Négy ember volt felsorolva „Henry féltestvérei” címszóval.

– Szent szar! – mondta Elena.

– Az.

A listán az első Damien Gorse volt Maplewoodból, New Jersey államból. Teljes név, lakhely, kompletten. A tetoválószalon tulajdonosa féltestvére volt Elena keresettjének.

Ez alatt, szintén „férfi féltestvér”-ként besorolva, csak monogram szerepelt.

– „A. C., Északkeleti országrész” – mondta Elena. Nem volt nehéz kitalálnia. – Aaron Corval.

– Valószínűleg.

– Nincs mód a megerősítésre?

– Dolgozom rajta. Ugye, a honlap nem engedi meg, hogy a kuncsaftok névtelenek maradjanak. Két lehetőséget adnak. Teljes név. Vagy monogram. De annak valóságosnak kell lennie. Azt mondanám, hogy a kuncsaftok fele teljes nevet ad, a másik fele kezdőbetűt.

A következő, megint férfi féltestvérként feltüntetve, N. B. volt a floridai Tallahasseeből.

– Van mód lenyomozni ezt az N. B.-t?

– Törvényesen semmiképp.

– És törvénytelenül?

– Nem igazán. Küldhetnék neki egy üzenetet Henry Thorpe-ként, hátha elárulja a nevét.

– Tedd azt – mondta Elena.

– Ezt tiltja a...

– Lenyomozhatók leszünk?

– Ne sértegess.

– Akkor csináld – mondta Elena.

– Egész izgalomba jövök, amikor áthágod a törvényt.

– Naccerű. Kapcsolatba kell lépnünk a hatóságokkal is. Hátha kapunk egy felhatalmazást abból, amink van, mit tudom én.

– Nem közölhetjük velük, hogy mink van, elfelejtetted?

– Igaz, oké. De ezt az N. B.-t, ha kitaláljuk a kilétét, figyelmeztetni kell. Ő lehet a következő.

– Lehet még.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte Elena. – Mi „lehet még”?

– Testvér.

– Miből gondolod?

– Henry Thorpe legalább három ilyen honlapnak elküldte a DNS-ét.

– Mi a fenének?

– Rengetegen csinálják. Minél több adatbázisban vagy benne, annál nagyobb az esély, hogy vérrokonokra találj. Arra célzok, hogy négy féltestvért talált egyedül a RégiSztorin. Találhatott még máshol, nem tudom.

– Ezek mind féltestvérek, ugye?

– Azok. Apai ágról.

Elena lepillantott a lapra.

– És mi a helyzet ezzel az utolsó pasassal, a negyedik féltestvérrel?

– Mi van vele?

– „Kevin Gano, Boston-ként szerepel. Utánanéztél?

– Aha. És, jöhet a dobpergés, ez nagyot fog szólni. Ülsz?

– Lou!

– Gano meghalt.

Elena erre a válaszra számított, mégis üstdobként hatott.

– Megölték?

– Öngyilkosság. Beszéltem a helyi zsarukkal. A gyanú árnyéka sem merült fel. Elvesztette az állását, szemlátomást depressziós lett. Bement a garázsába, és főbe lőtte magát.

– De nem úgy álltak hozzá, hogy gyanús körülményt keressenek – mondta Elena. – Valószínűleg...

Elhallgatott. Hirtelen nehéz lett a szíve.

– Elena?

Elena nem mondta ki hangosan, de a válasz nyilvánvalónak tűnt. Egy öngyilkosság. Két gyilkosság.

És egy eltűnés.

Henry Thorpe valószínűleg halott. Ha a gyilkos biztosra akart menni, hogy ő ne legyen összefüggésbe hozható a többivel – ha nem akarta, hogy egy zsaru nekiálljon kapcsolatokat keresni gyilkosságok áldozatai közt, mondjuk, egy DNS-honlapon –, csak úgy kellett intéznie, hogy az egyik áldozatot szökevénynek higgyék.

A francba!

Ő most egy halott ember után kutat?

– Elena!

– Igen, itt vagyok. Valamit még meg kell néznünk.

– Mi az?

– Úgy tudjuk, Paige Greene is feliratkozott a RégiSztorira.

– Igen, nos, ő nem féltestvér. Ez itt a teljes lista. Mind férfi.

– Talán valami más módon kapcsolódik.

– Ott a kereső. Használd.

Elena begépelte a „Paige Greene”-t. Semmi. Begépelte a „Greene”-t, a monogramot és még néhány változatot, amiket Lou javasolt. Semmi. Átnézte a rokonok listáját. Volt egy első unokatestvér, szintén férfi, és aztán számos harmadik unokatestvér.

Paige egy sem. Sem P. G.

– Paige Greene nem rokona – mondta Lou.

– Akkor hogy jön a képbe?

Huszonkilencedik fejezet

A tömegközlekedési applikáció azt közölte Simonnal, hogy az 1-es földalatti vasúttal déli irányban tizenegy perc alatt a Columbia Egyetemhez ér, ami jóval gyorsabb volt, mint a taxi vagy az autó. Simon a liftre várakozott, amely leviszi a Washington Heights gyomrába, amikor a mobilja felcsengett.

A számot nem írta ki.

– Halló!

– Két óra múlva megleszek az apasági eredményekkel.

Randy Spratt volt a genetikai laborból.

– Nagyszerű – mondta Simon.

– A gyerekgyógyászati szárny mögötti udvaron találkozunk.

– Rendben.

– Mr. Greene, ismerős önnek az a kifejezés, hogy „fizetés átvételkor”?

Atyaég, milyen elképesztően könnyen esnek bele emberek a korrupció kisebb alakváltozataiba!

– Nálam lesz a pénz.

Spratt letette. Simon hátralépett, és felhívta Yvonne mobilját. Yvonne egy óvatos sziával vette fel.

– Nyugi – mondta Simon. – Nem azért hívlak, hogy Ingrid nagy titkáról faggassalak. Szívességre van szükségem.

– Mi a baj?

– Szükségem van egy kilencezer-kilencszáz dolláros készpénzfelvételre a cégünktől a kórház közelében.

Az összegnek tízezer dollár alattinak kellett lennie. Az e fölötti összegek esetében be kell jelenteni a tranzakciót a pénzügyeket ellenőrző hatóságnak, vagyis az adóhivatal és a bűnüldözési szervek értesülnek a pénzfelvételről, és Simon per pillanat nem akart ezzel foglalkozni.

– Megkérhetnélek, hogy intézd el nekem?

– Rajta leszek. – Kis szünet után: – Mire kell?

– Talán nem te és Ingrid vagytok az egyetlenek, akiknek titkaik vannak.

Nem volt szép ilyet mondani, de ez van.

Amint letette, a liftajtók kinyíltak, és előtűnt a kopott és gyengén megvilágított felvonószekrény. Az utasok betódultak, amíg valamiféle figyelmeztető jel sípolni nem kezdett. Valószínűleg a föld középpontja felé zuhanó metróliftek adják a legtestközelibb élményt ahhoz, amin a szénbányászok mennek keresztül, ami persze még így is ég és föld különbség.

Az 1-es vasút jócskán tudott tömegeket befogadni anélkül, hogy szardíniaként kelljen bezsúfolódniuk. Simon úgy döntött, hogy áll. Kapaszkodott egy rúdba. A mobilját szokta nézni vagy újságot olvasott, bármi jó volt, csak hogy megszabaduljon az idegenekkel való összezártság klausztrofóbiás érzésétől, de újabban kedvet kapott arra, hogy az utastársai arcát vizsgálgassa körülötte. A metrókocsi a bolygónk egy mikrokozmosza. Látni az összes nációt, hitvallást, nemet, meggyőződést. Látni a szeretet és a viszály nyíltszíni megnyilvánulásait. Hallani zenét és hangokat, nevetést és sírást. Vannak gazdag emberek öltönyben (gyakran Simon maga is), és koldusok. A földalattin mindenki egyenlő. Mindenki ugyanazt a viteldíjat fizeti. Mindenkinek ugyanolyan joga van ugyanazokra az ülésekre.

Valami okból az utolsó egy-két évben a földalatti már nem számított kerülendő helynek. Hanem inkább, már amikor nem voltak problémák a felújításokkal és késésekkel, valamiféle menedék lett.

Simon a Broadway és a Száztizenhatodik utca sarkán lépett be a Columbia Egyetem campusára. Ez ugyanaz a bejárat volt, ahol először tette be lábát végzős középiskolásként egy előzetes bejárásra az apjával. Apja, a legnagyszerűbb ember, akit Simon valaha ismert, elektrotechnikus volt a Villamosipari Dolgozók Nemzetközi Szakszervezetének 102-es alapszervezeténél. A gondolat, hogy a gyermeke egyszer még egy keleti parti csúcsegyetemre fog járni, megrészegítette, ugyanakkor félelemmel töltötte el.

Apa mindig biztonságérzetet adott Simonnak.

Aztán fordult a kocka. Két héttel Simon érettségije előtt az apja szívrohamban meghalt, miközben munkába autózott a New Jersey-beli Millburnbe. Simon családját megsemmisítő csapás érte – sok szempontból ez volt a vég kezdete. Amikor Simonnak sorra születtek a saját gyermekei, megpróbált visszaemlékezni, hogy az ő apja hogyan csinálta, mint amikor egy tanonc megpróbálja utánozni a mesterét, de mindig úgy érezte, hogy elmarad az elvárástól.

Az ő gyerekei szerették-e annyira őt, az apjukat, amennyire ő szerette az apját?

Tisztelték-e őt ugyanúgy?

Megadta-e nekik azt a fajta biztonságérzetet?

És legfőképp: az ő apja vajon nem lett volna-e résen, hagyta volna-e, hogy a lánya drogos legyen? Tétlenül állt volna-e, amikor a feleségére fegyvert fognak?

Ezek a kérdések kísértették Simont, miközben arra a campusra lépett, ahol eltöltött négy évet.

Egyetemisták siettek el mellette, a legtöbbjük leszegett fejjel. Simon elmondhatta volna a szokásos sirámokat arról, hogy ezek a fiatalok egytől egyig a kis képernyőjüket bámulják, vagy fejhallgató van bedugaszolva a fülükbe, mintha ki akarnák zárni magukat a világból úgy, hogy emberek vehessék körbe őket és mégis teljesen egyedül legyenek, de az ő nemzedéke sem volt különb, akkor meg mi értelme lenne?

Simon megpillantotta a trónján ülő Pallasz Athénét, a bölcsesség görög istennőjének a szobrát. Simon tudta, hogy jobban megnézve egy aprócska bagoly lapul a köpenyében a bal lábánál. A legenda úgy tartotta, hogy aki egy új évfolyamból elsőként találja meg a baglyot, az mondja majd a búcsúbeszédet. Athéné kinyújtotta a bal karját, elvileg a látogatók üdvözlésére, de Simon olykor a nagyanyja legyintő kézmozdulatát látta benne, mintha azt mondaná: Ej, mit tudsz tenni?

A mobilja megint felcsengett. A kijelző azt mutatta, hogy a hívó Elena Ramirez.

– Van valami újság? – kérdezte Simon.

– Aha, rengeteg.

Elena csak röviden érintette a tényleges okokat, amelyek miatt Maine-be utazott, csak annyit mondott, hogy valami nyilvánvalóan nem stimmel az örökbefogadásokkal. Inkább arra összpontosított, amit a technikusa segített neki kideríteni a DNS-vizsgálatokról. Simon felfelé haladt a Low Library lépcsőin. Most félig leült, félig leroskadt a hideg márványra, és hallgatta, ahogy Elena végigveszi, amiket megtudott – az örökbefogadásokat, a féltestvéreket a DNS-honlapon, a hirtelen halálozásokat.

– Valaki kinyírja őket – mondta Simon egy idő után.

– Úgy tűnik, igen.

Nem igazán tudta eldönteni, mit érez, amikor Elena elmondta neki, hogy Paige, aki bejelentkezett ugyanerre a DNS-származásvizsgálatra, nem vérrokon. Megnyugvás kellett volna hogy legyen – ez talán nem azt jelenti, hogy valóban ő az apja? –, de akkor valami szöget ütött a fejébe.

– Nem vehetjük biztosra – mondta.

– Mit nem vehetünk biztosra, Simon?

– Hogy Paige nem féltestvér mégiscsak.

– Hogy lehetne?

– Talán Paige nem az igazi nevével jelentkezett. Olvastam néhány esetről, amikor valaki másnak a DNS-ét nyújtották be, vagy hamis nevet adtak meg satöbbi. Szóval talán ő az a másik féltestvér, a kezdőbetűs.

– Az N. B.?

– Igen.

– Nem, Simon, az lehetetlen.

– Miért?

– N. B.-t férfinak jelölték. Ha Paige a saját DNS-ét küldte be ide, még ha hamis néven is, azt ők tudják, hogy a minta férfitól vagy nőtől származik-e. Ez férfitól származott. Vagyis N. B. nem lehet Paige.

– Akkor talán valami más álnevet használt.

– Talán. De mi most Henry Thorpe adatlapját ellenőrizzük. Ez felsorolja az összes rokonát. Nincs nőrokon, aki közelebb lenne harmadfokú unokatestvérnél.

– Akkor még mindig nem értem. Hogy kerül ebbe Paige?

– Valahogy Aaronon keresztül, de nem tudom. Talán rossz felől közelítünk.

– Hogyhogy?

– Talán a lányod valaki más DNS-ét adta le a sajátja helyett.

– Erre én is gondoltam, de az mire lett volna jó?

– Nem tudom. Le kell nyomoznunk a mozgását. Talán Paige felfedezett valamit. Egy bűntényt vagy valamit, amit nem tudott értelmezni. Ez vezette el Aaronhoz.

Simon átgondolta.

– Lépjünk vissza egyet, és nézzük meg, mit tudunk biztosan.

– Jó.

– Először is, ezek az emberek mind ugyanattól a biológiai apától valók.

– Úgy van.

– Valószínűleg mindegyikük örökbefogadását ugyanaz a kis ügynökség intézte Maine-ben.

– Úgy van.

– És van valamiféle elkendőzés. Az apa neve nincs feltüntetve az örökbefogadási papírokon.

– Amennyire jelenleg tudjuk, igen.

Simon áttette a telefont a jobb kezéből a balba.

– Olvastál azokról az esetekről, ahol egy meddő nőkkel foglalkozó orvos végül a saját spermáját használta a páciensei megtermékenyítésére? Volt egy ilyen eset Indianában, azt hiszem, ott egy nő az egyik ilyen DNS-honlapon nyolc féltestvért talált az itteni esetünkhöz hasonlóan, akikről nem is tudott, és aztán ezek a féltestvérek szépen összeültek, és kitotózták, hogy az orvosuk a saját spermáját használta, miközben úgy tett, mintha spermabankból vagy miből vette volna.

– Igen, emlékszem – mondta Elena. – Egy csomó ilyen eset van. Egy nagy Utah-ban. Kanadában is.

– Szkeptikus a hangod.

– Csak nem látom, ez hogy passzolhatna ide. A nők azokban az esetekben nem adták le örökbefogadásra a kisbabáikat. Semmi nem létezett, amit jobban akartak volna.

Fején találta a szeget.

– Még mindig hiányzik valami a képből – mondta Simon.

– Egyetértek. Úgyhogy nekifutok még egyszer Alison Mayflowernek, mert ő az, aki összehozta az örökbefogadásokat. Megfenyegetem börtönnel, ami csak belefér. Emellett szeretném felkelteni az FBI érdeklődését, de ezt suba alatt kell intéznem.

– Miért?

– Amit most megadtam neked, egyetlen infót sem mondhatsz el senkinek. Valaki még azt állíthatná, hogy törvénytelenül jutottunk hozzá, bűnös úton-módon, vagy ilyesmi. De még ha most beállítanánk is a szövetségiekhez, nem törnék kezüket-lábukat siettükben. Napokba, vagy inkább hetekbe telne, amíg kiszignálnák az ügyet valakire. Nincs... – Szünet volt. – Simon, tartsd egy kicsit, van egy másik hívásom.

Simon tekintete végigsiklott a campuson. Eszébe jutott valami, ami lenyűgözte az apját a bejáráson. A fő részt – ahol Simon most ült ezeken a lépcsőkön, szemben a College Walkkal, ahol bejött, aztán tovább South Fields mentén – a Low Library és a Butler Library fogta közre.

– Két könyvtár, Simon! – mondta az apja a fejét ingatva. – Mi lehetne jobb jelképe a tanulásnak?

Különös volt felidézni ezt az emléket épp most, de ez tartotta vissza Simont attól, hogy eméssze magát egy nagyobb, csúnyább gondolaton: még ha ki tudja is találni, mi volt a helyzet ezekkel a féltestvérekkel és örökbefogadásokkal, hogyan segíthet ez neki Paige megtalálásában?

Elena visszajött a vonalba.

– Simon!

Egy férfi robogott fel mellette a lépcsőn, minden bizonnyal az Alma Mater-szobor felé. Simon felismerte az internetes profilképéről: Louis van de Beek professzor. Simon felállt a még a füléhez szorított telefonnal, hogy kövesse.

– Itt vagyok, mi történt? – kérdezte.

– Mennem kell. Alison Mayflower találkozni akar velem.

Harmincadik fejezet

Ash leparkolt az autóval a ház mögött. Az útról nem lehetett rálátni, Dee Dee azonban a biztonság kedvéért őrt állt, arra az esetre, ha valaki ráfordulna a hosszú bekötőútra. Ash a kocsi hátulját ellenőrizte. Az összes táska ott volt. Kicipzározta őket, és lefektette a fegyvereket a hátsó ülésre.

Minden itt van és bevethető.

Felkapta, amire szüksége volt, a többi fegyvert visszatette a táskába, és fütyült a két ujjával. Amikor Dee Dee visszajött, Ash átadott neki egy FN 5,7-est.

– Volt időd gondolkodni – mondta.

– Miről?

– Adiona Anya üzenetéről. Először is, ő ki?

– A hálóteremben szolgál. Az a legmagasabb rang, ameddig egy nő eljuthat.

– Szerinted lojális a szektátokhoz?

– Ne nevezd szektának – mondta Dee Dee. – És igen. Csak egy másik Anya van, Abeona Anya. Mindkettő annyira színtiszta megtestesülés, hogy az Igazság őket választotta a Látogató és a Légiós megteremtésére.

– Szóval a Lartage fiúk csak féltestvérek? – kérdezte Ash.

– Igen.

– És melyik Adiona Anya fia?

– A Légiós.

– Szóval Adiona Anya a Légiós anyja. És Abeona Anya a Látogató anyja.

– Igen. – Elindultak a ház vége felé. – Miért érdekel ez, Ash?

– Nem érdekel. De nem tetszik, hogy valaki odabent ellenünk dolgozik, nincs igazam?

– Nemigen hiszem, hogy erről volna szó.

– Adiona Anya megkínoztatott valakivel azért, hogy kiszedje belőlem, mit keresünk itt. Aztán a kezembe csúsztat egy üzenetet azzal, hogy ne csináljam. Ez téged cseppet sem zavar?

– De, zavar – mondta Dee Dee.

Ash a környéket vizsgálgatta.

– Dee Dee!

– Igen?

– Miért hiszem azt, hogy te nem mondasz el nekem mindent?

Dee Dee elmosolyodott, és szembefordult vele. Ash érezte, ahogy a szíve tempót vált.

– Érezted, nem? – kérdezte Dee Dee. – Amikor vele voltál.

– Lartage-nak delejes ereje van. Ezt elismerem.

– És az Igazság Rév?

– Békés és csendes – bólintott Ash.

– Több annál. Derűs.

– Na és?

– Emlékszel, milyen voltam korábban?

Ash emlékezett. Kész katasztrófa. De nem Dee Dee tehetett róla. Túl sok nevelőapa, tanár, életvezetési tanácsadó és lelkiatya – de leginkább a legálszentebbek – nem bírták visszafogni a kezüket és a mocskos gondolataikat a közelében.

– Emlékszem.

– De te is látod a változást, nem?

– Igen, látom. – A nap Ash szemébe tűzött, de ő nem akarta levenni a szemét Dee Deeről, ezért a homlokához emelte a kezét, félig tisztelgésként, félig szemellenzőként. – Csak ehhez nem kellene vagy ez, vagy az a véglet.

– Nekem kell.

– Elszökhetünk. – Ash valami falsat érzett a hangjában most. Kétségbeesést. Vágyódást. – Keresek nekünk egy helyet. Egy olyan békés helyet, mint a te réved. Csendeset. Derűset.

– Megtehetnénk – mondta Dee Dee. – De nem lenne tartós.

Ash mondani akart még valamit, Dee Dee azonban elhallgattatta a szájára lakatolt ujjával.

– A külvilág túl sok csábítást tartogat nekem, Ash. Még így is, hogy veled vagyok idekinn, koncentrálnom kell, fegyelmeznem kell magamat, mert különben megint begőzölök. Összeomlok. És nekem több kell.

– Több?

– Igen.

– És a vakhit ebben az igazságbaromságban többet ad?

– Ó, én nem hiszek benne.

– Várj csak, mit mondtál?

– A legtöbb vallásos ember nem hiszi el a dogmát, Ash. Elvesszük belőle, amit szeretnénk, és elhajítjuk, amit nem. Olyan magyarázatot szövünk hozzá, amilyen csak tetszik: kedves Isten, bosszúálló Isten, munkálkodó Isten, visszahúzódó Isten satöbbi. Nekünk csak arra van gondunk, hogy kapjunk valamit tőle. Kaphatunk örök életet, miközben azok, akikre haragszunk, a pokol tüzében fognak égni mindörökké. Kaphatunk valami kézzelfoghatóbbat: pénzt, munkát, barátokat. Csak módosítunk a magyarázaton.

– Meglepve hallom ezt – mondta Ash.

– Tényleg?

Ash a két tenyeréből szemellenzőt formált, és bekukucskált a hátsó ablakon a konyhába. Üres. Villany kikapcsolva. Mi több, a konyhaasztal hosszú fehér abrosszal letakarva, olyasmivel, amit az ember akkor tesz fel, amikor a szezon végével lezárja a házat.

– Amikor az Igazság Arizonába utazott megkeresni azt a rejtett szimbólumot a sivatagban – mondta Dee Dee –, azt a szimbólumot, amin az egész egyetlen Igazságba vetett hitünk alapszik, tudod, abból milyen jövőt olvasott ki?

Ash visszafordult az ablaktól.

– Amikor az Igazság aktuális megtestesítője meghal és felemelkedik a második szintre – folytatta Dee Dee –, őt nem férfiak váltják fel, hanem az Igazság egységesül és megerősödik két olyasvalaki által, akik az egész emberiséget képviselik. Egy férfi. És mellette egy nő. Egy különleges nő.

Dee Dee vigyorgott. Ash rábámult.

– Te.

A lány széttárta a karját annak jeleként, hogy eltalálta.

– És a szimbólum tényleg megjövendölte ezt, ezt a maszlagot egy férfiról és most egy nőről?

– Nem, természetesen nem, Ash.

Ash pofákat vágott annak jeleként, hogy nem érti.

– Ez egy új – Dee Dee idézőjeleket csinált a kezével – „értelmezés”.

– Szóval tudod – mondta Ash.

– Mit tudok?

– Hogy ez az egész egy baromság.

– Nem, Ash, nem érted. Mint mindenki más, megkapom azt, amire szükségem van belőle. Ebből táplálkozom. Annak tudása, hogy ez nem szentírás, nem von le semmit a hitem erejéből. Inkább megerősíti. Hatalmat ad.

– Más szóval – mondta Ash – kiokoskodtál egy módot, hogyan lehess nagyfőnök.

– Ez te nézőpontod. Jogod van hozzá. – Dee Dee megnézte az időt. – Menjünk. Már nincs sok időnk.

Elindult felfelé a dombon. Ash követte.

– Ugye, ezek a mostani melóink – kérdezte –, ezek bátorították az Igazságot arra, hogy kialakítsa ezt az új, hát, értelmezést a te kedvedért?

Dee Dee rendületlenül ment tovább.

– Nem csak Isten útjai kifürkészhetetlenek – szólt hátra.

* * *

– Van de Beek professzor? – szólította meg Simon.

– Maradjunk inkább a Louisnál.

Louis van de Beek pontosan úgy nézett ki, ahogy az életrajzi honlapján: fiatal, bájosan kisfiús, viaszos bőrű, izmos. Ugyanaz a fekete póló volt rajta, mint az internetes fotóján. A tekintete félresiklott, miközben kezet ráztak, de egy mosolyt azért megeresztett, azt a fajtát – Simon rosszmájúan képtelen volt másra gondolni –, amely megszédítette a diáklányokat. Mint talán a lányát. Vagy szexista lenne egy ilyen gondolat?

– Tényleg sajnálom a Paige-dzsel történteket – mondta Van de Beek.

– Mit is?

– Tessék?

– Azt mondta, hogy sajnálja. Pontosan mit is?

– Nem azt mondta a telefonban, hogy eltűnt?

– És ezért sajnálkozik, Louis?

A fiatal professzor arca megrándult ettől a hangtól, és Simon máris átkozta magát, amiért így rátámadt.

– Bocsánat – mondta Simon jóval szelídebb hangon. – Csak... lelőtték a feleségemet. Paige anyját.

– Micsoda? Jaj, ez szörnyű. És...?

– Kómában van.

Van de Beek elsápadt.

– Szia, Louis!

Két egyetemista – mindketten fiúk, ami azt illeti – köszönt rá, útban felfelé a Low Library lépcsőjén. Megálltak, viszonzásra vártak, Van de Beek azonban nem reagált.

Az egyikük nem tágított.

– Hogy vagy, Louis?

Simon ki nem állta, amikor a diákok letegezik az egyetemi tanárokat.

Van de Beek kizökkent abból a transzféléből, amelybe Simon taszította.

– Jaj, szia, Jeremy, szia, Darryl!

Rájuk mosolygott, de a mosolya olyan volt, mint egy zárlatos ívfény. Az egyetemisták zavarodottan folytatták az útjukat.

– Akart mondani nekem valamit? – ösztökélte Simon.

– Hogy? Nem, ön hagyott nekem üzenetet.

– Igen, és amikor visszahívott, egyértelmű volt, hogy mondani akar valamit.

Van de Beek harapdálni kezdte az alsó ajkát.

– Maga volt Paige kedvenc professzora – tette hozzá Simon. – Megbízott magában.

Ez legjobb esetben is harmadkézbeli információ volt, de valószínűleg pontos és legalábbis hízelgő.

– Paige csodálatos diák volt – mondta Van de Beek. – Amikor mi, egyetemi oktatók úgy növünk fel, hogy tanítani akarunk, ilyen diákokat képzelünk el.

Ez olyan mondatnak tűnt, mint amit számtalanszor elmondott korábban, ám úgy tetszett, komolyan gondolja.

– Akkor mi történt? – kérdezte Simon.

– Nem tudom.

– Ideküldtem egy ragyogó, érdeklődő fiatal nőt. Most először volt önállóan távol az otthonától és a családjától. – Simon érezte, hogy valami dagadni kezd benne, amit nem igazán tudott leírni, düh, szomorúság, sajnálat, apai szeretet keveréke. – Magukra bíztam, hogy vigyázzanak rá.

– Mi igyekszünk, Mr. Greene.

– És kudarcot vallottak.

– Mit lehet tudni. De ha azért van itt, hogy szemrehányást tegyen...

– Nem. Azért vagyok itt, mert meg kell találnom. A segítségét kérem.

– Nem tudom, hol van.

– Mondja el, mire emlékszik.

Van de Beek lenézett a szobor magasából az egyetemi síkra.

– Járjunk egyet! – mondta. – Suta dolog csak így álldogálni itt a lépcsőn.

Elindult lefelé. Simon mellette jött.

– Ahogy mondtam, Paige jó diák volt – kezdte a fiatal prof. – Szuperelszántság. Persze rengeteg kölyök jön így. Szinte túlságosan is fel vannak pörögve. Minden lehetőséget meg akarnak ragadni, és elkezdik két végén égetni a gyertyát. Emlékszik az egyetemi éveire?

Simon bólintott.

– Emlékszem.

– Hová járt, ha szabad megkérdeznem?

– Ide.

– A Columbiára? – A College Walkon sétáltak a Butler Library irányába. – Tudta, mi akar lenni, amikor megérkezett?

– Fogalmam sem volt. A mérnökin kezdtem.

– Azt szokás mondani, hogy az egyetem kitárja előtted a világot. Természetesen bizonyos fokig ez így is van. De legnagyobbrészt az ellenkezője történik. Az ember idejön azzal a tudattal, hogy bármi lehet, amikor végez. A lehetőségek végtelenek. De az az igazság, hogy a lehetőségei minden itt töltött nappal csökkennek. Mire lediplomázik, a valóság már párszor orrba vágta.

– Mi köze ennek Paige-hez? – kérdezte Simon.

Van de Beek oldalt nézett, az ajka mosolyra húzódott.

– Ő ezt az egészet gyorsan rövidre zárta. De a legjobb értelemben. Megtalálta a hivatását. Genetika. Orvos akart lenni. Gyógyító, mint az anyja. Tudta heteken belül. Elkezdett a nyakamra járni a fogadóórákon, amilyen gyakran csak hagytam. Tudni akarta, merre vegye az irányt, hogy az asszisztensem lehessen. Úgy láttam, tényleg a legjobb úton halad. És akkor valami megváltozott.

– Mi?

Van de Beek nem állt meg, ment tovább.

– Vannak szabályok, Mr. Greene. Ezt meg kell hogy értse. Arról, hogy mit mondhatunk el a hallgatók szüleinek. Ha egy hallgató titkosságot kér, nekünk azt meg kell adnunk, bizonyos határig. Ismeri a IX. cikk egyetemekre vonatkozó rendelkezéseit?

Simonban megfagyott a vér. Eileen Vaughan mondott valamit, amikor meglátogatta Lanfordban, valamit arról, hogy Paige és Eileen közös barátnője, Judy Zyskind azt gyanította, hogy Paige nemi erőszak áldozata lett egy ismerkedési esten. Simon nagyjából kizárta magából ezt a lehetőséget, mert egy: túl szörnyű volt még rágondolni is, és kettő, ami még döntőbb: Paige tagadta, amikor Judy kérdőre vonta ezzel kapcsolatban. Ez volt az a rész, ami megmaradt Simonban. Judy kivallatta Paige-et, és Eileen szerint Paige nemcsak tagadta a dolgot, hanem végül ezzel zárult a beszélgetés:

Azt mondta, hogy gondok vannak otthon...

Lekanyarodtak a gyalogúiról, és elérkeztek a Lerner Hall nevű csupa üveg épülethez. A földszintjén kávézó volt. Van de Beek nyúlt, hogy benyisson, de Simon megragadta a könyökét.

– A lányom szexuális erőszak áldozata lett? – kérdezte.

– Azt hiszem.

– Azt hiszi?

– Paige bizalmas beszélgetésre keresett fel. Zaklatott volt. Valami történt egy egyetemi bulin.

Simon érezte, hogy a keze ökölbe szorul.

– Elmondta magának?

– Belekezdett, igen.

– Mit jelent az, hogy „belekezdett”?

– Mielőtt hagytam volna belebonyolódni a részletekbe, először is arról tájékoztattam, hogy követnem kell a IX. cikk irányelveit.

– Miféle irányelveket?

– A kötelező jelentéstételt – mondta Van de Beek.

– Vagyis?

– Ha egy hallgató őt ért szexuális zaklatásról beszél nekem, függetlenül attól, hogy akarja-e vagy sem, nekem kötelességem jelenteni a IX. cikk koordinátorának.

– Akkor is ha az áldozat ezt nem akarja?

– Akkor is, így van. Őszintén szólva nem szeretem ezt a szabályt. Értem az indokot. Tisztában vagyok vele. De azt hiszem, sok hallgató kevésbé hajlik a tanár beavatására, mert tudják, ha tetszik, ha nem, a tanárnak jelentenie kell. Úgyhogy begubóznak. És ez történt ebben az esetben is.

– Paige nem akarta elmondani?

– Mondhatni, kiviharzott. Megpróbáltam utánasietni, de elszaladt. Felhívtam. SMS-eztem. Íméleztem. Egyszer beállítottam hozzá. Nem akart szóba állni velem.

Simon ujjai görcsbe rándultak.

– És arra nem gondolt, hogy szól a szüleinek?

– Gondoltam rá, persze. De ez is szabályozva van. Egyeztettem a IX. cikk koordinátorával is.

– Ő mit mondott?

– Beszélt Paige-dzsel. Paige tagadta, hogy bármi történt volna.

– És maga még mindig nem gondolt arra, hogy felhívja a szüleit?

– Erre már az előbb válaszoltam, Mr. Greene.

– Szóval a lányom, akit elképzelhetően megerőszakoltak, inkább csak némán szenvedjen.

– Léteznek irányelvek. Követnünk kell őket.

Ez ótvaros duma volt, és Simon elhatározta, hogy amikor ennek az egésznek vége, mindent meg fog tenni, hogy megfizessenek ezért, de per pillanat az előtte álló feladatra kellett összpontosítania. De nem akart. Legszívesebben összeroskadt volna, és siratta volna a lányát.

– Szóval ezzel kezdődött Paige mélyrepülése?

Van de Beek gondolkozott. A válasza meglepte Simont.

– Nem, nem igazán. Tudom, ez hogy hangzik, de amikor legközelebb láttam...

– Az mikor volt?

– Néhány nappal később. Paige ott volt az órán. Szemlátomást jobban volt. Emlékszem, ott álltam a katedrán, és ránéztem, kicsit meglepetten, hogy látom, és ő bólintott felém egy olyasmit, hogy „jól vagyok, ne aggódj”. Pár napra rá megint elkezdett járni a fogadóóráimra. Nem tudom elmondani, mennyire felvillanyozott, hogy látom. Megpróbáltam szóba hozni a témát, de ő azt mondta, nem volt nagy ügy, túlreagálta. Nem azt mondom, hogy teljesen oké volt. Láttam, hogy hárítani próbál. Biztattam, hogy kérjen segítséget, beszéljen valakivel. Az egyik legnehezebb ügy az, hogy a lányok még ugyanazon a campuson vannak, ahol a feltételezett támadójuk.

– Erőszakoló.

– Hogy?

– Ne hívja feltételezett támadónak. Hívja erőszakolónak.

– Nem tudom, mit követett el.

– De azt tudja, hogy ki volt, ugye?

Van de Beek mozdulatlanul állt.

– Tudja, ugye?

– Paige nem mondta meg.

– De attól még tudja a fiú nevét.

Van de Beek elfordította a tekintetét.

– Van egy sejtésem. Legalábbis most.

– Ez mit jelent?

A fiatal professzor belegereblyézett az ujjaival sűrű hajába, és nagy sóhajtással engedte ki a levegőt.

– A történet ezen a ponton bizarr fordulatot vesz, Mr. Greene. Mintha eddig nem vett volna, gondolta Simon.

– A sorrendet nem tudom – folytatta Van de Beek. – Nem vagyok biztos benne, mi volt előbb, Paige visszaesése vagy... – elhallgatott.

– Vagy mi?

– Történt egy másik – Van de Beek szünetet tartott, a magasba nézett, mintha keresné a megfelelő szót – incidens a campuson.

– Incidens – ismételte meg Simon.

– Igen.

– Megerőszakolásra gondol?

Van de Beek arca megrándult.

– Paige nem használta a „megerőszakolás” szót. Soha. Csak a teljesség kedvéért mondom.

Simon tudta, hogy ez most nem a legmegfelelőbb idő, hogy szemantikai vitába bocsátkozzon.

– Történt egy másik támadás?

– Igen.

– Ugyanaz a fiú követte el?

Van de Beek a fejét rázta.

– Pont fordítva.

– Mert?

– A fiú, akiről azt hiszem, Paige támadója volt – mondta Van de Beek, jól megválogatva a szavakat –, ezúttal ő volt a sértett.

Simonra nézett. Simon rezzenéstelenül állta a tekintetét.

– Doug Mulzernek hívják, másodéves közgázos Pittsburghből. Egy ismerkedési buli után baseballütővel megverték a campuson. Eltörték a lábát. És aztán az ütő keskenyebbik végével... – A fiatal professzor dadogni kezdett. – Nos, a támadásnak ez a része nem kapott nyilvánosságot. A család nem akarta kikürtölni, de a hír campusszerte elterjedt. A srác még mindig lábadozik Pittsburghben.

Hideg borzongás futott végig Simon hátán.

– És maga azt hiszi, hogy Paige-nek valamilyen módon köze van ehhez?

Van de Beek kinyitotta a száját, becsukta, tett egy kísérletet újra. Simon látta, hogy nagy erőfeszítéssel igyekszik csínján bánni a szavakkal.

– Nem vehetem biztosra.

– De?

– De másnap az órán Paige egyfolytában mosolygott. Mindenki más kiborult a történteken. De Paige csak meredt rám, és vigyorgott, mint a fakutya, és először láttam azt, hogy a szeme üveges. Mintha bevett volna valamit. Mintha be lett volna lőve.

– Szóval ennyi a bizonyítéka, hogy bevett valamit és mosolygott? – kérdezte Simon. – Talán csak fájdalomcsillapítót.

Van de Beek nem mondott semmit.

– Nem érdekel, be volt-e lőve – mondta Simon, és magában elképzelte az undorító meggyalázást. – Paige sosem tenne ilyet.

– Egyetértek. – Újabb egyetemista jött el mellettük, megeresztett egy „Szia, Louis!”-t, és Van de Beek szórakozottan biccentett. – Ő sose tenne ilyet. Legalábbis ő maga nem.

Simon megdermedt.

– Amikor Paige eljött az előadásról aznap, láttam, hogy egy férfi vár rá. Nem srác. Nem egyetemi hallgató. Úgy tippelem, egy tíz évvel idősebb férfi.

Aaron, gondolta Simon. Aaron volt.

Harmincegyedik fejezet

– Amit most megadtam neked, egyetlen infót sem mondhatsz el senkinek – mondta Elena. – Valaki még azt állíthatná, hogy törvénytelenül jutottunk hozzá, bűnös úton-módon, vagy ilyesmi. De még ha most beállítanánk is a szövetségiekhez, nem törnék kezüket-lábukat siettükben. Napokba, vagy inkább hetekbe telne, amíg kiszignálnák az ügyet valakire. Nincs...

Elena egy kattanást hallott a vonalban. Új hívás jött be. A kijelző nem írt ki számot. A legtöbben valamilyen kéretlen kereskedelmi hívásra gyanakodnának, de Lou feltett valamit a telefonokra ennek kiszűrésére. Ha bejött egy hívás, az általában valami fontos volt.

És az utolsó, akinek Elena odaadta a névjegykártyáját, Alison Mayflower volt.

– Simon, tartsd egy kicsit, van egy másik hívásom. Átkapcsolt.

– Halló!

– Halló! – Suttogó női hang. Nem Alison Mayflower. Ez a nő fiatalnak tűnt, húsz körülinek, esetleg harmincasnak. – Miss Ramirezzel beszélek?

– Azzal. Maga kicsoda?

– Ó, a nevem nem fontos.

– Nem tudna hangosabban beszélni?

– Bocsánat, egy kicsit ideges vagyok. Én... én egy barátnőm nevében telefonálok. Ma találkozott vele egy bizonyos kávéházban.

– Folytassa.

– Találkozni akar magával... az nem kifejezés, mennyire akar... csak fél.

Alison Mayflower, idézte fel Elena, egy Stephanie Mars nevű másik nővel él együtt. Ő lehet a vonalban.

– Értem. – Elena elővette a legbarátságosabb hangját. – Talán találkozhatunk valahol, ahol biztonságban érezheti magát.

– Igen. Alison pontosan ezt akarja.

– Tudja tartani egy pillanatra?

– Oké.

Elena sietve átkapcsolt.

– Simon!

– Itt vagyok, mi történt?

– Mennem kell. Alison Mayflower találkozni akar velem.

Elena visszavette a vonalat.

– Tudom, hol laknak. Odamehetek...

– Ne! – A fiatalos hangú nő fojtottan rémüldözött. – Követni fogják! Nem érti?

Elena nyugtatólag felemelte a kezét, aminek természetesen semmi értelme nem volt, ha az ember telefonon beszél.

– Oké, persze, értem.

– Figyelik magát. Figyelnek engem.

A nő igencsak paranoiásnak tűnt, de végül is legalább három ember már meghalt.

– Semmi baj. – Elena vigyázott, hogy a hangja higgadt és tárgyszerű maradjon. – Készítsünk tervet. Valamit, ami mindkettőjüket megnyugtatja.

Körülbelül tíz percükbe telt, mire kifőztek valamit, ami hallhatólag kielégítette a hívót. Elena fog egy übert, és elmegy a 95-ös út közelében a Cracker Barrel Old Country Store-hoz. Kiáll az étkezde elé. Stephanie – végül csak-csak kimondta a nevét – kétszer rávillant majd, és odahajt mellé.

– Milyen kocsival jön? – kérdezte Elena.

– Inkább nem mondom. A biztonság kedvéért.

Elena ezután beszáll a kocsiba, amely elviszi Alisonhoz egy „titkos helyre”. Igen, Stephanie szó szerint ezt a kifejezést használta: „titkos hely”.

– Egyedül jöjjön – mondta Stephanie.

– Úgy lesz. Ígérem.

– Ha azt látjuk, hogy valaki követi, ekkor lefújjuk a dolgot.

Megegyeztek, hogy Stephanie „telefonál és egyet csönget” annak jeleként, hogy „lesben áll” a Cracker Barrelnél. Amikor befejezték a telefont, Elena leült az ágyra, és beguglizta Stephanie Marsot. Nagyjából semmi sem jött fel. Elena felvette a másik kék blézerét, azt, amelyik kicsivel bővebb, a pisztolytok érdekében. Arra gondolt, hogy visszahívja Simont, de aztán úgy döntött, hogy inkább üzenetet küld neki azzal, hogy remélhetőleg hamarosan találkozik Alison Mayflowerrel. A telefonja töltőn volt. Tudatta Louval, hogy kimegy egy találkozóra. Lou szuperérzékeny nyomkövetőt rakott a mobiljára, úgyhogy az otthoni iroda tudni fogja a hollétét nulla-huszonnégyben.

Egy óra telt el, mire az ismeretlen szám újra telefonált. Elena várt. Egy csengetés, és a hívó letette. A jel. Elena folyamatosan figyelte az überapplikációkat. Az egyik mutatott egy kocsit nyolcpercnyire. Tizenöt perc múlva megérkezett.

A dél-portlandi Cracker Barrel ugyanolyan álvidékies külsőt mutatott, mint a többi. Az elülső verandán túltengtek a hintaszékek, üresek egytől egyig. Elena állt és várt. Nem kellett sokáig. Egy autó villantotta rá a fényszóróját. Elena lopva készített egy fotót a kocsiról, ügyelve, hogy látsszon a rendszámtábla, és elküldte Lounak.

Csak a biztonság kedvéért. Az ember sohasem tudhatja.

Amikor az autó odahajtott hozzá, Elena kinyitotta az anyósülés ajtaját, és benézett. A kormánynál egy feltűnően csinos fiatal nő ült, a fején Red Sox-baseballsapkával.

– Stephanie?

– Kérem, szálljon be. Gyorsan.

Elena nem volt a legmozgékonyabb, úgyhogy ez eltartott egy kis ideig. Amint elhelyezkedett az ülésben, Stephanie Mars rálépett a gázpedálra, még mielőtt az ajtó teljesen becsukódott volna.

– Van magánál telefon? – kérdezte Stephanie.

– Igen.

– Tegye a kesztyűtartóba.

– Miért?

– Ez kizárólag maga és Alison közt lesz. Semmi magnófelvétel, telefonozás, üzenetküldés.

– Nem tudom, mennyire fogom biztonságban érezni magamat, ha átadom a telefonom.

Stephanie rálépett a fékre.

– Akkor ezt most azonnal lefújjuk. Magánál pisztoly is van, igaz?

Elena nem válaszolt.

– Tegye a pisztolyt is a kesztyűtartóba. Nem tudhatom, nem nekik dolgozik-e.

– Ki az a nekik?

– Most, legyen szíves.

– Az egyik örökbe fogadott fiú eltűnt. Az apjának dolgozom.

– És ezt csak úgy bemondásra el kell hinnünk? – A fiatal nő hitetlenkedve csóválta a fejét. – Legyen szíves, tegye a telefont és a pisztolyt a kesztyűtartóba. Visszakapja, miután beszélt Alisonnal.

Nem volt más választás. Elena elővette a telefonját és a fegyverét. Felpattintotta előtte a kesztyűtartót, bedobta őket, és visszacsukta. Szükség esetén nem fog sokáig tartani elővenni őket.

Elena szemügyre vette Stephanie Mars arcélét. A fiatal nő haja vöröses gesztenyebarna volt, valószínűleg rövidre vágva – nemigen lehetett biztosra venni a baseballsapkától –, és egyetlen szóban összefoglalva: szép volt. Magas járomcsont. Makulátlan bőr. Mindkét kezét a kormányon tartotta tíz és két óra állásban, erősen koncentrált az útra, mint aki még új az autóvezetésben.

– Mielőtt megengedem, hogy találkozzon Alisonnal, fel kell tennem néhány kérdést.

– Rendben – mondta Elena.

– Ki fogadta fel?

Elena azt akarta mondani, hogy ezt nem áll módjában kiadni, de az ügyfele korábban már közölte vele, hogy nem bánja, ha bárki tudomást szerez róla.

– Sebastian Thorpe. Örökbe fogadott egy fiút, akit Henrynek nevezett el.

– És Henry eltűnt?

– Úgy van.

– Semmi elképzelés, hol lehet?

– Ezen dolgozom.

– Nem értem.

– Mit nem ért?

– Milyen korú ez a Henry Thorpe?

– Huszonnégy éves.

– Hogyan lehet köze az örökbefogadásának a mostani életéhez?

– Talán sehogy.

– Ő jó ember, tudja. Alison, úgy értem. Sosem ártana senkinek.

– És én sem akarok ártani neki – mondta Elena. – Én csak meg akarom találni az ügyfelem fiát. De van itt egy bökkenő. Ha Alison csinált valami illegálisát...

– Ő soha.

– Tudom. De ha valami ezek körül az örökbefogadások körül nem a nagykönyv szerint folyt, és ha Alison nem működik együtt, hát, akkor magára vessen. Akkor kártyavárként dől össze minden.

– Ez úgy hangzik, mint egy fenyegetés.

– Nem az akar lenni. Utalás akar lenni a helyzet súlyosságára. Én jelentem a legjobb esélyt Alisonnak, hogy jól döntsön, és kimaradjon a jogi hercehurcából.

Stephanie Mars fogást váltott a kormánykeréken, a keze remegett.

– Nem tudom, mi a legjobb – mondta.

– Nem akarok bajt okozni egyiküknek sem.

– Megígéri, hogy nem beszél senkinek erről?

Elena igazából nem tehetett ilyen ígéretet. Attól függött, mit mond Alison Mayflower. De egy kis színlelés volt a legkisebb aggodalma a mostanra összegyűlt bajok közt.

– Igen, megígérem.

Az autó letért jobbra.

– Hol van Alison? – kérdezte Elena.

– Sally nénikémnek van egy nyaralója. – A fiatal nő megengedett magának egy mosolyt. – Alison és én ott találkoztunk először. Sally néni és Alison barátnők. Tudja, a nénikém minden évben tart egy szezonnyitó grillpartit, és hat éve mindketten, Alison is és én is meghívottak voltunk. Tudom, hogy idősebb nálam, de... nos, hiszen látta. Sok szempontból fiatal. A grillezésen találkoztunk hátul a kertben, ő csinálja a legjobb grillsztéket, Alison, úgy értem, és elkezdtünk beszélgetni, és... – Vállat vont, mosolygott, lopva Elenára pillantott. – Hát így volt.

– Aranyos történet – mondta Elena.

– Magának van valakije?

A nyilallás. Mindig az a nyilallás.

– Nincs – felelte Elena. Aztán hozzátette. – Volt, de meghalt.

Elena nem tudta volna megmondani, miért beszél erről. Talán öntudatlan csel volt szövetkezésre. Talán egyszerűen csak szükségét érezte a kimondásának.

– Joelnek hívták.

– Részvétem.

– Köszönöm.

– Mindjárt ott vagyunk.

Ráhajtottak a bekötőútra. A végében ott állt a gerendaház, igazi ácsmunka, nem az a gyorsépítésű fajta vagy az álságos Cracker Barrel-féle. Elena önkéntelenül elmosolyodott.

– Sally néninek jó ízlése van.

– Aha, neki mindig.

– Itt van?

– Sally? Nincs. Ő még Phillyben van, még hónapokig nem kerül elő. Hetente egyszer eljövök ide, mint afféle gondnok. Igazából senki se tud erről a helyről, és már egy mérföldről látni, ha autó jön, úgyhogy Alison úgy gondolta, itt biztonságos lesz.

Leparkolt a kocsival, és nagy szemeivel Elenára nézett.

– Bízunk önben. Menjünk.

Amikor kiszálltak a kocsiból, két szó jutott Elena eszébe: „zöld” és „csend”. Nagyot kortyolt a mélységesen friss levegőből. Klassz. A lába fájt. Az a régi seb, állandó társa. Stephanie Mars mesélt neki az Alisonnal való első találkozásáról egy itteni grillpartin. Sors, végzet, káosz valahogy egymás mellé vetett két embert. Joel szerette azzal ugratni, hogy kettőjüké volt a „legbalhésabb” találkozás a történelemben, és jóllehet ő lelegyintgette, Joelnek talán igaza volt.

Egy fehérek felsőbbrendűségét hirdető milícia táborán ütöttek rajta a montanai Billings határában, amikor Elena golyót kapott a „boldogabbik felébe”. A lövés nem fájt annyira, mint ahogy az ember hinné, legalábbis nem azonnal. Inkább zavaró volt, mintsem fájdalmas, és minthogy Elena az igencsak maroknyi spanyol ajkú nő közé tartozott a szolgálatban, úgy érezte, mintha szégyenben hagyta volna önmagát és fajtáját.

A közeli kórházban történt, miközben lábadozott, feneke feltámasztva egy autógumihoz hasonló szerkezettel, hogy a seb ne lehessen kitéve túlzott nyomásnak, amikor Joel Marcus különleges ügynök belépett a szobájába – és bumm! az életébe.

Joel gyakran viccelődött ezen.

– Nem is sejtettem, hogy mennyire élvezem majd látni azt a segget légtornászkodni a jövőben!

Elena még egy félmosollyal merengett az emléken, miközben Stephanie belökte az ajtót, és bekiáltott:

– Alison! Szívem!

Semmi válasz.

Elena önkéntelenül nyúlt a fegyveréért, de az természetesen a kocsiban volt. Stephanie Mars besietett a házba. Elene közvetlen mögötte belépett az ajtón. Stephanie balra kanyarodott, és felgyorsított. Elena abba az irányba fordult, és épp indult volna a nyomában.

De a fiatal nő lecövekelt. Lassan visszafordult Elena felé.

A fiatal nő szép arcát mosoly torzította el, épp abban a pillanatban, amikor Elena érezte, hogy valami hideg nyomódik a tarkójának.

A szemük találkozott – Elena szomorú barnája és a fiatal nő féktelen zöldje.

És Elena tudta.

Joelre gondolt, amikor hallotta a kattanást, és remélte a pisztoly elsülése előtti pillanatban, hogy vele lesz újra.

Harminckettedik fejezet

Ash Elena holtteste fölött állt.

Elena arccal lefelé ért földet, a feje természetellenes szögben oldalra fordult, a szeme nyitva. Vér ömlött hátul a koponyájából, de Ash már leterített egy ponyvát, megkönnyítendő a takarítást. Dee Dee a karjára tette a kezét, és megszorította. Ash ránézett, és meglátta azt a mosolyt. Egy férfi ismeri nagy szerelme minden mosolyát. Legalábbis így mondják. A mosolyt, amikor boldog, vagy a mosolyt, amikor őszintén nevet, vagy a mosolyt, amikor belenéz a férfi szemébe, akit szeret, mindet.

Ash ismerte ezt a mosolyt – a mosolyt, amelyet Dee Dee a végletes erőszak látványának tartogatott –, és nem örült neki.

– Ez más neked? – kérdezte Dee Dee. – Nőt ölni férfi helyett?

Ash nem volt beszédes kedvében.

– Hol a telefonja?

– Még benn a kesztyűtartóban.

Ash egy elemes jelzavaró készüléket tett a kesztyűtartóba, hogy ha valaki figyelemmel kísérné a magánnyomozónő mozgását – és Ash gyanította, hogy ez történne –, ne kapjon jelet.

– Fordulj meg a kocsival, és hozd ide a telefont.

Dee Dee a két tenyerébe fogta Ash arcát.

– Jól vagy, Ash?

– Remekül, de sietnünk kell.

Dee Dee egy gyors puszit nyomott az arcára, és kisietett. Ash elkezdte belegöngyölni a holttestet a ponyvába. Már ástak egy gödröt, úgyhogy senki sem fogja megtalálni. Amikor Dee Dee idehozza neki Elena telefonját, kiküld pár „Jól vagyok” üzenetet azoknak, akik keresik. Beletelik néhány napba, talán még többe, mire valaki komolyan nyomozni kezd Elena Ramirez eltűnése ügyében.

Addigra Ash és Dee Dee végeznek a melókkal. Nem hagynak nyomot.

– Ironikus – jegyezte meg Dee Dee, amikor Ash elmondta neki a tervet. És miközben az „ironikus” szó tényleges jelentése láthatólag kifogott Ashen – emlékezett rá, hogy Alanis Morissette állítólag rosszul használta abban a dalban –, szemlátomást passzolt ide. Elena Ramirezt arra szerződtették, hogy találja meg az „eltűnt” Henry Thorpe-ot. Csakhogy Thorpe halott volt egész idő alatt. És most Elena Ramirez is „eltűnt” lesz.

Dee Dee visszajött a házba a telefonnal és a jelzavaróval.

– Tessék.

– Fejezd be a csomagolást.

Dee Dee álszalutált neki.

– Igenis, harapós kedvű!

Ash lehajolt a holttest mellé, és felvette Elena kezét. Még kellett hogy legyen elég elektromos impulzus a tagjaiban, hogy a hüvelykujja ki tudja nyitni a telefont. Rászorította az ujjbegyre a telefont.

Bingó!

A telefon háttérképe egy fotó volt a szélesen mosolygó Elenával, ahogy átölel egy jóval magasabb férfit, aki ugyanolyan szélesen mosolyog.

Dee Dee átkukucskált a válla fölött.

– Szerinted ez az ő Joelje?

– Azt hiszem, igen. – Ash végighallgatta a kocsiban folyó egész beszélgetést, mert Dee Dee bekapcsolva tartotta a telefonját. – Neked tényleg van egy Sally nénid?

– Nincs.

Ash álmélkodva csóválta meg a fejét.

– Nagy vagy.

– Emlékszel a középsulis előadásunkra a West Side Storyval?

Ash a díszletépítésből vette ki a részét. Dee Dee az egyik Cápalány volt.

– Nekem kellett volna Mariának lennem, iszonyú jó voltam a meghallgatáson, de Mr. Orloff Julia Fordnak adta, mert az apjáé volt az a Lexus-márkakereskedés.

Dee Dee ezt nem haraggal vagy önsajnálattal mondta. Tényszerűen csak megállapította. Ash fülig szerelmes volt, semmi kétség, de Dee Dee valóban sztárságra termett. Ezt mindenki láthatta. Még ha csak a kórusban szerepelt is, a senki sem tudta levenni róla a szemét, aki csak ott ült a nézőtéren.

Dee Dee nagy színész lehetett volna, híres filmcsillag, de miféle kitörési esélye lehetett volna neki, a nevelőotthoni szépségnek, akinek másból sem állt az élete, mint hogy felnőtt férfiak kezét lökdösse el?

Ash szelídebb hangra váltott.

– Nagy voltál abban a darabban, Dee Dee.

Dee Dee a ponyvával foglalkozott, körbetekerte vele a holttestet.

– Komolyan mondom.

– Köszönöm, Ash.

Ash behívta a Beállításokat, és aztán megkereste a Személyes adatok ikont. Abban ráment a Helymeghatározásra, végigpörgette a legaljára, a Rendszerszolgáltatók névre. Amikor megnyomta, hogy kinyíljon, a képernyő újra a hüvelykujjat kérte. Megragadta Elena hüvelykujját, és használta. Azután megváltoztatta a jelszót, hogy legközelebb a hüvelykujj nélkül is bejuthasson.

Az emberek nem fogják fel, hogy a magánéletükből milyen sokat nemtörődömül hozzáférhetővé tesznek. Bármelyik iPhone- on bármikor meg lehet tenni, amit Ash most megtett: megnézte a teljes listáját azoknak a helyeknek, ahol a telefon tulajdonosa – ez esetben Elena Ramirez – legutóbb járt.

– A fenébe! – mondta.

– Mi az?

– Volt a tetoválószalonban.

– Erre a lehetőségre számítottunk, Ash. Ezért kellett gyorsan cselekednünk.

Ash átfutotta a helyfelsorolást, és látott számos pontot New Yorkban. Elena Ramirez legutoljára a Columbia Medical Centerben járt a Százhatvannyolcadik utca közelében. Ash azon tűnődött, miért. Aztán felfigyelt valami nyugtalanítóbbra.

– Volt Bronxban.

Dee Dee befejezte a ponyva körbekötözését.

– Ugyanazon a helyen?

Ash rányomott, és bólintott.

– Hú, az nem jó – mondta Dee Dee.

– Sietnünk kell.

Ash átszaladt a híváslistán és az üzeneteken. A legújabb nyolc perce jött, és így szólt:

Találkoztál már Alisonnal? Avass be, amint tudsz.

Dee Dee meglátta az arckifejezését.

– Mi van?

– Valaki más is tapad ránk.

– Kicsoda?

Ash megperdítette a telefont, hogy Dee Dee is olvashassa a képernyőt.

– Valamit csinálnunk kell egy Simon Greene nevű alakkal.

Harmincharmadik fejezet

Simon beleroskadt egy ülésbe a földalattin. Kibámult a kocsi szemközti ablakán, anélkül hogy a tekintete ráállt volna bármire, csak hagyta, hogy a földalatti elmosódott ködgombolyagot pörgetve tovasüvöltsön. Megpróbálta értelmezni, amit az imént megtudott. Nem állt össze semmi. Újabb darabokat kapott a kirakóshoz, fontos darabokat, talán még a magyarázatot is, hogy a lánya hogyan került a droghasználat csapdájába. De minél több darabot kapott, annál zavarosabb lett a kialakuló kép.

Amikor feljött az utcára, üzenet érkezett Yvonne-tól.

Pénz előkészítve. Csak az aláírásod kell. Keresd Todd Raischt.

A bank egy Wendy’s és egy minőségi pékség közt foglalt helyet. Nem volt sor, és csak egyetlen pénztáros. Simon megadta a nevét, és hogy Todd Raischsal szeretne beszélni. Raisch abszolút profi volt. Elkalauzolta Simont egy hátsó helyiségbe.

– Százasokban jó lesz? – kérdezte.

Simon azt válaszolta, hogy jó. Raisch leszámolta a pénzt.

– Kér hozzá tasakot?

Simonnak volt sajátja, egy kisméretű reklámszatyor, amelyet még Ingrid mentett meg egy Zabarban tett legutóbbi bevásárlásából. Beletette a pénzt, és aztán betömte a hátizsákjába. Megköszönte Raischnak, és ment a dolgára.

Amikor már a Broadwayn sietett a kórház felé, felhívta Randy Sprattot, a génlaborost. Amikor Spratt felvette a telefont, Simon csak ennyit mondott:

– Nálam van a pénz.

– Tíz perc.

Letette. Simon megnézte, nem jött-e már üzenete Elena Ramireztől. Semmi. Valószínűleg még korán volt, de azért küldött egy gyors SMS-t:

Találkoztál már Alisonnal? Avass be, amint tudsz.

Nem volt azonnali válasz. Egy árva táncoló pont sem annak jeleként, hogy válasz készül.

Simon gyaloglás közben egyfolytában a telefonját bámulta, leginkább azért, hogy elvonja a figyelmét erről a közelgő találkozásról. Fejest ugrott ebbe az apasági tesztbe, még be is pánikolt, igazán bele sem gondolt a következményekbe. De most egy-két másodpercre – most, hogy a válasz küszöbönáll, ha tetszik, ha nem, orrba veri – eltűnődött azon, hogy mihez kezd, ha a legrosszabbról értesül.

Mi van, ha nem ő Paige biológiai apja?

Mi van, ha nem apja Samnek vagy Aniának sem?

Nyugi, mondta magának.

De per pillanat ez tényleg nem a nyugtatgatás ideje volt, hát nem? Az igazság, így vagy úgy, tehervonatként robogott feléje. Igazából még fel sem tudta fogni. Egyrészt, Sam kiköpött úgy nézett ki, mint ő, mindenki ezt mondja, és bár ő maga nem láthatja ezt – melyik szülő láthatja? –, tudta...

Mit tudott?

Ez egyszerűen lehetetlen volt. Ingrid sosem tenne vele ilyet. És mégis, az a cérnavékony, akadékoskodó hang nem hagyta nyugodni. Eszébe jutott, hogy olvasott valami statisztikát arról, hogy az apák tíz százaléka más férfi gyerekét neveli, anélkül hogy tudna róla. Vagy igazából csak két százalék? Vagy ez az egész hülyeség volt?

Amikor Simon megérkezett a gyerekgyógyászati szárny mögötti udvarra, Randy Spratt már ott ült egy padon a sarokban. Mint aki karót nyelt, úgy ült, kezét ballonkabátja zsebébe süllyesztette, a pillantása ide-oda ugrált, mint egy rémült rágcsáló.

Simon leült mellé. Mindketten egyenesen előre meredtek.

– Elhozta a pénzt? – suttogta Spratt.

– Ez nem egy letett váltságdíj, tudja, ugye?

– Magánál van, vagy nincs?

Simon a hátizsákjába nyúlt a reklámszatyorért. Habozott. Nem muszáj végigcsinálnia ennek a bizonyos Pandóra-szelencének a kinyitását. Néhány esetben áldásos lehet a tudatlanság, nemde? Boldogan élhetne anélkül, hogy tudná Ingrid „titkos múltját”.

Na jó, nézzük, hogy állunk.

Simon átadta a pénzt. Egy pillanatig attól félt, hogy Spratt itt és most nekiáll megszámolni, de a reklámszatyor gyorsan utat talált a ballonkabát alá.

– Nos? – kérdezte Simon.

– Amelyikre azt mondta, elsőbbséget élvez. A sárga fogkefe.

Simon érezte, hogy a torka kiszárad.

– Igen.

– Azt az egyet megsiettettem, szóval az az egyetlen végeredmény, amelyet határozott biztonsággal, tudományos megalapozottsággal kijelenthetek.

Érdekes, hogy Spratt ezt nem mondta a pénz átvétele előtt, de talán nem számított.

– És mi a végeredmény?

– Pozitív.

– Várjon, ez azt jelenti...?

– Maga a biológiai apa.

Megkönnyebbülés, édes megkönnyebbülés özönlötte el Simon tüdejét és ereit.

– És ami azt illeti, jóllehet ezek az eredmények még csak előzetesek, minden jel arra mutat, hogy maga a biológiai apja mindháromnak.

Randy Spratt többet nem mondott, felállt, és elment. Simon csak ült, nem bírt mozdulni sem. Nézte, ahogy egy idős asszony kórházi egyenköpenyben, járókeretre hajolva egy virágágyáshoz igyekszik. Lehajolt, és megszagolta a virágokat, szó szerint és képletesen egyaránt. Simon szintén csak képletesen ült ott, és bámult. Egy csapat fiatal orvosrezidens ült a fűben, és gíroszt ettek egy odahúzott ételosztó kocsi mellett. Valamennyien egyszerre látszottak elnyűttnek és vidámnak, ahogy Ingrid az ő rezidensideje alatt, amikor halálra dolgozta magát, de tudta, hogy egyike azoknak a szerencsés keveseknek, akik megtalálták a hivatásukat.

Orvosnak lenni, Simon ezt tudta, valóban elhivatottság.

Furcsa, hogy ilyesmin jár az esze. Vagy talán nem is olyan furcsa. Simon nemrég tudta meg, hogy Paige osztozott anyja elhivatottságán. Rendes körülmények közt ez a világot jelentette volna Simonnak. Bizonyos szempontból még most is.

Meg kell találnia.

Megnézte a telefonját, remélte, hogy jött valami Elena Ramireztől. Nincs új üzenet. Begépelt egy újabbat:

DNS-teszt szerint én vagyok Paige apja. Még nem tudom, hogy jött össze Aaronnal, de azt hiszem, az illegális örökbefogadások kapcsán. Hívj fel, amikor végeztél Alison Mayflowerrel.

Ideje volt visszamenni Ingridhez. Felállt, arcát az ég felé billentette, lehunyta a szemét. Még szüksége volt egy-két pillanatra. Ő és Ingrid vettek néhány jógaleckét afféle házastársi kötőanyagként, és az oktató nem győzte hangsúlyozni, hogy a légzés a legfontosabb. Úgyhogy Simon vett egy mély levegőt, visszatartotta, lassan kiengedte.

Nem használt.

Érezte, hogy a telefonja rezegni kezd. Elena válaszolt:

Átmegyek Kanadába ehhez a találkozáshoz.

Lehet, hogy néhány napig nem leszek elérhető. Te hol leszel?

Kanada? Simonnak fogalma sem volt, mi akar ez lenni. Begépelte:

A kórházban egyelőre, de ez változhat.

Beütötte a Küldést, és várt. A táncoló pontok újra életre keltek, azt mutatták, hogy Elena ír.

Bármilyen új fejlemény van, tudasd velem.

Létfontosságú, hogy add az infót, még ha nem tudok is válaszolni.

Simon visszaírt, hogy úgy lesz, miközben bejelentkezett a kórház biztonsági szolgálatánál, és felliftezett az intenzív osztályra. Kísértést érzett, hogy megkérdezze Elenát, hogy jön ide Kanada, illetve hogy miért nem tudhat válaszolni, de úgy gondolta, hogy a nyomozónő úgyis el fogja mondani, amit tudnia kell. Miközben a liftajtó kinyílt, tízszeres erővel nyilallt belé az a dolog, amit Van de Beektől megtudott.

Mi történt Paige-dzsel azon a campuson?

Verd ki a fejedből, parancsolt magára. Verd ki a fejedből, mert különben nem tudod megtenni a következő lépést.

Ápolónők voltak bent Ingridnél, mosdatták és kicserélték a köntösét, úgyhogy Sam a folyosón téblábolt. Meglátta az apját, és sietve, nagy erővel magához ölelte.

– Bocsánat – mondta.

– Nincs semmi baj.

– Nem gondoltam komolyan. Hogy hagytad lelövetni anyát.

– Tudom.

Sam elcsigázottan mosolygott apjára.

– Tudod, anya mit mondott volna, ha hallja, hogy téged hibáztatlak?

– Mit?

– Azt mondta volna, hogy szexista vagyok. Hogy őt bezzeg nem hibáztattam volna, ha téged lőnek le.

Ez tetszett Simonnak.

– Tudod, mit? Azt hiszem, igazad van.

– Hol voltál? – kérdezte Sam.

Simon kímélni akarta a fiát, mi sem természetesebb, ugyanakkor nem akarta agyondédelgetni sem.

– Az imént beszéltem Paige egyik tanárával.

Sam csak nézett.

Simon a lehető legködösebb fogalmakkal beszámolt Samnek a szexuális támadásról – bár nem akarta agyondédelgetni, ezért nem akarta belehajítani sem egyenesen a mély vízbe a fiát. Sam hallgatta, nem szakította félbe. Igyekezett nyugodtnak mutatkozni, de Simon figyelmét nem kerülte el az alsó ajka árulkodó remegése.

– Mikor volt ez egészen pontosan? – kérdezte Sam, amikor az apja befejezte.

– Pontosan nem tudom. Valamikor az első szemeszter vége felé.

– Egy este felhívott. Paige. Teljesen váratlanul. Azt akarom ezzel mondani, hogy nem hiszem, hogy néhány üzenetnél többet váltottunk volna, és sosem hívtuk fel egymást.

– Mit mondott?

– Azt mondta, hogy beszélgetni szeretne.

– Miről?

– Nem tudom. – Sam látványosan rántott egyet a vállán. – Péntek késő este volt. Martinnál voltam buliban. Nem igazán figyeltem. Le akartam rázni. Mi tagadás, le is ráztam.

Simon a fia vállára tette a kezét.

– Talán nem is ugyanarról az estéről van szó, Sam.

– Ja – mondta Sam különösebb meggyőződés nélkül. – Talán nem.

Simon hozzá akart volna még fűzni valamit, de valaki megköszörülte a torkát. Megfordult, és meglepetten látta, hogy az a férfi áll mögötte, aki megmentette Ingrid életét.

– Cornelius?

Ugyanaz a szakadt farmer és buja őszesszürke szakáll.

– Hogy van Ingrid? – kérdezte Cornelius.

– Nehéz megmondani. – Simon maga elé húzta Samet. – Sam, ő itt Cornelius. Ő... – Simon nem mondhatta el a fiának, hogy Cornelius lőtte le Luthert, és ezáltal nemcsak Ingridet mentette meg, hanem Simont is. – Corneliusé az a ház, ahol Paige lakott Bronxban. Cornelius igen nagy segítségünkre volt.

Sam kinyújtotta a kezét.

– Örülök a találkozásnak.

– Én is, fiatalember. – Cornelius szembefordult Simonnal. – Beszélhetek veled egy másodpercre?

– Hogyne.

– Nekem amúgy is ki kell mennem – mondta Sam, és nekilódult a folyosónak.

Simon Corneliusra nézett.

– Mi történt?

– Velem kell jönnöd – mondta Cornelius.

– Hová?

– Vissza hozzám. Rocco is odajön. Lutherral. Olyan mondandójuk van, amit hallanod kell.

Harmincnegyedik fejezet

Ash és Dee Dee előre felkészült, úgyhogy gyorsan haladtak.

Elena holttestét talicskába hajították a hátsó ajtónál. Ash eltolta a talicskát az erdőbe, amíg Dee Dee a faházban maradt, és befejezte a takarítást.

Gödröt ásni eltart egy darabig. Betemetni már nem olyan sokáig.

Miközben autóztak délnek, Dee Dee folyamatosan Elena telefonját böngészte.

– Sokkal okosabbak nem leszünk ettől – mondta Ashnek. – Elena Ramirez nagykutya a VMB Nyomozóirodánál. Ezt már tudtuk. Henry Thorpe apjának megbízásából dolgozott. Már ezt is tudtuk. – Felnézett. – Mellesleg jóváhagyták.

– Mit hagytak jóvá?

– Simon Greene-t. Ugyanannyit kapsz, mint a többiért.

– Guglizd be – mondta Ash. – Látni akarom, mit tudni róla.

Dee Dee pötyögtetni kezdett. Gyorsan ment. A PPG Vagyonkezelő csoport honlapja jött be, benne Simon Greene életrajzával. Két fénykép volt róla: egy portréfotó és egy csoportkép a teljes PPG-csapattal.

Átlépték az államhatárt.

– Az aksi tizenkét százalékon áll – mondta Dee Dee. – Van töltőnk ilyen telefonhoz?

– Nézd meg az ülésem mögötti zsebben.

Dee Dee épp hátrafelé nyújtózkodott, amikor Elena telefonja megremegett. Új üzenet jött Simon Greene-től. Hangosan felolvasta Ashnek.

DNS-teszt szerint én vagyok Paige apja. Még nem tudom, hogy jött össze Aaronnal, de azt hiszem, az illegális örökbefogadások kapcsán. Hívj fel, amikor végeztél Alison Mayflowerrel.

Ash megkérte, hogy olvassa fel újra. Majd azt mondta:

– Ha nem válaszolunk neki, még nekiáll aggódni és összevissza telefonálgatni.

– Mi lenne, ha... – Dee Dee gépelni kezdett.

Átmegyek Kanadába ehhez a találkozáshoz. Lehet, hogy néhány napig nem leszek elérhető. Te hol leszel?

Ash bólintott.

Dee Dee a képernyőre meredt, miközben Ash tövig nyomta a gázpedált.

– Választ ír – mondta.

– Valószínűleg meg kell szabadulnunk az üzenetküldő applikációtól, miután végeztél ezzel.

– Miért?

– Esetleg valamilyen módon nyomon követhető, mit tudom én. A telefon megint beremegett.

A kórházban egyelőre, de ez változhat.

– Kórházban – ismételte meg Dee Dee. – Ne kérdezzem meg, melyikben?

– Ne, gyanút fogna. Különben is, már tudjuk. A tartózkodási helyek listáján volt egy felső-manhattani.

– Igazad van. Mi lenne, ha...

Pötyögtetett, és aztán hangosan felolvasta: „Bármilyen új fejlemény van, tudasd velem. Létfontosságú, hogy add az infót, még ha nem tudok is válaszolni.”

Ash bólintott, hogy mehet a küldés. Elment.

– Most kapcsold ki.

Néhány percig csöndben autóztak, majd Dee Dee megszólalt.

– Akkor most hogyan?

– Tudod te azt.

– Tényleg nem.

– Simon Greene üzenete – mondta Ash.

– Mi van vele?

– Aaron szerintem Aaron Corval.

– Szerintem is.

– Akkor kicsoda Paige?

– Aaron barátnője, nem?

– Miért került a képbe az apja?

– Nem tudom. – Dee Dee a feneke alá húzta a lábfejét, és Ash felé fordult. – Azt hittem, nem foglalkozol a miértekkel, Ash.

– Rendes esetben nem is.

– Nem szívesen ölted meg azt a nőt – mondta Dee Dee. – Férfiakat ölni oké, de nőket?

– Abbahagynád? Nem erről van szó.

– Akkor miről?

– Valaki összekötötte a pontokat. Innentől kezdve foglalkoznom kell az indítékokkal és a részletekkel is.

Dee Dee visszafordult, és kinézett az ablakon.

– Persze fölösleges, ha nem bízol bennem – mondta Ash.

– Tudod, hogy bízom benned. Jobban bízom benned, mint bárkiben a világon.

Ash kis szúrást érzett a mellkasában.

– Akkor?

– Ahogy meg volt írva a Szimbólumokban, a Látogatónak és a Légiósnak kell lennie az Igazság két elsőszülött fiának – kezdte Dee Dee. – Fiúk kellett hogy legyenek, nyilvánvalóan ez volt a döntő. A vezérség szempontjából a lányok nemigen számítanak, márpedig az Igazságnak legalább húsz van. A férfivér azonban a legtisztább kötelék, mert egyedül az mutat fizikai megegyezést. A házastársaddal nem ugyanaz a véretek. Ahogy a legjobb barátoddal sem. Egyszóval tudományos megközelítésben...

– Dee!

– Igen?

– Hagyd a süketelést. Vágom. Lartage két fia örökli a vezérséget.

– Mindent örökölnek. Ez a lényeg. Ahogy a Szimbólumokban meg van írva: „A két fiú fog kiemelkedni.”

– Szóval mi köze ennek ehhez az egészhez?

– Az is meg van írva – magyarázta Dee Dee hogy az Igazság Rév és az Igazság minden vagyona egyenlően osztassák szét a fiúörökösei közt.

– Oké, és?

– Nincs kimondva, hogy „csak a két legidősebb közt”. Kapiskálod, amit mondok?

Ash kezdte érteni.

– Lartage-nak több fia van ennél a kettőnél?

– Igen.

– És a többi fiú...

– Őket bizony kiadták örökbefogadásra – mondta Dee Dee. – Igazából eladták. A lányokat megtartották. Nekik hasznukat lehet venni. A fiúk azonban örökölhetnek, és alááshatják a jóslatot. Ez sok évvel korábban történt, még az én ottlétem előtt.

– Szóval Lartage egyszerűen eladta a fiait?

– Ez a dupla haszon esete volt, Ash. Megtartjuk a kétfiús jóslatot, és egy csomó pénzt keresünk az Igazság Révnek.

– Húha!

– JA!

– És az anyák ebbe csak úgy belementek?

– Volt, aki belement, volt, aki nem – mondta Dee Dee.

– Szóval, ez hogy működött?

– Az Igazság lefeküdt egy csomó nővel. Sokan persze teherbe estek. Meg lett mondva nekik, hogy ha a kisbabájuk fiú lesz, akkor nagy dolgok várnak rá. Ez azt jelentette, hogy el fog kerülni a Nagyobb Révbe, Arkansas-ba. A fiúgyerekeknek az lesz a paradicsom.

– Van egy másik rév Arkan...

– Nem, Ash, nincs.

Ash a fejét rázta.

– És az anyák ezt csak úgy bevették?

– Voltak, akik bevették, voltak, akik nem. Ezekben az anyákban belső harc zajlott az Igazság parancsa és az anyai ösztönük közt. Rendszerint az Igazság nyert.

– És amikor az anyai ösztönük?

– Az anyáknak azt mondták, hogy a kisbabájuk halva született. Ash nem túl sűrűn döbbent meg. Ez most egy ilyen alkalom volt.

– Komolyan?

– Igen. Volt egy nagy temetés, meg minden. Néhány anya elhitte, hogy csecsemőhalál az ő hibájuk volt, és ha belementek volna, hogy elküldjék a gyermeküket a Nagyobb Révbe...

– Istenem.

Dee Dee bólintott.

– A fiúcsecsemőket eladták. Van fogalmad, mennyiért kel el egy egészséges fehér fiúcsecsemő? Dollárdombokért. Alison Mayflower, aki még ma is lojális az Igazsághoz, ő volt a közvetítő.

– Hány kisbabát adott el az Igazság?

– Az összes fiút.

– Vágom. De hányat?

– Tizennégyet.

Ash erősen markolta a kormánykereket.

– És most az Igazság haldoklik.

– Igen.

– És most a Lartage fiúk, a Látogató meg a Légiós vagy ki, attól félnek, hogy ezek a biológiai leszármazottak bejelentkeznek az örökségrészükért.

– Éveken át az Igazságnak, a Légiósnak és a Látogatónak semmi oka nem volt a félelemre, igazából senkinek sem közülünk.

Az égvilágon semmi lehetőség nem volt, hogy az örökbe fogadott fiúkat az Igazság Révvel hozzák összefüggésbe. Szét voltak szórva az országban, és Alison Mayflower a biztonság kedvéért megsemmisítette az összes dokumentumot. Úgyhogy az Igazság sosem tudta volna megtalálni a fiait, és ami természetesen fontosabb, a fiúk sem tudták volna megtalálni az Igazságot.

– Akkor mi ment gajra?

– Hallottál ezekről az új DNS-honlapokról, mint a 23&Én vagy a RégiSztori?

Hallott.

– Örökbefogadottak tömegével küldik be DNS-ükét az adatbankba, és aztán reménykednek, hogy lesz találat – mondta Dee Dee.

– Szóval az Igazság fiai közül néhányan, felteszem...

– Megtalálták egymást, igen.

– És aztán valahogy visszakövetkeztettek Lartage-ra?

– Igen.

– Szóval például két fiú felmegy ugyanarra a honlapra. Rájönnek, hogy féltestvérek.

– Úgy van. Aztán egy harmadik. Aztán egy negyedik. Mind mostanában.

– És valaki a szektátokban úgy dönt, hogy a probléma legjobb elintézési módja, hát, a probléma elintézése. – Ash Dee Deere nézett. A fiatal nő megint mosolygott. – Cserébe egy vezető pozícióért?

– Valami ilyesmi.

Ash önkéntelenül a fejét csóválta nagy álmélkodásában.

– Mennyit ér a ti Igazság Révetek, Dee?

– Nehéz megbecsülni – felelte Dee Dee –, de valószínűleg közel jár a negyvenmillió dollárhoz.

Ash szeme elkerekedett.

– Húha!

– De ez nem csak a pénzről szól.

– Aha, oké.

– Felejtsd el a cinizmusodat egy pillanatra. Csak képzeld el, mi lenne az Igazság Révvel, ha még tizennégy fiú állna elő a követeléssel. Ez gyakorlatilag az Igazság végét jelentené.

– Ugyan már, Dee.

– Mi van?

– Abbahagynád végre ezt az igazságosozást? Tudod, hogy ez az egész csak süketelés. Az előbb vallottad be.

Dee Dee a fejét rázta.

– Annyira vak vagy, Ash! Én szeretem az Igazságot.

– És ezt arra használod, hogy megszerezd, amit akarsz.

– Igen, természetesen. Ez a két dolog nincs ellentmondásban. Senki sem hisz el minden szöveget egy szent könyvben. Szemezget belőle. És minden lelkipásztor, aki bevételre tesz szert a vallásával, függetlenül attól, hogy hiszi-e, amit prédikál vagy sem, elvesz valamennyit ebből a bevételből. Ez az élet, szerelmem.

Ez elég vad okoskodás volt, de bizonyos fokig tökéletesen igaz. Kezdett meleg lenni a kocsiban. Ash bekapcsolta a légkondit.

– Szóval már csak két elintézendő fiúnk van.

– Igen. Egy Bronxban, egy Tallahasseeben – felelte Dee Dee. Aztán hozzátette. – Ja, és most még meg kell szabadulnunk Simon Greene-től is.

Harmincötödik fejezet

Simon és Cornelius ugyanannál a bankfióknál álldogált, ahol néhány órával korábban Simon kivette a pénzt a DNS-vizsgálathoz. Rocco azzal küldte Corneliust, hogy egyértelművé tegye Simon számára, hogy nem ingyen kapja ezt az infót. Úgyhogy Simon újra itt volt, visszajött a bankhoz, hogy további pénzösszeget vegyen fel.

Minthogy már meglehetősen sok készpénzt vett ki, nem akarta még jobban felhívni a figyelmet magára, és Yvonne segítségét kérte. Most meg is pillantotta, ahogy jön feléje.

– Nincs gond? – kérdezte Simon.

– Nincs. – Yvonne az elnyűtt pólót és dús ősz szakállt viselő fekete emberre nézett, és aztán vissza Simonra. – Ő kicsoda?

– Cornelius – válaszolta Simon.

Yvonne Cornelius felé fordult.

– És maga kicsoda, Cornelius?

– Csak egy barát – felelte.

Yvonne tetőtől talpig végigmérte, aztán megkérdezte:

– És mire kell magának ez a pénz?

– Nem neki lesz – mondta Simon. – Ő csak segít nekem.

– Miben segít?

Simon sietve beszámolt Roccóról és Lutherről. Természetesen kihagyta azt a részt, hogy Cornelius volt az, aki megmentette az ő és Ingrid életét. Amikor befejezte, azt várta, Yvonne ellenkezni fog. Nem ellenkezett.

– Álljatok odébb – mondta Yvonne. – A saját számlámról veszem ki a pénzt.

Simon azt akarta mondani Yvonne-nak, hogy vissza fogja fizetni, de Yvonne Ingrid testvére volt, és zokon vette volna, ha ezt felajánlja neki, úgyhogy csak bólintott. Amikor Yvonne bement, Simon és Cornelius egy sarokkal arrébb sétált, hogy ne ácsorogjanak közvetlen a bank előtt.

– Használjuk ki arra az időt, hogy beavass a dolgokba – mondta Cornelius.

Úgyhogy Simon beavatta.

– Zűrös – mondta Cornelius, amikor befejezte.

– Az – hagyta jóvá Simon. Aztán megkérdezte: – Miért segítesz nekünk, Cornelius?

– Miért ne?

– Komolyan kérdezem.

– Én meg komolyan válaszolok. Nem sokszor adódik az igazi életben, hogy az ember hős lehessen. Üstökön kell ragadni, amikor lehetőség kínálkozik.

Cornelius megrántotta a vállát, mintha azt akarná hangsúlyozni, hogy egy percig sem volt kétséges, ilyen egyszerű, és Simon elhitte, hogy talán így is volt.

– Köszönöm.

– No meg Ingrid is szimpatikus volt nekem.

– Amikor felébred, el fogom mondani neki, mit tettél, ha nem bánod.

– Jó, nem bánom – mondta Cornelius. – Megvan még a pisztoly, amit adtam?

– Igen. Gondolod, hogy szükségünk lesz rá?

– Sosem lehet tudni. De nem, nem hiszem, hogy szükséged lesz rá. De attól még teszünk óvintézkedéseket.

– Ezen mit értsek?

– Azt, hogy dollárezrekkel a zsebünkben nem sétálunk be csak úgy fegyvertelenül.

– Felfogtam.

– És még valami – mondta Cornelius.

– Mi?

– Ne hagyd, hogy én legyek az a fekete barát, aki meghal. Azt ki nem állom a filmekben.

Simon most először nevetett szívből hosszú idő, úgy érezte, hónapok óta.

Cornelius telefonja felberregett, úgyhogy odébb ment. Yvonne kijött a bankból, és odaadta Simonnak a pénzt.

– Kilencezer-hatszázöt dollárt kértem.

– Miért pont annyit?

– Hogy ne legyen pont ugyanannyi, mint a tiéd, és ne indítson be egy számítógépet valahol. Hatszáz és öt, hat öt. Június ötödiké. Ismerős a dátum?

Ismerős volt. Simon keresztfia, Drew, Yvonne legnagyobb fia aznap született.

– Gondoltam, talán szerencsét hoz neked – mondta Yvonne.

Cornelius visszajött.

– Rocco volt.

– Mi a helyzet? – kérdezte Simon.

– Nálam lesz két órán belül. Elő kell kerítenie Luthert.

Cornelius a kórház előtt várakozott, amíg Simon és Yvonne visszament Ingrid szobájába. Üdvözölték Samet. Hármasban ültek az ágy mellett több mint egy órán át, és várták, hogy Rocco okét jelezzen Corneliusnak. Az ápolónők műszakot váltottak, és egy új, a szabályokra sokkal háklisabb nővér jött be a szobába.

– Egyszerre csak két látogató tartózkodhat a helyiségben! Csinálják váltásban, az egyikük mindig odakinn, a folyosó várórészén maradjon.

Sam felállt.

– Amúgy is kéne egy kicsit tanulnom.

– Vissza kellene menned a suliba – mondta Simon. – Anyád is ezt akarná.

– Lehet, de én nem akarok – mondta Sam. – Itt akarok lenni.

Sarkon fordult és kiment.

– Rendkívüli srác – mondta Yvonne.

– Igen – bólintott Simon. Aztán hozzátette: – Beszéltem ma Paige egyik professzorával.

– Ó!

– Szerinte Paige-et megerőszakolhatták a campuson.

Yvonne nem mondott semmit. Csak mereven nézte a nővérét az ágyon.

– Hallottad, mit mondtam?

– Igen, hallottam, Simon.

Simon a sógornője arcát vizsgálgatta árulkodó jelekért.

– Várjunk csak, te tudtad?

– Én vagyok a keresztanyja. Paige... Paige be szokott avatni dolgokba.

Simon érezte, hogy fülig vörösödik.

– És eszedbe sem jutott, hogy szólj nekem?

– Megígértette velem, hogy ne.

– Szóval, ha Drew odajön hozzám egy súlyos gonddal, és azt mondja, hogy ne szóljak neked, akkor...

– Akkor elvárom, hogy tartsd meg az ígéreted – vágott közbe Yvonne. – Én azért választottalak téged a keresztapjának, hogy Drew-nak legyen valakije, akivel beszélhet, amikor nem akar Roberthez vagy hozzám fordulni.

Simon nem látta értelmét, hogy ebben a pillanatban ezen vitatkozzon.

– Szóval mi történt? – kérdezte.

– Segítettem Paige-nek pszichológushoz menni magánrendelésre.

– Nem, úgy értem, pontosan hogy is volt ez a megerőszakolás?

– Ez egy hosszú történet.

– Tényleg, Yvonne?

– Paige nemigen tudta felidézni a részleteket. Talán emlékezetkiesése volt, nem tudom. Napokig nem szólt róla, úgyhogy a kenetvételi készlet már nemigen ért semmit. A terápia viszont segített rajta, azt hiszem. Próbált visszaemlékezni, szép lassan végigmenni a dolgon.

– Fel se jelentette a rohadékot?

– Erre bátorítottam. De ő még nem állt készen rá. Nem volt emlékképe. Még azt sem tudta biztosan megmondani, hogy beleegyezett vagy sem. – Yvonne felemelte a kezét, hogy visszatartsa a következő kérdést. – Ez nagyon zavaros ügy volt, Simon.

Simon megrázta a fejét.

– Szólnod kellett volna nekem.

– Könyörögtem Paige-nek. Komolyan. Még azután is, hogy hátat fordított nekem. Igen, egy idő után már velem sem állt szóba. Azt mondta, most már jól van, a dolog helyre lett téve. Nem tudom, mi történt. Paige nem vette fel a telefonjaimat, kezdett összeállni azzal az Aaron nevű pasassal...

– És te ezt az egészet elhallgattad előlünk? Paige így a padlóra került, és te még mindig nem szóltál egy szót sem?

– Nem szóltam egy szót sem. Neked.

Simon nem akart hinni a fülének.

– Ingridnek igen?

Kopogtattak mögöttük az ajtón. Cornelius dugta be a fejét.

– Gyere – mondta. – Rocco vár.

Harminchatodik fejezet

Ash a Cross Bronxról ráfordult a Major Deegan gyorsforgalmira.

– Felteszem – mondta hogy a tizennégy fiúból többen is el fogják küldeni a DNS-üket azoknak a származáskereső honlapoknak.

Dee Dee szótlanul bólintott. Visszakapcsolta a telefont, nincs-e újabb üzenet.

– És akkor mi lesz?

– Az Igazság nem fogja túlélni ezt a hetet. Nem értek a jogi dolgokhoz, de miután a hagyatékát hitelesítette a közjegyző, már nehezebb lesz igénybejelentést tenni.

– Attól még valaki biztosan összerakja ezt az egészet.

– Hogyan?

– Még egy Igazság-fiú beadja a DNS-ét a rendszerbe.

– És?

– Látja, hogy van három-négy testvére. Akik mind meghaltak.

– Igen. Egyet rablótámadásban agyonlőttek. Egy öngyilkos lett. Egy csak eltűnt, valószínűleg elszökött otthonról. Egyet, mit tudom én, meg fog késelni, mondjuk, egy drogfüggő dilis hajléktalan. Szörnyű véletlenek sorozata. Ez a szitu, ha képes lesz a nyomukra jutni. Ami nem könnyű. A jelentkezésük érvényben marad a haláluk után is. Úgyhogy ha lesz egy új fiú, az előbb ímélt küld a halott testvéreinek. Nem válaszolnak. Valószínűleg itt egyszerűen ejti a dolgot, de még ha valahogy a nyomára jut is mindegyiknek, és rájön a kapcsolatra, és valahogy ráveszi a különböző államok törvényhatóságait, hogy működjenek együtt ezekben a régi bűnügyekben, mit fognak találni?

Dee Dee már végiggondolta ezt.

– Nos, Ash?

– Nem fognak találni semmit – felelte Ash.

– Úgy van, szóval... Ó, várj csak!

– Mi van?

– Üzenet jött Simon Greene-től.

Dee Dee hangosan felolvasta.

Úton Cornelius lakásába, ahol először találkoztunk. Lehet, hogy nyomon vagyunk. Nálad mi újság?

– Van valami ötleted, kicsoda ez a Cornelius? – kérdezte Ash.

– Nincs.

– Ez nem okés.

– Rendben lesz minden.

– És mi legyen Adiona Anyával? – kérdezte Ash.

– Azt nem tudom.

– Azt mondta nekem, hogy ne bízzak benned.

– De te mégis bízol, Ash.

– Bízom, Dee Dee.

Dee Dee rámosolygott.

– Ráérünk törni a fejünket róla, rendben?

Kerestek egy helyet néhány beton útakadály előtt Bronx Mott Haven-i városrészén. Pisztoly volt mindkettőjüknél. Kés is. Ennek késelésnek kellett látszania – valami olyasminek, gondolta Ash, ami valószínűleg rengetegszer előfordul a különböző drogbandák közt ezen a környéken.

Épp nyitni készült az ajtót, amikor meghallotta Dee Deet:

– Ash!

A hangsúly megállította. Dee Deere nézett. A nő a felszegett állával előrebökött. Elővette a telefonját, és felmutatta a képet, amelyet a PPG Vagyonkezelő honlapjáról vett le.

– Ez ő, ugye?

Ash megnézte. Semmi kétség, Simon Greene ment be az épületbe.

– Ki van vele?

– Tippeljek? Cornelius.

Dee Dee bólintott.

– Azt hiszem, ez mégsem lesz késelés, Ash.

– Aha.

Dee Dee a hátsó ülésen heverő fegyveres táska felé pillantott.

– Azt hiszem, inkább lőfegyveres mészárlás lesz.

* * *

Rocco az a fajta óriás volt, akit egyetlen pillantással be sem lehetett fogni, úgyhogy az ember akárhányszor látta, minduntalan ledöbbent a puszta méretén. Amikor Rocco körbejárkált Cornelius lakásában, Simon félig-meddig azt várta, hogy mindjárt hallani fogja a „pa-pa-pa-pam”-ot á la Babszemjankó.

Rocco a könyvespolcokra bandzsított.

– Ezt te mind elolvastad, Cornelius?

– El. Neked is meg kéne próbálnod. Az olvasás empátiára tanít.

– Valóban? – Rocco kiragadott egy könyvet a polcról, és belelapozott. – Megvan az ötven lepedő, Mr. Greene?

– Megvan a lányom? – kérdezett vissza Simon.

– Nincs.

– Akkor nekem sincs meg az ötven lepedő.

– Hol van Luther? – kérdezte Cornelius.

– Nyugi, Cornelius. Itt van a közelben. – Rocco felemelte a mobiltelefonját. – Luther!

Hang hallatszott a telefon aprócska hangszórójából.

– Itt vagyok, Rocco.

– Te csak maradj veszteg – mondta Rocco. – A barátunk nem hozta a pénzt.

– Hoztam pénzt – tiltakozott Simon. – Nem ötven lepedőt, de ha tudtok mondani bármit, ami segít megtalálni a lányomat, megkapjátok a teljes összeget. Állom a szavamat.

– A szavadat?! – Rocco hatalmas ember volt, és a nevetése is annak megfelelő. – És nekem csak azért kéne megbíznom benned, mert ti, fehér csávók olyan szavahihetők vagytok?

– Nem, nem azért – mondta Simon.

– Akkor miért?

– Mert apa vagyok.

– Óóóó! – Rocco az ujjait táncoltatta. – Azt hiszed, ettől meghatódok?

Simon nem mondott semmit.

– Az egyetlen dolog, amitől momentán meghatódok, a lóvé.

Simon odahajította a készpénzt a dohányzóasztalkára.

– Majdnem tízezer.

– Az nem elég.

– Ez minden, amit össze tudtam szedni ilyen rövid határidővel.

– Akkor viszlát.

Cornelius közbeszólt:

– Ugyan már, Rocco.

– Többet akarok.

– Meg fogod kapni – mondta Simon.

Rocco hümmögött-hammogott egy kicsit, de a pénz a dohányzóasztalkán túlságosan csábító volt.

– Akkor megmondom, mi lesz. Először nekem van valami mondandóm a számodra. Valami oltári nagy. De aztán az én Luther haverom... Luther, ott vagy még?

A telefonból:

– Aha.

– Oké, maradj ott. Csak arra az esetre, ha próbálkoznának valamivel. Egy kis biztosítás. – Rocco megvillogtatta a fogait. – Szóval, amikor befejeztem, szólok Luthernek, hogy jöjjön be, mert neki van valami még nagyobb mondandója.

– Csupa fül vagyunk – mondta Cornelius.

Rocco fölszedte a pénzt.

– Tutira hitelt érdemlőn látták Paige-et.

Simon érezte, hogy a szívverése felgyorsul.

– Mikor?

Rocco nekiállt leszámolni a bankjegyeket.

– Két nappal azután, hogy a pasiját megölték. Úgy néz ki, a lányod egy darabig errefelé dekkolt. Bujkálhatott, mit tudom én. Aztán felszállt a hatosra.

A hatos vonatra, gondolta Simon. A legközelebbi metrómegálló.

– Valaki meglehetősen biztos ebben – mondta Rocco. – Nem abszolút, de meglehetősen biztos. De egy másik emberem, ő meg van győződve róla, hogy látta. Semmi kétség.

– Hol? – kérdezte Simon.

Rocco befejezte a számolást, a homlokát ráncolta.

– Ez kevesebb mint tíz lepedő.

– Holnap hozok másik tizet. Hol látta Paige-et?

Rocco Corneliusra nézett. Cornelius bólintott.

– Port Authority.

– A buszpályaudvaron?

– Aha.

– Van valami éca, hová utazott?

Rocco a tenyerébe köhögött.

– Mondok én valamit, Mr. Greene. Megválaszolom ezt a kérdést. Aztán Luther... Luther, készülj, oké? Luther el fogja mondani a többit. Ötven darab ezresért. Ebből nem engedek. Tudod, miért?

– Ki vele, Rocco – mondta Cornelius.

Rocco széttárta két hatalmas kezét.

– Mert amikor meghallod, mi mondandója van Luthernak, úgyis ideadod nekünk a pénzt, hogy tartsuk a szánkat.

Simon farkasszemet nézett Roccóval. Mindketten megállták pislogás nélkül. De Simon látta: Rocco nem blöfföl. Bármi mondanivalója lesz is Luthernak, az nagyot fog szólni.

– De előbb hadd válaszoljak a kérdésedre. Buffalo. A lányod, és ezt megerősítette egy megbízható forrás, a Buffalóba menő buszra szállt fel.

Simon megjáratta az agyát, tud-e valakit, akit ő vagy a lánya ismerhet Buffalo környékéről. Semmi nem jutott eszébe. Persze Paige leszállhatott előbb, igazában bárhol New York állam északi felében, de Simon még így sem tudott kigondolni senki ismerőst.

– Luther!

– Igen, Rocco.

– Gyere fel, oké?

Rocco kinyomta a telefont. Aztán rávigyorgott Corneliusra.

– Te voltál, ugye, Cornelius?

Cornelius nem mondott semmit.

– Te voltál, aki lelőtte Luthert.

Cornelius csak méregette szúrós szemmel. Rocco nevetett, és feltartotta a kezét.

– Hé, hé, ne aggódj, nem mondom el neki. De itt jön a bökkenő, mint rögtön hallani fogjátok. Neki nyomós oka volt.

– Miféle nyomós oka? – kérdezte Simon.

Rocco az ajtó felé indult.

– Önvédelem.

– Miről beszélsz? Én nem akartam...

– Nem te, haver.

Simon csak bámult rá.

– Gondolkodj el ezen. Luther nem téged lőtt le. A feleségedet lőtte le.

Rocco mosolygott, és a kilincsgombért nyúlt.

Számos dolog történt egyszerre.

A folyosóról Luther üvöltése hallatszott:

– Rocco, vigyázz!

Rocco ösztönösen feltépte az ajtót.

És akkor záporozni kezdtek a golyók.

Harminchetedik fejezet

Öt perccel korábban Ash belökte az agyongraffitizett kaput.

Halványan megvilágított előtérbe lépett be. Dee Dee követte. Nem vették elő a fegyverüket. Egyelőre nem. De a kezük fölötte volt, minden eshetőségre.

– Mit keresne itt Simon Greene? – suttogta Ash.

– Meglátogatja a lányát, gondolom.

– Akkor miért nem ezt írta Elena Ramireznek? Miért erről a Cornelius csávóról beszél?

Dee fél lábbal ránehezedett a rozoga lépcsőre.

– Nem tudom.

– Vissza kellene fordulnunk – sziszegte Ash. – Alaposabb felderítés kell.

– Akkor fordulj vissza te.

– Dee!

– Nem, Ash, te figyelj rám. Elena Ramirez és Simon Greene olyanok, mint a rák. El kell intéznünk őket azonnal, vagy elterjednek. Óvatosabb akarsz lenni? Jó. Menj vissza a kocsihoz. Van elég tűzerőm, hogy elbánjak ezzel.

– Nem fogok visszamenni – mondta Ash. – És ezt te is tudod.

Kis mosoly fodrozódott Dee Dee ajkán.

– Már megint szexista vagy?

– Te sem hagynál itt engem.

– Ez igaz.

– Tudod, mire emlékeztet ez a hely? – kérdezte Ash.

Dee Dee bólintott.

– Mr. Marshall sörfőzdéjére – mondta. – Annak volt ilyen állottsör-szaga.

Ash csodálkozott, hogy Dee Dee emlékezett rá. JoJo Marshall Ash egyik nevelőszülője volt, és nem az övé. Marshall az erjesztőkádaknál dolgoztatta Asht. Dee Dee egyszer-kétszer meglátogatta ott, és nyilván ő sem tudta túltenni magát azon a bűzön, ahogy Ash sem.

Dee Dee elindult felfelé a lépcsőn. Ash szökkent egyet, hogy elébe kerülhessen, Dee Dee azonban a testével és a megrovó tekintetével az útját állta. Úgyhogy egy lépéssel hátramaradt. Senkivel sem találkoztak össze a lépcsőn. A távolban tompa zsivaj arról árulkodott, hogy valaki túl hangosan nézi a tévét.

Más hang nem hallatszott.

Ash benézett az első emeleti folyosóra, miközben Dee Dee folytatta a lépcsőzést.

Senki. Remek.

Amikor felértek a második emeletre, Dee Dee visszanézett rá. Ash bólintott. Mindketten előhúzták fegyverüket. Leeresztve tartották, a csípőjük mellett, és ha valaki ebben a pillanatban kinyitja az ajtót, abban a gyér megvilágításban talán meg sem látja, hogy mindkettőjük FN 5,7 milliméterest tart húsztöltényes tárral.

A B lakáshoz lopakodtak. Ash bekopogott a nehéz vasajtón. Felkészültek.

Semmi válasz.

Ash megint kopogott. Semmi.

– Valakinek itthon kell lennie – suttogta Dee Dee. – Láttuk Greene-t bejönni.

Ash megnézte magának a nehéz vasajtót, amelyet kétségtelenül a betörések ellen szereltek fel, de ostoba módon. Az ajtó fémből volt, de az ajtókeret fából.

Nem keményfából, abból ítélve, amit Ash látott ebből a házból.

Ash felemelte a fegyverét, és bólintott Dee Deenek, hogy készüljön. Felemelte a lábát, és arra a helyre rúgott, ahol a zárnyelv a fába siklott.

A fa azonnal megadta magát, mintha száraz gallyból volna.

Az ajtó kitárult. Ash és Dee Dee berohant.

Senki.

Két egyszemélyes matrac hevert kétoldalt a földön. Beszáradt vérfoltok voltak a padlón. Ash egyetlen pillantással befogta, egy gyors szemvillanással, és tudta, hogy valami nagyon el lett cseszve. A padlót nézte. Lehajolt.

– Mi az? – suttogta Dee Dee.

– Sárga szalag.

– Mi?

– Ez bűnügyi helyszín volt.

– Megáll az eszem.

Hallották, hogy egy ajtó nyílik a közelben.

Dee Dee gyorsan reagált. Fegyverét a matracra dobta, kilépett, és becsukta maga mögött azt, ami maradt az ajtóból. Egy férfi lépett ki a lakásából. Füldugaszában a zene olyan hangosan szólt, hogy Dee Dee öt méterről is tisztán hallhatta.

A férfi a lépcsőház közelében járt, szinte már fél lábbal a lépcsőn, és még nem vette észre. Dee Dee dermedten állt, és reménykedett, hogy a pasas nem fordul feléje.

De feléje fordult.

Amikor meglátta Dee Deet, kirántotta a füldugaszait.

Dee Dee megajándékozta szemkápráztató mosolyával.

– Szia – mondta olyan módon, hogy ez az egyszerű köszönés már-már kétértelműen hangzott. – Corneliust keresem.

– Rossz emelet.

– Csak nem?

– Cornelius az első emeleten lakik. B lakás.

– Én csacsi!

– Ugyan már.

A férfi mintha feléje akart volna indulni. Ez így nem lesz jó. Dee Dee becsúsztatta a kezét a farzsebébe, és előkészítette a rugós kést.

El kell vágnia a pasas torkát. Csendben és gyorsan.

Dee Dee intett.

– Köszönöm a segítséget. Most már magam is elboldogulok.

A férfi szemlátomást jött volna tovább feléje, de szinte mintha valami ősi ösztön azt diktálta volna neki, hogy jobb lesz odébbállni. Lefékezett.

– Oké – mondta. – Szívesen.

Egy hosszú pillanatig nézték egymást, majd a férfi megfordult, és lerobogott a lépcsőn. Dee Dee hallgatózott pár másodpercig, tudni akarta, nem áll-e meg az elsőn, hogy figyelmeztesse Corneliust. De hallotta, hogy a földszintre ér, és nyitja az agyongraffitizett kaput.

Amikor az illető elment, Ash kilépett a lakásajtón, és odaadta Dee Deenek a fegyverét. Hallotta az egészet. Csendben a lépcsőházhoz osontak, és lementek az első emelet B lakáshoz. Ash az ajtóhoz dugta a fülét.

Hangok. Több is.

Ash jelet adott. Előkészítették a pisztolyukat. A terv egyszerű volt. Berobbannak, folyamatosan tüzelve. Megölnek mindenkit odabent.

Ash célba vette a zárat, hogy szétlője – fölösleges lett volna minden finomkodás –, de hirtelen két dolog történt egyszerre.

A kilincsgomb forogni kezdett.

És a folyosó túlsó végében egy férfi kiabált:

– Rocco, vigyázz!

* * *

– Rocco, vigyázz!

Simon hallotta az első sorozatokat, miközben Rocco kitárta az ajtót.

Azt mondják, az idő lelassul nagy veszély idején, szinte úgy, ahogy Neo láthatta és kikerülhette a golyókat a Mátrixban. Ez persze csak illúzió volt. Az idő állandó. De Simon emlékezett rá, hogy azt olvasta, ezt a bizonyos időképzetet az okozza, ahogyan az emlékeket tároljuk. Minél gazdagabb és elevenebb egy esemény emléke – például azok a pillanatok, amikor az ember halálra rémül –, annál hosszabbnak képzeli az eseményt.

Ez a jelenség arra is magyarázat, hogy miért tűnik úgy, hogy az idő gyorsabban megy különböző életkorokban. Gyerekfejjel az élmények újak, és ezáltal az emlékek frissek és erőteljesek – úgyhogy az idő megint lassulni látszik. Ahogy valaki öregszik, különösen, ha belefásult egy életritmusba, nagyon kevés új vagy élénk emlék rakódik le, és ezáltal az idő szinte repül. Ezért van az, hogy amikor egy gyerek visszagondol a nyárra, az mintha örökké tartott volna. A felnőtteknek alig egy szemvillanás.

Szóval most, amikor Simon hallotta, hogy egy férfi – Luther – keresztülkiabál a golyózáporon, úgy tűnt, mintha az idő ólomlábakon járna.

Rocco teljesen kitárta az ajtót.

Simon egy-két méterre állt Roccótól, úgyhogy az emberhegy széles háta és válla elzárta a kilátást. Nem látott semmit.

De hallotta a lövéseket.

Rocco teste megvonaglott. Rángott és rázkódott, mintha valamiféle haláltáncot járna. A lába hátrafelé kezdett pedálozni.

Újabb lövedékek csapódtak be.

Amikor az emberhegy végleg hanyatt vágódott, a ház beleremegett. Rocco szeme nyitva volt, üvegesen bámult a plafonra. Vér öntötte el a mellét.

Most Simon ráláthatott az ajtónyílásra.

Két ember.

Egy körülbelül harmincéves férfi balra fordulva tüzelt a folyosóra, valószínűleg a mostanra elnémult Luther irányába. Egy rövid vöröses hajú nő, a férfinál talán néhány évvel fiatalabb, lefelé célzott, és beleeresztett még két golyót Rocco fejébe.

Aztán Corneliusra emelte a pisztolyt.

– Ne! – kiáltott Simon.

Cornelius már mozgásban volt, már reagált, de ez nem látszott elegendőnek. A nő túl közel volt, a célpont túl könnyű.

Nem fogja elhibázni.

Simon a nő felé vetődött, próbált még azelőtt odaérni, hogy a fegyver eldörren. Üvöltött, abban reménykedve, hogy elvonhatja a nő figyelmét, értékes tizedmásodperceket szerezve Corneliusnak.

Épp amikor a nő elkezdte húzni a ravaszt, Simon elérte az ajtót, és nagyot lökött rajta. Az ajtó éle nekicsapódott a nő alkarjának, még épp jókor félresodorva a pisztolyt tartó kezet.

Nincs idő lacafacázásra.

Amikor Simon földet ért, benyúlt a nő csuklójáért az ajtó túloldalára. Az ujjai végtagba ütköztek, talán egy karba, és a marka kezdett köréje fonódni. Már csaknem megragadta, biztos fogást talált rajta, amikor valaki, talán a férfi, teljes testsúlyával az ajtó túloldalának vágta magát.

Az ajtó Simon arcába csapódott, ledöntötte a lábáról.

Simon rázuhant Rocco holttestére.

A fiatal nő belépett a szobába, és a fegyverét Corneliusra szegezte, aki a tűzlépcső ablaka felé futott, és közben megpróbálta előhalászni a zsebéből a pisztolyt.

De Cornelius elkésett.

Esélye sem volt.

Simon nem tudta, hogy az idő lassult-e le, vagy az agyán átfutó mérlegelések gyorsultak fel. Mindenesetre most tisztán látta a helyzetet.

Nincs rá mód, hogy ő is és Cornelius is életben maradjon.

Nincs mód.

Ami nem hagyott Simon számára választási lehetőséget.

Fekvő helyzetéből megrúgta az ajtót, hogy rácsukódjon a nőre. A nő már-már közönyösen megállította a lábával. A dolog hiú erőfeszítésnek látszott Simon részéről, erőtlen kísérletnek, hogy megakadályozza a nő belépését.

De Simon időt nyert vele.

Nem eleget, hogy megállítsa a vérontást.

De eleget ahhoz, hogy félfekvésből Cornelius felé vesse magát.

A mozdulat meglepte a nőt. Arra számított, hogy Simon őrá támad. De ő az ellenkező irányba mozgott. Ez nem mentette meg Simont. Ami azt illeti, pont ellenkezőleg. Ezzel a pisztolytűz pásztájába került.

A teste volt az egyetlen, ami a Cornelius felé tartó lövedékek útjában állt.

A nő attól még tüzelt.

Simon égő fájdalmat érzett, ahogy egy golyó a bal derekán csapta meg.

Nem állt meg.

Érezte, hogy újabb találat éri a jobb vállán.

Simon úgy vetődött Cornelius felé, mintha szélső védőként akarná derékon kapni a kitörő irányítót, és átkarolta barátja csípőjét.

És beledobta Corneliust az ablakba.

Az idő Cornelius számára is le kellett hogy lassuljon. Cornelius nem szállt szembe természetes ösztöneivel. Ment a dobással, engedte, hogy a teste hátradőljön, és az időt arra használta fel, hogy teljesen előhúzza a pisztolyát.

Mindketten háttal előre zuhantak. Az ablak szilánkokra tört a becsapódáskor.

Corneliusnak már elöl volt a pisztolya. Átnyúlt Simon válla fölött, és tüzelt, miközben esni kezdtek. Valahol a golyózáporban Simon hallotta, hogy egy férfi felnyög, és egy nő felsikolt:

– Ash!

Cornelius és Simon még egymásba karolva a tűzlépcső rácsán landolt. Cornelius a hátára esett. Simon őrá, a szorítása mostanra meglazult.

A földet érés kiütötte Cornelius kezéből a pisztolyt. Simon nézte, ahogy a pisztoly az aszfaltjárda felé hull.

A nő fájdalomteli hangon újra kiáltott:

– Ash! Ne!

Simon szemhéja remegni kezdett. A szája megtelt valami rézízű folyadékkal, és rájött, hogy az vér. Aztán sikerült legurulnia Corneliusról. Beszélni próbált. Azt akarta mondani Corneliusnak, hogy fusson, mert a vöröses hajú nő nem kapott találatot, és hamarosan itt lesz a nyakukon.

De a szavak nem jöttek elő.

Corneliusra nézett. Cornelius a fejét rázta.

Nem akart elmenekülni.

Ez az egész dolog onnantól kezdve, hogy Rocco elfordította a kilincsgombot, mindmostanáig kevesebb mint öt másodperc alatt zajlott.

Odabent a szobában a nő nyers, torokhangú üvöltésben tört ki.

És most, még ebben az állapotban is, még miközben érezte, hogy az életerő fokozatosan elhagyja a testét, Simon felfogta, hogy a fiatal nő közeledik feléjük.

Menj, próbálta Simon mondani Corneliusnak.

Cornelius nem akart menni.

Simon látta, hogy a vöröses hajú nő az ablakhoz ér. A pisztoly ott volt a kezében.

Megint csak: nincs esély.

Összeszedte minden maradék erejét – és talán hozzáadta a meglepetés erejét is –, és lelökte Corneliust a tűzlépcső fokain.

Cornelius gurulni kezdett rajtuk, mintha bukfencet hányna.

Összevissza verheti magát, gondolta Simon. Eltörhet néhány csontja is.

De valószínűleg nem hal bele.

Mostanra semmi nem maradt. Simon tudta. Hallotta a közeledő szirénákat, de már késő lesz, mire ideérnek. A hátára dőlt, és felnézett a fiatal nő zöld szemébe. Talán még tartogatott némi halvány reményt, hogy lesz valamiféle könyörület benne, valamiféle habozás, de amikor meglátta, amikor a tekintete találkozott az övével, tudta, hogy az utolsó reménye is elszállt.

Meg fogja ölni. És élvezni fogja.

A nő egész testével kihajolt az ablakon. A pisztolyt Simon fejére célozta.

És aztán meglódult.

Hátulról valaki kilökte az ablakon. Simon hallotta a sikolyt, és aztán az émelyítő csattanást, ahogy az aszfaltjárdára csapódott.

Simon felnézett, és egy másik nőt látott meg, egy idősebbet furcsa szürke egyenruhában, vörös csíkokkal. A nő aggodalmasan nézett le rá, lesietett a tűzlépcsőn, és megpróbálta elállítani a vérzést.

– Vége van – mondta Simonnak.

Simon meg akarta kérdezni tőle, hogy kicsoda, ismeri-e Paige-et, egy csomó mindent még, de a szája tele volt vérrel. Érezte, hogy a teste elgyengül és elernyed, a szeme fennakad. Miközben a sötétség leereszkedett, még mindig hallotta a szirénákat.

– A gyerekeink most már biztonságban lesznek.

És aztán nem volt semmi.

Harmincnyolcadik fejezet

Egy hónap telt el.

Simon sebesülései három műtétet követeltek, tizennyolc napig feküdt ugyanabban a kórházban, mint Ingrid, többször kapott morfiumcseppes infúziót és (idáig) két hét fizikoterápiás kezelést. Fájdalom és károsodás a kísérője lesz, és meglehet, mintegy különös emlékeztetőül Elena Ramirezre, élete végéig bicegve vagy akár bottal fog járni, de sérülései végül nem bizonyultak életveszélyesnek.

Cornelius kificamodott bokával és kisebb zúzódásokkal jött ki az egészből. Rocco és Luther életét vesztette a golyózáporban. Ugyanez történt egy Ashley „Ash” Davis nevű bérgyilkossal. Társa, egy Diane „Dee Dee” Lahoy nevű fiatal szektatag fejjel ért földet, koponyáját törte. Még nem tért eszméletre, és minden jel arra mutatott, hogy nem is fog.

Isaac Fagbenle nyomozó megkísérelte elmondani neki a lényeget, de jócskán időbe telt, mire a különböző törvényhatóságok összerakták ezt az egészet. Valami Igazság Rév nevű szekta, titkos örökbefogadások és bérgyilkosságok álltak a háttérben.

De a részletek még igencsak vázlatosak voltak.

Hogy a dolgok még kuszábbak legyenek, Casper Lartage, az Igazság Rév vezetője természetes halállal elhunyt. Két fia teljesen ártatlannak vallotta magát, és sztárügyvédek védték őket. Casper Lartage esetleg, mondták az ügyvédek, elkövethetett valamit – hogy mit, azt ők meg nem tudják mondani –, de ő már halott, és a fiai nem tudtak semmiről.

– Nem ússzák meg – mondta Fagbenle Simonnak.

Simon azonban nem volt annyira biztos ebben. A két gyilkos, akik leginkább tanúsíthatták volna, hogy mennyiben sárosak a Lartage fiúk, ki lettek vonva a forgalomból. A rendőrség szemlátomást nagy reményeket fűzött ahhoz a nőhöz, aki megmentette Simon életét, és aki Adiona Anya névvel azonosította magát. Az igazi nevét nem sikerült kideríteni, olyan régóta élt a szektában. És igazából nem tudtak mit kezdeni vele. Nem követett el bűncselekményt, és Simon életének megmentésén kívül talán egyebet sem.

Természetesen volt más is a pakliban. Amikor Elena Ramirez tudomást szerzett a törvénytelen örökbefogadásokról, Ash és Dee Dee megölte, következtetett a rendőrség. A Cracker Barrel Old Country Store-nál lévő térfigyelő kamera felvétele azt mutatta, hogy beszáll egy autóba, amelyet Dee Dee Lahoy vezetett. A vélekedés szerint egy elhagyott faházba vitték és megölték, de a holtteste mindeddig nem került elő. Amikor a gyilkosok megnézték az üzeneteket Elena mobiltelefonján, és látták, hogy kapcsolatban áll Simonnal, tudták, hogy őt is el kell hallgattatniuk. Szó volt még féltestvérekről, köztük Aaron Corvalról, akik felkutatták egymást, de megfogadták, hogy rokoni kapcsolatukat titokban tartják mindaddig, amíg meg nem találják az apjukat, és az egyikük, Henry Thorpe még az anyját is megtalálta, aki korábban szektatag volt, de szakított velük, és lelépett.

De Paige-ről nem volt semmi hír.

Simon ötödik kórházi éjszakáján, amikor a fájdalmak annyira elviselhetetlenek voltak, hogy legszívesebben morfiumszivattyúra kötötte volna magát, félkábulatban arra ébredt, hogy Adiona Anya ül az ágya mellett.

– Lemészárolták az összes fiút – mondta Adiona Anya.

Simon tudott erről, bár az indíték ködös maradt. Talán a szekta megpróbálta elsikálni a csecsemők eladásának régi bűnét. Vagy ezeknek a férfiaknak a legyilkolása valami bizarr rítus vagy jóslat része volt. Szemlátomást senki sem tudta.

– Hiszek az Igazságban, Mr. Greene. Ez éltet engem. Ezt szolgáltam csaknem egész életemben. Szültem egy fiút, és az Igazság azt mondta, hogy a fiam lesz az egyik következő vezetőnk. Ennek szellemében neveltem fel. Szültem egy másik fiút, és amikor az Igazság azt mondta, hogy ez a fiú nem maradhat velünk, elengedtem, még ha ez azt jelentette is, hogy soha többé nem fogom újra látni.

Simon a fájdalomcsillapítók ködös fátyolszövetén át nézte Adionát.

– De tavaly felvettem a kapcsolatot egy DNS-honlappal, mert tudni akartam, mi történt a fiammal. Ártalmatlan dolog volt. Csak egy kis ismeretszerzés. Egy kis – szinte mosolygott – „igazság”. Tudja, mit találtam?

Simon a fejét rázta.

– A fiamat Nathan Brannonnak hívják. Hugh és Maria Brannon nevelte fel, két tanárember a floridai Tallahasseeből. Kitüntetéssel diplomázott a floridai államin. Elvette diákköri szerelmét, három fia van, a legidősebb tíz, aztán van két hatéves iker. Most ő is tanárember, ötödikeseket tanít, és az elmondások szerint jó ember.

Simon megpróbált felülni, de a gyógyszerek túlságosan kimerítették.

– Találkozni akart velem – folytatta Adiona. – Úgy értem, a fiam. De elhárítottam. El tudja képzelni, milyen nehéz volt, Mr. Greene?

Simon a fejét rázta, és sikerült ennyit mondania:

– Nem, nemigen.

– De tudja, nekem elég volt az a tudat, hogy a fiam boldog. Muszáj volt. Ezt kívánta az Igazság.

Simon Adiona felé csúsztatta a kezét. Az idős nő megfogta. Egy pillanatig csak ültek a sötétben, a kórház távoli háttérzenéje zsongásában.

– De aztán rájöttem, hogy meg akarják ölni a fiamat. – Adiona Anya végül lepillantott rá, és a tekintetük találkozott. – Egész életem azzal telt, hogy meghajoltam a hitem kedvéért. De ez... Ha az ember túl sokszor meghajol, akkor megtörik. Érti?

– Hát persze.

– Szóval meg kellett állítanom őket. Nem akartam, hogy bárkinek bántódása essen. De nem volt más választásom.

– Köszönöm – mondta Simon.

– Most vissza kell mennem.

– Hová vissza?

– Az Igazság Révbe. Még mindig az az otthonom.

Adiona Anya felállt, és az ajtó felé indult.

– Kérem! – Simon nyelt egyet. – A lányom. Együtt élt az egyik ilyen fiúval.

– Én is így hallottam.

– Eltűnt.

– Erről is hallottam.

– Kérem, segítsen – könyörgött Simon. – Magának is van gyereke. Megérti.

– Megértem. – Adiona Anya kinyitotta az ajtót. – De nem tudok többet.

És ezzel elment.

Egy héttel később Simon könyörgött Fagbenle-nek, hogy hadd olvassa át az aktákat. Fagbenle, talán szánalomból, belement.

Ingrid szemmel láthatólag javult, úgyhogy valami fény látszott derengeni az alagút végén. A tévében látottak ellenére az ember nem jön ki csak úgy a kómából. A folyamat sokkal inkább két lépés előre, egy lépés hátra. Ingrid eszméletre tért, és rövid hadarásokban kétszer is beszélt hozzá. Mindkét esetben Ingrid biztatóan összeszedett volt. De az utolsó több mint egy hete történt. Azóta semmi javulás.

Attól a naptól fogva, hogy meglőtték, Simon egyfolytában emésztette magát, mert a nagy kérdés megválaszolatlan maradt.

Hol van Paige?

Választ napokig, aztán hetekig nem kapott.

Valójában egy egész hónap kellett hozzá.

Simon egy hónappal a lelövése után szedte össze magát annyira, hogy el tudjon végre menni Port Authoritybe, és felszálljon a buffalói buszra. Teljes hét óra hosszat bámult kifelé az ablakon, remélve a reménytelent, hogy meglát valamit, ami szöget üt a fejébe.

Semmi ilyet nem látott meg.

Amikor megérkezett, Simon két óra hosszat bolyongott a buszpályaudvar környékén. Biztos volt benne, hogy ha tesz még néhány kört, talál valami nyomot.

Nem talált.

Az utazás valószínűleg túl korai volt, mert az egész teste sajgóit, amikor visszamászott a buszba, bepréselte magát az ülésbe, és megtette a hétórás visszautat.

Megint kibámult az ablakon.

És megint semmi.

Csaknem hajnali kettő volt, amikor a busz beállt Port Authoritybe. Simon az A vonattal ment tovább a kórházba. Ingrid mostanra kikerült az intenzív részlegről, és egyágyas szobában feküdt, de még öntudatlanul. Elhelyeztek egy pótágyat a szobában, úgyhogy a feleségével aludhatott. Néhány este Simon úgy érezte, hogy Sam és Ania igényt tart rá otthon. De a legtöbb este, mint ezen a main, egyenesen Washington Heightsig metrózott, homlokon csókolta a feleségét, és mellette aludt a pótágyon.

Ma este azonban, egy hónappal azután, hogy lelőtték, volt valaki Ingrid szobájában, amikor megérkezett.

A villany le volt kapcsolva, ezért csak annyit látott, hogy egy árnyalak ül Ingrid ágya mellett.

Dermedten állt az ajtóban. A szeme elkerekedett. A szájára tapasztotta a kezét, de az elfojtott sírása így is hallható volt. Érezte, hogy a térde kezd megrogyni.

Paige ekkor fordult meg, és szólt:

– Apa?

És Simon könnyekben tört ki.

Harminckilencedik fejezet

Paige felsegítette az apját, és egy székhez támogatta.

– Nem maradhatok – mondta. – De már egy hónapja.

Simon még csak most kezdett magához térni.

– Egy hónapja mi?

– Tiszta vagyok.

És az volt. Simon láthatta. A szíve majd kiugrott örömében. A kicsi lánya nyúzottnak, sápadtnak és elgyötörtnek látszott, ugyanakkor a szeme tisztán, józanul fénylett... Simon érezte, hogy a könnyek újra előtörnek, ezúttal örömkönnyek, de megfékezte őket.

– Még nem tartok ott – figyelmeztette Paige. – Talán sosem fogok. De jobban vagyok.

– Szóval egész idő alatt...

– Nem tudtam semmit erről az egészről. Nem engednek se rádióhoz, se televízióhoz, se semmihez minket. Nincs kapcsolat se családdal, se barátokkal, egyáltalán a külvilággal. Ez a szabály. Semmi egy teljes hónapig. Ez volt a legjobb választás számomra, apa. Igazából az egyetlen választás.

Simon egyszerűen ahhoz is kába volt, hogy szóljon.

– Vissza kell mennem a Menedékbe. Ezt muszáj megértened. Még nem készültem fel erre az igazi világra. Megegyeztünk egy huszonnégy órás eltávozásban, és csakis a vészhelyzet miatt. Vissza kell mennem. Még csak kis ideje vagyok itt, de már érzem erősödni a vonzást...

– Vissza fogsz menni – mondta Simon. – Visszaviszlek.

Paige az anyja ágya felé fordult.

– Ez is miattam van.

– Nem – mondta Simon. – Nem szabad így gondolkodnod.

Közelebb húzódott hozzá. Paige még mindig olyan törékenynek, olyan átkozottul törékenynek látszott, és Simon most azon aggódhatott, nehogy magát hibáztassa, nehogy bűntudata legyen, ami abba az irányba vihetné, hogy vissza akarjon csúszni az öntudatlanság világába.

– Nem te tehetsz róla – mondta Simon. – Senki sem hibáztat téged, anyád meg én lennénk az utolsók ebben. Oké?

Paige kissé tétován bólintott.

– Paige!

– Igen, apa?

– Nem akarod elmondani, mi történt?

– Amikor visszamentem a lakásba, és ott láttam Aaront holtan... elrejtőztem. Azt gondoltam... Azt gondoltam, hogy a rendőrség azt fogja hinni, én öltem meg. Szörnyű volt látni, mit műveltek vele, de az egyik felem számára Aaron eltűnt. Végleg eltűnt. Az egyik felem szabadnak érezte magát. Érted, mire gondolok?

Simon bólintott.

– Úgyhogy visszamentem a Menedékbe.

– Honnan tudtál arról a helyről? – kérdezte Simon.

Paige párat pislogott, és elfordította a szemét. .

– Paige!

– Már voltam ott korábban.

– Mikor?

– Emlékszel, amikor megláttál a Central Parkban?

– Persze.

– Előtte a Menedékben voltam.

– Várj csak, mikor?

– Közvetlen előtte. Hogy tiszta legyek. És az működött. Azt hittem. De akkor Aaron megtalált. Belopakodott a szobámba egy este. Belőtt, amíg aludtam. Vele tűntem el másnap.

Simon körül forgott a világ.

– Várj, te rehabon voltál közvetlen azelőtt, hogy láttalak a parkban?

– Igen.

– Nem értem. Hogy találtad meg ezt a Menedéket?

Paige az ágy felé nézett. Simon nem akarta elhinni.

– Az anyád?!

– Ő vitt el.

Simon is Ingrid felé nézett, mintha azt várná, hogy talán ebben a pillanatban felébred, és magyarázatot ad.

– Elmentem hozzá – mondta Paige. – Az utolsó szalmaszál. Anya ismerte ezt a helyet. Volt ott, évekkel ezelőtt. Ők másképp csinálják a dolgokat, mondta. Úgyhogy megpróbáltam. És működött. Vagy talán nem. Könnyű mást hibáztatni, de talán...

Simon állta az új felismerésekkel járó pofonokat, és igyekezett arra koncentrálni, ami fontos.

A lánya visszajött. A lánya visszajött, és tiszta.

A következő kérdést a lehető legszelídebben tette fel.

– Anya miért nem szólt nekem arról, hogy segít neked?

– Én mondtam neki, hogy ne szóljon. Ez volt az egyik feltétel.

– Miért nem akartad, hogy ne tudjam?

Paige feléje fordult. Simon belenézett az ő kicsi lánya fájdalmas szemébe, és azon tűnődött, hogy mióta nem nézett rá így, ennyire igazán, mint most.

– Az arcod – felelte Paige.

– Hogyan?

– Amikor kudarcot vallottam korábban, amikor csalódtál bennem, az arcod, az a csalódott nézésed... – Elhallgatott, megrázta a fejét, mintha ki akarná üríteni. – Ha megint kudarcot vallok, és látom az arcodon, azt gondoltam, talán még végzek is magammal.

Simon újra a szájára tapasztotta a kezét.

– Jaj, szívem.

– Bocsánat.

– Ne szabadkozz, légy szíves. Én kérek bocsánatot, amiért valaha is ezt éreztettem veled.

Paige idegesen vakarni kezdte a karját. Simon láthatta a tűszúrásnyomokat, jóllehet már halványodóban voltak.

– Apa!

– Igen?

– Most vissza kell mennem.

– Elviszlek.

* * *

Útközben megálltak a lakásnál. Paige felkeltette a testvéreit. Simon a mobiltelefonjával felvette a kitörő öröm könnyeit, ahogy a három gyereke rövid időre, de annál harsányabban egymás nyakába borult. Le fogja játszani a videót Ingridnek. Nem számít, hogy hallja-e vagy sem a kómában. Le fogja játszani neki és magának újra és újra.

Hosszú autózás várt rájuk föl északnak. Simon nem bánta. Az első órákat Paige átaludta.

Miáltal Simon magára maradt a gondolataival.

Rengeteg érzés zuhogott át rajta. Öröm és megkönnyebbülés, hogy újra láthatta Paige-et – a tiszta Paige-et! Ez az érzés mindent felülmúlt. Meglovagolta ezt a hullámot, és igyekezett nem törődni a többivel – az aggodalommal, hogy mi jöhet ezután, a keserűséggel, hogy ilyen félelmet keltett Paige-ben a reakcióival, az értetlenséggel, hogy Ingrid miért hallgatott el előle egy ilyen irdatlan nagy titkot.

Hogy tehette?

Hogy volt képes Ingrid nem szólni róla, hogy rehabra vitte Paige-et? Hogy volt képes nem mondani semmit erről még azután sem, hogy ő látta Paige-et a parkban és volt az az összetűzése Aaronnal? Az egy dolog, hogy az ember megtartja a gyerekének tett ígéretet. Ezt felfogta. De ők házastársként nem így működtek.

Elmondtak egymásnak mindent.

Vagy legalábbis így hitte.

Simon épp azon morfondírozott, amit Rocco arról mondott, hogy Luther Ingridet lőtte le, amikor Paige felébredt, és a vizespalackjáért nyúlt.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Simon.

– Jól. Ez olyan hosszú autóút, apa. Visszajöhettem volna egyszerűen csak busszal.

– Aha, ez az, ami szóba sem jöhetett.

Simon megeresztett feléje egy felszeg mosolyt. Paige nem viszonozta.

– Nem látogathattok meg a Menedékben – mondta Paige. – Még egy hónapig nem. Nincs látogatás.

– Rendben.

– Azért engedtek el, mert nem akartam, hogy aggódj.

– Köszönöm.

Simon szótlanul vezetett egy darabig. Aztán megkérdezte:

– Szóval hogy megy ez?

– Mi hogy megy?

– Amikor az első hónapod letelt, ez a Menedék megengedi, hogy felvedd velünk a kapcsolatot?

– Igen.

– Olvastál róla, hogy mi történt?

Paige bólintott.

– A terapeutám a gondozóban látott egy újságcikket. Ő szólt róla.

– Mikor?

– Tegnap este.

– Szóval a terapeutád tudta, és eltitkolta előled?

– Igen. Ez volt az utolsó esélyem, apa. A teljes elszigeteltség. Kérlek, értsd meg.

– Megértem. – Simon sávot váltott. – Tudod, összebarátkoztam az egykori lakásadóddal, Corneliusszal.

Paige feléje fordult.

– Ő mentette meg anyád életét – tette hozzá Simon.

– Hogyan?

Simon mesélt neki a Bronxban tett látogatásukról, elmondta az egész történetet, hogyan kerültek Paige lakására, hogyan találkoztak Corneliusszal, és mentek el Rocco pincetanyájára.

– Cornelius tényleg rendes volt velem – mondta Paige.

– Azt is elmondta nekünk, hogy véres arccal szaladtál ki két nappal azelőtt, hogy Aaront megölték.

Paige oldalra fordult, és kibámult az ablakon.

– Aaron vert meg?

– Csak akkor egyszer.

– Nagyon?

– Igen.

– Szóval elmenekültél. És aztán, a rendőrség szerint, az a bérgyilkos megölte Aaront.

Paige hangja elszíntelenedett, amikor rámondta:

– Biztos.

És Simon kiérezte a hazugságot a lánya hangjában.

Simon tudta, hogy valami nem stimmel az Aaron Corval meggyilkolásáról szóló rendőrségi elmélettel. Egyrészt teljesen logikus volt, egyszerű volt, klappolt. Már amennyire. A szekta sorra gyilkolta az illegálisan örökbe fogadott fiúkat. Aaron Corval ezek közé a kisbabák közé tartozott, következésképpen az egyik célpontjuk volt. Ash és Dee Dee visszatért a helyszínre, mert meg kellett ölniük Simont.

De honnan tudhatták, hogy Simon ott lesz?

Simon átböngészte az összes információt. Látta a fizetős útszakaszokról az elektronikus adatokat, és feltűnt neki, hogy Ash és Dee Dee kocsija a kórház közelébe sem ment. Tehát nem követték.

Aztán valami más is szemet szúrt Simonnak.

Egy szemtanú, Cornelius bérlője, Enrique Boaz azt állította, hogy látta Dee Deet a második emeleten közvetlen azelőtt, hogy a lövöldözés Cornelius első emeleti lakásában elkezdődött.

Miért? Mit kereshetett a második emeleten?

A rendőrségnek ez kis ellentmondás volt, nem nagy ügy Minden bűnügyben előfordulnak ehhez hasonló következetlenségek. De birizgálta hátul Simon agykamráját. Úgyhogy visszament. Corneliusszal az oldalán kikérdezte Enrique-t, és felfedezett egy esetleges magyarázatot.

Dee Dee közvetlen Aaron és Paige lakásajtaja előtt állt.

Megint csak: miért? Ha valaki már megölte Aaront, miért megy vissza a lakásába? Miért, mint Cornelius észlelte a zsaruk távozása után, rúgja be az ajtót, hogy bejusson?

Ez nem stimmelt.

Hacsak mert még nem járt ott.

– Paige!

– Igen?

– Mit csináltál, miután Aaron megvert?

– Elszaladtam.

– Hová?

– Elmentem... Anyagért mentem.

Ekkor Simon csak úgy megkérdezte:

– Felhívtad anyát?

Csend.

– Paige?

– Kérlek, engedd el ezt.

– Felhívtad anyát?

– Igen.

– És mit mondott?

– Én... – Paige szorosan összezárta a szemhéjait. – Megmondtam neki, mit csináltam. Megmondtam neki, hogy el kellett menekülnöm.

– Mit mondtál még, Paige?

– Apa. Kérlek. Nagyon kérlek, engedd el ezt.

– Addig nem, amíg mindketten meg nem tudjuk az igazságot. És tudod, mit, Paige? Ez az igazság sosem kerül ki ebből a kocsiból. Soha. Aaron egy szemétláda volt. A halála nem gyilkosság volt, hanem önvédelem. Naponta megölt téged. Megmérgezett. És amikor megpróbáltál elszabadulni, utánad ment, és megmérgezett újra. Érted?

A lánya bólintott.

– Szóval mi történt?

– Aaron megvert aznap, apa. Az öklével ütött.

Simon érezte, ahogy megint elönti a harag.

– Nem bírtam tovább. De tudtam, hogy ki tudom húzni magam ebből a csávából, szabad lehetek, ha ő...

– Eltűnik – fejezte be helyette a mondatot Simon.

– Emlékszel, milyennek láttál a parkban? Hogy néztem ki?

Simon bólintott.

– Szét kellett törnöm azt a béklyót, amit rám rakott.

Simon várt. Paige egyenesen előre bámult előttük a szélvédőre.

– Hát igen, apa, megöltem. Megöltem, mégpedig úgy, hogy jó nagy vérfürdő legyen. Aztán elmenekültem.

Simon csak a vezetéssel foglalkozott. Olyan erővel markolta a kormányt, hogy félő volt, kitépi a műszerfalból.

– Apa?

– Te a lányom vagy. Mindig védeni foglak. Mindig. És büszke vagyok rád. Megpróbáltál helyesen cselekedni.

Paige odahúzódott mellé. Simon az egyik kezével átölelte, a másikkal fogta a kormányt.

– De nem te ölted meg Aaront.

Érezte, ahogy a lány megmerevedik az ölelő karja alatt.

– A verés két nappal a gyilkosság előtt történt.

– Apa, kérlék, engedd el ezt.

Simon azt kívánta, bár elengedhetné.

– Felhívtad anyádat. Ahogy mondtad. A segítségét kérted.

Paige közelebb kucorodott hozzá. Simon érezte, hogy remeg. Aggódott, hogy ennyire megszorongatja, de túl kellett esniük rajta.

– Anya megmondta neked, hogy ne legyél otthon akkor este? Paige hangja elvékonyodott.

– Apa, kérlek...

– Csak mert ismerem anyádat, és én is ugyanúgy láttam volna a helyzetet. Felszedünk megint, és elviszünk erre a jó kis rehabhelyre, de amíg Aaron él, bármilyen kötelék létezik is köztetek, hát ő megtalál újra. Ti ketten valami olyan módon összefonódtatok, amit sosem fogok megérteni. Aaron olyasfajta élősködő volt, akit meg kellett ölni.

– És én pontosan ezt tettem – mondta Paige. Igyekezett ezt bátran és magabiztosan mondani, de vérszegényre sikeredett.

– Nem, édesem, nem te tetted. Luther ezért lőtte le anyát. Látta akkor este. Ez volt az, amit el akart mondani nekem, mielőtt agyonlőtték. Luther látta kijönni a lakásodból, vagy talán látta a tényleges gyilkosságot, nem tudom. Szóval, amikor néhány nap múlva meglátja anyádat Rocco közelében, azt hiszi, hogy talán meg akarja ölni Roccót is. Aaron Roccónak dolgozott, igaz? Luther ezért rántott pisztolyt. Ezért lőtte le anyát elsőnek, nem engem. Ezért erősködött makacsan, hogy önvédelem volt.

Fagbenle-nek elejétől fogva igaza volt.

– Occam borotvája. Ismeri?

– Nem vagyok jókedvemben, nyomozó.

–Azt mondja ki...

– Tudom, mit mond ki.

– ...hogy rendszerint a legegyszerűbb magyarázat a helytálló.

– És mi a legegyszerűbb magyarázat, nyomozó?

– Maga ölte meg Aaron Corvalt. Vagy a felesége. Nem hibáztatnám egyiküket sem. Az az ember egy szörnyeteg volt. Szép lassan mérgezte a lányukat, a szemük láttára gyilkolta.

Fagbenle azt is megjegyezte, hogy Ingrid kisurranhatott Bronx-ba egy ügyeleti szünetben. Biztonsági kamera mutatta, ahogy távozik. Ingrid tudta, mikorra időzítsen. Mikor lesz Aaron egyedül.

– Paige?

– Nem tudtam, hogy anya meg akarja ölni.

Most elhúzódott az apjától, és teljesen karót nyelten ült.

– Korábban mentem vissza a lakásba, és láttam... Anyán műtősruha volt. Csupa vér. Gondolom, később eldobta. De amikor megláttam, beparáztam. Elrohantam.

– Hová?

– Egy másik alagsori placcra. Olyanba, mint Roccóé. Szerváltam két adagot. Ott dekkoltam órákon át, azt sem tudom, meddig. És amikor magamhoz tértem, végre tudatosult bennem az igazság.

– Miféle igazság?

– Anyám megölt valakit. Gondolj bele egy kicsit. Azt szokták mondani, hogy az embernek teljesen padlóra kell kerülnie ahhoz, hogy felállhasson. Amikor rájössz, hogy az anyád miattad megöl egy embert, az már tényleg a padlók padlója.

Hallgattak egy darabig.

Aztán Simon megkérdezte:

– Hogyhogy anya nem hívta fel a Menedéket, nem oda szöktél-e?

– Lehet, hogy felhívta. De én még nem voltam ott. Napokba telt eljutnom oda.

És addigra Ingrid már kómában volt.

– Apa!

– Tessék, édesem.

– Szépen megkérlek, már most elereszthetjük ezt?

Simon átgondolta.

– Azt hiszem, igen.

– És sosem kerül ki ebből a kocsiból?

– Sosem.

– Anyát is beleértve.

– Tessék?

– Ne mondd el neki, hogy tudod. Rendben? Csak engedd el.

Negyvenedik fejezet

Ahogy teltek a hetek, és Ingrid kezdett felépülni és az élet visszatérni a rendes kerékvágásba, Simon egyre többet rágódott a lánya kérésén.

Maradjon titokban, ami a kocsiban elhangzott? Tényleg úgy lesz a legjobb, ha nem mondja el a feleségének, hogy tudja, hogy megölt egy embert?

A felszínen úgy tűnt, a válasz az igen kell hogy legyen.

Simon nézte, ahogy a felesége visszatér hozzá és a családjához.

Végül Ingrid felerősödött annyira, hogy hazajöhessen.

A hetekből hónapok lettek.

Jó hónapok.

Paige is tovább javult. A Menedék végül hazaengedte.

Sam visszament Amherstbe az új szemeszter kezdetével. Ania jól teljesített az iskolában. Simon újra munkába állt. Hamarosan Ingrid is visszatért a betegeihez.

Az élet jobban nem is térhetett volna vissza a rendes kerékvágásba.

Az élet szép volt. Valóban szép. És amikor az élet szép, talán okosabb nem játszani a tűzzel.

Nevetés és öröm költözött az életükbe. Pompás sétákat tettek a Central Parkban. Voltak baráti vacsorák és színházi esték. Szeretet volt, világosság és család.

Ingrid és Simon tárt karokkal fogadta Paige hazatértét. Ami csak tőlük telt, minden támogatást megadtak, miközben azért izgultak, hogy az a ki tudja, miféle démon, amit Aaron költöztetett a lányuk testébe, erőtlen vagy szunnyadó legyen, de attól még ott volt, még várt rá, hogy lecsaphasson.

Mert a démonok sosem halnak meg.

De a titkok sem.

Ez volt a gond. Az összes jó dolog belakta a házat. De belakta az a titok is.

Egy este, amikor sétát tettek keresztül a Central Parkon, Ingrid és Simon megállt a Strawberry Fieldsen. Rendes esetben Simon kerülte ezt az útszakaszt. Ez volt az a hely, ahol meglátta Paige- et, amint csúfot űz a Beatles-dalból. Melyik szám volt az? Nem emlékezett. Mindegy. Nem akart emlékezni.

De Ingrid le akart ülni a padra. Simon jó szokása szerint elolvasta a feliratát:

EZ A HELY ITT JERSEY-É, A JÓ KUTYÁÉ, AKI BOLDOGAN

MEGOSZTANÁ EZT A PADOT VELED

Ingrid megfogta a férje kezét, a semmibe bámult, és azt mondta:

– Tudod.

– Igen.

– Érted, miért tettem.

Simon bólintott.

– Igen.

– Olyan volt, mintha fuldokolna. És valahányszor a felszínre jött, ő visszarángatta a mélybe újra.

– Előttem nem kell igazolnod magad.

Ingrid fogta Simon kezét. Simon megszorította, és tartotta.

– Megtervezted – mondta.

– Amint felhívott.

– És úgy intézted, hogy brutális és véres legyen...

– ...hogy a rendőrség azt higgye, drogleszámolás volt – fejezte be a mondatot Ingrid.

Simon oldalra nézett, aztán vissza a feleségére.

– Miért nem kértél, hogy segítsek?

– Három dolog miatt – felelte Ingrid.

– Figyelek.

– Egy: nekem az a dolgom, hogy megvédjelek téged is. Mert szeretlek.

– Én is szeretlek.

– Kettő: ha elkapnának, azt akartam, hogy egyikünk szabadlábon legyen, hogy felnevelhesse a gyerekeket.

Simonnak muszáj volt mosolyognia ezen.

– Milyen praktikus.

– Igen.

– És a harmadik?

– Attól tartottam, hogy esetleg lebeszélnél róla.

Simon nem mondott semmit. Tényleg egyetértett volna Aaron Corval megölésének tervével?

Nem tudta.

– Merész vállalkozás volt – mondta.

– Igen.

Simon a feleségére nézett, és megint megrohanták az érzések.

– Szeretem a családunkat – mondta Ingrid.

– Én is.

Ingrid a férje vállára hajtotta a fejét, ahogy hajtotta már milliószor korábban.

A felhőtlen boldogságnak kevés pillanata adatik ebben az életben. Az ember legtöbbször fel sem ismeri, hogy egy ilyen pillanat részese, amíg véget nem ér. De ez most nem az az eset volt. Most, miközben ült Simon a nővel, akit szeretett, tudta.

És Ingrid is tudta.

Ez a felhőtlen boldogság volt.

És nem lesz tartós.

Utószó

A rendőrség csaknem egy évvel a megölése után talált rá Elena Ramirez holttestére.

Chicagóban tartották a temetést. Simon és Cornelius ott akart lenni. Úgy döntöttek, hogy inkább autóznak, mint repülnek. Cornelius tervezte meg az útvonalat, kikeresett fura múzeumokat és út menti helyeket, ahol megállhatnak.

Elenát egy Joel Marcus nevű ember mellett helyezték végső nyugalomra.

Egy Chicago-széli hotelben éjszakáztak. Másnap reggel a hazaúton Simon megkérdezte:

– Mit szólnál hozzá, ha megállnánk Pittsburghben?

– Részemről oké – mondta Cornelius. Majd látva Simon arckifejezését, hozzátette: – Miben töröd a fejed?

– Csak meg kell látogatnom valakit.

Amikor Simon bekopogott, egy fiatalember nyitott ajtót és nézett ki.

– Doug Mulzer?

– Igen.

Mulzer sem testileg, sem lelkileg nem volt képes visszatérni a Lanford College-ba a megpróbáltatásai után. Simont nem érdekelte. Vagy talán mégis. Talán volt elég jogosultság az önbíráskodásra.

– A nevem Simon Greene. Paige apja vagyok.

***

Amikor visszaértek New Yorkba, Simon kitette Corneliust, és a PPG Vagyonkezelő irodájához hajtott. Már későre járt, de Yvonne még bent volt. Simon félrevonta, és azt mondta:

– Azt hiszem, tudom, mi Ingrid titka.

* * *

Aznap este, amikor Simon hazaért a házukba, Suzy Fiske bevárta a liftajtónál. Hatalmas mosollyal és arcára adott puszival üdvözölte.

– Szia – mondta. – Látom, Sam hazajött Amhertsből.

– Igen, ma jött meg a szünetre.

– Szóval mind a három idehaza van?

– Igen.

– Az szuper lehet.

Simon mosolygott.

– Az is.

– És hallom, hogy Paige beiratkozott a NYU-ra.

– Igen. De még itthon fog lakni.

– Tényleg szorítok nektek.

– Köszönöm, Suzy. Tudom, már milliószor megköszöntem...

– És ajándékutalványt adtatok a RedFarmra. Ami nagylelkűség volt a javából. Azóta már négyszer is ott vacsoráztunk.

A lift megállt Simon emeletén. Kiszállt, és kinyitotta a lakásajtót. A Zombie Bad Wolves-változata szólt egy Bluetooth hangszóróból a konyhában. Ingrid együtt énekelt a kórussal:

– What’s in your head, in your head, zombie...

Simon megállt a konyha küszöbén, nekidőlt az ajtófélfának.

Ingrid megfordult, és rámosolygott.

– Szia – mondta.

– Szia.

– Milyen volt az út?

– Jó – mondta Simon. – Szomorú.

– Megjött a fiad.

– Már a verebek is csiripelik. Mit főzöl?

– A híres ázsiai lazacreceptemet. A kedvencét.

– Szeretlek – mondta Simon.

– Én is szeretlek.

– Hol van Paige?

– A szobájában. Öt perc múlva vacsora, oké?

– Oké.

Végigment a folyosón, és bekopogott Paige ajtaján. Paige kiszólt:

– Bújj be!

A lánya továbbra is sápadtnak, nyúzottnak és elgyötörtnek látszott, még ennyi idő után is, és Simon azon tűnődött, hogy levetkőzi-e valaha is. Voltak nehéz éjszakák, verejtékezések, rémálmok és könnyek. Ez harc volt, és Simon, ismerve az esélyeket, nem vehette biztosra, hogy Paige meg fogja, nyerni valaha is, de talán igen. Sokat tűnődött azon a befolyáson, amit Aaron szerzett Paige felett, az ő bizarr és groteszk kapcsolatukon. Talán ez is pofonegyszerű volt. Ahogy Fagbenle mondta.

Megölsz egy embert a gyermeked védelmében.

Megölsz egy embert, megmentesz egy narkóst.

– Sosem értettem, hogy kerültél kapcsolatba Aaronnal – kezdte Simon. – Ez a dolog nem hagyott nyugodni. Elena Ramirez látta Henry Thorpe DNS-eredményét. A lelet felsorolta az összes féltestvérét, köztük Aaront. De te is megcsináltattad azt a DNS-vizsgálatot, Paige, ugye?

– Igen.

– Szóval sosem értettem, mi volt a kapcsolatod Aaronnal. Mi köthetett téged ennyire egy ilyen szörnyeteghez?

Paige épp egy anorákot vett ki a fiókból. Most megállt, és várt.

– Tudod, mi hatott nekem furcsán a bronxi lakásodban? – folytatta Simon. – A két egyszemélyes matrac a szoba két oldalán. – Széttárta a kezét. – Miféle fiatal pár az, amelyik nem alszik közös ágyban?

– Apa...

– Csak hadd fejezzem be, jó? Ma voltam Doug Mulzernél Pittsburghben. Valamikor beszélnünk kell arról, hogy mit csinált veled, vagy talán ez szerepel a terápiás kezelésedben is.

– Szerepel.

– Oké, de ugye, őt megtámadták. Brutálisan.

– Ez nem volt helyes – mondta Paige.

– Talán igen, talán nem. Nem ez a lényeg. Hanem hogy Doug azt mondta nekem, egy símaszkos férfi támadott rá. Aaron volt, ugye?

– Igen. Nem lett volna szabad megmondanom neki, hogy Doug mit csinált velem.

– Mit csinált veled?

Paige nem válaszolt.

– Erre nem tudtam rájönni. De aztán Mulzer elmondta, mit üvöltött Aaron egyfolytában a verés közben.

Könnyek szöktek Paige szemébe. Simonéba is.

– „Senki sem bánthatja a kishúgomat.”

Paige válla megroskadt.

– Amikor megcsináltattad a DNS-tesztet, valóban az derült ki belőle, hogy Aaron a féltestvéred, de nem apai ágról. – Simon érezte, hogy legbelül valósággal rázkódik. – Az édesanyátok azonos mindkettőtöknek.

Beletelt néhány másodpercbe, de Paige-nek sikerült felemelnie a fejét, és ránéznie.

– Igen.

– Beszéltem Yvonne nagynénéddel. Hogy mi édesanyád nagy titka? Dehogy modellkedett külföldön tizenhét éves korában. Belehabarodott egy szektába. Teherbe esett a szektavezértől. De azt mondták neki... Azt mondták neki, hogy a kisbaba halva született. Ő azt hitte, szándékosan meggyilkolhatták. Meg akarta ölni magát. A családja, a te nagyszüleid kiragadták onnan, és szektadetoxikálóba küldték. Egy menedékbe. Ugyanabba, ahová elvitt téged.

Paige az ágyához ment, és leült. Simon csatlakozott hozzá.

– Annyira szerencsétlen volt – mondta Paige. – Az apja egészen fiatal korától kezdve fajtalankodott vele.

– Most Aaronról beszélsz, ugye?

Paige bólintott.

– És ne felejtsd el, én milyen helyzetben voltam. Doug Mulzer megbecstelenített az egyetemen, és aztán kapom ezt a DNS-tesztet, és olyan volt, mintha az egész életem egy nagy hazugság lenne. Elveszettnek, rémültnek, összezavarodottnak éreztem magam. És most lett ez az új bátyám. Órákon át beszélgettünk. Beszéltem neki a velem történt erőszakoskodásról. Úgyhogy intézkedett. Rettenetes volt, de ugyanakkor, nem tudom, azt is éreztem, hogy talán van, aki megvéd. Aztán Aaron belőtt, és az olyan volt... tetszett. Nem is, imádtam. Az a szer engedte, hogy elmeneküljek minden elől. Aaron tett róla, hogy újra meg újra elszálljak, és... – Paige elhallgatott, a szemét törölgette. – Azt hiszem, tudta, mit csinál.

– Ezt hogy érted?

– Azt hiszem, Aaronnak tetszett a gondolat, hogy van egy húga. Nem akart elveszíteni. Muszáj volt bedrogoztatnia, hogy ne hagyjam el... És talán, talán bosszút is akart állni a szülőanyján. Ő egy olyan gyerek volt, akit eldobtak. Miért ne tegye tönkre hát azt, akit megtartottak?

– És nem is álltál ezzel anyád elé?

– De igen. – Paige vett egy mély levegőt. – Hazajöttem, és megkérdeztem anyát, hogy szült-e régebben gyereket. Azt mondta, nem. Könyörögtem, hogy mondja meg az igazat. Végül összeomlott. Mesélt a szektáról. Azt mondta, hogy teherbe ejtette egy rettenetes ember, de a kisbaba meghalt.

Abból kiindulva, amit Yvonne az imént mondott el Simonnak, Ingrid még mindig ebben a hiszemben volt.

– Azt hittem, továbbra is hazudik nekem. De, tudod, már nem érdekelt. Addigra már drogos lettem. Csak a következő adagom érdekelt. Úgyhogy elloptam az ékszereit, és visszamentem a testvéremhez.

Ez a beteges, groteszk szövetség vérségi kapcsolaton alapult.

– Beszéltél nekem arról, hogy padlóra kerültél – mondta Simon, és azt érezte, hogy valami megkeményedik a mellében, valami, ami csaknem lehetetlenné teszi, hogy levegőt vegyen –, és gyakorlatilag arra kényszerítetted anyádat, hogy megöljön valakit...

Paige olyan erővel szorította össze a szemhéjait, mintha ezt az egészet ki akarná zárni magából.

– ...de ő nem egyszerűen megölt „valakit”...

Mindketten tudták, mi következik. Paige csukva tartotta a szemét, készült a jeges zuhanyra.

– ...a saját fiát ölte meg.

– Nem mondhatjuk el neki, apa.

Simon a fejét rázta. Visszagondolt az Ingriddel folytatott beszélgetésre azon a Central Park-i padon.

– Nincs több titkolózás, Paige.

– Apa...

– Anyád is elmondta az igazat Aaron megöléséről.

Paige lassan szembefordult vele, és Simon arra gondolt, hogy még sosem látszott ennyire tisztának a tekintete.

– Ez nem olyan titok. Ez a titok megöli.

Az ajtón át behallatszott Ingrid boldog éneklő hangja:

– Kész a vacsora! Kézmosás, halihó, mindenki!

– Nem mondhatjuk el neki, apa.

– Úgyis ki fog derülni. Talán már tudja is.

– Nem tudja – mondta Paige. – Az adoptálási ügynökségnél nincsenek meg az iratok. Csak mi tudjuk az igazságot.

Kimentek a konyhába. Asztalhoz ültek mind az öten – Simon, Ingrid, Paige, Sam, Ania. Sam mesélni kezdett egy tökkelütött új társáról, aki mellé került a laborgyakorlaton. Mókás történet volt. Ingrid jót nevetett, a szeme csillogott. Elkapta Simon pillantását, és azzal a nézéssel nézett vissza rá, amely azt mondta, hogy ugye milyen szerencsések és istenáldottak vagyunk, és még hogy hé, emlékszel arra a pillanatra a parkban? Ez is a felhőtlen boldogság egy pillanata. És ez még jobb is, mert a gyerekeinkkel vagyunk. Most benne vagyunk abban a pillanatban, abban a színtiszta boldogságban, és elég szerencsések is vagyunk, hogy ezt felismerjük.

Simon átnézett az asztal túloldalán Paige-re. Paige visszanézett rá. A titok is ott volt az asztalon.

Ha Simon hallgat, a titok mindig ott lesz velük.

Azon tűnődött, hogy mi lenne a rosszabb – örökké együtt élni ennek a titoknak a kísértésével, vagy tudomására hozni a nőnek, akit szeret, hogy megölte a saját fiát.

A válasz egyértelműnek tűnt. Holnap talán megváltozhat. De ma este tudta, mit kell tennie.

Simon nem állhatott a golyó útjába, amikor Luther lelőtte Ingridet. De most a golyó útjába fog állni – nem számít, mennyire fájdalmas lesz. Hallgatta a felesége csilingelő nevetését, és tudta, hogy bármi árat megadna érte, hogy hallgathassa továbbra is.

Úgyhogy tett egy néma fogadalmat. Nem lesz több titok. Kivéve ezt az egyet.

Köszönetnyilvánítás

A szerző (aki időről időre előszeretettel utal magára harmadik személyben) köszönetet mond a következőknek, különösebb sorrend nélkül: Ben Sevier, David Eagleman, Rick Friedman, Diane Discepolo, Selina Walker, Anne Armstrong-Coben, és persze a fiúknak a BMV Groupban, akik a segítségére voltak Simon foglalkozásának a megértésében: Pieter van der Heide, Daniel Madonia és John Byren.

A szerző (még mindig én) továbbá fejet hajt Manny Andrews, Mariquita Blumberg, Louis van de Beek, Heather Grewe, Maish Isaacson, Robert és Yvonne Previdi, Randy Spratt, Eileen Vaughan és Judy Zyskind előtt, akik (vagy szeretteik) nagylelkű adományokat juttattak az általam kiválasztott jótékonysági szervezeteknek cserébe azért, hogy a nevük szerepel e regényben. Ha valaki kedvet kapna egy ilyen együttműködésre, a részletekért látogasson el a www.HarlanCoben.com honlapra, vagy küldjön ímélt a giving@harlancoben.com címre.

Table of Contents

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Utószó

Köszönetnyilvánítás