Date: 1979-12-03T23:00:00+00:00
Keywords: Szórakoztató irodalom; Irodalom
Description: Vigyázat! Cselekményleírást tartalmaz. „Három hónapja mást sem csináltam, mint kerestem, kutattam. Én is nyomoztam a magam módján, mint az a kis biztosítási ügynök, de én jobb helyzetben voltam: ebben az ügyben, amely őt annyira izgatta, soha nem bukkan fel más szereplő, egyedül én. Én vagyok a nyomozó, a gyilkos, az áldozat, a tanú – mindez egy személyben. Senki sem tudja kinyomozni, mi is történt valójában, egyedül az a rövid hajú kis Buddha-szobor…”
Publisher: L:J:

SÉBASTIEN JAPRISOT – CSAPDA HAMUPIPŐKÉNEK

„Három hónapja mást sem csináltam, mint kerestem, kutattam. Én is nyomoztam a magam módján, mint az a kis biztosítási ügynök, de én jobb helyzetben voltam: ebben az ügyben, amely őt annyira izgatta, soha nem bukkan fel más szereplő, egyedül én. Én vagyok a nyomozó, a gyilkos, az áldozat, a tanú – mindez egy személyben. Senki sem tudja kinyomozni, mi is történt valójában, egyedül az a rövid hajú kis Buddha-szobor…”

SÉBASTIEN JAPRISOT

CSAPDA HAMUPIPŐKÉNEK

PIЀGE POUR CENDRILLON

Fordította: Déva Mária

Egyszer még megölöm

Volt egyszer, igen-igen rég, három kisleány: a legnagyobb neve Mi, a középső neve Do, a legkisebb neve La. Volt nekik egy keresztanyjuk, ki mindig jó szagot árasztott, ki nem szidta meg őket soha, mikor rosszalkodtak, s ki a Midola keresztanya névre hallgatott.

Egy napon a lánykák kinn vannak az udvaron. Keresztanya megcsókolja Mit, nem csókolja meg Dót, nem csókolja meg Lát.

Egy napon valamennyien “hoppon maradt vőlegényt” játszanak. Keresztanya Mit választja, soha nem választja Dót, soha nem választja Lát.

Egy napon valamennyien szomorúak. Keresztanya, ki távozni készül, együtt zokog Mivel, egy szót sem szól Dóhoz, egy szót sem szól Lához.

A három kisleány közül Mi a legszebb, Do a legokosabb, La nemsokára meghal.

La temetése nagy esemény Mi és Do életében. Sok gyertya, sok-sok kalap sorakozik egy asztalon. La koporsója fehér, a temető földje porhanyós. A férfi, aki a gödröt ássa, aranygombos zakót visel. Megérkezett Midola keresztanya is. Mihez, ki megcsókolja őt, így szól: “Drágaságom.” Dóhoz: “Bepiszkolod a ruhámat!”

Múlnak az évek. Midola keresztanya, kiről csak suttogva beszélnek, messze lakik, leveleket ír, helyesírási hibákkal. Egyszer szegény, s cipőket készít gazdag hölgyek számára. Egyszer sok a pénze, s szép házakat vásárol. Másszor, mivelhogy nagypapa meghalt, hatalmas autón érkezik. Ráadja Mire szép kalapját, Dóra ránéz, de meg sem ismeri. Porhanyós a temető földje, s a férfi, ki a földet nagyapa sírgödrébe hányja, aranygombos zakót visel.

Később Dóból Dominique lesz, Miből pedig távolban élő Michèle, kit csak néhanap látni, a szünidőben, ki felpróbáltatja szép organdi ruháit unokahúgával, Dóval, mindenkit elbűvöl, ha csak kinyitja a száját, folyton kapja a leveleket keresztanyától, melyek mind így kezdődnek: “Drágaságom”, és zokog az édesanyja sírhalmán. Porhanyós a temető földje, keresztanya védőn átkarolja Mi-Micky-Michèle vállát, gyengéd szavakat suttog a fülébe, amelyeket Do még csak nem is hall.

Később Mi gyászba öltözik, mivelhogy anyja nincs többé, s így szól Dóhoz: “Sóvárgom, sóvárgom, sóvárgom, hogy szeressenek.” Mi ragaszkodik hozzá, hogy kézen fogva sétáljon Dóval. Így szól Dóhoz, az unokahúgához: “Ölelj meg, szoríts magadhoz, nem árulom el senkinek, hozzád megyek feleségül.”

Még később, talán két év, talán három év múltán Mi megöleli apját egy repülőtér betonján, előttük a nagy madár, amely messzire, Midola keresztanyához viszi az apát, valamely nászutas-országba, egy olyan városba, melyet Do ujjával keres a térképen.

Még ennél is később, Mi legfeljebb csak képes magazinok tükörfényes címlapján látható. Egyszer hosszú, fekete haja van, s báli ruhában lép be egy hatalmas, csupa márvány és arany terembe. Másszor fehér fürdőtrikóban nyújtóztatja hosszú lábát egy vitorlás fedélzetén. Aztán egy nyitott kocsi volánjánál ül, mely tele hadonászó, egymásba csimpaszkodó fiatalokkal. Néha szép, metszett arca van, könnyedén összevonja szemöldökét ragyogó, világos szempárja felett, no persze a havon szikrázó napfény miatt. Máskor belemosolyog a lencsébe, s a képaláírás azt állítja – olaszul –, hogy egyszer még ő lesz a haza legdrágább kincse.

A későbbnél is később Midola keresztanya meghal, ahogyan a tündérek halnak, firenzei, római vagy adriai palotájában, s ezt az egész mesét Do találja ki, de maga is jól tudja, hisz már nem kislány, hogy a mese csak mese.

Épp csak annyira igaz, hogy ne hagyja őt aludni, de Midola keresztanya nem tündér, gazdag öreg hölgy, ki folyton helyesírási hibákat csinál, kit Do csak temetéseken látott, s ki neki csak annyira keresztanyja, amennyire Mi az unokanővére: a bejárónők gyerekeit áltatják mindig ilyesmivel, mint Dót meg Lát, puszta jóindulatból, meg azért is, mert úgysem ártanak vele senkinek.

Do, ki ugyancsak húszéves, mint a hosszú hajú hercegkisasszony a magazinok címlapján, minden évben firenzei körömcipőt kap karácsonyra. Talán ezért érzi magát Hamupipőkének.

Megöltem?

Váratlan, fehér fényözön, mely elvakít. Valaki fölém hajol, egy hang hasít belém, kiáltások felelgetnek egymásnak távoli folyosókon, s én tudom, hogy valamennyi az én kiáltásom. Homályt lélegzem be a számon, ismeretlen arcokkal, suttogással népes homályt, és ismét meghalok, ezúttal boldogan.

Egy perc – egy nap, egy hét, egy év – múltán szemhéjam túlsó szögletét ostromolja a fény, ég a kezem, a szám s a két szemem. Kihalt folyosókon tolnak végig, most is kiáltozom, aztán sötét lesz.

Néha a fájdalom egyetlen pontba sűrűsödik össze, valahol a tarkóm táján. Előfordul, hogy érzem: visznek, áttolnak valahová, s a fájdalom szétárad az ereimben – mintha lángnyelvek tüze szárítaná ki a véremet. A sötétben hol tüzet, hol vizet érzek a bőrömön. A tűzszőnyeg rémülettel tölt el. A vízsugarak jólesőn hűsítik álmomat. Szeretném, ha az arcok elmosódnának, ha a suttogások elcsitulnának. Mikor homályt lélegzem be a számon, szeretném, ha a homálynál is homályosabb lenne, szeretnék a jeges víz legmélyére merülni, s fel sem bukkanni soha többé.

Hirtelen mégis felbukkanok, egész testemet húzza valami a fájdalom felé, tekintetem rászögeződik a fehér fényre. Vergődöm, üvöltök, hallom saját sikoltozásomat a távolból, s a hang, amely belém hasít, olyasmiről beszél, kíméletlenül, amit nem is értek.

Homály. Arcok. Suttogások. Jól vagyok. Kicsikém, ha megint kezded, ott marad a papa minden nikotintól sárga ujjának nyoma az arcodon. Gyújtsd meg a papa cigarettáját, báránykám, egy kis tüzet, fújd csak a gyufa végét, tüzet.

Fehérség. Fájdalom a kézben, a szájon, a szemben. Ne mozogjon. Ne mozogjon, kicsikém. Így, szép nyugodtan. Nem fog fájni. Egy kis oxigén. Szép nyugodtan. Így, csak nyugodtan, okosan.

Sötétség. Női arc. Kétszer kettő négy, háromszor kettő hat, vonalzó suhint a körmökre. Sorakozó kettesével. Ha énekelsz, nyisd ki jól a szád. Minden arc kettesével sorakozik. Hol az ápolónő? Csak semmi sutyorgás az osztályban. Ha szép idő lesz, fürdeni megyünk. Megszólalt már? Eleinte félrebeszélt. Az átültetés óta a kezére ugyan panaszkodik, de az arcára nem. A tenger. Ha messzire bemész, belefulladsz. Az anyjára panaszkodik, meg valami tanítónőre, aki rávert a körmére. A hullámok összecsaptak a fejem fölött. Víz, úszik a hajam a vízen, lemerülés, felbukkanás, fény.

*

Egy szeptemberi reggelen langyos kézzel és arcbőrrel, tiszta ágyban, hátamon fekve bukkantam a felszínre. Ágyam az ablaknál állt, szemközt velem nagy fényfolt a falon.

Odajött egy férfi, igen halkan s érzésem szerint igen röviden beszélt hozzám. Arra kért, legyek okos, meg ne próbáljam mozdítani a fejem vagy a kezem. Szótagolva beszélt. Higgadt volt, és megnyugtató. Hosszúkás, csontos arca volt, s nagy, fekete szeme. Egyedül a fehér köpenye volt ellenemre. Látta, hogy behunyom a szemem: megértette.

Másodjára szürke gyapjúzakót vett fel. Ismét beszélt hozzám. Arra kért, ha a válasz igen, hunyjam le a szemem. Vannak fájdalmaim, igen. A fejemben, igen. A kezemben, igen. Az arcomon, igen. Értem, amit mond, igen. Azt kérdezte, tudom-e, mi történt. Látta, hogy kétségbeesetten tágra nyitom a szemem.

Elment, majd jött az ápolónő, és beadott egy injekciót, hogy aludjak. Magas volt az ápolónő, nagy, fehér keze volt. Rájöttem, hogy az én arcom nem fedetlen, mint az övé. Erőlködtem, hogy érezzem a bőrömön a kötést, a kenőcsöket. Gondolatban elejétől a végéig követtem a géz útját: áthaladt a tarkómon, s a nyakamra tekeredett, végigfutott a fejem búbján, a homlokomon, s a szemem szabadon hagyva kanyarodott az állam felé, körbe-körbe. Elaludtam.

Az elkövetkező napokban puszta báb voltam, akit ki-be raknak, etetnek, folyosókon tologatnak, aki ha egyszer hunyja be a szemét, igent mond, ha kétszer, akkor nemet, aki nem akar jajgatni, de ha kicserélik rajta a kötést, mégis üvölt, aki a szemével akarja feltenni az összes nyomasztó kérdést, aki sem beszélni, sem mozogni nem tud, holmi kis állat, kinek a testét kenőcsökkel, a lelkét injekciókkal tisztogatják, keze-nincs, arca-nincs valaki: senki.

*

– Két hét múlva levesszük a kötéseket – mondta a csontos arcú orvos. – Kicsit sajnálom is, komolyan: tetszett nekem a múmiája.

A nevét is megmondta: Doulin. Örült, hogy öt perc múltán is vissza tudtam emlékezni a nevére, s még inkább annak, hogy el sem torzult a név a számon. Kezdetben, mikor fölém hajolt, ilyesmiket duruzsolt: kisasszony, drágám, nyugalom. S én utána mondtam: kiskola, nyusszony, drágalom. Az agyam tudta, hogy akaratom ellenére nem létező szavakat mormolnak gépiesen mozgó ajkaim. Később “összecsúsztatásnak” hívták ezt a jelenséget, s azt állították, korántsem volt annyira nyugtalanító, mint a többi, s hogy nagyon hamar el fog múlni.

Valóban, tíz nap sem telt belé, s már felismertem hallás után az igéket, mellékneveket. A köznevekhez pár nappal több kellett. A tulajdonnevekre meg egyáltalán nem ismertem rá. El tudtam ismételni őket, ugyanolyan szabatosan, mint a többi szót, de az egy dr. Doulinen kívül nem idéztek föl semmit bennem. Elvétve akadt egy-kettő, olyanok, hogy Párizs, Franciaország, Kína, Massena tér, Napóleon, minden más annak a múltnak a része volt, amelyről nem is tudtam. Megtanultam ismét valamennyit, de ez volt minden. Pedig olyasmit nem kellett elmagyarázni, mit jelent enni, járni, autóbusz, koponya, klinika vagy bármi mást, hacsak nem személyről, helyről, meghatározott eseményről volt szó. Dr. Doulin azt mondta, hogy ennek így is kell lennie, ne gyötörjem magam hiába.

– A nevemre emlékszik?

– Mindenre emlékszem, amit csak mondott. Mikor nézhetem meg magam?

Elment, s én csak fájdalom árán tudtam követni a szememmel. Egy tükörrel tért vissza. S én néztem magam: két szem és egy száj a fehér gézzel körbepólyált hosszúkás sisakban.

– Több mint egy órába telik, amíg lefejtjük magáról ezt az egészet. De ami alatta van, azt hiszem, nagyon csinos.

Dr. Doulin tartotta elém a tükröt. Csaknem ültem, egy párnával a hátam mögött; karjaim testem két oldalán, lekötözve az ágyhoz.

– A kezemet is eloldozzák?

– Hamarosan. De legyen okos, ne sokat mocorogjon. Csak éjszakára fogják lekötözni a karját.

– Látom a szemem. Kék.

– Igen. Kék. Most pedig legyen jó kislány. Ne mozogjon, ne töprengjen. Aludjon. Délután visszajövök.

Eltűnt a tükör, s vele az a furcsa valami is, a kék szemmel és a szájjal.

– Csicsíja, múmiácska.

Éreztem, hogy fekvő helyzetbe csúszom. Szerettem volna megnézni a doktor kezét. Arcok, kezek, szemek – akkor ez volt a legfontosabb. De ő már elment, s én injekció nélkül is kimerülten álomba szenderültem, egy olyan nevet hajtogatva, amely az összes többihez hasonlóan ismeretlen volt számomra: a saját nevemet.

*

– Michèle Isola, Minek vagy Mickynek szólítanak. Húszéves vagyok. Novemberben huszonegy leszek. Nizzában születtem. Apám most is ott lakik.

– Szép lassan, múmiácska. Hisz lenyeli a szavak felét, és kimeríti magát.

– Emlékszem mindenre, amit mondott. Évekig éltem Olaszországban a nagynénémmel, aki idén júniusban meghalt. Három hónappal ezelőtt égtem össze egy tűzeset alkalmával.

– Nem ezt mondtam.

– Volt egy kocsim, egy MG. A rendszáma TTX 66.43.13. A színe fehér.

– Helyes, múmiácska.

Szerettem volna visszatartani az orvost, de hirtelen fájdalom hasított a karomba, egész a tarkómig. Mindig csak néhány percem maradt. Aztán megitattak, elaltattak.

– A kocsim fehér volt, egy MG. A rendszáma TTX 66.43.13.

– És a ház?

– A ház egy hegyfokon áll, a Cap Cadet-n. La Ciotat és Bandol között. Egyemeletes: három szoba és a konyha a földszinten, három szoba és két fürdőszoba az emeleten.

– Ne olyan gyorsan! A maga szobája?

– A tengerre nézett, egy Les Lecques nevű településre. A falakat kék-fehérre festették. Mondom, hogy hülyeség az egész. Mindenre emlékszem, amit mond.

– Pedig ez fontos, múmiácska.

– Az a fontos, hogy ismételjem? Hisz nem éleszt fel semmilyen emléket. Üresek a szavak.

– Elismételné őket olaszul?

– Nem. Csak erre emlékszem camera, casa, macchina, bianca. Mondtam már.

– Mára elég is. Majd ha jobban lesz, fényképeket mutatok. Három nagy dobozzal hoztak be. Jobban ismerem magát, múmiácska, mint saját maga.

*

Egy Chaveres nevű doktor operált egy nizzai kórházban, három nappal a tűzeset után. Dr. Doulin azt mondta, hogy a műtét, mivel egy napon belül kétszer is elöntött a vér, igen szép látvány volt, sok bámulatos kis fogással, de nem kívánná egyetlen sebésznek sem, hogy Chaveres után csinálja.

Jelenleg egy boulogne-i kórházban, dr. Dinne klinikáján fekszem, az első műtét után egy hónappal hoztak ide. A repülőgépen harmadszor is bevéreztem, mert a pilóta, negyedórával a leszállás előtt, kénytelen volt magasabbra emelkedni.

– Dr. Dinne vette kezelésbe, mihelyt a bőrátültetés már nem okozhatott gondot. Csinos kis orrot formált magának. Láttam a gipszmintákat. Biztosítom, hogy valóban csinos kis orr.

– És ön?

– Én Chaveres doktor sógora vagyok. A Szent Anna Kórházban van osztályom. Attól a naptól fogva figyelem magát, hogy Párizsba hozták.

– Mit csináltak velem?

– Itt? Kapott egy csinos orrot, múmiácska.

– Na de korábban…

– Az már nem érdekes, fő, hogy itt van… S olyan szerencsés, hogy még csak húszéves.

– Miért nem találkozhatom senkivel? Ha láthatnék valakit, az apámat vagy bárki mást, akit ismertem, egy csapásra visszaemlékeznék mindenre, azt hiszem.

– A szavakhoz aztán van érzéke, kicsikém. Ha már csapásról van szó: kapott egy akkorát a fejére, hogy épp elég gondot okozott nekünk. Minél kevesebb a csapás, annál jobb.

Elmosolyodott, lassan rátette a kezét a vállamra, s egy másodpercig ott pihentette, de nem támaszkodott rám.

– Ne gyötörje magát, múmiácska. Minden a legnagyobb rendben lesz. Rövid időn belül visszatérnek az emlékképei, szép lassan, egyik a másik után, nem lesz itt semmi bibi. Van sokféle amnézia, majdnem annyi, ahányféle amnéziás. A maga amnéziája igazán roppantul készséges. Retrográd is, hézagos is, a beszélőkészsége viszont megmaradt, még csak nem is dadog, és olyan tartós ez az amnézia, olyan tökéletes, hogy a hézag most már mi mást tehet, összeszűkül. Igazán csöpp kis vacak az egész.

A mutató- és a hüvelykujját egymás felé görbítve mutatta, hogy milyen csöpp. Mosolygott, kiszámított lassúsággal feltápászkodott, nehogy túl hirtelen mozgásra késztesse a szemem.

– Legyen jó kislány, múmiácska.

Aztán eljött az a pillanat is, amikor már annyira jó kislány voltam, hogy már nem hajítottak naponta háromszor egy-egy pilulát az erőleveses csészém fenekére. Közel három hónap telt el a baleset óta, szeptember vége volt. Akár színlelhettem is már az alvást, és közben képzeletem kiszabadította szárnyait ketrecének rácsai közül.

Napsütötte utcák, pálmasor a tengerparton, iskola, osztályterem, borzas hajú tanító néni, piros gyapjú fürdőtrikó, lampionfényű éjszakák, katonazene, csokoládé egy amerikai katona kezéből – s aztán a hézag.

Majd jött az a bizonyos váratlan, fehér fényözön, az ápolónő keze, dr. Doulin arca.

Néha rendkívül élesen, nyugtalanító pontossággal széles henteskéz jelent meg előttem, vastag, ugyanakkor fürge ujjakkal, tésztás férfiarc, kefefrizurával. Dr. Chaveres keze és arca két főbe kólintás, két önkívület szünetében. Egy emlékkép, július közepe tájáról, mikor a doktor áthozott ebbe a fehér, semleges, kifürkészhetetlen világba.

Behunyt szemmel számoltam magamban; a nyakam sajgott a párnán. Számok jelentek meg előttem egy iskolai táblán. Húszéves vagyok. Az amerikai katonák – dr. Doulin mondta – 1944-ben vagy 45-ben csokoládét osztogattak a kislányoknak. Emlékképeim a születésemet követő öt vagy hat évből vannak. Tizenöt év törölve.

Rákapcsoltam a tulajdonnevekre, mert még nem idéztek fel semmit se bennem, nem kapcsolódtak semmihez új életemben, holott ezentúl ezt kellett élnem. Georges Isola, az apám. Firenze, Róma, Nápoly. Les Lecques, Cap Cadet. Mindhiába, dr. Doulin-től később megtudtam, hogy egy falba ütköztem.

– Mondtam már, hogy maradjon nyugton, múmiácska. Ha az apja nevéről nem jut eszébe semmi, akkor az annyit jelent, hogy az apját is elfelejtette a többivel együtt. A nevének ehhez semmi köze.

– De ha kimondom azt a szót, hogy folyó vagy hogy róka, tudom, miről van szó. Pedig se folyót, se rókát nem láttam a baleset óta…

– Ide figyeljen, kicsikém, ha majd talpra állt, ígérem, hosszasan csevegünk a dologról. De most azt szeretném, ha jó kislány lenne. Elégedjen meg annyival, hogy pillanatnyilag egy jól meghatározható, címkével ellátható, mondhatnám, természetszerű folyamat rabja. Reggelente legalább tíz aggastyánt vizsgálok végig, akik csapást sem kaptak a fejükre, mégis szinte magával egy cipőben járnak. Öt-hat éves korukig – nagyjából eddig tudnak visszaemlékezni. A tanító nénire igen, a gyerekeikre vagy az unokáikra már nem. De ettől még vígan huszonegyeznek. Szinte mindent elfelejtettek. Nem úgy a huszonegyet, sem azt a mozdulatot, amellyel a cigarettát sodorják. Így van ez. Maga szenilis jellegű amnéziával bosszant minket. Ha százéves lenne, azt mondanám: “Érezze jól magát.” Aztán keresztet vetnék magára. Csakhogy maga húszéves. Ezret az egy ellen, hogy nem marad meg ebben az állapotban. Érti már?

– Mikor láthatom az apámat?

– Nemsokára. Pár nap múlva leveszik magáról ezt a középkori maszkot, innen az arcáról. Utána meglátjuk.

– Tudni szeretném, mi történt.

– Később, múmiácska. Vannak dolgok, amikről szeretnék megbizonyosodni. De ha túl sokáig maradok itt, kifárasztom magát. Szóval a rendszám?

– 66.43.13 TTX.

– Szándékosan mondta fordítva?

– Igenis, szándékosan. Elegem van. Fel akarom emelni a kezem. Látni akarom az apámat. Ki akarok menni innen. Hülyeségeket szajkóztat velem minden áldott nap. Elegem van.

– Nyugalom, múmiácska.

– Ne hívjon így.

– Nagyon kérem, csillapodjék.

Felemeltem a karom, a hatalmas gipszöklöt. Ez volt a “kritikus” este. Jött az ápolónő. Újra lekötötte a kezemet. Dr. Doulin a szemközti falnál állt, merev tekintete csupa szégyenkezés és neheztelés volt.

Üvöltöttem, s már azt sem tudtam, őrá haragszom-e vagy magamra. Belém döftek egy injekciót. Láttam, hogy több ápolónő, több orvos is odasiet. Azt hiszem, akkor gondoltam először a külsőmre. Úgy éreztem, azok szemével látom magamat, akik épp néznek: mintha két testben lennék jelen e fehér falú szoba fehér ágyában. Alaktalan tömeg három nyílással; csúnya, szégyenletes, üvöltöző massza. Az iszonytól üvöltöztem.

*

Az elkövetkező napokon dr. Dinne látogatott meg; úgy beszélt hozzám, mint valami túlságosan elkényeztetett, kissé komisz ötéves lánykához, akit óvni kell önmagától.

– Ha megint kezdi a hacacárét, nem felelek azért, amit a kötés alatt találunk. S csakis magára vethet.

Dr. Doulin egy hosszú hétig felém se nézett. Kénytelen voltam többször is hiányolni. Ápolónőm, kit a “krízis” után bizonyára megdorgáltak, kelletlenül válaszolgatott a kérdéseimre. Naponta két órára kioldozta ugyan a kezemet, de ezalatt gyanakvóan, feszélyezetten méregetett.

– Maga ügyel rám, mialatt alszom?

– Nem.

– Hát ki?

– Valaki más.

– Látni szeretném az apámat.

– Még nincs olyan állapotban.

– Látni szeretném Doulin doktort.

– Dr. Dinne nem helyesli.

– Mondjon valamit.

– Mit?

– Akármit. Beszéljen.

– Tilos.

Néztem két nagy kezét; szépnek és megnyugtatónak találtam. Végül megérezte, hogy figyelem, s ettől zavarba jött.

– Ne méregessen ennyire.

– Hisz maga méreget engem.

– Ez a kötelességem – mondta.

– Hány éves?

– Negyvenhat.

– Mióta vagyok itt?

– Hetedik hete.

– S ez alatt az idő alatt maga felügyelt rám?

– Igen. De most már elég a kérdezősködésből.

– Milyen voltam az első napokban?

– Meg se moccant.

– Félrebeszéltem?

– Előfordult.

– És mit mondtam?

– Semmi különöset.

– Mégis, például mit?

– Már nem emlékszem.

Egy újabb hét, egy örökkévalóság – s Doulin doktor lépett a szobába egy csomaggal a hóna alatt. Pecsétes ballonkabátot viselt, le sem vette magáról. Eső csapkodta az ablaküveget az ágyam mellett. Doulin odalépett hozzám, gyors mozdulattal, ahogyan szokta, megérintette a vállam, de nem támaszkodott rám. – Jó napot, múmiácska – mondta.

– Régóta várom.

– Tudom – felelte. Meg is ajándékoztak érte.

S elmagyarázta, hogy valaki, egy kívülálló személy, virágot küldött neki a “krízis” után. A dáliacsokorhoz – egyébként a felesége kedvenc virága – egy kocsikulcstartót mellékeltek. Meg is mutatta. Kerek aranytárgy volt, amely minden órában csengetett. Igen hasznos dolog az ilyesmi, ha tilosban parkol az ember. Majd Doulin elmagyarázta azt is, mit jelent tilosban parkolni.

– Apám küldte azt az ajándékot?

– Nem. Az a valaki, aki nagynénje halála óta gondoskodik magáról. Az elmúlt néhány évben őt sokkal gyakrabban látta, mint az édesapját. Asszony az illető. A neve Jeanne Murneau. Maga után jött Párizsba. Naponta háromszor érdeklődik, van-e valami újság.

Közöltem, hogy ez a név számomra teljesen közömbös. Doulin fogott egy széket, és leült, “felhúzta a kulcstartót”, s a karom mellé fektette az ágyra.

– Negyedóra múlva fog csöngetni. Nekem akkor el kell mennem. Jól érzi magát, múmiácska?

– Szeretném, ha ezentúl nem szólítana így.

– Holnaptól nem is. Délelőtt beviszik a műtőbe. Leveszik magáról a kötést. Dr. Dinne úgy véli, mostanra minden szépen behegedt.

Doulin kibontotta a csomagot, melyet a hóna alatt szorongatott. Fényképek voltak benne, fényképek – rólam. Egyenként mutatta meg őket, s közben figyelte a tekintetem. Látszólag nem számított rá, hogy akár a legcsekélyebb emlék is felbukkan bennem. A képekről egy fekete hajú fiatal lány nézett rám, akit nagyon csinosnak találtam; kecses alakja, hosszú lába volt, egyes képeken tizenhat, másokon tizennyolc éves lehetett.

Felséges, ugyanakkor iszonyatos érzés volt nézni ezeket a mozdulatlanná dermedt képeket. Meg sem próbáltam felidézni magamban ezt a leányarcot, a világos szemével, sem a különböző tájakat, melyeknek képét Doulin elém tartotta. Az első fényképnél tudtam, hogy minden csak hiábavaló fáradság lenne. Boldog voltam, mohón szemléltem magam, de szomorúbb voltam, mint a fehér fény áradása óta bármikor. Sírni és nevetni lett volna kedvem. Végül is sírtam.

– Nocsak, kicsikém. Ne butáskodjon.

Doulin elrakta a fényképeket, bár én még szívesen elnézegettem volna őket.

– Holnap újabbakat mutatok, azokon nem egyedül van, hanem Jeanne Murneau-val, a nagynénjével, apjával, három hónappal ezelőtti barátaival. Ne bízzon benne túlzottan, hogy ettől visszatér majd emlékezetébe a múlt. De ez is segít valamit.

– Igen – mondtam –, magában megbízom. – S a kulcstartó csengett a karom mellett.

*

Saját lábamon tértem vissza a műtőből; az ápolónő és dr. Dinne egyik munkatársa támogatott. Harminc lépés egy folyosón, melyből mindössze a kövezetet láttam a fejemre borított törülköző alól. Fekete-fehér kockakövek. Visszadugtak az ágyba. A karom fáradtabb volt, mint a lábam, mert a kezemen még rajta maradt a súlyos gipszpáncél.

Ülő helyzetbe támasztottak fel, egy párnával a hátam mögött, dr. Dinne, most már zakóban, utánunk jött a kórterembe. Elégedettnek látszott. Furcsán nézett rám, ügyelt minden mozdulatomra. Csupasz arcom, úgy éreztem, hideg, mint a jég.

– Szeretném látni magam.

– Dr. Dinne jelt adott az ápolónőnek. Testes kis férfi volt a doktor, nem túlságosan dús hajzattal. Az ápolónő azzal a tükörrel jött vissza az ágyhoz, amelyben két héttel korábban már láttam magam, csakhogy akkor még maszkban.

Az arcom. A szemem nézi a szememet. Rövid, egyenes orr. Feszes bőr a kiugró arccsontokon. Duzzadt ajkak, melyek nyugtalan, kissé sírós mosolyfélére görbülnek. Az arcszín nem fakó, mint ahogy vártam, hanem frissen mosott rózsaszín. Egészében kellemes arc, de hiányzik még róla a természetesség, hiszen az izmok egyelőre csak félve mozdulnak a bőr alatt; határozottan ázsiai jellegű arc, a kiugró arccsontok s a halánték felé elkeskenyedő szem miatt.

Mozdulatlan, zavarba ejtő arc: két langyos könnycseppet látok legördülni rajta, majd egyre újabbakat. Az arcom: úgy elhomályosodik, hogy már nem is látom.

*

– A haja gyorsan kinő – mondta az ápolónő. – Nézze, mennyit nőtt a kötés alatt is, pedig csak három hónap telt el. S a szempillája is újra hosszú lesz.

Madame Raymonde volt az ápolónő neve. Megfésült, amennyire csak tudott: háromujjnyi hosszú hajszálaim épp hogy eltakarták a forradásokat, e szálakból próbált tincseket fésülni, hogy sűrűbbnek látsszék az egész. Steril vattával tisztogatta az arcomat és a nyakamat. Kisimította a szemöldökömet. Úgy láttam, már nem haragszik rám a “krízis” miatt. Úgy kicsinosított mindennap, mintha esküvőre készülnék.

– Jeanne d’Arcra hasonlít, meg egy kis Buddha-szoborra. Tudja, ki volt Jeanne d’Arc?

Kérésemre hozott valahonnan egy nagy tükröt, s odatámasztotta az ágy lábához. Folyton néztem magam benne, kivéve mikor aludtam.

Madame Raymonde most már sokkal szívesebben beszélgetett velem a hosszú délutánokon. Leült mellém egy székre, kötögetett, el-elszívott egy cigarettát; annyira közel ült hozzám, hogy ha kicsit előrehajoltam, mindkettőnk arcát láttam a tükörben.

– Maga már régóta ápolónő?

– Huszonöt éve. Tíz éve vagyok itt.

– Volt már hozzám hasonló betege?

– Sok beteg akarja kicserélni az orrát.

– Nem arról beszélek.

– Egyszer egy amnéziásra is felügyeltem. De az már rég volt.

– Meggyógyult?

– Már nagyon öreg volt.

– Mutasson még fényképeket.

Madame Raymonde , odament a komódhoz a dobozért, melyet Doulin doktor hagyott ott. Az ápolónő egyenként odatartotta elém a fényképeket, amelyek soha semmit fel nem idéztek bennem, s amelyek most már az első alkalommal érzett örömet sem váltották ki belőlem, amikor még szinte hittem is, hogy a 9X13-as fényes papírra rögzített mozdulatok múltam folytatását ígérik.

Huszadszor nézegettem azt a valakit, aki én voltam, s aki most már nem is tetszett annyira, mint a rövid hajú lány képe az ágyam lábánál.

Néztem az elhízott, erősen petyhüdt arcú, lornyonos hölgyet. Midola nagynénémet. Valamennyi felvétel ülő helyzetben örökítette meg: kötött vállkendőt hordott, s nem mosolygott soha.

Néztem Jeanne Murneau-t, aki tizenöt éven át nagynéném odaadó híve volt, aki nem hagyott magamra az elmúlt hat-hét évben, sőt, mikor a nizzai műtét után idehoztak, felköltözött Párizsba. A bőrátültetés lehetőségét, azt a 25X25 centiméteres bőrdarabot is neki köszönhetem. S a mindennapi friss virágot a szobámban, a szívesen hordott hálóingeket, a szépítőszereket, bár egyelőre még tartózkodnom kell tőlük, a sok-sok üveg pezsgőt, melyek ott sorakoznak a fal mellett, a cukrászsüteményeket, melyeket Madame Raymonde szétosztott a kolléganői között.

– Maga már látta?

– Azt a fiatalasszonyt? Persze. Több ízben is, mindig egy óra tájban, mikor ebédelni megyek.

– És milyen?

– Amilyen a fényképeken. Pár nap múlva maga is megláthatja.

– Beszélt már vele?

– Persze. Többször is.

– És mit mondott?

– “Vigyázzon nagyon az én kicsikémre.” Ez a hölgy a maga nagynénjének a legfőbb bizalmasa volt, amolyan titkárnő vagy házvezetőnő. Olaszországban ő viselt magára gondot, mert a nagynénje akkoriban már alig tudott mozogni.

Jeanne Murneau a fényképeken magas, nyugodt, elég szép, jól öltözött, kicsit szigorú arcú hölgy volt. Mindössze egy képen állt mellettem. A hóban. Testhezálló nadrágot, bojtos gyapjúsapkát viseltünk. A pomponok, a sílécek, a lány mosolya ellenére – az a lány én voltam – valahogy, nem áradt gondtalan, családias hangulat a felvételről.

– Ezen itt mintha haragudna rám.

Madame Raymonde megfordította a kópiát, hogy jobban lássa, s egyetértőn biccentett.

– Valószínűleg minden oka megvolt rá, hogy haragudjék. Hisz maga valóban elkövetett valami ostobaságot, úgy bizony.

– Ezt ki mondta magának?

– Az újságok írták.

– Vagy úgy.

A júliusi lapok részletesen tárgyalták a Cap Cadet-i tűzesetet. Dr. Doulin félretette az összes számot, amelyben rólam meg a másik lányról írtak, de még nem akarta megmutatni.

A másik lány fényképe is benn volt a dobozban. Benn volt mindenkié, nagyoké és kicsiké, csinosaké és csúfaké, s valamennyi ismeretlen számomra; valamennyiük arcára ráfagyott a mosoly, s én már untam őket.

– Mára elegem van belőlük.

– Akarja, hogy felolvassak valamit?

– Az apám leveleit.

Apámtól három levelet kaptam, mindenféle ismeretlen rokonoktól, barátoktól százával. Mielőbbi gyógyulást kívánunk. Aggódunk érted. Már alig élek. Nagyon várom, hogy a karomba szorítsalak. Drága Mi! Mickym! Mi, drágám! Édesem! Szegény kicsim!

Apám minden levele gyengéd, nyugtalan, szemérmes és kiábrándító volt. Két fiú olaszul írt. Egy harmadik, bizonyos François kijelentette, hogy egy életre hozzá tartozom, s ő majd elfelejteti velem az egész poklot.

Jeanne Murneau viszont mindössze egyetlen cédulát írt, két nappal azelőtt, hogy levették rólam a maszkot. Később, a levelekkel együtt ezt a cédulát is odaadták. Jeanne bizonyára egy doboz cukrozott gyümölcshöz vagy selymes alsóneműhöz mellékelte, netán ahhoz a kis órához, amely most is itt van a csuklómon. “Mi, Szerelmem, Báránykám, esküszöm, nem vagy egyedül. Ne aggódj! Ne bánkódj! Csókollak. Jeanne.”

Ezt igazán nem kellett újra felolvasni. Kívülről tudtam.

*

Levették a karjaimat megbénító gipszpáncélt és kötéseket is. Fehér, puha, könnyű pamutkesztyűt húztak a kezemre, mielőtt még szemügyre vehettem volna.

– Mindig ilyen kesztyűt kell hordanom?

– Az a lényeg, hogy használni tudja a kezét. A csontok nem torzultak el, az ízületek is legfeljebb pár napig fájnak még. Órásnak ugyan nem csaphatna fel ilyen ujjakkal, de máskülönben nem fogják hátráltatni. A legrosszabb esetben lemond a teniszről.

Mindezeket nem dr. Dinne mondta, hanem a két orvos egyike, akiket beküldött hozzám. Keményen válaszolgattak, de jóindulatúan. Nem akarták, hogy túlságosan sajnáljam magam.

Pár percen át ki-be hajlíttatták velem az ujjaimat, meg kellett szorítanom a kezüket, majd el kellett engednem. Azzal távoztak, hogy két hét múlva találkozunk: biztonság okáért csinálnak majd még egy röntgenfelvételt.

Az a reggel a doktorok reggele volt. Miután az előző kettő elment, jött a szívgyógyász, s végül dr. Doulin. Fel-alá járkáltam a virágokkal telezsúfolt szobában; bő, kék szövetszoknyát, fehér blúzt viseltem. A szívgyógyász kigombolta a blúzomat, hogy meghallgassa “első osztályú” szívemet. A kezemre gondoltam: nemsokára egyedül nézegethetem, kesztyű nélkül. Magas sarkú cipőmre gondoltam, arra, hogy rögtön milyen természetesen viseltem, pedig ha valóban teljesen kiveszett volna belőlem a múlt, ha újra ötéves kislány lennék, mégiscsak meglepett volna a magas sarok, a harisnya, az ajakrúzs.

– Ne bosszantson – mondta dr. Doulin. – Tízszer mondtam már, hogy ne izgassa fel magát ilyen ostobaságokon. Ha most meghívnám vacsorázni, s maga úgy fogná a villát, ahogy kell, az mit bizonyítana? Hogy a kezének jobb az emlékezőtehetsége, mint az agyának? Ha odaültetném magát az autóm volánjához, s maga, bár először ügyetlenkedne kissé a sebességváltásnál, hisz nem szokott hozzá a Peugeot-hoz, de aztán egész tűrhetően vezetne, azt hiszi, előbbre jutnánk valamivel is?

– Nem tudom. Talán ha elmagyarázná…

– Benn kellene tartanom még néhány napig. Sajnos ragaszkodnak hozzá, hogy kiengedjük. Semmilyen törvényes eszközzel nem tudom visszatartani, hacsak nem önmaga kívánja. De abban sem vagyok biztos, hogy helyesen teszem, ha megkérem rá.

– Ki akar elvinni innen?

– Jeanne Murneau. Azt mondja, nem bírja tovább egyedül.

– Látni fogom?

– Mit gondol, miért van ez a felhajtás?

Doulin nem nézett körül, csak a karjával mutatott a nyitott ajtóra, a ruháimat rendezgető Madame Raymonde-ra, egy másik ápolónőre, ki a pezsgősüvegeket cipelte kifelé, s az oszlopokban álló könyvekre, melyeket fel sem olvastak nekem.

– S maga miért szeretné, ha maradnék?

– Kellemes arccal, jól dobogó szívecskével, használható kézzel, remekül működő bal hármas agytekervénnyel távozik innen; de azt reméltem, úgy megy el, hogy az emlékeit is magával viszi.

– Bal hármas micsoda?

– Bal hármas frontális agytekervény. Az agy. A bal félteke. Az vérzett be először. Innen származott az afázia. De ennek a többihez semmi köze.

– Mi az a többi?

– Nem tudom. Talán egyszerűen a félelem váltotta ki, amely a tűzvész pillanatában bizonyára elfogta. Vagy a megrázkódtatás. Amikor már égett a ház, maga kiugrott az ablakon. Egy lépcső alján találták meg. Jó tízcentis rés tátongott a koponyáján. De akárhogy nézzük is, a maga amnéziája nem az agysérülés következménye. Kezdetben azt gondoltam, de másról van itt szó.

Vetetlen ágyamon ültem, fehér kesztyűs kezem a térdemen pihent. Mondtam, hogy szeretnék innen elmenni, én sem bírom tovább. Ha meglátom Jeanne Murneau-t, ha beszélek vele, visszatér majd a múlt.

Doulin tehetetlenül tárta szét a karját.

– Jeanne Murneau ma délután idejön. Bizonyára rögtön magával viszi. Ha Párizsban maradnak, találkozunk a kórházban vagy a rendelőben. De ha visszamennek délre, hívja fel okvetlenül Dr. Chaverest.

Dr. Doulin keserű hangon beszélt, láttam, hogy haragszik rám. Azt ígértem, hogy gyakran meglátogatom, de ha itt maradok továbbra is ebben a kórházban, megőrülök.

– Egyetlen őrültséget követhet el – mondta. – Hogy azt gondolja: “Ami az emlékeket illeti, lesz időm rá, hogy újakat gyártsak.” Később meg fogja bánni.

S magamra hagyott ezzel a gondolattal, amely valóban megfordult már a fejemben. Mióta ismét volt arcom, az emlékezetemből kitörlődött tizenöt év már nem gyötört annyira. Némi elviselhető sajgás maradt belőle vissza a tarkóm táján, s kissé nehéz volt a fejem, de mindez el fog múlni. Ha belenéztem a tükörbe, láttam magam a ferde vágású Buddha-szemekkel, odakinn vár rám az élet, boldog voltam, nagyon tetszettem magamnak. Mit bánom én “a másikat”, mikor én ez vagyok.

*

Pofon egyszerű az egész, ha meglátom magam a tükörben, tetszem magamnak, szinte magamba bolondultam!

Madame Raymonde-hoz beszéltem így, miközben úgy pörögtem, hogy a szoknyám szétterült körülöttem. Az egyensúlyomat azért megőriztem. Aztán döbbentem leálltam: Jeanne érkezett meg.

Ott állt a kórterem küszöbén, egyik keze az ajtó kilincsén, az arca furcsán merev, haja világosabb, mint képzeltem, tojáshéjszínű kosztümje magába nyeli a napfényt. S még valami, ami a fényképeken nem tűnt annyira szembe: az, hogy nagyon magas, csaknem egy fejjel magasabb nálam.

Az arca, a viselkedése valójában nem volt idegen. Egy pillanatig azt hittem: feltör bennem a múlt, óriás hulláma elborít. Bizonyára a pörgés utáni szédülés okozta, vagy e nő váratlan megjelenése: olyan ismerős volt nekem, mint álmaim egy-egy visszatérő alakja. Leroskadtam az ágyra, s kesztyűs kezemmel ösztönösen eltakartam az arcomat, hajamat. Mintha szégyellném magam.

Egy perc, s Madame Raymonde tapintatosan kiment a szobából; láttam, hogy Jeanne ajka szóra nyílik, hallottam a hangját, mely kedves, mély és barátságos volt, akár a tekintete, odajött hozzám, s a karjába vett.

– Ne sírj.

– Nem tehetek róla.

Megcsókoltam az arcát, a nyakát, bántott, hogy csak kesztyűsen érinthetem; még a parfümje is ismerős volt, ugyancsak valamely álmomból. Fejem a melléhez szorítottam, szégyenkeztem rövid hajam miatt, amelyet könnyű kézzel simított félre, felfedvén a forradásokat, s egyre azt mondogattam, hogy szerencsétlennek érzem magam, el akarok utazni vele együtt, el sem tudja képzelni, mennyire vártam.

– Mutasd magad, hadd nézzelek.

Nem szívesen bár, de felemeltem a fejem, s a tekintetéből, mely közelről fürkészte az enyémet, azt olvastam ki, hogy mindenért kárpótolni fog. Aranyfényű, világosbarna pillantása mélyén némi habozás vibrált.

Ő is újra ismerkedett velem. Tanácstalan pillantásokkal vizsgált. A végén már nem tudtam elviselni, hogy a hajdani lány vonásait kutatja, fürkészi az arcomon. Hevesen zokogva megragadtam a csuklóját, s eltoltam magamtól.

– Vigyen el innen, nagyon kérem! És ne nézzen így rám! Én vagyok az, Mi! Ne nézzen így!

Ő meg egyre csókolgatta a hajam, drágám, báránykám, angyalom, mondogatta, mígnem belépett dr. Dinne. Zavarba jött a doktor, hogy könnyezni lát, attól is, hogy Jeanne a legmagasabb a szobában, ha feláll, nála is magasabb, az alorvosoknál is, Madame Raymonde-nál is.

Aztán jöttek a javallatok, hosszasan meghányták-vetették a sorsomat, de én nem hallottam, nem akartam hallani semmit. Jeanne-hoz simulva álltam. Ő egyik karjával átölelt, s királynői hanghordozással beszélt mindenkihez: igen, eljött, hogy hazavigye a gyermekét, az ő kis Mijét, biztonságban voltam, már semmitől se féltem.

Ő gombolta, be rajtam a kabátot, melyet korábban bizonyára viseltem már egy darabig, mert a szarvasbőr az ujjakon megkopott, ő igazgatta el a svájcisapkát a hajamon, ő kötötte a zöld selyemsálat a nyakamba. Ő vezetett végig a kórház folyosóin az üvegajtó felé, amelyen át vakítóan tűzött be a nap.

Fekete vászontetős, fehér kocsi állt odakinn. Jeanne beültetett az egyik ülésre, becsapta az ajtót, s már ott is ült a kormánynál. Nyugodt volt, hallgatag, néha rám pillantott, mosolygott, röpke csókot nyomott a halántékomra.

Elindultunk. Kavicsos út csikorog a kerekek alatt. Kitáruló kapu. Fákkal szegélyezett levegős sétányok.

– A boulogne-i erdő – mondta Jeanne.

Fáradt voltam. Szemhéjam lecsukódott. Éreztem, hogy csúszom lefelé, hogy fejem megpihen Jeanne szoknyájának bolyhos szövetén. Közvetlen közelről láttam egy darabka kormányt, s e kis darab állandóan forgott. Kész csoda, de élek. Elaludtam.

*

Alacsony heverőn tértem magamhoz, nagy, piros kockás takaró a lábamon; egy hatalmas szobában feküdtem, amelynek sarkaiból az asztalon égő lámpák fénye nem tudta elűzni a homályt.

A magas kandallóban, valahol messze, úgy harminclépésnyire tőlem, égett a tűz. Felkeltem. Az üresség érzése a fejemben nyomasztóbb volt, mint valaha. Elindultam a tűz felé, odahúztam a karosszéket, beleroskadtam, s ismét elszunnyadtam.

Később tudtam, hogy Jeanne hajol fölém. Hallottam a hangját, a suttogását. Hirtelen Midola keresztanya jutott az eszembe, kit narancsszínű kendővel a vállán görgettek ide-oda a tolószékében: csúnya volt, visszataszító… Olyan lassan nyitottam ki a szemem, hogy beleszédültem, egy darabig minden homályos volt előttem, mintha eső áztatta ablakon át néztem volna.

Aztán kirajzolódtak a külvilág körvonalai. Jeanne halvány arca, világos haja borult fölém. Úgy éreztem, régóta szemmel tart.

– Jól érzed magad?

Mondtam, hogy jól, s kinyújtottam a karomat, hogy közelebb legyek hozzá. Arcomhoz simuló hajkoronája mögött láttam a hatalmas szobát, a lambériás falakat, a lámpákat, a homályos sarkokat, a heverőt, ahonnan idáig jöttem. A takaró ott volt a térdemen.

– Hol vagyunk most?

– Kölcsönkaptam ezt a házat. Majd megmagyarázom. Jól érzed magad? A kocsiban elaludtál.

– Fázom.

– Levettem rólad a kabátot. Talán nem kellett volna. Várjál csak!

Erősebben szorított magához, tempósan dörzsölgette a karomat, a derekamat, hogy felmelegítsen. Nevettem. Erre zárkózott arccal hátrált, s megint habozást láttam a pillantása mélyén. Aztán váratlanul velem együtt nevetett. Egy csészét nyújtott felém: a szőnyegről emelte fel.

– Igyál. Egy kis tea.

– Sokáig aludtam?

– Három órát. Igyál.

– Egyedül vagyunk a házban?

– Nem. Egy szakácsnővel és egy inassal. Nemigen tudják, mit is gondoljanak. Igyál. Szörnyen elképedtek, mikor kivonszoltalak a kocsiból. Lesoványodtál. Magam is elbírtalak. Elkövetek majd mindent, hogy újra kipiruljon az arcod. Mikor kicsi voltál, akkor is inkább megutáltattam magam, csak hogy rendesen egyél.

– Utáltam volna magát?

– Igyál. Nem, nem utáltál. Akkoriban tizenhárom éves voltál. Kilátszottak a bordáid. El sem tudod képzelni, mennyire szégyelltem a bordáidat. Iszol már, mondd?

Egy hajtásra kiittam a teát, langyos volt, az íze nem volt szokatlan, bár nem túlzottan ízlett.

– Nem szereted?

– Nem nagyon.

– Régebben szeretted.

Ez a folyton visszatérő “régebben”! Mondtam Jeanne-nak, hogy most, az utolsó napokban, már kaptam egy kis kávét a kórházban, s az kellemes volt. Jeanne a karosszék fölé hajolt, s azt mondta, ad nekem, amit csak akarok, lényeg az, hogy élek, hogy itt vagyok vele.

– Az előbb, a kórházban nem ismert rám… Ugye, így van?

– Dehogynem. Rád ismertem. És ne magázz, ha lehet.

– Rám ismertél?

– Az én báránykámra? – kérdezte. – Legelőször a római repülőtéren láttalak. Még egészen kicsi voltál; egy nagy bőröndöt cipeltél. Akkor is ugyanilyen tanácstalan képet vágtál. A keresztanyád azt mondta: “Murneau, ha meg nem hízik, útilaput kötök a talpadra.” Én etettelek, mosdattalak, öltöztettelek, én tanítottalak olaszul, tanítottalak teniszezni, dámázni, charlestonozni meg minden. Sőt kétszer ráhúztam a popódra is. Tizenhárom és tizennyolc éves korod között három hónapnál tovább nem voltál tőlem távol. Az én kislányom voltál. A keresztanyád azt mondta: “Ez a te hivatásod.” S most kezdhetek mindent elölről. Ha nem leszel ismét az, aki voltál, elbujdosok.

Jeanne hallgatta a nevetésemet, és olyan átható tekintettel fürkészett, hogy hirtelen elnémultam.

– Mi van?

– Semmi, drágám. Kelj fel!

Megfogta a karomat, kérte, hogy járjak fel-alá a szobában. Kicsit hátrált, hogy jobban lásson. Tettem néhány bizonytalan lépést, fájdalmas űrt éreztem a tarkómban, a lábam mintha ólomból lett volna. Mikor Jeanne újra felém tartott, úgy éreztem, igyekszik zavarát leplezni, hogy ne fokozza az enyémet… Sikerült kicsikarnia magából egy biztató mosolyt. Mintha mindig is ilyen lettem volna: kiugró arccsont, pisze orr, háromcentis haj. A házban valahol egy óra hetet ütött.

– Annyira megváltoztam? – kérdeztem.

– Az arcod változott. Meg aztán fáradt is vagy; természetes, hogy mások a mozdulataid, s a járásod sem olyan, mint régen. Nekem is hozzá kell még szoknom.

– Hogyan történt?

– Majd később, édesem.

– Emlékezni akarok. Rád, magamra, Midola nénire, apára és a többiekre. Emlékezni akarok.

– Emlékezni fogsz.

– Miért jöttünk ide? Miért nem vittél rögtön olyan helyre, amit ismerek, ahol ismernek?

Csak három nappal később válaszolt a kérdésemre. Most csak állt, magához szorított, a karjában ringatott, én vagyok az ő kicsi lánya, mondta, s hogy többé nem bánt senki, mert ő nem engedi.

– Magamra hagytál?

– Igen. Egy héttel a baleset előtt. A keresztanyád ügyeit intéztem Nizzában. S mire visszajöttem a villába, félholtan bukkantam rád a lépcső tövében. Tébolyultan hívtam a mentőket, a rendőrséget, az orvost.

Most egy másik hatalmas szobában ültünk, a sötét bútorokkal berendezett ebédlőben, egy tíz lépés hosszú asztalnál. Egymás mellett. A kockás takaró a vállamra borult.

– Régóta laktam Cap Cadet-n?

– Három hete – válaszolta Jeanne. – Pár napig veletek maradtam, kettőtökkel.

– Kettőnkkel?

– Veled meg azzal a másik lánnyal, akihez ragaszkodtál. Egyél. De ha elveszi az étvágyad, abbahagyom a mesét.

Egy falás sült hús, egy falás múlt. Így alkudoztunk, egymás mellett üldögélve a tágas neuillyi házban, miközben a szakácsnő, ki a vezetéknevén szólította Jeannet – mellé se kisasszony, se asszonyom –, szinte lábujjhegyen szolgálta fel a vacsorát.

– Gyerekkori barátnőd volt az a lány – mondta Jeanne. – Egy házban nőttetek föl Nizzában. Az anyja járt hozzátok mosni. Nyolc-kilenc éves korotokban vesztettétek egymást szem elől, aztán ez év februárjában ismét találkoztatok. A lány Párizsban dolgozott. Nagyon ragaszkodtál hozzá. Domenica Loďnak hívták.

Jeanne figyelmesen kémlelt, várta, hogy feltűnik arcomon az emlékezés jele. De hiába. Csupa olyan személyről mesélt, akinek a sorsa ugyan elszomorított, de idegen volt számomra.

– Ez az a lány, aki meghalt?

– Igen. A villának abban a szárnyában találtak rá, amelyik leégett. Nyilvánvaló, hogy megpróbáltad kivonszolni a szobájából, mielőtt te magad is össze nem égtél. A tűz belekapott a hálóingedbe. Feltehetően az úszómedence felé rohantál, ki a kertbe. Fél órával később bukkantam rád a lépcső alján. Hajnali kettőkor. Pizsamás emberek futottak oda mindenfelől, de senki hozzád se mert nyúlni, elvesztették a fejüket, nem tudták, mihez fogjanak. A Les Lecques-i tűzoltók nem sokkal utánam érkeztek. Azok vittek el La Ciotat-ba, a hajógyári betegszobába. Még az éjszaka folyamán sikerült odahívnom a mentőket Marseille-ből. Végül is egy helikoptert küldtek. Nizzába szállítottak. Másnap operáltak.

– Mi bajom volt?

– Valószínűleg legurultál az utolsó lépcsőkön; kifelé igyekeztél a házból. Hacsak nem az egyik ablakon akartál kilépni, s úgy estél le az emeletről. A vizsgálat nem tudta kideríteni. Mindenesetre annyi bizonyos, hogy a fejed ütődött elsőnek a lépcsőhöz. Arcod, kezed megégett. A tested is, de nem olyan erősen; úgy látszik, a hálóing mégiscsak megvédett. A tűzoltók elmesélték a dolgot, de már kiment a fejemből. Meztelen voltál, s tetőtől talpig fekete, a kezedben és a szádban megpörkölődött ruhafoszlányok. Hajad egyáltalán nem volt. Az emberek, akik ott ácsorogtak körülötted, mikor hazaértem, halottnak hittek. Tenyérnyi lyuk tátongott a fejed búbján. Az első éjszaka ez a sérülés látszott a legaggasztóbbnak. Később, miután Chaveres doktor megoperált, aláírtam a kötelezvényt a bőrátültetéshez. Mert nem képződött új bőröd.

Jeanne, miközben beszélt, rám se nézett. Minden egyes mondata izzó fúró gyanánt hatolt be az agyamba. Eltolta a székét az asztaltól, lesimította szoknyáját a térdén. Barnás foltra esett a pillantásom a jobb combján, a harisnya fölötti sávon: a kihasított bőr helye.

Arcomat kesztyűs kezembe rejtve sírva fakadtam. Jeanne átkarolta a vállam, s perceken át így maradtunk, míg csak be nem jött a szakácsnő, s le nem tette a gyümölcsöstálat az asztalra.

– El kell mondanom mindent – szólt Jeanne. – Tudnod kell a dolgokat, emlékezned kell.

– Én is így gondolom.

– És most itt vagy, már nem történhet semmi bajod. Így aztán az egésznek nincs is jelentősége.

– Hogyan fogott tüzet a ház?

Jeanne felállt. Szoknyája illedelmesen aláhullt. Odament az egyik tálalóhoz, cigarettára gyújtott. Az égő gyufát egy pillanatig a kezében tartotta, míg magyarázott.

– Gázszivárgás volt a másik lány szobájában. Alig néhány hónapja vezették be a gázt a villába. A vizsgálat kiderítette, hogy az egyik bekötés hibás volt. A vízmelegítő gyújtólángja okozta a robbanást a fürdőszobában.

Jeanne elfújta a gyufa lángját.

– Gyere ide hozzám – mondtam.

Odajött, leült mellém. Kinyújtottam a kezemet, kivettem a szájából a cigarettát, szippantottam belőle. Jólesett.

– Azelőtt cigarettáztam

– Kelj fel – mondta Jeanne. – Sétáljunk egy kicsit. Hozz magaddal egy almát. Töröld meg a szemed.

*

Egy alacsony mennyezetű szobában, ahol akkora ágy állt, hogy akár négy rossz bőrben levő Michèle is elfért volna benne, Jeanne vastag, magas nyakú pulóvert adott rám, fölé a szarvasbőr kabátot, nyakamba a zöld sálat.

Kesztyűs kezemet a kezébe fogta, s a kihalt szobákon át a márványpadlós előcsarnokba vezetett; lépteink visszhangoztak. A kertben, hol sötét fák álltak őrt, betessékelt a délelőtti autóba.

– Tízkor ágyban a helyed. De előtte mutatnék valamit. Még néhány nap, s magad ülsz a volánhoz.

– Légy szíves, mondd meg még egyszer annak a lánynak a nevét.

– Domenica Loď. Dónak szólították. Mikor kicsik voltatok, egy harmadik lányka is élt veletek, de ő már réges-rég meghalt, ízületi gyulladása volt, vagy valami hasonló. Úgy mondták, unokatestvérek vagytok, mert nagyjából egykorúak voltatok. A harmadik kislányt Angelának hívták. Olaszok voltatok mind a hárman. Mi, Do és La. Innen kapta a nevét a nagynénéd, most már tudod.

Jeanne gyorsan hajtott a széles, kivilágított sugárutakon.

– A nagynénédet valójában Sandra Rafferminek hívták. Anyád nővére volt.

– És a mama mikor halt meg?

– Nyolc-kilenc éves lehettél, már nem emlékszem. Intézetbe adtak. Négy évvel később a nagynénéd kijárta, hogy magával vihessen. Elárulom, hisz előbb-utóbb úgyis megtudod: a nagynénéd ifjúkorában csüggesztő mesterséget űzött. Később viszont már úriasszonynak számított, gazdag volt. A cipő, ami a lábadon van, meg az is, ami az enyémen, a nagynénéd gyáraiban készül.

Vagy ha így jobban tetszik, a te gyáraidban, mivelhogy Raffermi asszony meghalt – mondta Jeanne, kezét a térdemen pihentetve.

– Nem szeretted a nagynénémet?

– Nem tudom – mondta Jeanne. – Téged viszont szeretlek. Semmi más nem érdekel. Tizennyolc éves voltam, mikor beálltam Raffermi asszonyhoz dolgozni. Cipősarkalónak egy firenzei műhelyébe. Nem volt senkim, úgy éltem, ahogy tudtam. Mindez még 42-ben történt. Egy napon a nagynénéd ellátogatott a műhelybe, s az első, amit kaptam tőle, egy pofon volt: rögtön vissza is adtam. Erre magával vitt. Az utolsó, amit kaptam tőle, az is egy pofon volt, de azt nem adtam vissza. Ez év májusában történt, a halála előtt egy héttel. Már hónapok óta készült a halálra, s ettől bizony nem volt kedvesebb a körülötte élőkkel.

– S én szerettem a nagynénémet?

– Nem.

Egy jó darabig hallgattam, hiába próbáltam magam elé idézni annak a csiptetős öreg hölgynek az arcát, kit tolószékben láttam a fényképeken.

– És Domenica Loďt szerettem?

– Ki ne szerette volna? – mondta Jeanne.

– Téged szerettelek?

Jeanne elfordította a fejét, az út mentén sorakozó lámpák fénye megvilágította tekintetét. Hevesen megvonta a vállát, s érdes hangon csak annyit felelt, hogy hamarosan megérkezünk. Hirtelen fájdalom hasított belém, mintha önmagamat marcangolnám. Megfogtam a karját. A kocsi kissé eltért az egyenes úttól. Bocsánatot kértem; Jeanne bizonyára úgy gondolta, az eltérítés miatt.

*

Megmutatta a Diadalívet, a place de la Concorde-ot, a Tuileriákat, a Szajnát. Mikor a place Maubert-t elhagytuk, megálltunk egy kis utcában, mely a Szajna felé lejtett: a szállodán neonfelirat hirdette: Hôtel Victoria.

Benn maradtunk a kocsiban. Jeanne arra kért, nézzem meg jól a szállodát, de érezte, hogy az épület látványa nem ébreszt föl bennem semmit.

– Mi ez? – kérdeztem.

– Gyakran látogattál ide. Ebben a szállodában lakott Do.

– Menjünk haza, nagyon kérlek.

Jeanne felsóhajtott, jól van, mondta, s megcsókolta a halántékomat. Hazafelé úgy tettem, mintha megint elaludnék; fejemet a szoknyájába rejtettem.

*

Jeanne levetkőztetett, megfürdetett, ledörzsölt egy fürdőlepedővel, odanyújtott egy pár pamutkesztyűt a régi helyett, mert a régi átázott.

Leültünk a fürdőkád szélére, ő felöltözve, én hálóingben. Végül neki kellett lehúznia rólam a nedves kesztyűt; elfordítottam a fejem, amint megláttam a kezemet.

Jeanne befektetett a nagy ágyba, bebugyolált, eloltotta a lámpát. Este tíz óra volt, ahogyan ígérte. Furcsa kifejezés ült az arcán, amióta megpillantotta a testemen az égés nyomait. Nekem azt mondta, hogy alig maradt vissza valami: egy folt a hátamon, kettő a lábamon, meg hogy jól lefogytam. Éreztem, hogy mennyire igyekszik természetesen viselkedni, de egyre kevésbé ismer rám.

– Ne hagyj magamra. Nem szoktam hozzá. Félek.

Leült mellém, s egy darabig ott maradt. Úgy aludtam el, hogy a szám súrolta a kezét. Jeanne egy szót sem szólt. Mielőtt elnyomott volna az álom, abban a félig öntudatlan állapotban, mikor minden lehetségesnek, ugyanakkor képtelennek tűnik, akkor támadt először az a gondolatom, hogy hiszen én nem vagyok más, mint amit Jeanne mesél rólam, s ha Jeanne hazudik, az már elég ahhoz, hogy magam is csupán egy hazugság legyek.

*

Magyarázd el végre, akarom. Hetek óta mást sem mondanak, mint hogy “később”. Tegnap este azt állítottad, hogy nem szerettem a nagynénémet. Mondd meg, hogy miért nem.

– Mert nem volt kedves.

– Velem?

– Senkivel.

– Mégiscsak szerethetett, ha tizenhárom éves koromban magához vett.

– Nem mondtam, hogy nem szeretett. Meg aztán hízelgett a hiúságának. Te ezt nem értheted. Szeretem, nem szeretem – te mindent ebből az egy szempontból ítélsz meg.

– Miért lakott velem Domenica Loď február óta?

– Februárban találkoztatok. Csak jóval később költözött hozzád. Hogy miért, azt te tudhattad egyedül! Mit mondhatnék neked? Hetente kétszer más-más hóbortod támadt: hol egy kocsi, hol egy kutya, hol egy amerikai költő, hol Domenica Loď, szamárság egytől egyig. Tizennyolc éves voltál, mikor egy kishivatalnokkal édelegve találtalak egy genfi szállodában. Húszévesen meg Domenica Loďjal egy másik szállodában.

– Mi volt számomra ez a lány?

– A rabszolgád, mint mindenki.

– Mint te is?

– Mint én is.

– És mi történt akkor?

– Semmi. Mi történt volna. A fejemhez vágtál egy bőröndöt meg egy vázát, ez utóbbi szép kis pénzembe került, s faképnél hagytál a rabszolgáddal együtt.

– Hol történt az eset?

– Washington-szálló, rue Lord-Byron, harmadik emelet, 14-es szoba.

– Hová mentem onnan?

– Fogalmam sincs. Nem törődtem vele. A nagynénéd már csak rád várt, hogy kilehelje lelkét. Mikor hazamentem, akkor kaptam tőle a második pofont tizennyolc év alatt. Egy hétre rá meghalt.

– S én nem mentem haza?

– Nem. Közben ugyan hallottam rólad egyet-mást, elég sok szamárságot csináltál ahhoz, hogy az én fülembe is eljusson a hírük, de egy hónapig nem adtál életjelt magadról. Nagyjából addig, míg kifogytál a pénzből. S a végén már annyi adósságod volt, hogy a rajtad élősködő szépfiúk is elvesztették a bizalmukat. Firenzébe küldtél egy táviratot: “Bocs, pénzt, csókolja ezerszer homlokodat, szemedet, orrodat, szádat, mindkét kezedet, lábadat, légy megértő, így zokog szerencsétlen Mid.” Szóról szóra így szólt, esküszöm. Meg tudom mutatni.

Mire felöltöztem, már hozta is a táviratot. Állva olvastam, az egyik lábam feltettem egy székre, és Jeanne közben felhúzta a harisnyámat; én nem tudtam, a kesztyű miatt.

– Elég hülye ez a szöveg.

– Pedig teljesen rád vall. Máskor is küldtél hasonlót. Néha csak ennyit üzentél: “Pénzt. Mi.” Máskor tizenöt sürgöny érkezett egymás után, ugyanazzal a szöveggel. Felsoroltad minden erényemet. Máskor az egyéniségem bizonyos oldalaival kapcsolatos jelzőket halmoztad, mikor milyen volt a kedved. Terhes és meglehetősen költséges mulatság lehetett az ilyesmi egy koplaló liba számára, de volt benned fantázia.

– Úgy beszélsz rólam, mintha gyűlölnél.

– Nem mondtam még, milyen szavakkal töltötted meg a táviratokat. Értettél hozzá, hogy fájdalmat okozz. Tedd fel a másik lábad. A nagynénéd halála után nem küldtem pénzt. Utánad mentem. Tedd fel a másik lábad a székre. Vasárnap délután érkeztem a Cap Cadet-re. Még nem ment ki a fejedből az előző esti részegség. Bedugtalak a zuhany alá, kidobtam a szépfiúkat és a sok cigarettacsikket. Do segített. Három napig ki sem nyitottad a szádat. Így történt.

Készen voltam. Jeanne begombolta rajtam a szürke lenvászon köpenyt, kihozta a kabátját a szomszédos szobából, s elmentünk. Rossz álom volt az egész. Egy szót sem hittem mindabból, amit Jeanne elmesélt.

A kocsiban vettem észre, hogy a távirat a kezemben maradt. Tehát itt a bizonyíték, hogy nem hazudik. Jó darabig hallgattunk, a Diadalív felé mentünk, amelynek körvonalai már kirajzolódtak, valahol nagyon messze, a borús ég alatt.

– Hová viszel?

– Dr. Doulinhez. Már hajnalban telefonált. Az idegeimre megy.

Jeanne rám pillantott, elmosolyodott, na, kis báránykám, mondta, meg hogy szomorú az arcom.

– Nem szeretnék az a Mi lenni, akiről meséltél. Nem is értem. Nem tudom, miből gondolom, de én nem vagyok olyan. Lehet, hogy ennyire megváltoztam?

Jeanne azt felelte, hogy alaposan megváltoztam.

Három napon át régi leveleket olvastam, átvizsgáltam a bőröndöket, amelyeket Jeanne Cap Cadet-ról hozott el.

Megpróbáltam módszeresen tanulmányozni önmagamat, és Jeanne, ki egy pillanatig sem hagyott magamra, néha csak üggyel-bajjal tudott magyarázattal szolgálni egy-egy darab felől. Egy férfiing, ki tudja, hogyan került hozzám. Egy gyöngyház borítású, csőre töltött pisztoly, Jeanne sohasem látta. Levelek, az aláírók nevét Jeanne sem ismeri.

A hézagok ellenére lassanként kialakult bennem egy kép önmagamról, de ez a kép nem egyezett azzal, amivé lettem. Most nem voltam olyan ostoba, olyan hiú, olyan féktelen. Nem éreztem semmi vágyat arra, hogy igyak, hogy kezet emeljek az ügyetlen szolgálóra, hogy autók tetején táncoljak, hogy egy svéd gyaloglóbajnok karjaiba hulljak, vagy épp az első utamba akadó szép szemű, puha szájú fiú ölébe. Persze hogy mindezt most érthetetlennek találom, annak könnyen lehet a baleset az oka, nem is ez a legnyugtalanítóbb. Hanem tényleg olyan kőszívű lettem volna, hogy aznap este, mikor megtudtam Midola keresztanya halálát, még elmentem mulatni, sőt arra sem gondoltam, hogy a temetésén megjelenjek?

– Pedig ez tökéletesen rád vallott – ismételte Jeanne. – Meg aztán szó sem volt szívtelenségről. Jól ismertelek. Biztos nagyon szerencsétlen voltál akkoriban. Ezt vezetted le mindenféle nevetséges dührohamokkal, s az utóbbi két évben még inkább azzal, hogy határozott vágyat éreztél rá, hogy fűvel-fával összefeküdj. Bizonyára azt gondoltad magadban, hogy mindenki csal. Tizenhárom éves korban még tetszetős címkékkel látják el az ilyenfajta viselkedést: a gyengédség szomjúhozása, árvák szomorúsága, visszavágyás az anyaölbe. A tizennyolc évesre viszont rideg orvosi kifejezéseket alkalmaznak.

– Miféle szörnyűségeket követtem el?

– Nem volt az szörnyű, csak gyerekes.

– Soha nem arra felelsz, amit kérdezek! Magamra hagysz: gondoljak, amit akarok, így aztán iszonyú dolgokat képzelek! Szándékosan csinálod!

– Idd meg a kávédat – mondta Jeanne.

A mostani Jeanne sem igen illett bele abba a képbe, amit az első nap délutánján, az első este alkottam róla. Zárkózott lett, egyre tartózkodóbb. Abban, amit mondtam vagy csináltam, mindig talált valami kivetnivalót, s nagyon is jól láttam, hogy emészti a dolog. Hosszú perceken át figyelt szótlanul, majd hirtelen fennhangon belefogott a tűzeset történetébe, vagy arról az estéről mesélt fáradhatatlanul, mikor, egy hónappal korábban, részegen talált Cap Cadet-n.

– Az lenne a legjobb, ha odamehetnék!

– Pár napon belül ott leszünk.

– Látni szeretném az apámat. Miért nem láthatom azokat, akiket ismertem?

– Apád Nizzában lakik, öreg már. Nem nagyon használna neki, ha ilyen állapotban látna viszont. A többiekkel meg jobb, ha várunk még egy kicsit.

– Nem akarok várni.

– De én igen. Ide hallgass, báránykám: talán még néhány nap, s hirtelen visszatér beléd az egész múlt. Azt hiszed, örömöm telik benne, hogy eltiltom tőled apádat? Azt gondolja, még kórházban vagy. Azt hiszed, olyan könnyű távol tartanom tőled azt a sok keselyűt? Szeretném, ha teljesen gyógyultan látnád őket viszont.

Gyógyulás. Már annyi mindent megtudtam magamról, s mégsem emlékeztem semmire; már nem hittem a gyógyulásban. Dr. Doulinnél aztán jöttek az injekciók, mindenféle játékok fémdrótokkal; lámpafénnyel ostromolta a szememet, s bedobta az automatikus írást. Egy injekció a jobb karomba, majd a kezemet egy vászon mögé rejtették, hogy ne is lássam, amit leírok. Sem a ceruzát nem éreztem, amit a kezembe nyomtak, sem a kezem mozgását nem érzékeltem. Mialatt három oldalt teleírtam, szinte öntudatlanul, Doulin doktor és az asszisztense a délvidéki napfényről, a tenger örömeiről fecsegett velem. Ez az immár két ízben végrehajtott kísérlet semmi tanulsággal nem járt azon kívül, hogy a kesztyű viselése rettentően eltorzítja a kézírásomat. Dr. Doulin, akinek most már ugyanolyan kevéssé hittem, mint Jeanne-nak, azt állította, hogy ez a kezelés felszabadítja szorongásai alól azt a bizonyos “tudat alatti ént”, amely emlékezik. Elolvastam a “teleírt” lapokat. Vég nélküli szóáradat, befejezetlen mondatok, tele “összecsúsztatással”, mint a legsötétebb kórházi napokon. A leggyakrabban ilyen szavak ismétlődtek, hogy orr, szem, száj, kéz, haj, mintha csak egy Jeanne-nak címzett táviratot olvastam volna.

Hülyeség az egész.

A negyedik napon került sor a “nagy jelenetre”. A szakácsnő a ház túlsó felében szorgoskodott, az inas elment valahová. Jeanne és én a szalonban üldögéltünk egy-egy karosszékben a kandalló előtt, mert mindig fáztam. Délután öt óra volt. Egyik kezemben levelek és fényképek, a másikban egy üres csésze.

Jeanne – szeme alatt karikák – cigarettázott; ismét elutasította azt a kérésemet, hogy találkozhassam azokkal, akiket korábban ismertem.

– Nem akarom, és kész. Mit gondolsz, kiket ismertél? Földre szállt angyalokat? Nem hagynák, hogy kicsússzon a kezeik közül egy ilyen könnyű zsákmány.

– Miért lennék én zsákmány? Mi okból?

– Olyan okból, amit számokkal lehet kifejezni és sok-sok nullával. Novemberben töltöd be a huszonegyedik évedet. Akkor bontják fel Raffermi asszony végrendeletét. De igazán nem fontos felbontani ahhoz, hogy ki lehessen számolni: hány milliárd lírát írnak a nevedre.

– Jó lenne, ha elmagyaráznád ezt az egészet.

– Azt gondoltam, tudod.

– Semmit sem tudok, semmit! Hisz láthatod, hogy fogalmam sincs a dolgokról!

Ekkor követte el Jeanne az első ügyetlenséget:

– Már nem látom tisztán, mit tudsz és mit nem. Szinte megzavarodom. Aludni sem tudok. Végül is olyan könnyen játszhatnál komédiát!

Cigarettáját a tűzbe dobta. Mikor felálltam a karosszékből, az óra épp ötöt ütött.

– Komédiát? Miféle komédiát?

– Hát ezt az amnéziát! – mondta. – Jó ötlet, igazán ragyogó ötlet! Semmi belső sérülés, semmi nyom, de ki állíthatná, hogy egy amnéziás nem amnéziás? Legfeljebb saját maga.

Jeanne is felállt, szinte magánkívül. Majd hirtelen ismét a régi lett: világos haja, aranybarna szeme, nyugodt arca, vékony, magas alakja egy fejjel magasodott fölém.

– Azt sem tudom, mit beszélek, drágám.

Jobb kezem, akaratom ellenére, előrelendült. Az ütés a szája sarkán találta el Jeanne-t. Fájdalom hasított a hátamba, egészen a tarkómig, előrebuktam, rá Jeanne-ra, ki megragadta a vállamat, eltolt magától, de olyan erővel szorított a kebléhez, hogy megbénultam. Túlságosan elnehezült a karom, semhogy megkísérelhettem volna a kiszabadulást.

– Nyugodj meg – mondta Jeanne.

– Eressz el! Miért komédiáznék? Vajon mi célból? Ezt azért elárulhatnád, vagy nem?

– Nagyon kérlek, nyugodj meg.

– Hülye vagyok, elmondtad éppen elégszer. De nem ennyire! Mi célból komédiáznék? Magyarázd meg! És eressz el!

– Csillapodj végre! És ne kiabálj!

Eltolt magától, erőszakkal az ölébe ültetett, egyik kezével átkarolta a vállam, a másikkal befogta a szám; az arca a hátam mögé került.

– Nem is mondtam semmit. Azaz összevissza beszéltem. Ne kiabálj, a végén még meghallják. Három napja majd megbolondulok. Észre sem veszed?

Majd elkövette a második ügyetlenséget: száját csaknem a fülemhez tapasztva dühösen suttogott, s ettől jobban megrémültem, mint mikor kiabált.

– Három nap alatt nem fejlődhettél ennyit, hacsak nem szándékosan! Hogyan tudnál ugyanúgy járni, nevetni, beszélni, mint ő, ha nem emlékeznél?

Beleüvöltöttem a tenyerébe, kis időre minden elsötétedett előttem, s mikor felnyitottam a szemem, a szőnyegen feküdtem. Jeanne hajolt fölém, homlokomat nedves zsebkendővel törölgette.

– Ne mozogj, édesem.

Arca egyik felén ott láttam az ütésem nyomát. Kissé vérzett a szája sarka. Tehát mégsem rémálom volt. Néztem az arcát, mialatt kioldotta a szoknyámon az övet; újra a karjába vett. Ő is félt.

– Igyál, édesem.

Felhajtottam valami erőset. Jobban éreztem magam. Néztem Jeanne-t, és nyugodt voltam. Az igaz, mondtam magamban, hogy ezek után képes lennék komédiázni. Mikor magához húzott, azzal, hogy “béküljünk ki”, s ott térdelt mellettem a szőnyegen, gépiesen átkaroltam a nyakát. Hirtelen nagyon meglepődtem, sőt szinte megrendültem, mikor ott éreztem az ajkamon a könnyei ízét.

Késő éjszaka tudtam csak elaludni. Órákon át mozdulatlanul feküdtem a paplanomba burkolózva, Jeanne szavaira gondoltam, megpróbáltam kitalálni, mi indíthatta őt arra a feltételezésre, hogy csak színlelem az amnéziát. Nem találtam rá magyarázatot. És arra sem, hogy mi gyötri Jeanne-t valójában, pedig biztosan tudtam, hogy minden oka megvan rá, hogy bezárva tartson ebben a házban, ahol még csak a szakácsnő meg az inas sem ismer. De holnap már tudni fogom az okát: mivel egyelőre nem akar szembesíteni senkivel, akit korábban ismertem, elég, ha egyiküknél jelentkezem, s máris bekövetkezik az, amit Jeanne szeretne mindenáron elkerülni. Majd meglátjuk. Megkeresem az egyik Párizsban lakó barátomat. Azt választottam, aki levelében megírta, hogy mindörökre hozzá tartozom; ismertem a címét a borítékról.

François Chance-nak hívták, a boulevard Suchet-n lakott. Jeanne elmondta,hogy ügyvéd, s hogy az egykori Minél bizony nem sok sansza volt.

Félálomban hússzor is végiggondoltam, hogyan tudom kijátszani holnap Jeanne éberségét: tervet készítettem. Lelkiállapotom már-már eszembe juttatta életem korábbi, hasonló pillanatát, de aztán mégsem. Mikor vagy huszadszor szálltam ki egy fehér Fiat 1500-asból, egy párizsi utcában, elnyomott az álom.

*

Becsaptam a kocsi ajtaját.

– Megbolondultál? Várj! Jeanne is kiszállt a kocsiból, s a nyomomba eredt a járdán. Eltoltam a karját.

– Magam is jól elboldogulok. Szeretnék egy kicsit járkálni, kirakatot nézni, egyedül lenni! Szükségem van rá, hogy egyedül legyek, nem érted?

Odamutattam neki a dossziét, amit a kezemben tartottam. Kicsúsztak belőle az újságkivágások, s szertehullottak a járdán. Jeanne segített összeszedni. A tűzeset után megjelent cikkek voltak. Doulin doktor adta oda őket egy fényjátékkal, folttesztekkel, csupa hiábavaló fáradsággal eltöltött kezelés után. Egy egész elvesztegetett óra, amit inkább azzal szerettem volna eltölteni, hogy nyugtalanságom valódi okairól adok számot. Sajnos Jeanne ragaszkodott hozzá, hogy minden beszélgetésünknek tanúja legyen.

A magas, jól öltözött Jeanne megragadta a vállam, arany haja csillogott a napfényben. De én újra csak ellöktem magamtól.

– Ez így nincs rendjén, drágám – mondta Jeanne. – Nemsokára ebédidő van. Délután elviszlek sétálni a ligetbe.

– Nem. Nagyon kérlek, Jeanne. Szükségem van az egyedüllétre.

– Hát, jó. De utánad megyek.

Otthagyott a járdán, s visszament a kocsihoz. Bosszankodott ugyan, de nem dühöngött, pedig azt vártam. Vagy száz métert mehettem, egy csapat fiatal lány jött szembe velem; valami műhelyből vagy irodából szabadulhattak. Átmentem egy keresztutcán. Megálltam egy fehérneműs üzlet előtt. Csak egy pillantást vetettem oldalra, s már láttam, hogy Jeanne Fiatja is megáll, pont velem egy vonalban. Odamentem a kocsihoz. Jeanne áthajolt az üres ülésen, leengedte az ablakot.

– Adj egy kis pénzt – mondtam.

– Minek?

– Szeretnék venni egy-két dolgot.

– Pont ebben az üzletben? Jobb helyre is elvihetlek.

– De én itt szeretnék. Adj egy kis pénzt! Sőt sokat. Egy csomó dolgot szeretnék venni.

Jeanne megadón vonta fel a szemöldökét. El voltam készülve rá, hogy azzal vádol, úgy viselkedem, mint egy tizenkét éves csitri, de nem szólt semmit. Kinyitotta a kézitáskáját, kivette belőle az összes pénzt, s odaadta.

– Nem akarod, hogy segítsek a választásban? Én tudom egyedül, mi áll jól neked.

– Magam is elboldogulok.

Épp átléptem az üzlet küszöbét, mikor utánam kiabálta: “Drágám, 42-es a méreted.” Az elárusítónő rögtön odajött hozzám, rámutattam egy ruhára az egyik kirakati babán meg néhány kombinéra, mindenféle alsóneműre és egy pulóverre.

Azt mondtam, hogy nincs időm próbálgatni, csomagoljanak mindent külön. Majd kinyitottam az üzlet ajtaját, s odahívtam Jeanne-t. Fáradtság ült az arcán, ahogy kiszállt a kocsiból.

– Túl sokat költöttem. Kitöltenél egy csekket?

Előttem lépett be az üzletbe. Mialatt a csekk kitöltésével bajlódott, a hónom alá vettem néhány csomagot, kiviszem őket a kocsiba, mondtam, és kisétáltam.

Kivettem a kabátom zsebéből az előre elkészített cédulát, s a Fiat műszerfalán hagytam: Jeanne, ne aggódj, ne keress, majd utánad megyek vagy telefonálok. Tőlem nem kell tartanod. Fogalmam sincs, mitől félsz, de csókollak ott, ahol megütöttelek, mert szeretlek, és bánt, amit tettem: most már hasonlítok a hazugságaidra.

Épp elindultam, mikor egy rendőr odajött hozzám, és közölte, hogy nem lehet továbbra is ott parkolni. Azt válaszoltam, hogy a kocsi nem az enyém, a dolog nem tartozik rám.

Megöltem volna?

Nagy ablakú, újnak látszó épület előtt szálltam ki a taxiból a boulevard Suchet-n. A kapunál megtaláltam a névtáblát, amit kerestem. Gyalog mentem föl a harmadikra, mivel, magam sem tudom, miért, de féltem a felvonótól. Habozás nélkül becsengettem. Barátom, szerelmesem, szeretőm vagy pedig keselyű, mit számít…

Harminc év körüli, magas, szürke ruhás férfi nyitott ajtót, egy csinos fiú. Vitatkozó hangok szűrődtek ki a lakásból.

– François Chance-ot keresem.

– Nem ebédel itthon. Látni szeretné? François nem mondta, hogy vár valakit.

– Nem is mondhatta.

A férfi betessékelt egy csupasz falú, üresen álló, tágas előtérbe; az ajtót nyitva hagyta. Nem éreztem, hogy valaha is találkoztunk volna, mégis különös tekintettel mért végig, tetőtől talpig. Megkérdeztem, hogy kihez van szerencsém.

– Hogyhogy kihez? És maga kicsoda?

– Michèle Isola vagyok. Most jöttem ki a kórházból. Ismerem François-t, vele akartam beszélni.

A fiatalember tanácstalan pillantása elárulta, hogy ő is ismeri Michèle Isolát. Hitetlen arccal csóválta meg kétszer is a fejét, lassú léptekkel hátrált az előtérből nyíló egyik szoba felé, s közben szabadkozott. Egy idősebb, nehézkesebb, kevésbé csinos férfi társaságában tért vissza; ez utóbbinak még a kezében volt az asztalkendő, még le sem nyelte az utolsó falatot.

– Micky!

Ötven év körüli, petyhüdt arcú, kopaszodó férfi volt. Az asztalkendőt odahajította a fiatalembernek, ki az imént ajtót nyitott, s aztán nagy léptekkel sietett felém.

– Gyere, ne álldogáljunk itt! Miért nem telefonáltál? Gyere!

Bevonszolt egy szobába, s bezárta mögöttünk az ajtót. Kezét a vállamra tette; karnyújtásnyira lehettem tőle. Másodperceken át tűrtem a vizsgálódását.

– Hát bizony, ez elég nagy meglepetés! Persze nem könnyű rád ismernem, de elragadó vagy, s úgy látom, makkegészséges. Ülj le! És mesélj! Hogy állsz az emlékezéssel?

– Maga tud az egészről?

– Hát persze, hogy tudok. Murneau tegnapelőtt is telefonált. Nem kísért el?

A szoba bizonyára az irodája volt. Mahagóni íróasztal, rajta egy sereg dosszié, zord karosszékek, egy üveges könyvszekrényben könyvek.

– Mikor jöttél ki a kórházból? Ma reggel? Remélem, nem követtél el semmi ostobaságot?

– Maga kicsoda?

Leült velem szemben, megfogta kesztyűs kezemet. Zavarba jött a kérdésemtől, de – meglepett, szórakozott, majd sajnálkozó – arcából arra következtettem, hogy a kérdés elég gyorsan hatolt el a tudatáig.

– Nem tudod, ki vagyok, s mégis meglátogatsz? Mi ez az egész? És hol van Murneau?

– Nem tudja, hogy idejöttem.

Éreztem, hogy a férfi az egyik ámulatból a másikba esik, ugyanakkor azt is, hogy a dolgok egyszerűbbek, semmint gondoltam. Elengedte a kezemet.

– Ha nem emlékszel rám, honnan tudod a címemet?

– A leveléből?

– Miféle levélből?

– Amit a kórházba írt.

– Nem írtam semmiféle levelet.

Erre viszont én ámuldoztam. A férfi úgy nézett rám, mint valami kis állatra, láttam az arcán, hogy nem annyira az emlékeimet, mint inkább az eszemet hiányolja.

– Egy pillanat türelmet – mondta hirtelen. – Maradj a helyeden.

De felálltam, s elzártam a telefonhoz vezető utat. Ösztönösen felemeltem a hangom, szinte kiabáltam.

– Ne hívja fel! Kaptam egy levelet, a borítékon rajta volt a címe. Azért jöttem, hogy megtudjam, kicsoda ön, s hogy megmondja nekem, ki vagyok én.

– Nyugodj meg! Egy szót sem értek az egészből. Ha Murneau nem tud a dologról, fel kell hogy hívjam. Fogalmam sincs, hogy jöttél ki a kórházból, de világos, hogy mindenki tudta nélkül.

Újra megragadta a vállamat, megpróbált lenyomni a karosszékbe, ahonnan felálltam. A homloka sápadt volt, de az arca mintha hirtelen kipirult volna.

– Könyörgök, adjon valami magyarázatot! Ostoba képzelgések gyötörnek, de nem vagyok őrült. Nagyon kérem!

Nem sikerült visszaültetnie a karosszékbe, inkább lemondott róla. Mikor újra az asztalon álló telefonkészülék felé settenkedett, megfogtam a karját.

– Nyugodj meg – mondta. – Semmi rosszat nem akarok. Évek óta ismerlek.

– Kicsoda maga?

– François vagyok! Ügyvéd. Raffermi asszony ügyeivel foglalkozom, rajta vagyok a “Jegyzéken”.

– A “Jegyzéken”?

– Benne vagyok a számadási könyvben. Azok között, akik dolgoztak neki, akik a fizetési könyvében is benne voltak. A barátjuk voltam, túl hosszú lenne elmagyarázni. A franciaországi szerződésekkel foglalkoztam, érted? Ülj csak le!

– S nem írt nekem a baleset után?

– Nem. Murneau arra kért, hogy ne írjak. Így aztán én is csak érdeklődtem, mint a többiek, de írni nem írtam. Mit írhattam volna?

– Hogy magához tartozom egy életre.

Ahogy elismételtem e szavakat, rögtön éreztem, milyen képtelenség arra gondolni, hogy ez a vastag tokájú férfi, aki az apám lehetne, ilyen levelet írt volna.

– Hogyan? Hisz ez nevetséges! Soha nem merészeltem volna! Hol az a levél?

– Nincs nálam.

– Ide hallgass, Micky! Nem tudom, mit forgatsz a fejedben. Jelenlegi állapotodban, meglehet, összevissza beszélsz. Kérlek, hadd telefonáljak Murneau-nak.

– Hisz éppen Jeanne adta az ötletet, hogy idejöjjek. Kaptam magától egy szerelmes levelet, később meg azt mondta Jeanne, hogy magának sose volt nálam semmi sansza: ezek után maga mit gondolt volna a helyemben?

– Murneau olvasta azt a levelet?

– Fogalmam sincs.

– Nem értem – mondta François. – Murneau először is azért mondta, hogy nem volt nálad semmi sanszom, mert te magad ismételgetted mindig ezt a szójátékot, meg aztán másra is célzott. Való igaz, hogy jó néhány kellemetlen percet okoztál nekem.

– Kellemetlen percet?

– Hagyjuk ezt, nagyon kérlek. Gyerekes adósságok, összetört karosszériák, jelentéktelen apróságok. Légy olyan kedves, foglalj helyet, és engedd, hogy telefonáljak. Ebédeltél legalább?

Nem mertem harmadszor is feltartani. Hagytam, hogy megkerülje az asztalt; tárcsázza a számot. Lassan hátráltam az ajtó felé. Mialatt csöngött a telefon a vonal másik végén, François le nem vette rólam a szemét, de határozottan tudtam, hogy nem lát.

– Nem tudod, ott van most Jeanne a lakásodon?

François letette a kagylót, majd újra tárcsázott. A lakásomon? Tehát neki sem mondta meg Jeanne, mint ahogy a többieknek sem, hol is tartogat; ez a férfi is azt hiszi, ma reggel jöttem ki a kórházból. Rádöbbentem, hogy Jeanne, mielőtt értem jött volna, hetekig egy másik lakásban, “az enyémben” lakott: François most azt a lakást hívta.

– Nem felel.

– Milyen számot hív?

– A rue de Courcelles-t. Jeanne nem ebédel ott?

“Micky!” – hallottam a kiáltást a hátam mögött, de addigra már az előtérben voltam, s nyitottam a bejárati ajtót. Soha nem éreztem még ilyen fáradtnak a lábam, de a lépcsőfokok jó szélesek voltak, s Midola keresztanya körömcipője kényelmes, így aztán nem estem el, amint lefelé siettem.

Vagy negyedórán át csatangoltam a kihalt utcákon, a porte d’Auteuil körül. Észrevettem, hogy a dosszié az újságkivágásokkal, amit dr. Doulintől kaptam, még mindig ott van a hónom alatt. Megálltam egy kirakat előtt, hogy megbizonyosodjam: jól van a svájcisapka a fejemen, nincs gonosztevő küllemem. Elgyötört arcú, de nyugodt, jól öltözött lány nézett rám vissza, és szorosan mögötte egy férfi, az, aki ajtót nyitott François Chance-nál.

Önkéntelenül a számhoz emeltem szabad kezemet, s hirtelen hátrafordultam: ettől viszont fájdalom hasított a vállamba, egészen a fejem búbjáig.

– Ne félj, Micky, a barátod vagyok. Gyere. Beszélnem kell veled.

– Maga kicsoda?

– Ne félj semmit. Légy szíves, gyere. Éppen csak beszélni szeretnék veled.

Kimért mozdulattal fogta meg a karomat. S én engedtem. Ahhoz már épp elég messze jártunk, semhogy erővel visszavihetett volna François Chance-hoz.

– Utánam jött?

– Igen. Az előbb, mikor becsöngettél hozzánk, elvesztettem a fejemet. Nem ismertem rád, s úgy látszott, te se énrám. A kocsimban ülve várakoztam a ház előtt, de olyan gyorsan jöttél ki, hogy nem tudtalak megszólítani. Aztán befordultál egy egyirányú utcába, alig tudtalak megtalálni.

– Hová megyünk?

– Ahová akarod. Még nem ebédeltél? Emlékszel a Chez Reine-re?

– Nem.

– Egy étterem. Gyakran jártunk oda. Te meg én. Micky, hidd el, nincs mit félned tőlem.

Megszorította a karomat, s szinte hadarta:

– Hozzám jöttél ma reggel. Valójában már nem gondoltam, hogy valaha is látjuk egymást. Nem tudtam ezt a… Szóval azt, hogy nem emlékszel. Nem tudtam, mit gondoljak.

Nagyon sötét, csillogó szeme volt, színtelen, de kellemes hangja, mely jól illett ideges alkatához. Erőteljes férfinak látszott, de most feldúlt állapotban volt. Ellenszenvesnek találtam, bár nem volt rá okom, viszont már nem féltem tőle.

– Hallgatózott az ajtónál?

– Mindent hallottam az előtérből. Szállj be a kocsiba, kérlek. A levél tőlem van. Az én nevem is François. François Roussin. A cím tévesztett meg…

Mikor már benn ültem mellette a kocsiban, arra kért, tegezzem, mint régen. Képtelen voltam összefüggésekben gondolkozni. Láttam, hogy előveszi a slusszkulcsot, beindítja a motort, és csodálkoztam, hogy reszket a keze. S még jobban csodálkoztam, hogy én magam nem reszketek. Bizonyára szerettem ezt a férfit, hiszen a szeretőm volt. Természetes hát, hogy ideges, most, hogy viszontlát. Tetőtől talpig szinte meggémberedtem. Ha reszkettem is, legföljebb csak a hideg miatt. Egyedül a hideg volt valóságos.

Magamon hagytam a kabátot. Úgy éreztem, a bor fölmelegít, túlságosan is sokat ittam, s ettől a gondolataim bizony nem lettek világosabbak.

Az elmúlt évben találkoztam ezzel a fiatalemberrel Francois Chance-nál; ott dolgozott. Ősszel tíz napot töltöttem Párizsban. Abból, ahogyan viszonyunk kezdetét elmesélte, megértettem, hogy nem ő volt az első szerelmem, s hogy szinte elraboltam az irodából: bezárkóztunk egy szállodába Milly la Foręt-ben. Miután hazamentem Firenzébe, szenvedélyes levelekkel ostromoltam; majd megmutatja valamennyit. Persze megcsaltam, de csak hősködésből, meg azért, mert ráuntam az ostoba életre, meg aztán messze kerültem tőle. Nem sikerült elintéznem a nagynénémmel, hogy a férfi valamilyen ürüggyel üzleti ügyben Olaszországba utazhasson. Ez év januárjában újra találkoztunk, mikor Párizsba érkeztem. A szenvedély nem lohadt le.

A történet végét, mert mégiscsak kellett hogy legyen valamilyen vége (a baleset), nagyon ködösnek találtam. Talán a bor miatt volt, legalábbis részben, de az események Domenica Loď színre lépésétől kezdve egyre inkább összezavarodtak.

Szó volt valami veszekedésről, elmulasztott találkákról, újabb civakodásról, mikor is felpofoztam őt, aztán egy másikról, mikor nemcsak hogy felpofoztam, de jól megvertem Dót, olyan dühödten, hogy Do térden állva könyörgött, s egy hétig ott volt a testén az ütések nyoma. Volt egy kis jelenet, amelynek látszólag semmi köze sem volt az egész történethez: vagy ő, vagy én, vagy Do követett el valami tapintatlanságot. Majd olyan dolgok következtek, amelyeknek semmi közük sem volt semmihez: féltékenység, egy mulató az Étoile-on, egy ördögi figura kétértelmű befolyása (Dóé), aki el akart választani tőle (François-tól), váratlan júniusi elutazás az MG-vel, válasz nélkül maradt levelek, a sárkány Jeanne megérkezése, az ördögi figura egyre gyanúsabb befolyása a sárkányra, gondterhelt hang a telefonban (az enyém), mikor Párizsból hívta Cap Cadet-t: a huszonöt perces beszélgetés egy vagyonba került.

François, mivelhogy szünet nélkül beszélt, nem is evett. Rendelt egy újabb üveg bort, sokat hadonászott, cigarettázott. Érezte, hogy mindent, amit csak elmesél, hazugságnak találok. Végül már minden mondat után odatette, hogy “komolyan”. Mintha jégcsap lett volna a mellkasomban. Mikor eszembe jutott Jeanne, szerettem volna lehajtani a fejemet a karomra vagy az asztalterítőre, s legszívesebben aludtam vagy zokogtam volna. És Jeanne rám találna, ráhúzná a svájcisapkát a fejemre, s elvinne innen messzire, minél messzebbre ettől a színtelen hangtól, az edénycsörömpöléstől, a cigarettafüsttől, amely csípi a szemem.

– Menjünk innen!

– Csak egy másodperc. De nehogy itt hagyj. Telefonálnom kell az irodába.

Ha csak egy kicsit is kevésbé vagyok zsibbadt és kiábrándult, biztosan elmegyek. Rágyújtottam egy cigarettára, de undorodtam tőle, azonnal elnyomtam a tányéromon. Azon tűnődtem, hogy ha másképp mesélik el ezt a történetet, nem éreztem volna ennyire sötétnek, s talán magamra ismerek. Kívülről nézve semmi nem valóságos. De ki tudhatja, hogy mi lakozott ennek a kelekótya lánynak a szívében, ha nem én? Ha meglelem az emlékeimet, ugyanezek az események valószínűleg nem hatnak majd üres szócséplésnek.

– Gyere – mondta François. – Alig állsz a lábadon. Nem hagylak magadra.

Újra megfogta a karomat. Kitárta az üvegajtót. A rakparton sütött a nap. Beültem a kocsiba. Lejtős utcákon haladtunk végig.

– Hová megyünk?

– Hozzám. Ide hallgass, Micky, érzem, hogy nagyon rosszul mondtam el mindent, szeretném, ha elfelejtenéd. Ha aludtál egy keveset, majd még beszélünk róla. Újra hallani ezeket a megrázó, felkavaró dolgokat – megértem, hogy szinte beleszédülsz. De ne ítélj felettem elhamarkodottan.

Miközben vezetett, a térdemre tette a kezét, akárcsak Jeanne.

– Csodás érzés, hogy viszontlátlak – mondta.

*

Már beesteledett, mire fölébredtem. Utoljára az első kórházi napokon fájt ennyire a fejem. François megrázta a karomat.

– Csináltam kávét. Behozom.

Lefüggönyözött, találomra bebútorozott szobában voltam. Egy kihúzható heverőn feküdtem szoknyapulóverben, lábamon takaróval, magam előtt láttam François-t, amint az ágyazással foglalkozott. A szememmel egy magasságban egy kis asztalon ott volt a fényképem, ezüst keretben, vagy legalábbis annak a fényképe, aki “voltam”. Egy karosszék lábánál, a heverővel szemközt, megpillantottam a szőnyegen a Doulin doktor-féle újságkivágásokat. Bizonyára François olvasgatta őket, mialatt aludtam.

Gőzölgő csészével tért vissza. A kávé jót tett. Mosolyogva nézett, zsebre dugott kézzel, ingujjban, szemmel láthatóan elégedett volt. Az órámra pillantottam. Megállt.

– Sokáig aludtam?

– Hat óra van. Jobban érzed magad?

– Úgy érzem, még évekig aludnék. Fáj a fejem.

– Mit tehetnék? – kérdezte François.

– Nem tudom.

– Akarod, hogy orvost hívjak?

Leült mellém az ágyra, kivette a kezemből az üres csészét. Letette a szőnyegre.

– Inkább Jeanne-t kéne hívni.

– Lakik egy orvos a házban, de nem tudom a telefonszámát. Ami pedig Jeanne-tilleti, nem szeretném, ha itt fontoskodna, az én lakásomban.

– Nem szereted?

François felnevetett, és a karjába vett.

– Erről rád ismerek – mondta. – Semmit sem változtál. Ezt szeretem, azt meg nem szeretem. Nem, ne bújj ki! Megérdemlem, hogy egy kicsit a karomban tartsalak annyi idő után.

Előrehajtotta a fejem, kezét a hajamba fúrta, gyengéden megcsókolta a nyakamat.

– Bizony, nem szeretem Jeanne-t. Szerinted mindenkit szeretni kellene. Még azt a szegény lányt is, aki pedig, isten a megmondhatója…

Továbbra is csókolgatott, s közben egyik kezével odamutatott a szőnyegen kiterített újságkivágásokra.

– Elolvastam mindet. Mesélték már korábban is, de így, részleteiben, szörnyű az egész. Örülök, hogy ki akartad őt is húzni. Mutasd a hajadat.

Egyik kezemmel indulatosan betakartam a fejemet.

– Ne, nagyon kérlek!

– Ezt a kesztyűt nem veheted le? – kérdezte.

– Kérlek, François!

Felemelte a kesztyűs kezemet, gyengéden megcsókolta, majd a hajamat is.

– Ettől olyan más az arcod, a hajadtól. Az előbb, mikor ebédeltünk, többször is az volt az érzésem, mintha egy idegennel beszélnék.

– Kezébe fogta az arcomat, s közelről, hosszasan nézett.

– Pedig te vagy az, Micky. Néztelek, mialatt aludtál. Mindig is sokszor néztelek álmodban, tudd meg. S most is ugyanolyan volt az arcod, mint régen.

Szájon csókolt. Először csak óvatosan, hogy lássa, miképpen válaszolok, aztán folytatta. Újra elzsibbadtam, de ez most nem is hasonlított arra, amit ebéd közben éreztem, valami édes gyötrelem áradt szét minden tagomban. Egy kórház előtti, a fehér fény előtti, egyszóval “azelőtti” érzés. Nem mozdultam. Résen voltam, azt hiszem, az a képtelen remény ébredt fel bennem, hogy egy csóktól visszatér a múltam. Aztán eltoltam magamtól Francois-t, mert már nem kaptam levegőt.

– Most már hiszel nekem? – kérdezte.

Elégedett kis mosoly ült az ajkán, egy barna tincs a homlokába hullott. Ez a kérdése elrontott mindent. Még jobban eltávolodtam tőle.

– Gyakran jöttem ide, ebbe a szobába?

– Nem túl gyakran. Én mentem hozzád.

– Hová?

– A szállodába, a rue Lord-Byronra, később pedig a rue de Courcelles-re. Várj csak: a bizonyíték!

Hirtelen felállt, fiókokat húzogatott, majd visszajött, s egy kis kulcscsomót nyújtott át.

– Akkor adtad ide, mikor a rue de Courcelles-re költöztél. Ha nem vacsoráztál velem, ott találkoztunk.

– Egy lakásban?

– Nem egy kis villa volt. Igazán szép ház. Murneau majd megmutatja. Vagy ha akarod, elmegyünk együtt. Nagyon jó volt akkoriban.

– Mesélj!

François újra felnevetett, átkarolt. Elnyúltam az ágyon, a kulcsok sértették a tenyeremet.

– Miről meséljek? – kérdezte.

– Rólunk. Jeanne-ról. Dóról.

– A mi történetünk érdekes. De Murneau nem. Sem a másik. Miatta nem jártam többé hozzád.

– Hogyhogy?

– Elcsavarta a fejed. Mihelyt magadhoz vetted, semmi sem ment úgy, mint azelőtt. Megbolondultál. Bolond ötleteid támadtak.

– Mikor történt mindez?

– Már nem emlékszem. Addig tartott, amíg el nem utaztatok kettesben délre.

– Milyen volt Do?

– Ide hallgass. Do meghalt. Halottról vagy jót vagy semmit. Egyébként is, már semmi jelentősége annak, hogy milyen volt. Te másmilyennek láttad: kedvesnek, imádnivalónak, a fejedet is levágattad volna érte. S hogy milyen okos! Valóban okos lehetett. Remekül tudott irányítani, téged is és Murneau-t is. Egy hajszálon múlt, s Raffermi mamát is irányítja.

– Ismerte a nagynénémet?

– Szerencsére nem. De ha a nagynénéd egy hónappal később hal meg, biztos lehetsz benne, hogy már ismerte volna, s hogy ő ette volna le a tortáról a tejszínhabot. Magaddal akartad vinni. Hisz úgy szerette volna látni Olaszországot!

– Miért mondod, hogy ellened hangolt?

– Mert útjában voltam.

– De miért?

– Hát tudom én? Azt gondolta, hogy összeházasodunk. Nem kellett volna elárulnod neki a terveinket. Most viszont nem kellene ilyesmiről beszélnünk. Hagyjuk abba.

Megcsókolta a nyakamat, a számat, de már nem éreztem semmit, próbáltam elrendezni a gondolataimat, de hiába.

– S az előbb miért mondtad, hogy örülsz, amiért megpróbáltam kihúzni Dót a szobájából, mikor kiütött a tűz?

– Mert én biztos benn hagytam volna: forduljon fel. Meg másért is. Hagyjuk abba, Micky!

– Mi másért? Tudni akarom!

– Mikor meghallottam az esetet, Párizsban voltam. Nemigen értettem, mi történhetett. Isten tudja, mit képzeltem. Nem hittem benne, hogy baleset volt. Legalábbis nem véletlen baleset.

Megnémultam. Ez a fiú őrült. Ilyen iszonyú dolgokat mond, s közben lassan felhúzza a szoknyámat, másik kezével meg kigombolja a kardigánomat. Megpróbáltam felülni.

– Hagyj békén!

– Látod? Ne gondolj az egészre!

Hevesen visszanyomott az ágyra. El akartam tolni a combomat végigsimító kezét, de ő tolta el az enyémet; fájdalmat okozott.

– Hagyj békén!

– Ide hallgass, Micky!

– Miért gondoltad, hogy nem volt baleset?

– A mindenit! Nem vagyok olyan dilis, hogy balesetben higgyek, mikor ismerem Murneau-t! Csak egy dilis gondolhatja, hogy észre sem vette három hét alatt, amíg ott volt, a hibás bekötést! Higgyél nekem, mint a Szentírásnak: kutya baja sem volt annak a bekötésnek!

Kapálóztam, ahogy bírtam. François nem eresztett. Küzdelmem őt is küzdelemre ingerelte. Felhasította a kardigánomat a nyakánál, ez aztán megálljt parancsolt. Látta, hogy sírok, erre elengedett.

Megkerestem a kabátomat, a cipőmet. Nem is hallottam, amit mondott. Összeszedtem az újságkivágásokat, s beraktam a dossziéba. Rádöbbentem, hogy a kulcscsomó, amit François átadott, még mindig ott van a kezemben. Betettem a kabátom zsebébe.

François odament az ajtóhoz, hogy utamat állja: arca feldúlt s meglepően alázatos volt. Kezemmel törölgettem a szememet, ha máskor is látni akar, legjobb, ha most elenged – mondtam.

– Ostobaság, Micky. Mondom, hogy ostobaság. Hónapok óta csak rád gondolok. Nem tudom, mi történt velem az előbb.

A küszöbön állva nézte, amint távozom. Szomorú, csúnya, mohó és hazug volt. Keselyű.

*

Már régóta gyalogoltam. Egyik utca jött a másik után. Minél inkább törtem a fejem, annál zavarosabbá váltak a gondolataim. A tarkómból kisugárzott a fájdalom a hátamba, végig a gerincem mentén. A fáradtság lehetett az oka, hogy az a dolog megtörtént.

Először azért mentem tovább, hogy taxit találjak, majd azért, mert nem volt kedvem hazamenni Neuillybe, találkozni Jeanne-nal. Gondoltam, felhívom telefonon, de nem tudtam volna megállni, hogy szóba ne hozzam a gázbekötést. Féltem, hogy nem hiszek neki, ha bizonykodik.

Fáztam. Bementem egy kávéházba, hogy felmelegedjem. A fizetésnél láttam, hogy Jeanne jó sok pénzt adott, minden bizonnyal napokra elegendő a megélhetésre. A megélhetés pillanatnyilag mindössze azt jelentette, hogy elnyúlhatom egy ágyon, s alhatom. Szerettem volna megmosakodni, átöltözni, kesztyűt cserélni.

Továbbmentem hát, s a Montparnasse pályaudvar közelében beléptem egy szállodába. Megkérdezték, van-e poggyászom, s hogy fürdőszobás szobát kérek-e. Kitöltöttem a szokásos cédulát, előre fizettem.

Már a lépcsőn haladtam felfelé egy szobalány nyomában, mikor a portáról utánam szólt a főnök:

– Loď kisasszony, felébresszük holnap reggel?

Nem, válaszoltam, igazán nem fontos, majd jégcsappá dermedve, a rémülettől bénult aggyal hátrafordultam, mert előre tudtam, régóta tudtam, mindig is tudtam.

– Hogy szólított, uram?

– Loď kisasszonynak. Nem jól mondtam?

S ránézett a cédulára, amit kitöltöttem.

Odamentem hozzá. Megpróbáltam elfojtani régi félelmemet. Ez nem lehet igaz, pusztán “egybecsúsztatás”-ról van itt szó, mivelhogy két órával ezelőtt annyit beszéltünk róla, no meg a fáradtság…

– A sárga cédulára ezt írtam fel: Loď Domenica Lella Marie, született 1939. július 4-én, Nizzában (Alpes-Maritimes), francia állampolgár, foglalkozása: banktisztviselő. Alatta a jól olvasható, ügyetlenül, sietősen bekarikázott, egyetlen szóból álló aláírás: Doloď.

*

Levetkőztem. Megeresztettem a csapot. Mielőtt beültem volna a kádba, lehúztam a kesztyűmet. Aztán, mivel húzódoztam attól, hogy a kezemmel érintsem a testemet, újra visszahúztam.

Lassan, szinte higgadtan mosakodtam. Van, amikor annyira csüggedt az ember, hogy nem is érzi a különbséget tompultság és higgadtság között.

Már azt sem tudtam, mire gondoljak, így aztán nem gondolkoztam. Rosszul éreztem magam, de jól is ugyanakkor, mert a víz finom langyos volt. Talán egy óráig elüldögéltem benne. Nem húztam fel az órámat; mikor kiszálltam a fürdőkádból és rápillantottam, még mindig a hármason állt a mutató.

A szállodai törülközővel megszárítkoztam, sajgó kézzel, nedves kesztyűvel húztam fel az alsóneműmet. A tükrös szekrényben láttam, hogy egy keskeny csípejű nőalak sétál fel-alá gépiesen, mezítláb a szobában; az arca kevésbé volt emberi, mint korábban bármikor. Közelebb mentem a tükörhöz, s akkor láttam, hogy a fürdőzéstől újra kivörösödtek a szemöldököm alatt, az orrcimpáimon, az államon, a fülemen húzódó éles vonalak. A hajamon áttetsző téglavörös forradások mintha megduzzadtak volna.

Ez nem lehet igaz. Kinek volt ekkora bátorsága? Hirtelen észrevettem, néhány centire tőlem, dr. Doulin dossziéját.

Reggel, mikor először futottam át a cikkeket, minden megegyezett Jeanne elbeszélésével. Most, hogy újraolvastam őket, olyan apró részletekre bukkantam, melyek akkor jelentéktelennek látszottak, most azonban majd megőrjítettek.

Nem szerepelt a cikkekben Domenica Loď születési éve, sem egyetlen másik keresztneve. Huszonegy éves volt, írták. S mivel a tűz épp július 4-én ütött ki, hozzátették, hogy szegényke épp születésnapjának éjjelén pusztult el. Néhány másodpercig arra gondoltam, hogy hiszen én magam is tudhattam valamennyi keresztnevét, s azt is, hogy mikor született, s nyugodtan írhattam Loďt Isola helyett: a fáradtság épp elég magyarázat rá, meg hogy annyit foglalkoztam Dóval. De ilyen tökéletes tudathasadásra, erre a pontosan kitöltött cédulára, a végén azzal az elképesztő kisiskolás aláírással, nem elég magyarázat.

S erről egy csapásra újabb ellenvetések is eszembe jutottak. Jeanne nem tévedhetett. Segített fürödni már az első este, évek óta ismert, mintha a nevelőanyám lett volna. Lehet, hogy az arcom megváltozott, de a testem, a járásom, a hangom nem változhatott. Lehet, hogy Do alakja hasonló volt, talán a szemünk színe is egyezett, s a haja is ugyanolyan barna volt, de Jeanne-t mindez nem vezethette félre. Hisz a hát vonala, a váll görbülete, a láb formája áruló lehet.

Kimondtam a szót: áruló. S különös, de mintha önkéntelenül máris olyan magyarázatra hajlottak volna a gondolataim, melyet még nem akartam elfogadni, éppúgy, ahogy napokon át nem akartam hinni félre nem érthető jeleknek, mígnem az imént a szállodai cédulát újraolvasván, meg kellett adnom magam.

Én nem én voltam! S ezt bizonyította az a tény is, hogy képtelen voltam felidézni a múltamat. Hogy találhattam volna rá olyan valakinek a múltjára, aki nem én voltam?

Egyébként Jeanne sem ismert rám. Meglepte a kacagásom, a járásom, és sok egyéb apróság, amiről nem is tudtam, ő talán a lábadozás számlájára írta a dolgokat, de azért nyugtalanították, s fokozatosan eltávolították tőlem.

Hiszen ma, mikor elszöktem tőle, épp ezt próbáltam megérteni. Azt mondta: “Már aludni sem tudok.” Meg: “Hogy hasonlíthatsz rá ennyire?” Te jó ég, szóval Dóra hasonlítok! Jeanne ugyanúgy nem akart benne hinni, akárcsak én, de minden mozdulatom szíven ütötte, minden kétkedéstől átvirrasztott éjszaka újabb karikát rajzolt a szeme alá.

De volt ennek az okoskodásnak egy gyenge pontja: az az éjszaka, mikor kiütött a tűz. Jeanne ott volt. Ő talált rám a lépcső alján, bizonyára elkísért La Ciotat-ba, Nizzába. Megkérték arra is, hogy még a szülők érkezése előtt azonosítsa a holttestet. Felismerhető voltam, ha összeégtem is. Egy idegen tévedhetett, de Jeanne soha.

Tehát az ellenkező esetről van szó. Így iszonyatosabb, de egyszerűbb.

“Végül is olyan könnyen játszhatnál komédiát!” Jeanne tehát félt, tőlem félt. De nem azért, mert egyre inkább hasonlítottam Dóhoz, hanem mert tudta, hogy Do vagyok!

A tűzvész óta tudta. Miért hallgatott róla, miért hazudott, nem volt erőm kitalálni. Gyűlöltem elképzelni Jeanne-t, amint szándékosan az élőt mondja halottnak, csak hogy életben tartsa, ha törik, ha szakad, a kis örököst, a végrendelet kibontásáig.

Jeanne hallgatott, de hazugságának volt egy tanúja: az életben maradott. Hát ezért nem tudott aludni. Mindenkitől elzárta e tanút, aki talán komédiázott, talán nem, neki mindenesetre továbbra is hazudnia kellett. Viszont egyre kevésbé bízott a saját tévedésében, a saját emlékeiben, nem bízott semmiben. Hogyan ismerne rá egy nevetésre, egy anyajegy helyére három hónap után, meg aztán ez a háromnapos új élet… Jogosan félt. Először is azoktól, akik jól ismerték a halottat, tehát leleplezhetik a csalást. De leginkább tőlem félt, azért zárt el a többiektől. Nem tudta, hogyan viselkedem majd, ha visszatérnek az emlékeim.

De volt a láncban még egy gyenge szem azon a bizonyos estén, bár Jeanne egy arc nélküli lányra bukkant, honnan sejthette volna, hogy ez a lány múltról és jövőről mit sem tudó gép lesz csupán, ha magához tér? Nem valószínű, hogy vállalt volna ekkora kockázatot. Hacsak nem…

Hacsak nincs a tanúnak is jó oka a hallgatásra, és Jeanne, miután erre rádöbbent – folytassuk csak, miért ne, már úgyis benne vagyok a szörnyű és képtelen találgatásokban –, határozottan érezte, hogy fölényben van velem szemben. S itt jött François gyanakvása a gázbekötéssel kapcsolatban. Magam is úgy találtam, akárcsak ő, hogy ilyen durva hiba, ami bármikor tüzet okozhat, nem kerülhette el Jeanne figyelmét. A bekötés tehát jó volt. Akkor viszont később kellett valakinek elrontania.

A nyomozók is, a biztosító társaságok is elfogadták, hogy baleset történt, tehát szó sem lehetett egyszeri beavatkozásról, durva vezetékelvágásról. Erre vonatkozóan több újságcikkben is találtam részleteket: az egyik tömítést hetek óta nedvesség emésztette, a cső pereme oxidálódott. Tehát alapos előkészületek folytak, lassú, gondos munka. Neve is van: gyilkosság.

A tűz még ki sem ütött, mikor az élő már a halott helyére pályázott! Minek nem fűződött érdeke a szerepcseréhez, tehát aki élve maradt, az Do. A szállodai cédulától a vízmelegítő csövéig a kör bezárult, pontosan úgy, mint az a hivalkodó karika az aláírás körül.

Magam sem tudom, hogyan és mióta térdeltem szállodai szobám mosdója alatt, a csöveket vizsgáltam, kesztyűm csupa por lett. Itt nem gázcsövek voltak, bizonyára igencsak különböztek a Cap Cadet-i csövektől, de valami halvány remény éltetett, hogy itt is megtalálom feltételezéseim hibás voltának bizonyítékát. Ez nem lehet igaz, mondtam magamban, elsieted a dolgot; ha eleinte jó is volt a bekötés, később magától is elromolhatott. De már jött is a válasz: alig háromhónapos volt az egész berendezés, lehetetlen, hogy csak úgy elromlott, egyébként ezt nem is állították, bekötési hibát állapítottak meg.

Csak kombiné volt rajtam, megint nagyon fáztam. Felvettem a szoknyámat s az elszakított kardigánt. A harisnyámról le kellett mondanom. Gombóccá gyűrtem, s a kabátom zsebébe tettem. Ebben a lelkiállapotban még ezt a mozdulatomat is bizonyítéknak éreztem: Mi bizonyára nem így csinálta volna. Neki nem volt ennyire fontos egy pár harisnya. Elhajította volna a szoba egyik sarkába.

Kitapintottam a kabátom zsebében a François-tól kapott kulcsokat. Azt hiszem, harmadízben mosolygott rám az élet azon a napon. Másodszor mikor megcsókolt az a fiú, s csak aztán kérdezte, hogy “Most már hiszel nekem?” Először pedig akkor, mikor kértem Jeanne-t, állítson ki egy csekket, mire ő kiszállt a kocsiból, s közben rám nézett. Fáradt, kissé ideges pillantással, de kiolvastam belőle, hogy tiszta szívből szeret. Ha csak rágondoltam ebben a szállodai szobában, már újra hittem is, hogy az egész csak képzelődés volt.

*

A rue de Courcelles-i családi ház címét a Raffermi névnél találtam meg a telefonkönyvben. Mutatóujjam – rajta a nedves pamutkesztyű – ötvennégy számon siklott végig, mielőtt megállapodott az igazin.

A taxi az 55-ös számnál, egy feketére mázolt, magas, rácsos kapu előtt állt meg. Az órámon, amelyet akkor húztam fel, mikor távoztam a Montparnasse környéki szállodából, csaknem éjfél volt.

A gesztenyefás kert mélyén állt a békés, karcsú, fehérre meszelt ház. A leeresztett redőnyök mögül nem szűrődött ki semmi fény.

Kinyitottam a kaput, nem is csikorgott, végigmentem a pázsittal szegélyezett sétányon. A bejárati ajtó zárjába egyik kulcs sem illett bele. Megkerültem a házat, egy hátsó ajtóra bukkantam, azt nyitottam ki.

Odabenn még most is érződött Jeanne parfümjének illata. Villanyt gyújtottam minden szobában, amin csak áthaladtam. Kicsi, nagyobbrészt fehér falú szobákat találtam, bútorzatuk otthonosnak, kényelmesnek látszott. Az első emeleti szobák egy előtérből nyíltak; egy félig fehérre, félig semmilyenre festett előtérből: valószínűleg nem fejezték be a falfestést.

Az első szoba, ahová beléptem, Mickyé volt. Nem sokat töprengtem rajta, honnan tudom, hogy az övé. Minden rávallott: az összevissza felaggatott metszetek a falon, a gazdag kárpitozás, a muszlinfüggönnyel körülvett mennyezetes ágy; mikor beléptem, az előtérből beáramló levegő felduzzasztotta a muszlint, mint a szél a vitorlákat. Egy asztalon teniszütők, egy fiú fényképe a lámpaernyőn, nagy plüsselefánt egy karosszékben, német tiszti sapka egy mellszobor fején; a szobor kétségkívül Midola keresztanyát ábrázolta.

Félrehúztam a függönyt az ágyon, hogy megpihenjek néhány percre, majd kihúztam minden fiókot, hátha – várakozásom ellenére – találok rá bizonyítékot, hogy a szoba az enyém. Fehérneműt, csupa számomra semmitmondó tárgyat húztam elő, néhány papírdarabot, rajtuk az írást átfutottam, majd ledobtam valamennyit a szőnyegre.

Nagy rendetlenséget hagytam a szobában. De mit számított ez akkor? Már tudtam, hogy fel fogom hívni Jeanne-t. Az ő kezébe helyezem a múltamat, a jelenemet és a jövőmet, s végre aludni fogok. Ő majd a végére jár a rendetlenségnek s a gyilkosságnak.

A második szoba jellegtelen volt, a harmadikban alhatott Jeanne, mialatt én a kórházban voltam. A szomszédos fürdőszobában úszó parfümillat, a ruhák a szekrényben arra mutattak.

Végül benyitottam abba a szobába, amelyiket kerestem. A bútorokon kívül nem volt ott szinte semmi, némi kis fehérnemű egy komódfiókban, kék-zöld skótkockás háziköntös (a felső zsebén ott a hímzés: Do), az ágy mellett három bőrönd sorakozott.

Teli bőröndök. Mialatt kiszórtam a tartalmukat a szőnyegre, megértettem, hogy mindezt Jeanne hozta magával Cap Cadet-ről. Két bőröndben Minek olyan holmijai voltak, amiket Jeanne nem mutatott meg nekem. Talán azért, mert nem volt bátorsága belépni ide, a halott szobájába. Vagy csak úgy.

A harmadik, kisebb bőröndben csak kevés ruha volt, de ott voltak Do levelei, iratai. Valószínűleg nem volt benne Do minden holmija, ahhoz túl kevés lett volna, bizonyára átadták a Loď szülőknek azokat a dolgokat, amik túlélték a tűzvészt.

Kioldottam egy darab spárgát: több levelet fogott össze. Midola keresztanya írta őket valakinek (mindig így írta alá a nevét): először azt hittem, Minek, mert valamennyi így kezdődött, hogy “Drágám”, “Carina” vagy “Kicsikém”. Mikor elolvastam őket, rájöttem, hogy mivel sok szó esett bennük Miről, csakis Dónak szólhattak. Lehet, hogy különös elképzelésem volt a helyesírásról, de úgy éreztem, minden levél hemzseg a hibától. Ugyanakkor nagyon kedves volt valamennyi, s attól, amit a sorok közül olvastam ki, újra megfagyott bennem a vér.

Mielőtt folytattam volna a leltározást, telefon után néztem. Mi szobájában találtam egy készüléket. Tárcsáztam a neuillyi számot. Hajnali egy óra körül járhatott az idő, Jeanne-nak bizonyára ott volt a keze ügyében a telefon, mert azonnal felvette a kagylót. Mielőtt megszólalhattam volna, félig vádlón, félig könyörgőn fülembe kiáltotta aggodalmát. Erre én is kiabáltam:

– Hagyd abba!

– Hol vagy?

– A rue de Courcelles-en.

Hirtelen hosszú-hosszú csend lett, s ez több mindent jelenthetett: csodálkozást, vallomást. Végül is újra én szólaltam meg:

– Gyere ide, várlak.

– Hogy vagy?

– Rosszul. Hozz egy pár kesztyűt.

Letettem a kagylót. Visszamentem Do szobájába, s tovább kutattam saját papírjaim között. Majd fogtam egy bugyit és egy kombinét meg a háziköntöst, hisz minden az enyém volt. Átöltöztem. Levetettem a cipőmet is. Lementem mezítláb a földszintre. A “másiktól” mindössze a kesztyű maradt rajtam, de a kesztyű az enyém.

Felgyújtottam a nappaliban az összes lámpát, felhajtottam egy korty konyakot az üvegből. Jó darabig tanulmányoztam egy lemezjátszó működését. Feltettem egy hangos számot. A konyak jót tett, de többet nem mertem inni. Mikor átmentem egy szomszédos szobába, mert úgy éreztem, ott melegebb van, mégis magammal vittem az üveget, lefeküdtem, s a sötétben magamhoz szorítottam.

Körülbelül húsz perccel azután, hogy telefonáltam, ajtónyitást hallottam. Egy perccel később elhallgatott a zene a szomszédban, lépések közeledtek a szobához, ahol vártam. Jeanne nem gyújtott villanyt. Láttam, hogy nyúlánk alakja megáll a küszöbön, egyik keze az ajtó kilincsén – mintha csak annak a képnek a negatívja lett volna, melyet a kórházi látogatásáról őriztem. Néhány másodpercig hallgatott, majd szelíd, mély, nyugodt hangján azt mondta:

– Jó estét, Do.

Meg fogom ölni

Egy februári délutánon kezdődött az egész, a bankban, ahol Do dolgozott, ezért aztán később Mi “sanszos ügynek” nevezte az esetet (amin föltehetően jól mulattak mindketten). A csekk ugyanolyan volt, mint az összes többi. Ilyenek forogtak Domenica kezében reggel 9-től délután 5-ig; közben a lány mindössze a háromnegyed órás ebédszünet alatt pihent. Rajta volt a számlatulajdonos aláírása – François Chance –, s Domenica, csak miután megterhelte az összeggel a számlát, akkor fordította meg a csekket, s olvasta el Michèle Isola nevét.

Szinte gépiesen nézett át kollégái feje fölött, s a pénztárpultok túloldalán egy kék szemű, hosszú fekete hajú lányt pillantott meg, tojáshéjszínű kabátban. Csak ült ott lenyűgözve, Mi szépségén jobban csodálkozott, mint azon, hogy épp itt látja viszont. Pedig isten a megmondhatója, hányféleképpen elgondolta már ezt a találkozást: hol egy gőzhajón (gőzhajón!), hol színházban (pedig sose járt színházba), máskor meg az olasz tengerparton (Olaszországot egyáltalán nem is ismerte). Bárhol, lényeg az, hogy valamely valóságon túli világban, hol ő nem igazán Do, amolyan félálomban, mikor az ember képzelete szabadon csaponghat.

Persze így, a mögött a pult mögött, amelyet két év óta mindennap lát, negyedórával a zárást jelző csengetés előtt, még kevésbé valószerű ez a találkozás, de valahogy nem meglepő. Ugyanakkor Mi olyan csinos, olyan feltűnő jelenség volt, s oly csodálatosan elhivatottnak látszott a boldogságra, hogy látványa Do legszebb reményeit döntötte halomba.

Álmában minden egyszerűbb volt. Mi csak egy árva lány volt, akit Do túlszárnyalt magasságban (1 méter 68), okosságban (írásbeli és szóbeli érettségi jeles eredménnyel), józanságban (mindenféle ködös műveletekkel megsokszorozta Mi vagyonát a tőzsdén), szívjóságban (a tönk széléről rántotta vissza Midola keresztanyát, miközben a másik csak önmagára gondolt, s magát pusztította), és eredményekben (Mi leendő férje, egy olasz herceg, három nappal az esküvő előtt inkább a szegény “kuzint” választotta: szörnyű lelkiismereti konfliktus), egyszóval mindenben. Szépségben is, magától értetődik.

Mi olyan elragadó volt, hogy bár lehetett köztük vagy tizenöt lépésnyi távolság, és a sürgő-forgó emberek szinte eltakarták Do elől, Do mégis szinte belebetegedett. Fel akart állni, de nem tudott. Látta, hogy a csekk elvegyül egy köteg másikkal, az egész köteg ott van egy kolléganője kezében, majd eltűnik az egyik pénztáros ajtócskája mögött. A lány, a tojáshéjszínű kabátban – messziről többnek látszott húszévesnél, s a mozdulatai határozottak voltak – berakta a kapott pénzt a kézitáskájába, felvillantotta mosolyát, s odament egy másik lányhoz, aki a bank ajtajában várta.

Domenica megkerülte a pultokat, különös émelygést érzett a gyomra táján. “Elveszítem – mondta magában –, soha nem látom többé, vagy ha látom, sőt beszélek is vele, legföljebb rám mosolyog, majd közönyösen elfelejt.”

Nagyjából így is történt. Do a boulevard Saint-Michelen érte utol a két lányt, több mint ötven méterre a banktól, épp egy fehér MG-be készültek beszállni, mely tilosban parkolt. Mi udvarias érdeklődéssel nézte az egy szál blúzban álldogáló Dót, ki megragadta a ruhaujját, Mi nem ismerte meg a lányt; Do vacogott a hidegtől (tényleg így volt), szaladt utánuk, ezért elfulladt hangon beszélt.

Do közölte, hogy ő Do. Mi csak hosszú magyarázkodás után emlékezett vissza gyerekkori kis barátnőjére, s mondta, hogy milyen különös ez a találkozás. Több mondanivalója nem is volt. De azért megerőltette magát. Azt kérdezte, régóta lakik-e Do Párizsban, s régóta dolgozik-e a bankban, meg hogy tetszik-e neki ez a munka. Bemutatta Dót a barátnőjének, egy ügyetlenül kikészített amerikai lánynak, aki már be is ült a kocsiba. Majd azt mondta:

– Hívj fel egyik nap. Örülök, hogy találkoztunk.

Mi a volánhoz ült, s a két lány teljes gázzal elhajtott. Do abban a percben ért vissza a bankba, mikor épp csukták a kapukat; tele volt kusza gondolatokkal és nehezteléssel. Hogy hívnám fel, mikor azt se tudom, hol lakik. Érdekes, hogy egy magas velem, régen sokkal kisebb volt. Én is ugyanolyan csinos lennék, ha úgy tudnék öltözni. Mennyiről szólt az a csekk? Fütyül rá, hogy felhívom-e vagy sem. Nem beszél olaszos akcentussal. Milyen ostoba vagyok, még neki kellett társalognia. Biztosan ostobának és rosszul öltözöttnek talált. Gyűlölöm. De gyűlölhetem, amennyire csak akarom, én pukkadok meg tőle.

Zárás után még benn maradt egy órát dolgozni. Épp akkor találta meg a csekket, mikor a többi hivatalnok már menni készült. Mi címe nem volt rajta. Felírta hát François Chance-ét, a számlatulajdonosét.

Fél óra múlva felhívta a férfit a Dupont-Latin kávéházból. Azt mondta, hogy Mi unokatestvére, az előbb találkoztak, de elfelejtette megkérdezni tőle a telefonszámát. A férfi a vonal másik végén azt mondta, hogy tudomása szerint Isola kisasszonynak nincs unokatestvére, de végül is bemondott egy telefonszámot és a címet: Washington Szálloda, rue Lord-Byron.

Három egész nap telt el azóta, hogy Do kijött az alagsori telefonfülkéből, s csak akkor hívta fel Mit. Barátaival randevúzott a kávéházban: két hivatali kollégával s egy fiúval, kit hat hónapja ismert, kivel négy hónapja csókolózott, s aki két hónapja volt a szeretője. Sovány, kedves fiú volt, kicsit a fellegekben járt, elég csinos, biztosítási ügynök.

Do visszaült mellé, jól megnézte, s úgy találta, hogy nem is olyan kedves, nem is jár annyira a fellegekben, nem is olyan csinos, de nagyon is biztosítási ügynök. Újra lement az alagsorba, s felhívta Mit, de a lány nem volt otthon.

Do öt nappal később kapta el telefonon a lányt, aki nem beszélt olaszos akcentussal; minden este többször is próbálkozott hat óra és éjfél között. Aznap este Do Gabriel lakásából telefonált, a biztosítási ügynöktől, aki fejét a párna alá rejtve ott aludt mellette. Éjfél volt.

Bár Do jogosan volt némiképp borúlátó, Mi emlékezett a találkozásra. Szabadkozott, amiért Do többször nem találta otthon. Esténként nehéz elérni. Különben reggel is.

Do, aki korábban mindenféle fortélyos mondatot kitalált, hogy összehozzon egy újabb találkát, most csak ennyit tudott kibökni: “Beszélnem kell veled.”

– Na jó – mondta Mi. – Hát akkor gyere, de siess, álmos vagyok. Igazán nagyon kedvellek, de holnap korán kelek.

Belecuppantott a kagylóba, és letette. Do percekig csak ült az ágy szélén, kezében a hallgatóval; ostoba képet vágott. Majd odaugrott a ruhaneműihez.

– Elmész? – kérdezte Gabriel.

Do őt csókolta össze, hangosan kacagva; nem is öltözött fel egészen. Gabriel azt gondolta, hogy végképp megbolondult, így aztán újra a fejére húzta a párnát. Ő is korán kel holnap.

*

Nagy, kipárnázott, roppantul angolszász épület volt. Amolyan szállodaféle, egyenruhás portással, feketébe öltözött férfiakkal a sötét pultok mögött. Mikor Do megérkezett, telefonon felszóltak Minek.

Az előcsarnok végéből nyílt a bár, három lépcsővel mélyebben. Olyan emberek ültek odabenn, kikkel gőzhajók fedélzetén, divatos fürdőhelyeken, színházi bemutatókon találkozunk: “amolyan félálomban”.

A liftes a harmadikon állt meg. Tizennégyes szoba. Do még egyszer jól megnézte az öltözékét egy tükörben a folyosón, elrendezte súlyos kontyba fésült haját; sokkal tovább tartott volna a fésülködés, ha kibontva hordja. A konty kicsit öregítette, komolyabb lett tőle a külseje. S ez így jó.

Egy idős asszony nyitott ajtót. Aztán vette a kabátját, és elment. Bekiáltott valamit olaszul a szomszéd szobába, majd elhagyta a lakást.

Itt is minden nagyon angolos volt, akárcsak odalenn: süppedő karosszékek, vastag szőnyegek. Mi rövid kombinéban, meztelen vállal és combbal viharzott be a szobába: egy ceruzát rágcsált, kezében lámpaernyő. Elmagyarázta, hogy az egyik lámpa felmondta a szolgálatot.

– Na, hogy vagy? Tudsz barkácsolni? Gyere, nézd meg!

A szobában, hol amerikai cigaretta illata terjengett, s az ágy vetetlen állt, Do, kabátját le sem véve, visszaillesztette a lámpaernyőt a helyére. Mi egy dobozban turkált a komód tetején, majd eltűnt a szomszédos szobában. Mikor visszajött, egyik kezében három százfrankost, a másikban egy frottírtörülközőt szorongatott. A pénzt odanyújtotta Dónak, aki gépiesen, döbbenten el is vette.

– Ennyi elég? – kérdezte Mi. – Uramisten, soha meg nem ismertelek volna! Tudod-e?

Szép, porcelánkék szemének fürkész pillantásával, kedvesen nézett Dóra. Így, közelről, nem látszott többnek húszévesnél, s valóban nagyon csinos volt. Talán csak néhány másodpercig maradt egy helyben, majd mintha valami fontos dolog jutott volna az eszébe, a belső ajtó felé sietett.

– Ciao! De ígérd meg, hogy nem tűnsz el…

– De hát nem értem…

Do utánament, nyújtotta felé a bankjegyeket. Mi hátraarcot csinált a fürdőszoba küszöbén; a csapokat már korábban kinyitotta.

– Nem kértem pénzt! – ismételgette Do.

– Hát nem azt mondtad a telefonba?

– Azt mondtam, hogy beszélni szeretnék veled.

Mi szemmel láthatóan sajnálkozott, vagy bosszankodott, vagy csodálkozott, de lehet, hogy mindhármat egyszerre.

– Beszélni velem? No de miről?

– Erről-arról – mondta Do. – Egyszóval látni akartalak és beszélni veled. Csak úgy.

– Ilyenkor? Na, ide figyelj, ülj le egy kicsit, két perc az egész, mindjárt jövök.

Do egy fél óráig várt rá a szobában, a bankjegyeket letette az ágyra, a kabátjától nem mert megszabadulni. Mi frottírköntösben jött vissza, erőteljesen dörzsölte nedves haját egy törülközővel. Mondott valamit olaszul, Do nem értette. Aztán Mi megkérdezte:

– Nem haragszol, ha lefekszem? Aztán beszélgetünk egy kicsit. Messze laksz? Ha nem nyugtalankodik senki miattad, itt is alhatsz, ha akarsz. Egy csomó ágy van mindenütt. Komolyan mondom, nagyon örülök, hogy találkoztunk, ne vágj már ilyen képet!

Vajon hogy volt még arra is ideje, hogy az ember arcát figyelje? Köpenyben bújt be az ágyba, cigarettára gyújtott, azt is mondta Dónak, hogy ha inna valamit, a szomszéd szobában van valahol egy-két üveg ital. Olyan hirtelen aludt el, mint egy kisbaba, pedig a cigaretta még ott égett az ujjai között. Do alig hitt a szemének. Megérintette a baba vállát, mire az fészkelődött, morgott valamit, s a cigaretta a padlóra hullott az ujjai közül.

– A cigaretta – nyöszörgött Mi.

– Eloltom.

A baba összecsücsörítette a száját, és cuppantott, majd újra elaludt.

Másnap reggel Do késve ért a munkahelyére – két év óta először. Az idős asszony ébresztette föl, látszólag még csak nem is csodálkozott, hogy ott találja az egyik heverőn. Mi már elment hazulról.

Do egy közeli bisztróban töltötte az ebédidőt, hol frissensülteket szolgáltak fel, de ő mindössze három csésze kávét hajtott föl. Nem volt éhes. Szerencsétlennek érezte magát, mint mikor igazságtalanság ér valakit. Amit az élet az egyik kezével ad, azt visszaveszi a másikkal. Minél töltötte az éjszakát, sokkal hamarabb közel férkőzött hozzá, mintsem remélni merte, de most már azzal az ürüggyel sem láthatja viszont, amivel tegnap este. Mi kicsúszott a kezéből.

Aznap este a bankból kijövet, ahelyett hogy elment volna a Gabriellel megbeszélt találkára, a Washington Szállodába sietett. Az előcsarnokból felhívták a 14-es lakosztályt. Isola kisasszony nem volt otthon. Do egész este ott sétált a Champs-Élysées-n, bement egy moziba, majd ismét fel-alá járkált a 14-es lakosztály ablakai alatt. Éjféltájban, még egyszer, utoljára érdeklődött a fekete ruhás portásnál, majd letett a dologról.

Úgy tíz nappal később, egy szerda reggelen megismétlődött a bankban a múltkori “sanszos ügy”. Ezúttal Mi türkizkék kosztümöt viselt, mivel az idő megenyhült; egy fiú kísérte el. Do odament hozzá a pénztárpultok mögött.

– Éppen telefonálni akartam a lakásodra – mondta sietve Minek. – Régi fényképeket találtam, gondoltam, meghívlak vacsorázni, hogy megmutassam neked.

Mi, szemmel látható zavarral, minden meggyőződés nélkül azt felelte, hogy remek, sort kell rá keríteni. Ugyanolyan áthatóan fürkészte Dót, mint akkor este, mikor pénzt akart adni neki. Vajon jobban érdekelnék az emberek, mint mutatja? Bizonyára kiolvasta Do szeméből a könyörgést, a reményt, a félelmet, hogy Mi lenézi.

– Ide hallgass, van egy jelenésem holnap este, viszont azt hiszem, elég korán végzek, úgyhogy együtt vacsorázhatunk. De én hívlak meg. Találkozzunk valahol 9-kor. Mondjuk a “Flore”-ban. Nem szoktam késni. Ciao, carina!

A fiú, aki elkísérte Mit, közönyös mosolyt küldött Do felé. Mikor elindultak kifelé a bankból, átölelte karjával a fekete hajú hercegnő vállát.

*

Mi két perccel 9 előtt lépett be a “Flore”-ba; kabátját épp csak a vállára terítette, arcát fehér selyemkendő keretezte. Do már egy fél órája ott ült a terasz üvegablakai mögött, látta, mikor elhaladt az MG, s megörült, hogy Mi egyedül jött.

Mi egy száraz Martinit kért, elmesélte a fogadást, ahonnan érkezett, meg a könyvet, amit előző éjszaka olvasott, fizetett, mondta, hogy meghal az éhségtől, s megkérdezte Dót, hogy szereti-e a kínai konyhát.

Szemben ültek egymással a rue Cujas-i étteremben, különböző fogásokat rendeltek, s aztán osztozkodtak. Mi úgy találta, hogy sokkal jobban áll Dónak, ha leereszti a haját, mintha kontyba tűzi, mint első este. Az ő haja sokkal hosszabb, szörnyen nehéz megfésülni. Naponta kétszázszor húzza végig rajta a kefét. Megesett, hogy Mi szótlanul, szinte zavaró érdeklődéssel figyelte Dót. Máskor meg úgy beszélt, hogy nem volt se füle, se farka, mintha Do nem is ült volna vele szemben.

– Ja tényleg, a fényképek?

– Otthon vannak – mondta Do. – Itt lakom, a szomszédban. Gondoltam, később felugorhatnánk.

Mikor beszálltak a fehér MG-be, Mi kijelentette, hogy jól érezte magát, hogy nagyon elégedett az estével. A Victoria-szállóban is csak annyit mondott, hogy rokonszenves neki ez a környék, s Do szobájában rögtön otthonosan érezte magát. Levette a kabátját, a cipőjét, s lekuporodott az ágyra. Nézték a kis Mit meg a kis Dót, az elfelejtett, kedves arcokat. Do, aki ott térdelt Mi mellett az ágyon, azt szerette volna, ha a nézegetés örökké tart. Mi parfümje olyan erősen átitatta, hogy bizonyára akkor is érzi majd az illatát, amikor Mi már elment. Átkarolta Mi vállát, s már maga sem tudta, hogy a váll melegét érzi-e, vagy a saját karjáét. Az egyik fényképen egy csúszdán siklottak lefelé a strandon Mit ez a látvány annyira megnevettette, hogy Do önkéntelenül is kétségbeesett csókot lehelt a hajára.

– Azok voltak a szép idők – mondta Mi. És nem húzódott el. De nem nézett rá Dóra. Bár elfogytak a fényképek, Mi, valószínűleg kicsit zavartan, továbbra is ott üldögélt. Majd Do felé fordult, s hadarva mondta: “Menjünk most hozzám.” Felállt, fölhúzta a cipőjét. Mivel Do nem csinálta utána, visszatérdelt mellé, s gyengéden végigsimított az arcán.

– Szeretnék örökre veled maradni – mondta Do.

S odahúzta homlokához a kis hercegnő vállát; a hercegnő egyáltalán nem volt közönyös, inkább gyengéd és érzékeny, mint gyerekkorában, s különös hangon csak ennyit válaszolt:

– Sokat ittál a kínaiaknál, nem tudod, mit beszélsz.

*

Benn az MG-ben Do úgy tett, mintha a Champs-Élysées-t szemlélné az ablak mögül, Mi sem beszélt. A 14-es lakosztályban az idős asszony egy karosszékben aludt, rájuk várt. Mi két cuppanós puszival hazaküldte, bezárta az ajtót, áthajította a cipőjét a szobán, kabátját ledobta a heverőre. Kacagott, boldognak látszott.

– A te melód miből áll? – kérdezte Dót.

– A bankban? Ó, hát azt bonyolult lenne elmagyarázni. Meg aztán nem is érdekes.

Mi derékig már levetkőzött, aztán odament Dóhoz, s kigombolta a kabátját.

– Hogy te milyen suta vagy! Vedd már le, és helyezd magad kényelembe! Beteg vagyok, ha rád nézek. Megmozdulsz végre, mondd?

A végén összeverekedtek, egymásba gabalyodva félig a karosszékre, félig a szőnyegre zuhantak. Mi volt az erősebb. Nevetett, nagyot szusszantott, megragadta Do csuklóját.

– Szóval nagyon bonyolult, amit csinálsz? Az igaz, hogy elég bonyolult kislánynak látszol. S mióta vagy ilyen bonyolult lány? Mióta betegíted meg az embereket?

– Mindig is ilyen voltam – felelte Do. – Soha nem tudtalak elfelejteni. Órákon át lestem az ablakaidat. Elképzeltem, hogy megmentelek a hajótöréstől. Még a fényképedet is megcsókoltam.

Dónak elakadt a szava, végignyúlt a szőnyegen, Mi fölé kerekedett, fogva tartotta a csuklóját.

– Még ilyet! – zárta le a témát Mi.

Majd felállt, s a szobája felé osont. Egy perc, és Do már hallotta is, hogy folyik a víz a fürdőszobacsapból. Kicsit később ő is felállt, bement Mi szobájába, pizsama vagy hálóing után kutatott a szekrényben. Pizsamát talált. Épp jó volt rá.

*

Akkor éjjel Do az elülső szoba heverőjén aludt. Mi a szomszéd szobában sokat fecsegett, jó hangosan, hogy áthallatsszon. Nem vett be altatót. Pedig szokott, azért is aludt el olyan hirtelen az első estén. Régen kimondta már a “Csicsi, Kicsi”-t (amin persze jót nevettek) , de még mindig szónokolt.

Hajnali három óra tájban Do felébredt, s meghallotta, hogy Micky sír. Odarohant az ágyához, látta, hogy kitakarózott, az arca könnyes, s ökölbe szorított kézzel alszik. Eloltotta a lámpát, betakarta Mit, s visszament lefeküdni.

Másnap este volt “valaki” Minél. A Dupont-Latin kávéházból telefonált, s Do hallhatta is, amint az a valaki a cigarettáját keresi. Mi odaszólt neki: “Ott van az asztalon, majd kiszúrja a szemedet.”

– Ma tehát nem látlak? – kérdezte Do. – Ki az a fiú? Azzal jársz? Utána nem találkozhatunk? Megvárnálak. Kefélném a hajadat. Megcsinálnék bármit.

– Ne tégy tönkre – mondta Mi.

*

Aznap éjjel egykor bekopogott Do ajtaján a Victoria-szállóban. Bizonyára sokat ivott, sokat cigarettázott, sokat fecsegett. Szomorú volt. Do levetkőztette, most ő adott neki kölcsön egy pizsamakabátot, befektette az ágyába, s álmatlanul őrizte a karjaiban, figyelte szabályos lélegzését, mígnem csörgött az ébresztőóra. “Ez már nem álom – dünnyögte magában –, itt van mellettem, és most már az enyém, ha elválunk is, mindig itt marad bennem, egyek vagyunk.”

– Muszáj elmenned? – kérdezte Mi, amikor felnyitotta a szemét. – Gyere, feküdj vissza! Téged is ráíratlak a “jegyzékre”.

– A mire?

– A keresztanyám fizetési jegyzékére. Gyere, feküdj vissza! Majd kapsz tőlem fizetést.

Do már felöltözött, útra készen állt. Azt felelte, hogy hülyeség az egész, ő nem játékszer, amit hol felvesznek, hol meg elhajítanak. A bankban rendes havi fizetést kap, jól megél belőle. Mi erre friss, kipihent arccal, éber, ugyanakkor dühös pillantással ült fel az ágyban.

– Úgy beszélsz, mint a többiek! Ha azt mondom, hogy fizetek, akkor fizetek! Mennyit kapsz a bankban?

– Havi 650 frankot.

– Fizetésemelés! – mondta Mi. – Gyere, feküdj vissza, különben fel is út, le is út!

Do levette a kabátját, feltette melegíteni a kávét, kinézett az ablakon: a place d’Austerlitzről nemigen áradt be napfény. Amint a kávéscsészével az ágy felé haladt, már tudta, hogy fellobbanása nemcsak erre az egy reggelre szól, hogy mostantól fogva bármit mond vagy csinál, felhasználható ellene.

– Kedves kis játékszer vagy – mondta Mi. – S a kávé is jó. Régóta laksz itt?

– Hónapok óta.

– Csomagolj össze!

– Mi, gondold meg jól a dolgot! Amit most határozol, annak súlya van.

– Képzeld, én ezt már legalább két napja tudom. Azt hiszed, sokan mentettek már ki hajótörésből? Ráadásul biztos vagyok benne, hogy te még csak úszni se tudsz.

– Nem tudok.

– Majd megtanítalak – mondta Mi. – Könnyű. Figyelj! A karoddal így csinálsz, látod? A lábaddal meg így, erősebben…

Felnevetett, rádöntötte Dót az ágyra, erősködött, hogy evickéljen a karjával, majd hirtelen mindent abbahagyott, komoly arccal nézett Dóra, s közölte, hogy nagyon jól tudja, milyen súlyos dologról van itt szó, de azért nem vészes. A következő néhány estét Do az elülső szoba heverőjén töltötte, a Washington Szálloda 14-es lakosztályában; mondhatnánk, virrasztott Mi szerelmi élete fölött. Mi a szomszéd szobában aludt egy meglehetősen öntelt és kellemetlen modorú fiúval. Azzal, aki a bankba is elkísérte. François Roussinnak hívták, titkár volt egy ügyvédnél, és tény, hogy tudott “viselkedni”. De mivelhogy nagyjából ugyanazt a tervet forgatta a fejében, mint Do, az első perctől kezdve szívből utálták egymást.

Mi szépnek és ártalmatlannak tartotta a fiút. S éjszakánként Do túl közel aludt hozzájuk, így azután akaratlanul is hallotta, hogyan nyüszít Mi az ördöngös fickó karjaiban. Dót gyötörte a féltékenység, azaz, s ezt maga is jól tudta, valami sokkal egyszerűbb érzés. Szinte boldog volt, mikor egy este Mi megkérdezte, bérli-e még azt a szobát a Victoria-szállóban, mert odamenne éjszakára egy fiúval. Do a szobát március végéig kifizette. Ekkor Mi három napra eltűnt. François Roussin nagyon a szívére vette a dolgot, s Do soha nem is tudott meg semmit a másik fiúról (azon kívül, hogy gyaloglóbajnok); gyorsan el is felejtették.

Volt olyan este, amikor Mi egyedül maradt. Ez volt a legjobb. Mert Mi nem tudta elviselni az egyedüllétet. Kellett mindig valaki, aki kétszázszor végighúzza a kefét a haján, aki megmossa a hátát, aki eloltja a cigarettát, ha elalszik, valaki, aki végighallgatja a szónoklatait: s ez a valaki Do volt. Leányvacsorát rendezett, különleges tálat szolgált fel (tojásrántottát) ezüstfedő alatt. Bemutatta Minek, hogyan lehet szalvétából állatfigurákat hajtogatni, folyton-folyvást “szerelmemnek” meg “drágaságomnak” szólította. A kezét hol a nyakára, hol a vállára tette, átkarolta a derekát állandó fizikai kapcsolatban volt vele. S ez volt a lényeg: mert Mi folyton elringatta magát, hol altatóval, hol fiúkkal, hol összevissza fecsegéssel – s ez nem volt más, mint a gyerekkori félelem a sötéttől, miután a mama kiment a szobából. Mi két leghangsúlyosabb jellemvonása (oly mértékben hangsúlyos, hogy Do már patologikusnak találta) minden bizonnyal gyerekkorának “egyenes leszármazottja” volt.

Márciusban Do, mindenhová elkísérte Mit – már ő is Mickynek hívta, mint a többiek –, kivéve François Roussin lakására. Autón száguldoztak Párizsban üzletről üzletre, vendégségből vendégségbe, nyitott teniszpályáról fedett pályára, terített asztaloknál társalogtak érdektelen emberekkel. Do többször is benn maradt a kocsiban, a rádió gombját csavargatta, vagy fejben fogalmazta meg azt a levelet, amelyet este ír majd Midola keresztanyának.

“Elszegődése” napján küldte az első levelet. Megírta benne, hogy mennyire boldog, amiért viszontláthatta Mit, hogy jól van, s reméli, keresztanya is, akit “egy kicsit azért a sajátjának is érez”. Legközelebb Nizzából üzent: a gonoszkodó lapokat gondosan elrejtette Micky elől, azt ígérte, az első adandó alkalommal, ha Olaszországba látogat, elugrik egy puszira hozzá.

Miután feladta a lapokat, rögtön megbánta, hogy gonoszkodott Mivel. Ez így túlságosan átlátszó. Midola keresztanyának kifinomultak az érzékei – kellett is ahhoz, hogy a nizzai járdákról besétálhasson az itáliai palotákba –, rögtön gyanakszik majd. De erről szó se volt. Négy nappal később meg is jött a válasz, s Midola keresztanya odavolt a gyönyörűségtől. Do kész istenáldása. Most is olyan, ahogyan keresztanya emlékeiben él: kedves, okos, szeretetre méltó. Biztosan észrevette már, hogy az ő Mickyjük viszont, sajnos, teljesen megváltozott. Remélhetőleg ez a csodával határos találkozás jó hatással lesz rá, addig is – mellékel egy csekket.

A következő levélben Do visszaküldte a csekket, azt írta, hogy mindent elkövet majd a “vásott gyermekért”, aki valójában inkább csak szertelen, bár néha azt hinné az ember, hogy tényleg kőből van a szíve, sok szeretettel csókolja Do.

Március végén jött az ötödik válasz. Mire Do már így írta alá levelét: keresztlányod.

Áprilisban hajszál híján elárulta magát. Egy este beültek egy étterembe, s ő Micky előtt rátámadt François Roussinra, mert ellenezte a fogást, amit a fiú az ő “pártfogoltjának” kiválasztott. Persze a lényeg nem az volt, hogy Micky rosszul alszik a borban főtt kakas után, hanem az, hogy François csirkefogó, képmutató, talpnyaló, hogy még a fényképétől is rosszul van az ember.

Két nappal később még súlyosabbá vált a helyzet. Nem is ugyanabban az étteremben voltak, nem is ugyanazon vitatkoztak, de François-t akkor is lecsirkefogózta, mire a fiú fellázadt. Besurranó tolvajnak titulálta Dót, érzelmi zsarolással, kamasz lányos szerelmeskedéssel vádolta. Egy utolsó, heves szópárbaj után Micky keze előrelendült. Do már várta a pofont, de látva, hogy a csirkefogó arcán csattan, azt gondolta, nyert ügye van.

Pedig volt mire várnia. Otthon, a szállodában François nagy botrányt rendezett, s közölte hogy nem hajlandó az éjszakát egy hülye tyúkkal meg egy leskelődővel tölteni. Mikor elment, becsapta az ajtót. Ezek után Do és Mi között állt a bál; Do úgy mentegetőzött, hogy egyre inkább a fiút vádolta, Micky pedig őrjöngött, mert volt a dolgokban némi igazság. Hát, ez már nem az első esti fényképnézéssel egybekötött hancúrozás volt… Valódi pofonok záporoztak, jobb kézzel, bal kézzel, Do szinte átrepült a szobán, lehanyatlott az ágyra, fölkelt: könnyekre és könyörgésre fanyalodott, csapzott hajjal, vérző orral térdelt egy ajtónak dőlve. Micky felsegítette, a fürdőszoba felé vonszolta a vérző lányt, s ez egyszer ő engedte meg a csapot, ő vett elő tiszta törülközőt.

Három napig nem szóltak egymáshoz. François másnap újra megjelent. Kritikus szemmel méregette Do felduzzadt képét: “Hát, pipikém, a szokásosnál is rondábban festesz” – mondta, s vacsorázni vitte Mickyt, hogy ezt aztán jól megünnepeljék. A következő estén Do újra fogta a hajkefét, s szó nélkül teljesítette “feladatát”. Harmadnap este, mivel a hallgatás tervének sikerét kockáztatta, ő borult elsőnek Micky lába elé, s a bocsánatát kérte. Nagy sírás-rívás és könnyes csókok közepette békültek ki; Micky egy sor megalázó és szánalmas ajándékot húzott elő a szekrényekből. Három napja azért járta az üzleteket, hogy begyűjtse, ami kell.

A gonosz véletlen úgy akarta, hogy Do éppen azon a héten fusson össze Gabriellel; egy hónapja nem is látták egymást. Do akkor lépett ki a fodrásztól. De Micky rohamának a nyomai még ott voltak az arcán. Gabriel becsalogatta a Dauphine-jába, de úgy tett, mintha nagyjából már beletörődött volna a szakításba. Egyszerűen csak aggódott Dóért, ennyi az egész. S most, hogy ilyen szépen kitetoválva találja, még inkább aggódik. Mit csináltak vele? Do nem látta okát, hogy hazudjon.

– Megvert? És te ezt tűröd?

– Nem tudom megmagyarázni. Jól megvagyunk. Szükségem van rá, mint a levegőre. Te nem is értheted. A fiúk csak a fiúkat értik.

Gabriel csóválta a fejét, s tulajdonképpen jól megsejtette mindennek az okát. Do azt akarta elhitetni vele, hogy belebolondult a hosszú hajú unokahúgába. De Gabriel ismerte Dót. Do képtelen bárkibe is beleesni. Ha mégis tűri, hogy egy hisztérikus csitri eltángálja, akkor valami ostobaságot, valami megátalkodott és igencsak veszélyes tervet forgat a fejében.

– S miből élsz, amióta otthagytad a bankot?

– Megkapok tőle mindent, amit csak akarok.

– No de mi lesz ennek a vége?

– Fogalmam sincs. Tudod, Mi nem rossz lány. Igazán szeret engem. S akkor kelek, amikor kedvem tartja, jó ruhákban járok, elkísérem Mit mindenhová. Te ezt nem értheted.

De úgy váltak el, hogy Do azon tűnődött, vajon nem éppen Gabriel érti-e leginkább a dolgot. Csakhogy Gabriel is nagyon szereti őt. Mindenki nagyon szereti. S nem tudják kiolvasni a szeméből, hogy az óta az eset óta, mikor megverték, hullának érzi magát, hogy nem erre az elkényeztetett csitrire van szüksége, hanem arra az életre, amelyről oly régóta álmodik, s amit ez a csitri még csak nem is él. Ő bezzeg élne a helyében! Jobban tudna élni a fényűzéssel, az ingyen kapott pénzzel, a függetlenséggel s mások gyávaságával. Micky egyszer még fizetni fog azokért az ütésekért, úgyis azt állítja, hogy mindenért fizet. De ez még nem minden. Meg kell fizetnie a kis bankpénztárosnő illúzióit, azét, aki nem számított soha senkire, nem koldult szeretetet senkitől, nem hitte azt, hogy kékebb az ég, ha babusgatják.

Do már napok óta érezte, hogy meg fogja ölni Mit. S mikor elvált Gabrieltől, s ott maradt a járdán, mindössze az futott át az agyán, hogy eggyel több oka van rá. Nemcsak egy közönyös, haszontalan férget irt ki, hanem egy sereg megaláztatást, neheztelést is. Megkereste táskájában a sötét szemüvegét. Először is azért, hogy ki ne olvassák szándékát a szeméből. Másodszor mivel kék folt húzódott az egyik szeme alatt.

*

Májusban Micky szeszélyesen csak azt csinálta, amihez kedve volt. Figyelmesen hallgatta François Roussin képtelen terveit, a fiúnak az ilyesmiért nem kellett a szomszédba menni, majd Micky úgy határozott, hogy beköltözik Midola keresztanya rue de Courcelles-i családi házába. Raffermi asszony soha nem lakott ebben a házban. Micky leszegett fejjel indult rohamra. Mivel roppant makacs volt, hitelt viszont csakis a nagynénjétől várhatott, negyvennyolc óra alatt megromlott a diplomáciai viszony Párizs és Firenze között.

Micky megkapta ugyan a szükséges összeget, fedezte csekkjeit, megrendelte a bútorokat, szobafestőket fogadott, viszont a nyakára ültettek egy ügyvivőt, François Chance-ot, és riasztották a vezér sárkányt, azt a mitikus és feltétlen rajongással övezett személyt, akinek a javára írhatták, hogy néhányszor elfenekelte Mickyt.

Jeanne Murneau-nak hívták a sárkányt. Micky csak keveset beszélt róla és olyan iszonyatos szavakkal, hogy könnyedén elképzelte az ember, mennyire retteg tőle. Már maga az is elég nagy vállalkozás volt, hogy lehúzta Mickyről a nadrágot, és elfenekelte még tizennégy éves korában is, márpedig ez történt. De hogy “nemet” mondjon arra, amire a húszéves Micky “igent” mond, és jobb belátásra bírja – az nem valószínű, az mesebeszéd.

Egyébként nem is egészen így állt a dolog, Do rögtön rádöbbent, amint meglátta a sárkányt. Magas, sugárzóan szőke, higgadt nő volt. Micky nem félt tőle, nem is gyűlölte, rosszabb volt a helyzet. Már három lépés távolságról idegesítette a jelenléte. Odaadása olyan tökéletes, idegessége olyan őszinte volt Jeanne előtt, hogy Dóban felforrt tőle a vér. Talán nemcsak a bankpénztárosnők könnyeznek éjjel a párnájukon. Micky nyilvánvalóan éveken át egy nem létező Murneau-val álmodott, s ettől folyton-folyvást szenvedett, s ha Jeanne ott volt, szinte eszét vesztette. Do, ki csak elvétve hallott a sárkányról, megdöbbent attól, hogy ilyen fontos szerepe van.

Hétköznap este volt; Micky éppen átöltözött, mert François-val találkozott. Do egy karosszékben ülve olvasgatott, ő ment ajtót nyitni. Jeanne Murneau úgy nézett rá, mintha egy csőre töltött pisztolyt szemlélne, levette a kabátját, s nyugodt hangon beszólt:

– Jössz már, Micky?

A lány fürdőköpenyben került elő, a tettenértek bűnös kis mosolyával reszkető ajkán. Rövid szóváltás következett olaszul, Do nem sokat értett belőle, mindössze annyit, hogy Micky úgy zsugorodott minden mondat után összébb, mint egy pulóver, amit fölfejtenek. Felismerhetetlen arccal állt egyik lábáról a másikra.

Jeanne nagy léptekkel sietett oda hozzá, megcsókolta a halántékát, közben fogta a két könyökét, eltolta magától, s jó darabig szemlélte. Nem valami kellemes dolgokat mondhatott neki. Mély, nyugodt hangja volt, de a hangszíne éles, mint a korbácsütés. Micky csak rázta a hosszú haját, és nem válaszolt. De a végén Do látta, hogy elsápad, kitépi a kezét a sárkány markából, s köpenyét összezárva hátralép.

– Nem én hívtalak ide! Maradtál volna ott, ahol voltál! Én semmit sem változtam, de te sem. Most is a régi Szarkeverő Murneau vagy. Mindössze annyi a különbség, hogy ezúttal torkig vagyok veled!

– Maga az a Domenica? – kérdezte Jeanne hirtelen hátrafordulva. – Menjen, zárja már el azt a csapot!

– Akkor mozdulj, ha én mondom – szólt közbe Micky, s elállta Do útját. – Ott maradsz, ahol vagy. Ha csak egyszer is hallgatsz erre a nőre, sosem szabadulsz meg tőle.

Do azt sem tudta, hogyan esett a dolog, de három lépéssel hátrább találta magát. Jeanne megvonta a vállát, s bement a fürdőszobába, hogy maga zárja el a csapot. Mire visszajött, Micky belökte Dót egy karosszékbe, s ott állt mellette. A szája még akkor is reszketett.

Jeanne, a toronymagas, szőke hajú nő, ki szélsebesen beszélt, hogy más közbe se szólhasson, s ki minden mondatát a mutatóujjával hadonászva tette nyomatékosabbá, megállt a küszöbön. Do hallotta, hogy többször is kimondja az ő nevét, de olaszul beszélt.

– Beszélj franciául – mondta neki Micky. – Do nem ért olaszul. Megdöglesz a féltékenységtől. Dónak meglenne a véleménye, ha értené, amit beszélsz. Nézz a tükörbe, majd megdöglesz a féltékenységtől! Látnád csak magad! Ocsmány vagy, egész egyszerűen ocsmány.

Jeanne elmosolyodott, s azt felelte, hogy Dónak igazán semmi köze az egészhez. S ha kimenne néhány percre a szobából, mindenkinek megkönnyítené a dolgát.

– Do marad, ahol van – mondta Micky. – Igenis, mindenhez köze van. És rám hallgat. Nem rád. Szeretem. Do az enyém. Ide nézz!

Micky Do fölé hajolt, tarkójánál fogva magához húzta, s szájon csókolta egyszer-kétszer-háromszor. Do szoborrá dermedve, elfulladva tűrte, s magában azt sziszegte, hogy “megölöm, megtalálom a módját, és megölöm, de kicsoda tulajdonképpen ez az olasz nő, hogy ilyen rémséges bohóckodásba hajszolja Mickyt?”. Micky szája puha volt, és remegett.

– Majd ha befejezted a komédiázást – mondta higgadtan Jeanne Murneau –, öltözz fel, és csomagolj össze. Raffermi látni akar.

Micky felegyenesedett – hármuk közül ő érezte a legrosszabbul magát –, szemével a bőrönd után kutatott. Valóban volt valahol egy bőrönd a szobában. Látta is az imént. Hová tűnhetett? A háta mögött hevert, a szőnyegen: kinyitva, üresen. Két kézzel megmarkolta, s hozzávágta Jeanne Murneau-hoz, csakhogy az kitért előle.

Micky kettőt előreugrott, s közben kiabált valamit olaszul, bizonyára szitkozódott, felkapott egy szép, kék vázát a kandallóról, s azt is a magas, sugárzóan szőke jelenség fejéhez vágta. Jeanne úgy hajolt el, hogy egy tapodtat sem mozdult a helyéről. A váza darabokra tört a falon. Jeanne megkerülte az asztalt, nagy léptekkel Micky felé tartott, állát az egyik kezébe fogta, a másikkal meg pofon vágta.

Aztán fogta a kabátját, közölte, hogy a rue de Courcelles-en éjszakázik, holnap délben indul vissza, Micky repülőjegye nála van. Az ajtóból még visszaszólt, hogy Raffermi asszony haldoklik, tíz napja van Mickynek, ha még életben akarja látni. Mikor Jeanne elment, Micky beleroskadt egy karosszékbe, s kitört belőle a sírás.

Mi és François talán épp akkor lépett be a színházba, mikor Do a rue de Courcelles-i ház kapujánál csengetett. Jeanne Murneau egyébként meg sem lepődött, hogy ott látja. Elvette tőle a kabátját, s felakasztotta egy ajtókilincsre. Tele volt a ház létrákkal, festékesvödrökkel, leszaggatott tapétával.

– Azért van ízlése – mondta Jeanne. – Nagyon csinos lesz minden. A festéktől megfájdul a fejem, magának nem? Menjünk fel az emeletre, ott lakályosabb.

– Maga kezdi, vagy beszéljek én? – kérdezte Jeanne.

– Beszéljen!

– Harmincöt éves vagyok. Hét évvel ezelőtt bízták rám ezt az istenátkát. Nem vagyok büszke a művemre, de arra sem voltam büszke, hogy rám bízták. Maga 1939. július 4-én született. Bankpénztárosnő. Ez év február 18-án maga ránézett az ábrándos, nagy szemével Mickyre, aminek következtében aztán foglalkozást változtathatott. Maga lett a kedvenc hajas baba, aki moccanás nélkül tűri a fejbekólintást s az ölelést egyaránt, könnyen alkalmazkodik, csinosabb, mint gondoltam, de épp elég gondot ad nekem. Mert maga forgat valamit a fejében, holott a babák általában semmit sem forgatnak a fejükben.

– Nem értem, mire gondol.

– Akkor talán folytatom. Ezer éve forgat valamit a fejében. Nem pontos az elképzelése, inkább ködös, bizonytalan, amolyan sóvárgás. Sokan éreztek már ilyesmit, többek között én is, nem maga az első, de messze maga a legostobább és a legönfejűbb. Szeretném, ha most jól megértene: nem az elképzelése nyugtalanít, hanem az, hogy úgy lobogtatja, mint egy zászlót. Már épp elég ostobaságot csinált ahhoz, hogy húsz embert is felpiszkáljon. Az olyan korlátolt pasas, mint François Roussin, vallja be, ritka példány. Raffermi asszony befolyásolható, de hideg fejjel gondolkodik. Mickyt hülyének nézni viszont tiszta téboly. Maga nem mérlegel, így csak nehezíti a dolgomat.

– Még mindig nem értem – mondta Do.

A torka kiszáradt. “Ez a festékszag” – dünnyögte magában. Fel akart állni, de az aranyhajú, magas teremtés higgadtan visszanyomta az ágyra.

– Olvastam a leveleket, amiket Rafferminek írt.

– Megmutatta magának?

– Maga nem is él ezen a földön. Láttam őket és kész. S a hozzájuk tűzött jelentést is. Haja barna, magassága: 1,68, született Nizzában, apja könyvelő, anyja bejárónő, két szeretője volt, az egyik tizennyolc éves korában, három hónapig, a másik húszévesen, míg csak Mickyvel nem találkozott, keresete havi 650 frank, mínusz társadalombiztosítás, különös ismertetőjele: ostoba.

Do kiszabadította magát, s az ajtó felé szaladt. A földszinten nem találta a kabátját. Jeanne Murneau utolérte, s odanyújtotta neki.

– Ne gyerekeskedjen, jó? Beszélnem kell magával. Biztosan nem vacsorázott még. Jöjjön, menjünk együtt.

*

A taxisofőrnek egy Champs-Élysées-hez közeli étterem címét mondta be Jeanne Murneau. Mikor helyet foglaltak egy-egy lámpa mellett, szemben egymással, Do észrevette, hogy Jeanne mozdulatai kicsit hasonlítanak Micky mozdulataira, de mintha eltúlozná mindet, mivelhogy annyival magasabb nála. Jeanne elkapta a pillantását, s ingerült hangon, mintha könnyedén kiolvasna mindent Do szeméből, azt mondta:

– Ő utánoz engem, nem én őt. Mit vacsorázik?

Jeanne az egész vacsora alatt fejét kissé félrebillentette, akárcsak Micky, s egyik karjával rákönyökölt az asztalra. Mikor beszélt, gyakran előrenyújtotta finom vonalú, de hatalmasnak tetsző kezét, s mutatóujját időnként okítóan a levegőbe lendítette. Ez is egy Micky-féle mozdulat volt, csak hangsúlyosabb.

– Most rajtad a sor, azt tudod…

– Nincs magának semmi mondanivalóm.

– Akkor minek jöttél utánam?

– Hogy megmagyarázzam. De most már nem fontos. Maga óvakodik tőlem.

– Mit akartál megmagyarázni? – kérdezte Jeanne.

– Hogy Micky nagyon szereti magát, hogy sírt, mikor maga elment, mert nagyon keményen bánt vele.

– Igazán? Akarom mondani: igazán azért jöttél utánam, hogy ezekről beszélj? Látod, eddig valami elkerülte a figyelmemet, de most, hogy szemtől szembe látlak, kezdem érteni. Szörnyen beképzelt vagy. De ennyire azért nem szabad levegőnek nézni az embereket.

– Még mindig nem értem…

– Raffermi mama értette, nekem elhiheted, kis liba! És Micky százszorta ravaszabb nálad. Ha nem érted, majd én elmagyarázom. Te azzal a Mickyvel számolsz, aki a képzeletedben él, nem pedig a valóságossal. Jó, most még nagy a szerelem, s ez egy kicsit elvakítja. De ha ilyen gyorsan tempózol, addig sem fog tartani az ügy, amíg a többi fellobbanása. De van, ami még nyugtalanítóbb: Raffermi megkapta a leveleidet, s aztán még annyit se mondott, hogy mukk. Pedig ha csak olvassa az ember az írásodat, a haja szála már égnek áll. Gondolom, bűbájosan válaszolgat. S te ezt nem is furcsállottad?

– A leveleim, a leveleim! De hát mi baj van a leveleimmel?

– Egy baj van: hogy csakis rólad szólnak. “Hogy szeretnék Micky lenni, milyen elégedett lenne velem, ha Micky helyében lennék, én bizony élnék a lehetőségekkel, amiket ön nyújt neki!” Vagy nem így van?

Do a két keze közé fogta a fejét.

– Tudnod kell bizonyos dolgokat – folytatta Jeanne Murneau. – Az egyetlen lehetőséged az, hogy elnyered Micky tetszését, s ennek ezeregy oka van, bár most még nem értheted. S hogy időben érkezel. Később nem tudod már elszakítani Mickyt a nagynénjétől. Ezt sem értheted, de így igaz. Nem érdemes ugrálnod. Raffermi asszony másfél hónapon belül háromszor kapott szívrohamot. Egy héten vagy egy hónapon belül halott. A leveleid haszontalanok és veszedelmesek. Micky viszont életben marad, és ez a lényeg.

Jeanne Murneau, bár semmit sem evett, eltolta magától a tányért, kivett egy cigarettát az asztalon heverő csomagból, és hozzátette az előbbiekhez:

– És természetesen itt leszek én.

Gyalog mentek a szálloda felé. Nem beszélgettek. Az aranyszőke, magas Jeanne karon fogta Dót. Mikor a rue Lord-Byron sarkára értek, Do megálljt intett, s gyorsan azt mondta:

– Hazakísérem, most nincs kedvem a szállodába menni.

Taxiba ültek. A rue de Courcelles-en mintha még erősebb lett volna a festékszag. Beléptek az egyik szobába, Jeanne Murneau ekkor félrehúzta Dót, amint a lány át akart bújni egy létra alatt. A sötétben megragadta a vállát, s ott tartotta maga előtt, kicsit még fel is emelte, Do szinte lábujjhegyre állt, hogy megközelítse Jeanne magasságát.

– Nyugton maradsz. Elég a levelekből, elég a vitatkozásból, elég az ostobaságból. Pár napon belül átköltöztök ide mind a ketten. Raffermi asszony meghal. Mickyt Firenzébe hívom. De úgy hívom, hogy biztos nem jön el. Ami François-t illeti, megvárod, míg kitalálok egy jó ürügyet. De akkor aztán semmi finomkodás: François-t eltávolítod az útból, és Mickyt a lehető legmesszebbre csalogatod! Az ürügyben nem lesz hiba. S azt is megmondom majd, hová vidd Mickyt. Értetted? Ide figyelsz?

Az ablakon betűző holdsugár fényénél Do igenlően bólintott. Az aranybarna szemű Jeanne még mindig fogta a vállát. Do már meg sem próbált kiszabadulni.

– Az egyetlen dolgod, hogy nyugton maradj. Ne nézd hülyének Mickyt, ezt már én is megpróbáltam, és rajtavesztettem. Egyszer éppígy a kezemben tartottam, mint most téged, de soha még olyan kudarcot nem vallottam. Tizenhat éves volt, körülbelül annyi, mint én, mikor Raffermi asszony magához vett; te sem vagy sokkal több. Ismerlek jól a leveleidből, amelyek elég ostobák, de régebben magam is ilyeneket írtam volna. Mikor a karomba lökték Mickyt, szívesen megfojtottam volna. Az érzelmeim nem változtak ezen a téren. De nem én fogom megfojtani. Más eszközt találtam, hogy megszabaduljak tőle: téged. Egy remegő kis libát, aki viszont azt csinálja majd, amit mondok neki, mert ő is meg akar szabadulni Mickytől, mindenáron.

– Nagyon kérem, hagyjon engem!

– Ide hallgass! Micky előtt egy másik lány élvezte a Raffermi kegyeit. Egy ugyanolyan lány, mint ő, csak pár centivel magasabb, és tizennyolc éves. Én voltam az. Cipősarkakat enyveztem egy kis ecsettel Firenzében. De aztán mindent megkaptam, amire csak vágytam. Csakhogy aztán visszavettek mindent. Megérkezett Micky. Gondolkozz el azon, amit mondtam, s maradj nyugton. Mindent átéltem én is, azt is, amit most érzel. Csakhogy én azóta megtanultam bizonyos dolgokat. Gondolkozz, jó? És most elmehetsz.

Jeanne az előcsarnok felé vonszolta Dót a sötétben. Do belebotlott egy festékesvödörbe. Kitárult előtte egy ajtó. Hátrafordult, de Jeanne szó nélkül kilökte, s becsukta mögötte az ajtót.

Másnap délben Do felhívta telefonon Jeanne-t egy kávéházból a Champs-Élysées-n, de Jeanne már elutazott. A csöngetés bizonyára visszhangzott az üres ház üres szobáiban.

Szóval, megöltem

Fehér kesztyűs kezemmel befogtam a száját. Ő könnyedén eltolta a kezemet, hosszúkás sziluettje beárnyékolta a szomszédos szoba villanyfényes négyszögét. Egy este már álltunk ugyanígy mi ketten, a félhomályban. Ő a vállamat fogta. Azt tanácsolta, öljem meg a hosszú hajú hercegnőt.

– Honnan tudsz mindent? Van, amit nem tudhatnál: például, hogy egy este nálam aludt, meg hogy egy másik este ott sétáltam fel-alá az ablakai alatt. Aztán a találkozásomat azzal a fiúval, Gabriellel…

– Gondolhatod, hogy mindent elmeséltél! – mondta Jeanne. – Júniusban két hetet kettesben töltöttünk.

– Mickyvel nem is találkoztál a szállodabeli összeszólalkozás után?

– Nem. Mit érdekelt engem! Egyáltalán nem ragaszkodtam hozzá, hogy magammal vigyem Olaszországba. Másnap reggel François Chance-szal megbeszéltem a házban folyó munkálatokat, majd felszálltam az előre kiválasztott gépre. Nem mondom, Firenzében aztán kijutott a szidalmakból. Raffermi tajtékzott a dühtől. Nem mernék rá megesküdni, hogy Micky nem hívta fel telefonon, miután elmentem tőle. Te azt mondtad, hogy nem. Persze ha igen, attól sem jöttek rendbe a dolgok. Raffermi asszonyból az utolsó leheletéig nem párolgott el a düh.

– Mikor halt meg?

– Egy héttel később.

– Mielőtt elutaztál volna, nem mondtál nekem semmi mást?

– Nem. De nem is kellett semmit mondanom. Nagyon jól tudtad, mire gondolok. Jóval azelőtt, hogy megismertél volna, neked már csakis azon járt az eszed.

Hirtelen fény gyulladt a szobában. Felgyújtott egy lámpát. Kesztyűs kezemmel eltakartam a szememet.

– Oltsd el, nagyon kérlek!

– Ha megengeded, most veled foglalkoznék, jó? Tudod, hány óra van? Halottfáradt vagy. Hoztam friss kesztyűt. Vedd le a használtat.

Mialatt a magas, szőke nő figyelmesen a kezem fölé hajolt, ismét úgy éreztem, hogy mindaz, amit elmesélt, csak rossz álom. Jeanne jó és nagylelkű, én pedig képtelen lettem volna előkészíteni Micky halálát – semmi nem igaz az egészből.

Nemsokára hajnalodott. Jeanne a karjába vett, úgy vitt fel az emeletre. A folyosón, mikor Domenica hajdani szobája felé közeledett, az arcához simulva ráztam a fejemet. Megértette, így hát a saját ágyára fektetett, abban a szobában, ahol kórházi ápolásom idején lakott. Valamivel később, miután levette a pongyolámat és inni adott, fölém hajolt: dideregtem a lepedők és takarók ellenére. Jeanne bebugyolált, s némán, fáradt tekintettel figyelt.

Még odalenn, elbeszélésének már nem is tudom, melyik pontján, azt mondtam, hogy meg akarok halni. Most viszont, ahogy egyre jobban elzsibbadtam az álmosságtól, nevetséges félelem tört rám.

– Mit adtál inni az előbb?

– Vizet. Beledobtam két altatót.

Jeanne, most is, mint mindig, bizonyára kiolvasta a szememből, hogy mire gondolok, mert eltakarta a kezével. Hallottam, hogy ezt mondogatja: “Hiszen te bolond vagy, bolond, bolond, bolond”, a hangja gyorsan távolodott, már nem éreztem a kezét az arcomon, majd hirtelen egy amerikai katona, félrecsapott sapkával a fején, egy rúd csokoládét nyújtott felém mosolyogva, a tanító néni is odajött hozzám, s a vonalzóval rásuhintott a körmömre, aztán elaludtam.

*

Reggel ágyban maradtam, Jeanne felöltözve ott feküdt mellettem a takarón; úgy döntöttünk, hogy ezentúl a rue de Courcelles-en lakunk. Jeanne elmesélte nekem a gyilkosságot, én pedig elmondtam neki az előző napi kutatásaimat, így utólag teljesen hihetetlennek éreztem, hogy François nem fedezte fel a cserét.

– Ez nem olyan egyszerű – mondta Jeanne. – Külsőleg sem Mickyre, sem önmagadra nemigen hasonlítasz. De nemcsak az arcodról van szó, hanem az összképről. Nem úgy jársz, ahogy ő járt, de úgy sem, ahogy te jártál azelőtt. Meg aztán hónapokig együtt laktatok. Az utolsó hetekben szörnyen figyelted, hogy utánozni tudd: ezt az erőlködést még most is érzem minden mozdulatodban. Az első este, mikor nevettél, hirtelen nem tudtam, ő nevet-e, vagy te. S ami a legborzasztóbb, nem is emlékeztem rá, hogy milyen volt ő, milyen voltál te, képtelen voltam gondolkodni. El nem tudod képzelni, mi minden fordult meg a fejemben. Mikor fürdettelek, mintha négy évvel visszapörgött volna az idő kereke, mert soványabb vagy Mickynél; ő négy évvel ezelőtt lehetett ilyesmi. Ugyanakkor tudtam, hogy ez képtelenség. A termetetek hasonló volt, de más semmi. Ekkorát nem tévedhettem. Féltem, hogy komédiázol.

– Miért?

– Tudom is én! Hogy félreállíts, hogy egyedül maradj. S attól őrültem meg, hogy addig nem beszélhettem, amíg magadtól rá nem ébredsz. Addig nekem kellett komédiáznom. Majd belepusztultam, hogy úgy kellett beszélnem hozzád, mintha valóban Mickyhez beszélnék. Ez alatt a négy nap alatt rádöbbentem a szörnyű valóságra; szörnyű, de mégiscsak megkönnyíti a dolgunkat: mikor meghallottam a hangodat, képtelen voltam visszaidézni Micky hangját, mikor megláttam rajtad az anyajegyet, egyszerűen nem tudtam, hogy Mickyn vagy rajtad volt mindig is anyajegy. Nem emlékszik az ember, érted? Egy hirtelen mozdulat, s Micky jelent meg előttem. Addig-addig gondoltam erre a mozdulatra, míg képes voltam meggyőzni magam, hogy összekeverem a dolgokat. Az igazság az, hogy a saját mozdulataid közé mindig be-becsúszott egy Micky-féle mozdulat, hiszen heteket töltöttél el úgy, hogy közben győzködted magad: egy napon pontosan így kell majd csinálnom mindent.

– S ennyi elég is lett volna, hogy becsapjam Françoist? Nem lehet igaz. Egy fél napot vele töltöttem. Először nem ismert meg, de este, mikor egy díványon feküdtünk, több mint egy órán át tapogatott, csókolt.

– Ő akkor Mit csókolta. Mihez beszélt. Azt hitte, Mit öleli. Egyébként is, François egy ragadozó. Soha nem Mire figyelt, az örökséggel hált. Többet nem találkoztok, ez a lényeg. Jobban aggaszt, hogy François Chance-szal is beszéltél.

– Nem vett észre semmit.

– Nem is lesz több alkalma rá, hogy bármit is észrevegyen. Most kezdődik az igazi munka.

Jeanne elmondta, hogy sokkal nagyobb lesz a kockázat, ha Firenzébe érkezünk. Ott évek óta ismerték Mit. Nizzában legfeljebb Mi apja okoz némi gondot. Hirtelen rádöbbentem, hogy találkoznom kell azzal a férfival, akinek megöltem a lányát, s úgy kell a karjaiba omlanom, mint ahogy a lánya tenné. Nizzában siratja az én apám és anyám is eltűnt leányát; bizonyára látni szeretnék Mit, hogy beszéljen nekik Dóról, rémülten néznek rám, felismernek!

– Ne beszélj butaságokat – kiáltott fel Jeanne, s megragadta a kezem. – Velük nem találkozol. Csak Micky apjával. Nem baj, ha sírsz egy kicsit, azt a felindulás számlájára írják. De jobban teszed, ha a szüleidre mostantól fogva nem is gondolsz. Emlékszel rájuk egyáltalán?

– Nem. De mikor is emlékezhetnék?

– Akkorra már egészen másvalaki leszel. Másvalaki vagy most is. Micky. Michèle, Marthe, Sandra Isola, született 1939. november l4-én. Öt hónapot fiatalodtál, elvesztetted az ujjlenyomatod, s nőttél egy centimétert. Ezzel kész.

*

S még csak most kezdődött a másfajta szorongás. Délben Jeanne elment a holmijainkért a neuillyi házba, el is hozta a bőröndökbe összevissza bedobált ruhaneműt. Lementem pongyolában, hogy segítsek cipekedni, de ő visszaküldött azzal, hogy a végén még “halálra fázom”.

Akármiről beszéltünk, nekem mindenről az a Cap Cadet-i éjszaka jutott az eszembe, úgy, ahogy Jeanne elmesélte. Pedig nem akartam rágondolni, elvetettem azt az ötletet is, hogy megnézzük a Mickyről korábban, a nyári vakációk alatt készült filmeket: talán ezek is segítenének, hogy jobban utánozzam. Minden kis szót kétértelműnek éreztem, képzelgéseim bármilyen filmnél gyötrelmesebbek voltak.

Jeanne felöltöztetett, elkészítette a reggelimet, sajnálkozott, hogy két órára egyedül hagy, de helyre kell hoznia François Chance-nál az előző nap elkövetett butaságaimat.

Délután vánszorogtam egyik karosszéktől a másikig. Minden tükörben megnéztem magam. Lehúztam a kesztyűmet, hogy megvizsgáljam a kezem. Rémült csüggetegséggel figyeltem azt a valakit, akivé lettem; ez a senki másból sem áll, mint szavakból, zavaros gondolatokból.

Az elkövetett gyilkosságnál is jobban szenvedtem attól az érzéstől, hogy valaki a hatalmában tart. Hogy játékszer vagyok csupán, bábfigura három ismeretlen nő kezében. Vajon melyikük rángatja a legkeményebben a zsinórokat? Az irigy, póktürelmű kis bankpénztárosnő? A halott hercegnő, aki egy napon mégiscsak visszanéz majd rám a tükörből, hiszen átalakulásomnak ez a célja? Vagy az az aranyhajú, magas nő, aki heteken át mellettem se volt, mégis fel tudott készíteni a gyilkosságra?

Mióta Midola keresztanya meghalt – mesélte Jeanne –, Micky hallani sem akart róla, hogy Firenzébe utazzon. Nélküle zajlott le a temetés is, s Raffermi asszony hozzátartozói még csak magyarázatot sem kaptak.

Micky, aznap este, hogy megtudta a halálhírt, úgy döntött, hogy mulatni megy François-val és néhány barátjával. Én is elkísértem. Jól berúgott egy Étoile környéki éjszakai mulatóban, felfordulást rendezett, sértegette a rendőröket, akik azért jöttek, hogy kidobjanak minket, mindenáron egy másik fiúval akart felmenni a szobájába, így aztán François hazakullogott.

Egy órával később a fiúnak is kitette a szűrét, végül is nekem kellett babusgatnom az éjszaka közepén. Sírdogált, a gyerekkoráról mesélt, az anyjáról, aki meghalt, azt mondta, hogy Jeanne-ból elege van egy életre, hallani sem akar róla, se senkiről, egyszer majd én is megtudom, “hogy milyen ez”. Aztán az altató.

Napokon át sokan keresték. Sajnálták. Sokfelé meghívták. Ő okosan viselkedett, méltóságteljesen hordozta a milliárdokat, amik Raffermitől rámaradtak. Mihelyt lakható lett a ház, bár a munkálatok még nem értek véget, beköltözött a rue de Courcelles-re.

Egy délután, épp egyedül voltam új lakhelyünkön, táviratot kaptam Jeanne-tól. A szövegben mindössze a neve és egy firenzei telefonszám állt. Azonnal felhívtam. Először is közölte, hogy bolond vagyok, amiért Mickytől telefonálok, másodszor azt, hogy ideje félretenni François-t az útból. Tegyek úgy, mintha hirtelen gyanakvás támadt volna bennem, s mondjam Mickynek, hogy nézze át a háztatarozás költségvetését, nézzen utána, hogyan egyezkedett a szeretője a szállítókkal. Hívjam fel egy hét múlva, ugyanebben az időpontban, ugyanezen a számon. De jobb lenne, ha inkább egy postáról telefonálnék.

Micky másnap utánajárt a dolgoknak, megkereste a szállítókat, s ahogy előre sejtette, nem is talált semmi rendellenességet. Eltűnődtem, mit forgat a fejében Jeanne. Nyilvánvaló, hogy François sokkal többre számít egy kis közvetítői jutaléknál holmi festék- és bútorügyletekben, és esze ágában sincs ilyen ügyetlenül becsapni Mickyt.

Később láttam, hogy nem erről van szó: mikor hazamentünk, Micky rettenetes botrányt rendezett. François ugyanis személyesen foglalkozott mindennel. Micky még ki sem nyilvánította az óhaját, François már mindenféle költségvetés- és számlamásolatot megküldött Firenzébe. A fiú védte magát, ahogy tudta: mivel Chance-nál dolgozott, természetes, hogy levelezett Raffermi asszonnyal. De Micky talpnyalónak, spiclinek, hozományvadásznak titulálta, s kidobta.

Másnap biztosan visszafogadta volna, de most már értettem mire gondol Jeanne, s ki is kellett használnom a tőle kapott lendületet. Micky elrohant Chance-hoz, de az nem tudott semmiről. Ezek után felhívta Raffermi asszony egyik firenzei titkárnőjét, s megtudta tőle, hogy François úgy akarta elnyerni Midola keresztanya kegyeit, hogy mindenről mindig beszámolt neki. A legviccesebb az volt a dologban, hogy a kapott csekkeket ő is visszaküldte, akárcsak én.

Ahogyan megegyeztünk, telefonáltam Jeanne-nak. Május vége volt. Párizsban gyönyörű volt az idő, hát még délen milyen lehetett! Jeanne azt mondta, hízelegjek egy kicsit Mickynek, ehhez igazán értek, bírjam rá, hogy utazzunk el. Rafferminek van egy tengerparti villája. Cap Cadetnek hívják a helyet. Ott találkozunk, ha elérkezik a pillanat.

– Minek a pillanata?

– Fejezzük be – mondta Jeanne. – Mindent megteszek azért, hogy sikerüljön rábírnod. Neked annyi a dolgod, hogy kedves légy, s hadd tervezzek én kettőnk helyett. Egy hét múlva hívj föl újra. Remélem, addigra utazásra készen álltok.

– Nem nyitották még ki a végrendeletet? Nincs valami kellemetlenség? Talán velem is közölhetné…

– Fejezzük be – mondta Jeanne. – Az idegeimre mész.

Tíz nappal később, július elején már Cap Cadet-n voltunk Mickyvel. Egy egész éjszaka utaztunk a bőröndökkel agyonzsúfolt kis kocsiban. Reggel egy helybéli, Yvette nevű asszony, aki ismerte “Murneau”-t, kinyitotta a villa kapuját.

Tágas, napfényes, fenyőillatú ház volt. Lementünk fürödni egy kihalt, kavicsos partszakaszra, a hegyfok tövében; a ház a hegyfokra épült. Micky ott tanított meg úszni. Nedves fürdőruhában zuhantunk rá egy ágyra, és estig aludtunk egymás mellett.

Én ébredtem föl elsőnek. Hosszasan néztem a mellettem alvó Mickyt, mindenféle álmokat képzeltem hosszú, visszakunkorodó szempillája mögé, lábamat odacsúsztattam, s megérintettem az ő lábát: langyos volt és eleven. Elborzadtam magamtól. Beültem a kocsiba, s La Ciotat-ba, a legközelebbi városba hajtottam, hogy felhívjam Jeanne-t, és megmondjam neki, hogy borzadok magamtól.

– Akkor menj vissza oda, ahonnan jöttél. Találj magadnak másik fejőstehenet. Vagy mossál ágyneműt, mint az anyád. És hagyj nekem békét.

– Egészen más lenne, ha maga is idejönne. Miért nem jön?

– Honnan telefonálsz?

– A postáról.

– Akkor most jól figyelj. Kapsz tőlem egy táviratot, Micky nevére, La Ciotat-ba, a Café de la Désirade-ba. Ez az utolsó kis eszpresszó a parton, mielőtt ráfordulnánk balra a Cap Cadet-i útra. Szólj be most, hazafelé menet, hogy sürgönyt vársz, s holnap reggel menj el érte. Utána hívjál fel. És most tedd le a kagylót.

Megálltam az eszpresszónál, kértem egy Coca-Colát, szóltam a tulajdonosnak, hogy tegye félre az Isola névre érkező postát. Azt kérdezte, hogy szívügyekről van-e szó. Ha igen, akkor szívesen félreteszi.

Aznap este Micky szomorú volt. Vacsora után hazavittük Yvette-et, aki kiszolgált minket: Les Lecques-ben lakott, kerékpárját felakasztottuk az MG hátsó részére. Majd Micky úgy határozott, hogy továbbhajtunk, civilizáltabb helyek felé; Bandolba vitt, éjjel kettőig táncolt, de a déli fiúkat unalmasnak találta, ezért aztán hazamentünk. Kiválasztotta a maga szobáját, aztán az enyémet, álmosan megcsókolta az arcomat, s mikor elbúcsúztunk, kijelentette, hogy “nem fogunk itt penészedni sokáig, annyi biztos”. Úgyis látni szeretném Olaszországot, s ő meg is ígérte, hogy elmegyünk, megnézzük majd a Nápolyi-öblöt, Castellammarét, Sorrentót, Amalfit. Fincsi kis helyek! Jó éjszakát, barikám!

Késő délelőtt visszamentem a Café de la Désirade-ba. Jeanne sürgönyéből egy szót sem értettem. “Clarisse csatlakozik. Sok csók.” Felhívtam Firenzét a La Ciotat-i postáról.

– Nem tetszik Mickynek a hely. Olaszországba akar vinni.

– Nem hiszem, hogy sok pénze maradt volna – mondta Jeanne. – S mivel ott nem ismer senkit, nemsokára kénytelen ideüzenni. De előbb nem mehetek, attól kiborulna. Megkaptad, amit küldtem?

– Igen, de nem értem.

– Nem is reméltem, hogy érted. Első emelet, jobbra az első ajtó. Azt tanácsolom, nézz ott körül, és gondolkozz. Sokkal jobb gondolkozni, mint beszélni, főként nem telefonon. Roncsolni, nedvesíteni mindennap, ez az egyetlen dolgod. Most tedd le a kagylót, és gondolkozz. Arról természetesen szó se lehet, hogy Olaszországba jöjjetek.

Mindenféle sercegést hallottam a kagylóból; tompa hangzavar gyűrűzött La Ciotat és Firenze között telefonközpontról telefonközpontra. Persze elég, ha csak egyetlen ember fülel, de valójában nem hallhatott semmi falrengető dolgot…

– Felhívjam újra?

– Egy hét múlva. Légy óvatos.

Késő délután mentem be a szobámhoz tartozó fürdőszobába, Micky akkor még a strandon hevert. A vízmelegítő márkája “Clarisse” volt. Nemrég helyezhették el a csövet, még be sem volt mázolva. Körülfutotta a helyiséget, fenn, a mennyezet alatt. Egy könyökcsőnél találtam meg a tömítést. Egy franciakulcsra volt szükségem ahhoz, hogy hozzáférjek. A garázsba mentem, a kocsi szerszámkészletéből vettem ki. Yvette épp a földszinti folyosót mosta fel. Fecsegő kedvében volt, el is rabolta néhány percemet. Mikor visszatértem a fürdőszobába, folyton attól rettegtem, hogy hirtelen belép Micky, összerezzentem, valahányszor Yvette odébb húzott egy széket odalenn.

Végül is sikerült szétcsavarnom az összeillesztő anyát, s kivettem a tömítést. Vízhatlan kartonpapírhoz hasonló anyagból készült vastag lemez volt. Visszatettem a helyére, az anyát is visszacsavaroztam, kinyitottam a gázt, meggyulladt a vízmelegítő gyújtólángja, ezt eloltottam.

Micky abban a pillanatban bukkant fel a strandra vezető út innenső végén, mikor visszatettem a franciakulcsot a szerszámok közé.

Csak félig értettem Jeanne elképzelését. Mindennap be kell nedvesíteni a tömítést, hogy lassan, szinte magától szétmálljon – ezt értettem. Azt gondolják majd, hogy a nedvesség a fürdés közben felszálló párafelhőből szivárgott be a tömítésbe. Elhatároztam, hogy még többet fürdök, hadd legyen foltos a fal is, a mennyezet is. De mire jó ez az egész? Ha Jeanne azt akarja, hogy megrongáljak egy gázvezetéket, akkor tűzvészt forgat a fejében. Ha ég a gyújtóláng, a csövön át kiszivárgó gáz robbanást okoz – no de sose fog annyi gáz kiszivárogni a csövön, hisz maga az anyacsavar is útját állja.

De akkor is, ha Jeanne jobban átgondolta a tervét, ha valóban tüzet fog a ház, mire jó az nekünk? Ha Micky elpusztul, azzal én is elveszítem a lehetőséget arra, hogy úgy éljek, ahogy eddig, s kezdhetem a nulláról. Egy álló hétig csináltam, amit Jeanne parancsolt; nem is volt bátorságom, hogy utánagondoljak. Vízbe mártottam a tömítést, ujjaimmal lassanként szétfoszlattam, de úgy éreztem, hogy magam is szétfoszlom, a tömítéssel együtt.

– Nem értem, mit akar ezzel az egésszel – mondtam Jeanne-nak a telefonban. – Ide figyeljen: vagy utánunk jön, most rögtön, vagy hagyom az egészet a fenébe.

– Megcsináltad, amit mondtam?

– Igen, de szeretném hallani a folytatást. Fogalmam sincs, mi haszna lesz ebből a cirkuszból, azt viszont tudom, hogy nekem aztán semmi.

– Ne beszélj butaságokat. Micky hogy van?

– Jól. Fürdik. Labdázik az úszómedencében. De nem sikerült elűzni az unalmát. Nem is tudom, hogy lehet, hogy még megy a dolog. Összevissza kódorgunk.

– Fiúk?

– Egy szál sincs. Elalvás előtt én fogom a kezét. Azt mondja, a szerelemből végleg elege volt. Ha iszik valamit, akkor magáról beszél.

– Tudod utánozni Micky hangját?

Nem értettem a kérdést.

– Pedig ez az érdeked, drágám. Érted már? Még mindig nem? Na, nem baj. Rajta, beszélj úgy, mint Micky, utánozd a hangját, hadd halljam!

– Hát élet ez? Először is, Jeanne elmebeteg. Tudod, milyen jegy alatt született? Bika. Óvakodj a bikától, barikám, mind komisz. Mindent a fejével, semmit a szívével. És te, milyen jegyben születtél? Rák? Az nem rossz. Tényleg olyan rákszemed van. Ismertem valakit, annak is épp ilyen szeme volt, nézd csak, ilyen nagy, ilyen nagyon nagy. Tudod, furcsa volt. Jeanne-t meg sajnálom, szegény leányt. Attól a tíz centi fölöslegtől nem tudja soha elengedni magát. És tudod, mit képzel magáról?

– Elég – mondta Jeanne. – Nem is akarom tudni.

– Pedig érdekes, igaz, elég nehéz lenne telefonban elmondani. Szóval elég meggyőző?

– Nem. Csak majmolod, magadtól nem találsz ki semmit. S ha mégis ki kell majd találnod? Gondolkodj rajta! Egy héten belül ott leszek, amint Mi üzen értem.

– Addig gyűjtse az érveket. Olyan sokat hallom, hogy “gondolkozzam”, míg a végén tényleg gondolkozni fogok.

Este a kocsiban, mikor Bandol felé tartottunk, mert Micky ott akart vacsorázni, azt is elmesélte, hogy délután találkozott egy furcsa fiúval. Furcsa fiú, akinek furcsa ötletei vannak. Rám nézett, s hozzátette, hogy a végén még megszereti ezt a vidéket.

A pénzügyi nehézségeiről nekem nem is beszélt. Ha pénzre volt szükségem, kértem tőle. Másnap, azt se mondta, miért, megállt a kocsival a La Ciotat-i posta előtt. Együtt mentünk be, én szinte félhalott voltam a rémülettől, hogy itt látnak vele. Az egyik alkalmazott ráadásul meg is szólított:

– Firenzébe?

Szerencsére Micky vagy oda sem figyelt, vagy azt hitte, hogy tőle kérdezik. Táviratozni akart Firenzébe. Jól szórakozott, míg megfogalmazta a szöveget. Velem is elolvastatta, megtudtam hát, hogy pénzt kér, Jeanne nemsokára itt lesz. Ez volt az a híres-neves távirat, hogy “szemedet, orrodat, szádat, légy megértő”.

Jeanne három nappal később, június 17-én érkezett meg fehér Fiatjában; szőke haját selyemkendővel kötötte le. Késő éjszaka volt. Sokan nyüzsögtek a villában, fiúk, lányok, Micky valamelyik környékbeli strandon találkozott velük, s idecitálta őket. Kiszaladtam Jeanne elé, épp akkor állt be a kocsival. Mindössze az egyik bőröndjét nyújtotta felém, s bevonszolt a házba.

Érkezésekor előbb csend támadt, majd szörnyű nagy kavarodás. Micky hozzá se szólt, siránkozva búcsúzott a társaságtól a kertben, könyörgött mindenkinek, hogy máskor is jöjjenek el, majd ha tiszta lesz a levegő. Részeg volt, és roppant izgatott. Jeanne már a szobákat rendezgette; így, nyári ruhában fiatalabbnak láttam.

Micky visszajött a házba, pohárral a kezében leroskadt egy karosszékbe, arra kért, ne játsszam meg a takarítónőt (ugyanis segítettem Jeanne-nak), s figyelmeztetett arra, amit már legutóbb is mondott: ha csak egyszer is hallgatok erre a nagy gebére, sosem szabadulok tőle.

Majd odaszólt Jeanne-nak:

– Egy csekkért üzentem, nem érted. Add ide a csekket, aludj itt, ha tetszik, de holnapra tűnj el a szemem elől.

Jeanne odament hozzá, hosszasan nézte, majd lehajolt, a karjába vette, s bevitte a zuhany alá. Később utánam jött, az úszómedence szélén ülve talált rám. Azt mondta, hogy Micky már lecsillapodott, sétáljunk egyet.

Beszálltam a kocsijába; egy fenyveserdőben álltunk meg, Cap Cadet és Les Lecques között.

– Július 4-én van a születésnapod – mondta Jeanne. – Valamelyik étteremben megvacsoráztok, utána csaptok egy kis murit kettesben. Utólag természetesnek érzi majd mindenki. Akkor éjjel üt az óra. Hogy állunk a tömítéssel?

– Szivacsos, mint a papírmasé. De a terv, az ostoba: az anyacsavaron nem szivárog át a gáz.

– Azon az anyacsavaron, ami akkor éjjel fogja tartani a csövet, át fog szivárogni, kis buta! Van nálam egy másik anya is! Ugyanolyan, ugyanattól a szerelőtől. Csakhogy ez törött, és a menetei teljesen oxidálódtak. Figyelsz rám? A tűzzel, a nyomozással, a szakértői vizsgálatokkal nem lesz semmi probléma. Ebben az évben vezették be a gázt, találnak egy hibás anyacsavart, amely épp annyira lesz rozsdás, amennyire szükséges. A ház valami csekély kis összegre van biztosítva: én magam intéztem az ügyet, s nem véletlen, hogy ezt a házat választottam. Még a biztosító se fog kötözködni. Probléma csak veled lesz.

– Velem?

– Hogy tudsz majd a helyébe lépni?

– Azt hittem, erre is megvan a terve. Azazhogy más terve is van, mint amit kikövetkeztettem.

– Nincs másik.

– Tehát egyedül kell végigcsinálnom?

– Ha én is belekeveredem a tűzvész körüli ügyekbe, nem hisznek majd nekem, mikor felismerlek. Pedig nekem kell elsőként felismernem téged. Különben is, mit gondolnának, ha ott lennék?

– Nem tudom.

– Negyvennyolc órán belül mindenre fény derülne. De ha kettesben vagytok, s ha jól az eszedbe vésed, mit kell tenned, egyetlen kérdés sem marad nyitva.

– Meg kell ütnöm Mickyt?

– Micky részeg lesz. S eggyel több altatót keversz a poharába. De mivelhogy azután Micky átváltozik Dóvá, s mivel bizonyára boncolást rendelnek el, tégy róla, hogy fű-fa-virág megtudja: altatóval alszol. S aznap, ha más is lenne ott rajtatokon kívül, edd ugyanazt és idd ugyanazt, amit ő.

– Meg kell égnem?

Vajon tényleg odahúzta az arcához a fejem, hogy megnyugtasson? Jeanne, mikor elmesélte a jelenetet, ezt állította, azt mondta, abban a pillanatban kezdett ragaszkodni hozzám.

– Ez az egyetlen probléma. Ha úgy találok rád, hogy bármilyen csekélység azt bizonyítja, hogy te vagy az, elvesztünk mind a ketten, nem is érdemes erősködni, akkor be kell ismernem, hogy Do vagy.

– Nem leszek képes rá.

– Dehogynem, képes leszel. Ha azt teszed, amit mondok, esküszöm, nem tart tovább öt másodpercnél. Utána már nem érzel semmit. S mikor magadhoz térsz, melletted leszek.

– Mit nem szabad hogy felismerjenek? Honnan tudhatom, hogy nem halok-e bele én is?

– Nem szabad hogy felismerhető legyen az arcod és a kezed. Öt másodperc telik el attól fogva, hogy megérzed a tüzet addig, míg túl vagy a veszélyen.

Belementem. Jeanne két héten át velünk maradt. Június 30-án este üzleti ügyre hivatkozva Nizzába utazott. Három napra kettesben maradtam Mickyvel. Továbbra is úgy viselkedtem, mint azelőtt. Végigcsináltam.

Július 4-én este láthatták az MG-t Bandolban. Láthatták, hogy Micky jól becsíp barátnőjével, Domenicával; volt velük fél tucat alkalmi asztaltárs is. Éjjel egy órakor a kis fehér kocsi Cap Cadet felé hajtott, Domenica ült a volánnál.

Egy óra múlva a villa egyik szárnya lángokban állt: a garázs volt ezen az oldalon, s fenn Domenica fürdőszobája. Egy húszéves lány égett el elevenen a szomszédos szobában: pizsamát viselt, s egy gyűrűt a jobb kezén, ez utóbbiból következtettek arra, hogy én vagyok az. A másik lánynak nem sikerült kihúznia őt a lángokból, pedig úgy látszott, meg akarta menteni. A földszintre is átterjedt a tűz, ott hajtotta végre az utolsó gépies mozdulatokat: meggyújtotta Micky gombolyaggá gyűrt hálóingét, üvöltve a tenyerébe fogta, majd betakarta vele az arcát. Öt másodperccel később valóban mindennek vége volt. Leroskadt a lépcső tövében, a medencét, ahol most senki sem labdázott, már nem tudta elérni; a víz színe egyre ráncosabb lett a szikraesőben.

Végigcsináltam.

– Hány órakor értél vissza a villába?

– Este tíz óra tájban – felelte Jeanne. – Már rég elmentetek vacsorázni. Kicseréltem az anyacsavart, s kinyitottam a gyújtóláng csapját, de nem gyújtottam meg a lángot. Neked már csak egy csipetnyi égő steril vattát kellett bedobni a helyiségbe, mikor felmentetek az emeletre. Persze csak azután, hogy beadtad az altatót Mickynek. Gondolom, így csináltad.

– És te hol voltál ezalatt?

– Visszamentem Toulonba, hogy alibim legyen. Beültem egy étterembe, mondtam, hogy Nizzából jövök, s Cap Cadetra megyek, mikor újra a villához értem, még nem lángolt. Hajnali két óra volt, tehát késlekedtél. A terv szerint két órára minden lezajlott volna. De Micky kétségkívül nem akarta, hogy hazamenjetek. Legalábbis úgy gondolom. Talán hirtelen rosszul lettél. Mert Mickynek kellett volna hazavinnie 1 órakor. Valami nem volt rendben, mert hazafelé mégis te vezettél. Hacsak a tanúk nem tévedtek.

– És te mit csináltál?

– Vártam az országúton. Negyed három felé pillantottam meg az első lángnyelveket. Még mindig vártam egy kicsit. Nem akartam elsőnek érkezni a helyszínre. Mikor felszedtelek a lépcsőről a ház előtt, már öt-hat ember álldogált körülötted tehetetlenül, pizsamában vagy pongyolában. Aztán megérkeztek a Les Lecques-i tűzoltók, és megállították a tűz terjedését.

– Azt is megbeszéltük, hogy megpróbálom Mit kivonszolni a szobámból?

– Nem. De nem volt rossz gondolat, a marseille-i felügyelőkre nagy hatást tett. De veszélyes volt. Azt hiszem egyébként, hogy emiatt lettél tetőtől talpig koromfekete. Végül is csapdába kerültél ott, a szobában, az ablakon kellett kiugranod. Úgy terveztük, hogy a hálóinget a földszinten gyújtod meg. Százszor is kiszámoltuk, hány lépést kell futnod, hogy épp akkor érj a medencéhez, mikor a tanúk megérkeznek. De úgy látszik, nem gondolkoztál. Vagy talán attól féltél, hogy nem halásznak ki elég gyorsan, így aztán nem ugrottál be a medencébe.

– Azt hiszem, rögtön elájultam, amint a fejemre borítottam a hálóinget, egy lépést sem tudtam volna továbbmenni.

– Nem tudom. Az a hasadás a fejed búbján elég széles volt, és elég mély. Chaveres doktor úgy gondolja, hogy leugrottál az első emeletről.

– Azzal a hálóinggel a fejemen, ha nem értem el a medencét, meg is halhattam volna! Kicsit furcsa volt a terved, nem gondolod?

– Nem. Négy hálóinget is elégettünk próbaképpen. Ha nem volt huzat, sosem tartott tovább hét másodpercnél. Tizenhét lépés volt a távolság a medencéig. Öt vagy mondjuk, hét másodperc alatt, ha csak az arcodat és a kezedet éri a tűz, nem halhattál volna meg. A fejsérülés terven kívüli volt. Meg a többi égési seb is a testeden.

– Hát miért cselekedtem volna másképp, mint ahogy elterveztük? Miért ne hallgattam volna rád a végsőkig?

– Úgy mesélem el a dolgot, ahogy gondolom – mondta Jeanne. – Talán nem fogadtál el mindent olyan könnyen. Bonyolultabb volt a dolog. Féltél attól, amit tenned kellett, a következményektől, féltél tőlem. Azt hiszem, az utolsó pillanatban módosítani akartad a tervet. Mickyre a szoba ajtajában találtak rá, holott az ágyban vagy szorosan az ágy mellett lett volna a helye a terv szerint. Az is lehet, hogy egy pillanatig valóban meg akartad menteni. Mit tudom én.

Október folyamán tíz-tizenöt éjszakán át ugyanazt az álmot láttam: rendkívül gyors, de tökéletesen hiábavaló mozdulatokkal próbáltam kimenteni egy hosszú hajú lányt a lángtengerből, a mély vízből, egy óriási jármű kerekei alól, amelyben nem is ült sofőr. Dermedten ébredtem, jól tudtam, hogy gyáva vagyok. Elég gyáva ahhoz, hogy beadjak egy szerencsétlen lánynak néhány gardenál tablettát, s hogy elevenen elégessem. Ahhoz pedig túlságosan gyáva, hogy megtagadjam magamtól azt a hazugságot, hogy ki akartam menteni. Az amnézia menekülés volt. Azért nem emlékeztem semmire, mert én, szegény kicsi angyal, a világ minden kincséért sem tudtam volna elviselni, hogy emlékezem.

*

Október végéig Párizsban maradtunk. Megnéztem Micky vakációs filmjeit. Húszszor, harmincszor is. Megtanultam a keze mozgását, a járását, azt, ahogy hirtelen a kamera felé, azaz felém fordult.

– A hangjában is érvényesült ez a hirtelenség – mondta Jeanne. – Túl lassan beszélsz. Még be sem fejezte az előző mondatot, már újba kezdett. És úgy ugrált egyik gondolatról a másikra, mintha a beszéd csak fölösleges duruzsolás lenne, mert te már anélkül is mindent értenél.

– Még kiderül, hogy sokkal okosabb volt nálam.

– Azt nem mondtam. Próbáld csak meg.

És én megpróbáltam. És sikerült. Jeanne odanyújtott egy cigarettát, tüzet adott, aztán figyelmesen szemügyre vett.

– Ugyanúgy szívod, mint ő. Azzal a különbséggel, hogy te valóban szívod, ő meg kettőt szippantott, s már el is nyomta a cigarettát. Vésd jól az agyadba, hogy ő mindent rögtön el is engedett, amihez csak hozzáért. Néhány másodpercnél tovább nem érdekelte semmi. Naponta háromszor átöltözött, a fiúcskák egy hétig sem tartottak nála, ma még a grape-fruitlét szerette, holnap már a vodkát. Két szippantás, s már el is nyomod. Nem olyan nehéz. Utána rögtön rágyújtasz egy másikra, úgy az igazi.

– Elég drága mulatság, nem?

– Ezt most te mondod, nem ő. Ezt többé ne halljam.

Odaültetett a Fiat volánjához. Egy kis gyakorlás után minden különösebb kockázat nélkül elvezettem.

– Mi lett az MG-vel?

– Odaégett a többivel. Megtalálták a romjait a garázsban. Téboly, ugyanúgy fogod a kormányt, mint ő. Nem is voltál olyan ostoba, jól megfigyelted. Meg aztán, igaz, ami igaz, az ő kocsiján kívül mást még nem is vezettél. Ha jól viseled magad, kapsz tőlem egyet, majd ha már délen leszünk. A “te” pénzedből.

Úgy öltöztetett, úgy készített ki, ahogy Micky csinálta. Bő gyapjúszoknyát, alsószoknyát, fehér, tengerzöld és égszínkék alsóneműt adott rám. És Raffermi márkájú körömcipőt.

– Hogy is volt az, mikor még cipősarkat gyártottál?

– Piszok! Forogj egy kicsit, hadd lássalak.

– Ha forgok, megfájdul a fejem.

– Szép lábad van. Neki is az volt, azaz nem is tudom. A fejét jobban felszegte, nézd csak, valahogy így. Na most járkálj.

És én járkáltam. Leültem. Fölálltam. Keringőztem. Kihúztam egy fiókot. Nápolyi módra hadonásztam a mutatóujjammal, miközben beszéltem. Tisztábban, élesebben kacagtam. Álltam vigyázzban, terpeszben, mérleget csináltam. “Vicces kis izé – mondtam –, ciao, Murneau, téboly, de komolyan, szegény fejem, szeretem, nem szeretem, tudod, egy csomó izé.” Kétkedő arccal, lapos pillantással ingattam a fejemet.

– Nem is rossz. Ha ilyen szoknyában ülsz le, ne takard ki jobban a lábad, mint kellene. Rakd mind a két lábad oldalra, szép párhuzamosan, valahogy így. Előfordul, hogy nem is emlékszem, hogyan csinálta.

– Tudom: jobban, mint én.

– Ezt nem mondtam.

– De ezt gondolod. És izgatod magad. Pedig én megteszem, ami tőlem telik. Csakhogy belezavarodok ebbe a sok vacakba.

– Mintha csak őt hallanám. Folytassuk.

Szegény Micky így állt bosszút. Elevenebb volt, mint a hajdani Domenica, ő irányította nehéz lépteimet, kiszikkadt agyamat.

*

Egy alkalommal Jeanne elvitt a megboldogult Raffermi barátaihoz. El se mozdult mellőlem, mondogatta, hogy milyen szerencsétlen vagyok, minden remekül ment.

Másnap én vehettem föl a telefont. Mindenki panaszkodott, megőrült a nyugtalanságtól, könyörgött, hogy legalább öt percet beszélhessen velem. Jeanne fülén is ott volt egy hallgató, utána elmagyarázta, kivel beszéltem.

Azon a reggelen viszont nem volt odahaza, amikor Gabriel, az egykori Do szeretője telefonált. Elmondta, hogy tudja, milyen nehéz helyzetben vagyok, elmagyarázta, hogy ő tulajdonképpen kicsoda.

– Szeretném, ha találkoznánk – tette hozzá.

Képtelen voltam elváltoztatni a hangomat. Annyira rettegtem, hogy valami butaságot mondok, inkább hallgattam.

– Hall engem? – kérdezte Gabriel.

– Most nem találkozhatunk. Gondolkoznom kell. El sem tudja képzelni, milyen állapotban vagyok.

– Hallgasson meg: találkoznunk kell. Három hónapig üldöztem hiába, most aztán nem engedem ki a kezemből. Tudni szeretnék bizonyos dolgokat. Odamegyek.

– Nem nyitok ajtót.

– Nagyon vigyázzon – mondta. – Van egy átkozott tulajdonságom: roppantul makacs vagyok. Fütyülök a maga bajaira. Do rosszabbul járt: meghalt. Szóval mehetek?

– Könyörgök, hát nem érti? Senkit sem akarok látni. Hagyjon nekem egy kis időt. Ígérem, később találkozunk.

– Megyek – mondta.

Jeanne ért oda előbb, ő nyitott ajtót. Felhallatszott a hangjuk a földszinti előcsarnokból. Az ágyamon feküdtem, kesztyűs öklömet harapdáltam. Egy idő múlva csukódott a bejárati ajtó. Jeanne feljött, és átölelt.

– Nem veszélyes a fiú. Egyszerűen azt gondolja, hogy piszok alak lenne, ha meg nem kérdezné tőled, hogy halt meg a kis barátnője, de ennyi az egész. Nyugodj meg.

– Nem akarom látni.

– Nem is fogod. Elintéztem. Már elment.

Meghívásokat kaptam. Találkoztam emberekkel, akik nem tudták, hogyan is szóljanak hozzám, így inkább Jeanne-t kérdezgették, nekem mindössze annyit mondtak, hogy: bátorság!

Egy esős délután Jeanne szerény fogadást rendezett a rue de Courcelles-en. Két-három nappal azelőtt, hogy Nizzába utaztunk. Amolyan szigorlat, főpróba volt az egész, mielőtt átsétálnék új életembe.

Épp távol álltam Jeanne-tól egy földszinti teremben, mikor láttam, hogy belép François Roussin – bár meg se hívtuk. Jeanne is észrevette, így aztán nyugodt tempóban elindult felém, egymás után hagyva maga mögött az embercsoportokat.

François közölte, hogy ezúttal nem mint ragaszkodó szerető, hanem mint a főnökét kísérő titkár van jelen. Ennek ellenére ugyancsak szívesen szólt volna a szerető hangján, ha ekkorra oda nem érkezik Jeanne.

– Hagyja békén, vagy kidobom – mondta.

– Ne fenyegetőzzön soha olyasmivel, amit nem tud megtenni. Ide figyeljen, Murneau, egy jól irányzott pofonnal leterítem. És esküszöm, meg is teszem, ha tovább molesztál.

Halkan beszéltek, szinte tökéletesen megőrizték társaságbeli jó modorukat. Megfogtam Jeanne karját, és arra kértem François-t, menjen el.

– Beszélnem kell veled, Micky – erősködött.

– Már beszéltünk.

– De vannak dolgok, amiket nem mondtam el.

– Eleget mondtál így is.

És én magam húztam el Jeanne-t, jó messzire tőle. Erre François rögtön odébbállt. Láttam, hogy beszélget François Chance-szal, majd az előcsarnokban bebújik a felöltőjébe: pillantásunk találkozott. Az övében csak haragot láttam; elfordultam.

Este, miután mindenki elment, Jeanne hosszan magához ölelt, azt mondta, úgy viselkedtem, ahogy remélte, s hogy a miénk lesz a győzelem, sőt máris a miénk.

*

Nizza.

Micky apja, Georges Isola nagyon sovány, nagyon sápadt, nagyon öreg ember volt. Reszkető fejjel, könnyes szemmel nézett, nem mert megölelni. Mikor aztán mégis megölelt, engem fogott el a sírás. Képtelen pillanatot éltem át: nem voltam se rémült, se szerencsétlen, inkább féktelen boldog, hogy őt boldognak látom. Azt hiszem, néhány percre elfelejtettem, hogy nem vagyok Micky.

Megígértem, hogy majd újra meglátogatom. Megnyugtattam, hogy jól vagyok. Ajándékot és cigarettát vittem neki, s közben éreztem, milyen iszonyú ez az egész. Jeanne értem jött. A kocsiban megvárta, amíg jól kibőgöm magam, aztán mentegetőzött, hogy felindulásomat kihasználva találkozót beszélt meg Chaveres doktorral. Egyenesen hozzá megyünk. Jeanne úgy gondolta, hogy minden szempontból kedvezőbb, ha ilyen állapotban lát a doktor.

Chaveres valóban azt gondolta, hogy apám viszontlátása nagyon megrendített, s ez a gyógyulásomat is hátráltathatja. Úgy találta, hogy testileg-lelkileg kimerültem, arra kérte hát Jeanne-t, tartson még egy darabig távol az emberektől. Jeanne épp ezt akarta elérni.

Dr. Chaveres pont olyan volt, ahogyan emlékeztem rá: testes, kefefrizurás, henteskezű. Pedig csak egyetlenegyszer láttam, két főbe kólintás között, a műtét előtt vagy után. Elmondta, hogy a sógora, Doulin doktor meglehetősen nyugtalan miattam; kinyitotta a dossziét, amit tőle kapott.

– Miért nem jár hozzá?

– A kezelések után – szólt közbe Jeanne – mindig szörnyű állapotba került. Felhívtam dr. Doulint. Ő maga döntött úgy, hogy jobb, ha abbahagyjuk.

Chaveres idősebb s jóval erélyesebb férfi volt, mint dr. Doulin. Odaszólt Jeanne-nak, hogy engem kérdezett, s nagyon hálás lenne, ha Jeanne magunkra hagyna. Jeanne tiltakozott.

– Tudni akarom, hogy mit csinálnak vele. Megbízom magában, de kettesben nem hagyom senkivel. Előttem nyugodtan beszélhetnek: maga is, ő is.

– Mit ért maga az ilyesmihez? – mondta Chaveres. – Látom Doulin beszámolóiból, hogy nála is jelen volt minden kezelésen. Nem is tudott kihozni semmit a lányból, mióta elhagyta a kórházat. Akarja, hogy meggyógyuljon a védence vagy nem?

– Szeretném, ha Jeanne bennmaradna – mondtam. – Ha kimegy, én is vele megyek. Dr. Doulin azt ígérte, hogy nagyon hamar visszatérnek az emlékeim. Mindent megcsináltam, amire kért. Játszadoztam a kockákkal meg a fémdrótokkal. Órákon át meséltem a zűrjeimről. Doulin injekciókat adott. Nem Jeanne a hibás, ha dr. Doulin tévedett.

– Tévedett – sóhajtott fel Chaveres –, de most már kezdem érteni, hogy milyen helyzetben.

Láttam a nyitott dossziéban az automatikus írással telerótt lapokat.

– Tévedett? – csodálkozott Jeanne.

– Ugyan kérem, ne tegyen úgy, mintha nem tudná, mit jelent ez a szó. Nincs ennek a lánykának semmiféle lelki sérülése. Csak öt-hat éves koráig vannak emlékei, mint a vén gyagyásoknak. Persze a szokás hatalma! Nincs olyan emlékezettel és nyelvi problémákkal foglalkozó szakorvos, aki ez esetben nem hézagos amnéziára gondolt volna. Ugye, volt az a sokk, az a megrázkódtatás… az ő korában három hétig vagy mondjuk, három hónapig tarthat az ilyesmi. Tévedett Doulin doktor, de be is vallotta, hogy tévedett, különben honnan tudnám. Sebész vagyok, nem pszichiáter. Olvasta, amit írt a kislány?

– Olvastam.

– Mi a különös az ilyen szavakban, hogy “kéz, haj, szem, orr, száj”? Folyton visszatérő, hétköznapi szavak.

– Nem tudom.

– Képzelje, én sem. Csak azt tudom, hogy a kicsike már a baleset előtt beteg volt. Túlfűtött, szertelen, önző volt? Hajlamos volt rá, hogy sajnálja magát, hogy sírjon álmában, hogy rémeket lásson? Tud róla, hogy hirtelen haragú lett volna? Mint akkor, amikor gipszbe ágyazott öklével támadt a sógoromra?

– Nem értem. Micky könnyen fellobbanó természet, no de húszéves, az is lehet, hogy szertelen, de semmiképp sem beteg. Sőt mindig nagyon is értelmes volt.

– Úristen! Sohasem mondtam, hogy nem értelmes! Értsük meg egymást! Ez a kislány – s rajta kívül sokan mások, többen, mint ahányan pipáznak vagy bélyeget gyűjtenek –, már a tűzvész előtt, bizonyos tulajdonságaival hisztérikus alkatról tett tanúbizonyságot. Amikor azt állítom, hogy beteg volt, akkor elsősorban azt árulom el, hogy milyen fokon nevezem én az ilyesmit betegségnek. Meg azért is mondom, mert az emlékezőtehetség, vagy a beszélőképesség elvesztése a hisztéria megszokott jegyei közé tartozik.

Chaveres fölállt, megkerülte az asztalt, odajött hozzám. Jeanne mellett ültem a dolgozószoba bőrdíványán. A doktor megfogta az államat. Jeanne felé fordította az arcomat.

– Hát agyalágyult arca van ennek a kislánynak? És az amnéziája sem hézagos, hanem szelektív. Az érthetőség kedvéért nem az életének egy bizonyos szeletét, egy igen széles időszeletet veszített el. Nem is akar emlékezni bizonyos dolgokra és személyekre. Tudja, hogyan jutott dr. Doulin erre az eredményre? Úgy, hogy vannak a kislány emlékezetében hézagok négy-öt éves kora előtt is. Azoknak a dolgoknak vagy személyeknek annyi emlékhez van több-kevesebb közük a születése óta, hogy inkább törölte sorban valamennyit. Érti, mire gondolok? Dobott már kavicsot a vízbe? Emlékszik az egyre táguló, koncentrikus körökre? Valami olyasmi ez is.

Elengedte az államat, köröket rajzolt a levegőbe.

– Nézze csak meg a röntgenfelvételeket s a beszámolómat a műtétről, láthatja, hogy az én szerepem mindössze annyi volt, hogy összeférceljem a lánykát. Száztizennégy öltés! Szerencsés kezem volt akkor éjjel, biztosan tudom, hogy nem nyúltam “rossz helyre”. Szó sincs itt sérülésről, sem a fizikai megrázkódtatás visszahatásáról, azt inkább a szíve sínylette volna meg, nem annyira a feje. Jellegzetes lelki reakció ez – hiszen a kislány már azelőtt is beteg volt.

Nem bírtam tovább. Felálltam, s kértem Jeanne-t, vigyen el innen. A doktor hevesen visszarántott a karomnál fogva.

– Fontosnak tartom, hogy rád ijesszek – mondta emelt hangon. – Lehet, hogy meggyógyulsz magadtól, lehet, hogy nem. De ha elfogadsz tőlem egy igazi jó tanácsot: gyere el újra. S gondolj mindig arra, hogy a tüzet nem te okoztad, az a lány nem miattad halt meg. De ha akarsz rá emlékezni, ha nem, mégiscsak létezett. Veled egykorú, csinos lány volt, Domenica Loďnak hívták, de meghalt, s ezen már nem tudsz változtatni.

Lefogta a kezem, mielőtt megüthettem volna. Odaszólt Jeanne-nak, hogy számít a közreműködésére: el kell újra jönnöm.

*

Három napig maradtunk egy nizzai szállodában, szemközt a tengerrel. Az október is a végét járta, de még mindig voltak strandolók a homokparton. Néztem őket a szobám ablakából, s meggyőztem magam róla, hogy felismerem a várost, ismerős az algaillatú, sós szél.

Jeanne a világ minden kincséért sem vitt volna vissza Chaveres doktorhoz. Idiótának tartotta, méghozzá a szadista fajtából. Nem hisztériás ugyan, de paranoiás. Annyi fejet varrt már össze életében, hogy az agya lassanként tűpárnává változott. Nála van valami hézag. A koponyájában.

Pedig én szívesen találkoztam volna vele. Valóban nyers volt a modora, de sajnáltam, hogy akkor félbeszakítottam. Így nem tudott mindent elmondani.

– Azt hiszi, hogy magadról akarsz elfeledkezni – ironizált Jeanne. – Vagy valami ilyesmit.

– Ne hülyéskedj, ha tudná, ki vagyok, megfordítaná a következtetését. Mickyről akarok elfeledkezni, ennyi az egész.

– Ha viszont megfordítaná a következtetését, az egész jól épített érvrendszere egy pillanatig sem állna meg a lábán. Nem tudom, mire gondol, ha hisztériát emleget, azt még csak el tudom képzelni, hogy Micky néha ápolásra szorult volna, te viszont teljesen normális vagy. Soha nem láttalak olyan szertelennek vagy komisznak, mint ő volt.

– Mégis én akartam megütni dr. Doulint, s téged is én ütöttelek meg. Nem igaz?

– Ilyen állapotban, úgy gondolom, bárki így tett volna a helyedben. Én biztos egy vasrudat kerítettem volna. Viszont te voltál az is, akinek az a dilis lány behúzott egy olyat, hogy egy hétig viselted a nyomát, s te még csak védekezni sem mertél, pedig egy grammal sem nyomott többet nálad. És most rólad van szó, nem őróla.

A harmadik napon Jeanne bejelentette, hogy visszamegyünk Cap Cadet-ra. Közeledett a végrendelet felbontásának napja. Neki is ott kell majd lennie, így kénytelen néhány napra kettesben hagyni egy szolgálóval. Úgy találta, hogy nem vagyok elég felkészült arra, hogy Firenzében is bemutatkozzam. Cap Cadet-n a tűzvész után két héttel már megkezdték a helyreállítást; egyedül Domenica szobája vált lakhatatlanná. Az a környezet, távol az emberektől, bizonyára siettetni fogja felgyógyulásomat.

Azóta, hogy leráztam magamról Jeanne-t egy párizsi utcán, most vitatkoztunk először. Megrémültem még a gondolatától is, hogy vissza kell térnem a villába, ahol bizonyára nem tüntettek még el minden nyomot, s ráadásul ott kellene meggyógyulnom… De beadtam a derekam, mint mindig.

Délután magamra hagyott Jeanne egy órára, a szálloda teraszán. Nem a saját kocsiján tért vissza, hanem egy 1500-as Fiat cabriolén, a színe sem fehér volt, hanem égszínkék, közölte, hogy a kocsi az enyém. Átadta az iratokat és a kulcsot, majd körbeautóztunk Nizzában.

Másnap reggel egymás után haladtunk a La Corniche-on, a sziklás parti úton, majd a touloni országúton; Jeanne haladt elöl a saját kocsijában, én mögötte az enyémben. Délután érkeztünk Cap Cadet-re. Madame Yvette már várt bennünket; söpörte rendületlenül a sok meszet, törmeléket a kőművesek után. Nem merte bevallani, hogy meg sem ismer, felzokogott, s bemenekült a konyhába; erős déli akcentusával folyton azt mondogatta, hogy “szegény feje, szegény feje”.

Alacsony, csaknem lapos tetejű ház volt. A festését kívülről még be sem fejezték, széles koromsávok húzódtak azon az oldalon, amelyet a tűz megkímélt. A garázst és az ebédlőt, hol Madame Yvette a vacsorát fölszolgálta, újjáépítették.

– Nem tudom, szereti-e a vörösmárnát? – kérdezte tőlem. – Remélem, ízleni fog. Mit szól hozzá, hogy újra itt lehet a mi szép vidékünkön?

– Hagyd békén – torkolta le Jeanne.

Megkóstoltam a halat, s közöltem, hogy nagyon finom. Ettől Madame Yvette kissé megengesztelődött.

– Tudod, Murneau, te is megtanulhatnád már, hogyan kell élvezni az életet. Ne félj, nem eszem meg a kicsikédet.

Mikor behozta a gyümölcsöt, odahajolt hozzám, s megcsókolta az arcomat. Azt mondta, hogy nem Murneau volt az egyetlen, aki aggódott értem. Három hónap óta nem múlt el nap anélkül, hogy valaki ne érdeklődött volna utánam Les Lecques-ben.

– Az egyik fiúcska tegnap délután is itt járt, mikor odafenn takarítottam. Ezzel aztán nem hiszem, hogy barátságtalan lett volna.

– Kicsoda járt itt?

– Egy fiúcska, egy kisfiú. Aligha idősebb magánál. Úgy huszonkét-huszonhárom éves. Hallja, sose szégyenkezzen miatta. Szép, mint egy filmszínész, s olyan jó szagú, mint maga. Én csak tudom, mert mindig adok neki egy puszit, még az asztalt sem érte fel, mikor én már ismertem.

– S Micky ismerte volna? – kérdezte Jeanne.

– Hát, nagyon úgy látszik. A fiú szünet nélkül azt kérdezte, hol vannak, mikor jönnek már vissza.

Jeanne bosszús arccal nézett Madame Yvette-re.

– Na de biztos nemsokára itt lesz – zárta le a beszélgetést Madame Yvette. – Nem lakik messze. A La Ciotat-i postán dolgozik.

*

Abban a szobában feküdtem, amely Mickyé volt a nyár elején, éjjel egy órakor még nem aludtam. Madame Yvette hazament Les Lecques-be. Valamivel éjfél előtt hallottam, hogy Jeanne fel-alá járkál hajdani szobámban, s belép a szépen helyreállított fürdőszobába. Valószínűleg a rendőri vizsgálat és a kőművesek munkálatai után is személyesen akarta ellenőrizni, hogy semmi gyanús nyom nem maradt. Majd a folyosó végén, a harmadik szobában feküdt le. Fölkeltem, s utánamentem. Fehér kombinéban hevert a vetetlen ágyon, “Az emlékezet betegségei” című könyvet olvasta egy bizonyos Delay nevű szerzőtől.

– Ne járkálj mezítláb – mondta. – Ülj le, vagy vedd fel az én cipőmet. Különben papucsot is találsz valahol az egyik bőröndben.

Kivettem a kezéből a könyvet, letettem az asztalra, s Jeanne mellé heveredtem.

– Ki ez a fiú, Jeanne?

– Fogalmam sincs.

– Miket mondtam neked a telefonba?

– Semmi olyasmit, amitől ne alhatnál nyugodtan. Legföljebb az lenne kínos, ha a táviratot is ő vette volna fel, meg a beszélgetéseket is kihallgatta volna. De ez nem valószínű.

– A La Ciotat-i posta elég nagy?

– Nem tudom. Holnap odanézünk. De most menj, feküdj le. Egyébként nem is biztos, hogy a telefonok átmennek La Ciotat-n.

– Itt a házban van telefon. Láttam odalenn a készüléket. Megtudhatnánk most rögtön.

– Ne bolondozz. Menj, feküdj le.

– Nem alhatnék veled?

Mikor eloltottuk a villanyt, váratlanul azt mondta, hogy talált valamit, ami sokkal inkább nyugtalanítja.

– Egy franciakulcsot találtam a fürdőszobában, egy csomó más félig égett kacat között. A mosógépben. Az a kulcs nem az enyém. Azt, amivel akkor este dolgoztam, rögtön elhajítottam. Lehet, hogy te vettél valahol egy másikat, s azzal csavartad ki mindig az anyát.

– Akkor szóltam volna. S megszabadultam volna tőle.

– Nem tudom. Erre én sem gondoltam. Azt hittem, az MG szerszámkészletéből vetted ki a franciakulcsot. Így vagy úgy, a nyomozók nem látták, vagy ha látták is, nem csináltak ügyet belőle.

Később közelebb húzódtam Jeanne-hoz, hogy lássam, alszik-e. Azt kérdeztem tőle a sötétben, hogy miért ragaszkodik hozzám annyira, azóta, hogy először találkoztunk a kórházban – szóval, hogy csak a végrendelet miatt, csakis azért, hogy végigjátssza a játszmát? Mivel nem válaszolt, azt mondtam, hogy teljes erőmből szeretnék emlékezni, segíteni neki. Mondtam, hogy nagyon tetszik az égszínkék kocsim, és minden, amit tőle kaptam.

Jeanne azt felelte, hogy alszik.

*

Az elkövetkező napokban folytattam azt, amit Jeanne “edzés”-nek hívott. Madame Yvette reakcióin mérhettük le, hogy fejlődöm. Napjában többször is elismételte: “Ó, maga semmit sem változott!”

Megpróbáltam élénkebb, bőbeszédűbb lenni, mert Jeanne azzal vádolt, hogy lagymatag vagyok: “Hát ez pompás, szunnyadó Csipkerózsikám, csak így tovább, s együtt állhatunk ki az utcasarokra Dél-Amerikában. Mert a francia börtön nem leányálom.”

Minthogy Madame Yvette szinte egész nap ott volt a házban, nekünk kellett elmennünk otthonról. Jeanne elvitt Bandolba, mint három hónappal korábban Micky, vagy ha szépen sütött a nap, sütkéreztünk a strandon. Egyszer délután egy halász, ki a part mentén haladt el csónakjával, ugyancsak meresztette a szemét a fürdőtrikós, fehér kesztyűs kései nyaraló láttán.

A fiú, akiről Madame Yvette beszélt, nem jött vissza. A La Ciotat-i postahivatalban túl sokan dolgoztak ahhoz, hogy bárki is beleárthassa magát az ügyekbe, de a Cap Cadet-i telefonhívások valóban ott mentek keresztül.

Négy nappal a végrendelet felbontása előtt Jeanne berakta bőröndjét a kocsi hátsó ülésére, s elhajtott. Előző este az én kocsimon mentünk vacsorázni Marseille-be. Szokatlan dolgokról mesélt az asztalnál: a szüleiről (Casertében született, a neve ellenére olasz családból), arról, hogyan kezdett dolgozni Raffermi asszonynál, életének “kellemes szakaszá”-ról, tizennyolc és huszonhat éves kora között; könnyed, derűs hangon beszélt. Hazafelé, miközben egyik kanyart vettem a másik után Cassis és La Ciotat között, fejét a vállamra hajtotta, egyik kezével átkarolt, s valahányszor elengedtem magam, segített tartani a volánt.

Megígérte, hogy csakis addig marad Firenzében, amíg a végrendelet bizonyos előírásai megkövetelik. Raffermi asszony egy héttel a halála előtt csatolta a végrendelethez azt a másik borítékot, amelyben egy záradék nagykorúságomat jelölte meg a végrendelet felbontásának időpontjául, amennyiben ő előbb halna meg. Lehet, hogy egyszerű öregkori gyermetegségből tette, lehet, hogy azért, hogy bosszantsa Mickyt (Jeanne elmélete), lehet, hogy azért, mert meg akarta kímélni ügyvivőit attól, hogy maguknak kelljen kijelölniük a végelszámolás határidejét (François Chance elmélete). Én magam nemigen értettem, mit változtat ez a dolgokon, de Jeanne azt állította, hogy egy végrendeleti záradék sokkal több gondot okozhat, mint egy újabb végrendelet, s hogy Raffermi asszony egyes hozzátartozói vagy ebbe, vagy más rendellenességbe bele fognak kapaszkodni, s meggyűlik még velük a bajunk.

Megegyeztünk abban, utolsó látogatásunk alkalmával, hogy Jeanne Nizzán áthaladva felveszi kocsijába Micky apját. A búcsúzás pillanatában Madame Yvette is jelen volt, így Jeanne legföljebb olyan tanácsokkal láthatott el, hogy “légy jó, meg feküdj le korán”.

Madame Yvette Jeanne szobájába költözött. Az első estén nem tudtam elaludni. Lementem, hogy igyam egy pohár vizet a konyhában. Majd felvettem Jeanne kiskabátját a hálóingemre, s kimentem a kertbe; az idő kellemes volt. Körbejártam a sötétben a villát. Kezemet zsebre dugtam, találtam egy csomag cigarettát. Nekitámaszkodtam a falnak a garázsajtónál, kivettem egy cigarettát, s a számba tettem.

Valaki mellettem tüzet adott.

És most megölöm

A fiú hirtelen ott termett a júniusi napfényben; Micky a hegyfok alatti kavicsos partszakaszon napozott, s épp akkor csukta be a képesújságot. Először roppant magasnak látta a fiút, mert ott állt a lábánál fehér ingben, kifakult vászonnadrágban, később azonban rájött, hogy közepes termetű, sőt inkább alacsony. Viszont nagyon jóképű volt, kerek, fekete szeme, egyenes orra, lányos szája volt, s furcsán kihúzta magát, zsebre vágott kézzel felvonta a vállát.

Micky két-három hete lakott Dóval a Cap Cadet-i villában. Most egyedül volt, mert Do elvitte a kocsit, hogy vásároljon valamit egy La Ciotat-i üzletben: láttak ott egy nadrágot, Micky gusztustalannak találta, meg valami rózsaszín fülbevalót, elég gusztustalan volt az is. Később legalábbis ezt mesélte Micky a fiúnak.

Hangtalanul járt a fiú, nem csikorgott a kavics a talpa alatt. Karcsú volt, fürge és éber, mint a macskafélék.

Micky fölrakta a napszemüveget, hogy jobban lássa. Egyik kezével magához szorította fürdőruhájának melltartóját. A fiú közömbös hangon érdeklődött, vajon őt hívják-e Mickynek. Majd a feleletet meg sem várva leült mellé, könnyedén, csodálatosan gördülékeny mozdulattal szembefordult vele, mintha egyebet sem csinált volna életében. Micky, a formaság kedvéért, kinyögte, hogy ez egy magánstrand, s hogy hálás lenne, ha elkotródna.

Micky szemmel láthatóan nehezen tudta bekapcsolni a melltartóját, két kézzel ügyködött a háta mögött, erre a fiú hirtelen odahajolt, s mielőtt Micky észbe kapott volna, már be is kapcsolta.

Aztán azt mondta, hogy bemegy fürdeni. Levette az ingét, a nadrágját, a vászoncipőjét, s valami szörnyűséges khakiszínű, katonai alsónadrágban elindult a víz felé.

Nyugodtan, csendesen úszott, úgy, ahogyan járt. Majd újra odament Mickyhez; rövid, barna hajtincsei belelógtak a homlokába, cigaretta után kutatott a nadrágzsebében. Mickynek is odanyújtott egy Gauloise-t, amelyből a dohány félig már kipergett. Mikor tüzet adott, egy vízcsepp a lány combjára hullott.

– Tudja, miért vagyok itt?

Micky azt válaszolta, hogy nem nehéz kitalálni.

– Meglepne – mondta a fiú. – Lány az van, amennyit akarok. Egy hete várom a pillanatot, de higgye el, nem amiatt. Egyébként is a barátnőjét lesem. Nem rossz a kicsike, de ami engem érdekel, az nem látszik. Az valahol itt van.

S mutatóujjával a homlokára bökött, hanyatt vetette magát, s cigarettával a szájában, karját a feje alá téve, elnyúlt a napon. Némi hallgatás után rápillantott Mickyre, kivette a Gauloise-t a szájából, s őszintén kibökte:

– A mindenit! Maga aztán nem túl kíváncsi!

– Miért? Mit várt?

– Hát nem túl gyorsan reagál. Mit gondol, mit várok? Tíz rongyot? Ötszáz rongyot? Mennyit ér a maga dobogó kis szíve? A sztároké biztosítva van. A karjuk, a lábuk meg az összes többi. Hát a magáé, az is biztosítva van?

Mickyben mintha felengedett volna a feszültség, levette a napszemüvegét, nehogy fehér karika maradjon a szeme körül; azt mondta, hogy már mások is próbálkoztak nála ilyen szöveggel, és hogy szedheti a sátorfáját.

– Ne keverje össze a dolgokat – mondta a fiú. – Nem vagyok biztosítási ügynök.

– Azt sejtem.

– Derék fickó vagyok. Jól hallok, látok, s azt szeretném, ha magának is javára szolgálna egy értesülésem. Ráadásul kicsiben űzöm az ipart, egy rongyért magáé a titok.

– Ha valahányszor, amikor egyedül voltam és megkörnyékeztek, egy ronggyal fizettem volna, már rég tönkrementem volna. Szedi végre a sátorfáját, vagy nem?

A fiú feltápászkodott, mintha lemondott volna a hülyéskedésről. Úgy húzta föl a nadrágját, hogy a csípője meg se mozdult, épp csak egy kicsit kinyújtotta a lábát. Micky nézte a mozgását, s egészen különösnek találta. Később meg is mondta neki. De ekkor még csak figyelte félig leeresztett szemhéja alól.

– Először is, Jeanne elmebeteg – szavalta a fiú mozdulatlanul ülve, a tengert fürkészve. – Tudod, milyen jegy alatt született? Bika. Óvakodj a bikától, barikám, mind komisz. Mindent a fejével, semmit a szívével…

Micky újra föltette a szemüvegét. A fiú mosolyogva nézett rá, felvette az ingét, a vászoncipőjét, és felállt. Micky megfogta a nadrágját, úgy tartotta vissza.

– Honnan tudja ezeket?

– Egy rongy.

– Hallotta, mikor mondtam. Egy bandoli étteremben. Ott hallotta?

– Tavaly nyáron voltam utoljára Bandolban. La Ciotat-ban dolgozom. A postán. Fél ötkor végzek. Még egy órája sincs, hogy hallottam ezt a szöveget. Már indulóban voltam. Mondjam, vagy ne mondjam: magától függ.

Micky feltérdelt, s bizonyára azért, hogy időt nyerjen, még egy cigarettát kért. A fiú meggyújtotta, mielőtt odaadta volna, ahogy a filmekben látta.

– A postán dolgozik? Telefonhívás volt?

– Firenzébe. Derék fickó vagyok. Becsszóra, bőven megéri a dolog az ezret! Pénzre van szükségem, mint mindenkinek. Magának semmi az egész.

– Kis hülye, tűnjön el innen!

– Pedig ő telefonált. A barátnője. És akivel beszélt, az ilyeneket mondott, hogy “Gondolkozz. Ebből elég. Tedd le a kagylót.”

Micky hallotta, hogy az MG épp ebben a pillanatban ért a villa elé: Do hazajött. Újra levette a napszemüvegét, tetőtől talpig végigmérte a fiút, s azt mondta, hogy rendben van, megkapja, amit kér, ha az értesülés valóban fontos.

– Majd ha látom a rongyot, mondom az értesülést – közölte a fiú. – Ma éjféltájt legyen a Les Lecques-i bisztróban. Az udvarában van egy szabadtéri mozi. Ott leszek.

Többet nem mondott, odébbállt. Micky megvárta, míg Do érte jön. Mikor a lány fürdőruhában, egy törülközővel a vállán, kisimult, vidám arccal megérkezett, Micky úgy döntött, hogy nem megy a bisztróba sem este, sem máskor. Későre járt, a nap lemenőben volt.

– Mit csináltál a városban?

– Semmit – mondta Do. – Csavarogtam. Hogy tetszik?

S előhúzta a rózsaszín fülbevalót. Mielőtt bement volna a vízbe, gondosan bevizezte minden tagját, ahogyan szokta, majd hirtelen, indián csatakiáltással elmerült.

*

Mikor Bandolba mentek vacsorázni, Micky szemügyre vette a kocsiból a Les Lecques-i bisztrót. A hátsó udvarból fény szűrődött ki, filmreklámok.

– Ma délután találkoztam egy furcsa fiúval – mondta Micky. – Egy furcsa fiúval, akinek furcsa ötletei vannak.

S mivel Do nem válaszolt semmit, hozzátette, hogy a végén még megszereti ezt a vidéket.

*

Aznap este éjfél előtt húsz perccel hazavitte Dót a villába, azt mondta, elfelejtett bemenni a gyógyszertárba, de bizonyára talál még nyitott gyógyszertárat La Ciotat-ban. Felkapcsolta az autó lámpáit, s elhajtott.

Éjfél előtt tíz perccel otthagyta a kocsit a Les Lecques-i bisztró melletti utca sarkán, belépett egy ponyvákkal körülkerített mozi nézőterére, végignézte egy kalandfilm utolsó kockáit az összehajtható széken: a kis szélhámost hiába kereste a nézők között.

A fiú a kijáratnál várt rá, a bisztró pultjánál álldogált, szemét le nem vette a televízióról, tengerészkék pulóverét két ujjánál fogva a nyakába kötötte.

– Üljünk le – mondta, s magával hozta a poharát.

A kihalt teraszon, az autók fényszóróitól meg-megcsillanó üvegablakok mögött Micky elővett kiskabátja zsebéből két ezerfrankost és egy ötszázast.

– Ha tényleg olyan érdekes, amit mond, magáé a többi is.

– Derék fickó vagyok. Mindig bízom az emberekben. Meg aztán tudom, hogy maga most vár némi készpénzt.

Elvette a bankjegyeket, gondosan összehajtogatta őket, és zsebre rakta. Elmondta, hogy pár nappal azelőtt ő vett föl egy firenzei táviratot. A kihordó fiú már elment a délelőtti műszakra, így őt bízták meg a kézbesítéssel.

– La Ciotat, Café de la Désirade.

– Mi közöm nekem mindehhez? – kérdezte Micky.

– Hogy magának címezték.

– Nem küldetem a postámat kávéházakba.

– De a barátnője igen. Ő jött érte. Onnan tudom, hogy valamivel később újra bejött a postára. Bevallom, akkor nem gondoltam a dologra. Azért foglalkoztam vele, mert Firenzébe akart telefonálni. Egy jó barátnőm kapcsolta neki a számot. Füleltem. S rájöttem, hogy a távirat neki szólt.

– Kinek telefonált Firenzébe?

– Nem tudom. A táviratot nem írták alá. Egy nő beszélt a vonal túlsó végén. Egy olyan nő, aki tudja, mit akar. Ha jól értettem, maga hozzá fordul, ha elfogy a pénze. Tudja, kiről lehet szó?

Micky sápadtan bólintott.

– És mi állt a táviratban?

– Hát innen aztán sántít a dolog – mondta fintorogva a fiú. – Azt hiszem, át akarják verni magát, pénzről van szó, vagy hasonlóról, de ha súlyosabb az ügy, jobb szeretnék a háttérben maradni. Gondolja csak el ha tévedek, s magának a rendőrséghez kell fordulnia… Velem mi lesz? Megyek a dutyiba? Nem szeretném, ha zsarolásnak hinnék ezt az apró szolgálatot.

– Szó sincs róla, nem fordulok a rendőrséghez.

– Egyetértek. Híre menne. De akkor is, jobb szeretnék a háttérben maradni.

– Akármi történjék, ígérem, ki se ejtem a nevét. Ha ez a kívánsága.

– Ne vicceljen – mondta a fiú. – Az egész történetből egy kukkot se értek, és fütyülök rá. De az ígéreteire is. Egyedül akkor érzem biztonságban magam, ha átveszi a táviratot. Aláírja a nevét a könyvben, és kvittek vagyunk.

Elmagyarázta, hogy külön könyvben vezetik a táviratokat. A kézbesítő általában nem kéri az aláírást, csak feljegyzi a dátumot, s kereszteket ír az aláírásrovatba.

– Odaírja a nevét a keresztek fölé, mintha maga vette volna át a táviratot a Café de la Désirade-ban, így aztán, ha mégis megpróbálna kijátszani, meg tudom védeni magam.

Micky azt felelte, hogy bizonyára tréfál a fiú, különben is, már a könyökén jön ki az egész história. Örüljön, hogy kétezer-ötöt kapott a süket dumájáért. Ő viszont elálmosodott. Úgyhogy fizesse a számlát a fiú.

Micky fölállt, s kiment a bisztróból. A fiú az MG-nél érte utol, a kis utcában, hol a lámpák már nem is égtek. “Fogja” – mondta a lánynak, s visszaadta a pénzt, hozzáhajolt, könnyedén szájon csókolta, kinyitotta a kocsi ajtaját, kivett az ülésről egy nagy, fekete füzetet, amely ki tudja, hogyan került oda, s egy szuszra eldarálta: “Clarisse csatlakozik. Sok csók.”, majd elment.

Micky az országút Les Lecques-ből kivezető szakaszán talált újra rá; a fiú egy árokparton várta, hogy valaki felvegye. Micky úgy érezte, kicsit túlságosan is ravasz ez a fiú. De azért leállt a cabrioléval, s várta, hogy a fiú beszálljon. Látta széles vállát, sima mozdulatait, szélhámosra valló lapos pillantását: a fiú nem is tudta titkolni elégedettségét.

– Van magánál ceruza, amivel aláírjam? – kérdezte Micky.

A fiú odanyújtott egy ceruzát, kinyitotta a fekete füzetet.

– Hol írjam alá? – kérdezte Micky.

– Itt.

A fiú gondosan megnézte az aláírást a műszerfal fényénél, annyira közel hajolt Mickyhez, hogy a lány érezte hajának illatát, meg is kérdezte tőle, mit locsolt rá.

– Férfikölnit. Algériai márka. Mert ott voltam katona.

– Elég émelyítő. Húzódjon odébb, és ismételje el a távirat szövegét.

A fiú elismételte: “Clarisse csatlakozik. Sok csók.” Majd háromszor is elmesélte, amire az első telefonbeszélgetésből emlékezett. Egy másikat is lehallgatott, éppen aznap, hogy úgy döntött, lejön a partra és beszél vele. Már egy hete ott ólálkodott a villa körül, délután öttől vacsoraidőig.

Micky egy szót sem szólt. Erre a fiú is elhallgatott. A lány összevonta szemöldökét, jó darabig gondolkodott, majd sebességbe kapcsolt, s elindult. A La Ciotat-i kikötőig vitte a fiút; a kávéházakban még égtek a lámpák, egy nagy hajó szunnyadt a csónakok között. A fiú, mielőtt kiszállt volna, megkérdezte:

– Nyugtalanítja, amit mondtam?

– Még nem tudom.

– Akarja, hogy megtudjam, miről is van szó?

– Menjen, és felejtse el a dolgot.

– Oké – mondta a fiú. Kiszállt, s mielőtt becsapta volna az ajtót, odahajolt a lányhoz, kezet nyújtott.

– Szívesen felejtek, de nem mindent – mondta.

Micky odaadta a kétezer-ötszáz frankot.

*

Hajnali kettőkor, mikor felért a szobába, Domenica aludt. Micky belépett a folyosóról a fürdőszobába. A “Clarisse” név ott motoszkált benne, maga sem tudta, miért, a fürdőszobával kapcsolatban. Villanyt gyújtott, meglátta a vízmelegítő márkáját. Követte a szemével a mennyezet alatt húzódó gázvezetéket.

– Mi kellene? – kérdezte Domenica a szomszéd szobából, ágyában forgolódva.

– Fogkrém.

Micky eloltotta a villanyt, kiment a folyosóra, s elindult, hogy lefeküdjön.

Másnap, nem sokkal dél előtt Micky odaszólt Madame Yvette-nek, hogy Cassisban ebédelnek Dóval, szabadkozott, amiért elfelejtett szólni, s délutánra megbízta az asszonyt valami vásárlással.

A La Ciotat-i postahivatal előtt állt meg az MG-vel.

– Gyere – mondta Dónak. – Napok óta föl akarok adni valamit. De mindig kimegy a fejemből.

Bementek. Micky röpke pillantásokkal fürkészte barátnője arcát: Do szemmel láthatólag kényelmetlenül érezte magát. Egy alkalmazott ráadásul még kedvesen meg is szólította:

– Firenzébe?

– Micky úgy tett, mintha nem hallotta volna, elvett egy távirati blankettát a pultról, s megfogalmazta a szöveget Jeanne Murneau-nak. Elalvás előtt sokáig törte rajta a fejét, jól meggondolt minden szót: Bocs, pénzt, csókolja ezerszer homlokodat, szemedet, orrodat, szádat, mindkét kezedet, lábadat, légy megértő, így zokog szerencsétlen Mid. Ha Jeanne különösnek találja a szöveget, és aggodalmaskodni kezd, leáll a terv végrehajtásával. Mickynek akkor szerencséje van.

Megmutatta a szöveget Dónak. Do elolvasta, de nem találta sem túl érdekesnek, sem furcsának.

– Én elég furcsának tartom – mondta Micky. – Épp annyira furcsa, amennyire kell. Feladnád az ablaknál? Megvárlak a kocsiban.

A tegnapi fiú, most is fehér ingben, üres papírokra nyomta rá a bélyegzőt az egyik ablak mögött. Látta a két lányt, amint beléptek a postára, s közelebb jött hozzájuk. Kiment Micky után.

– Mit keresnek itt?

– Semmit – mondta Micky. – Ha kell a többi pénz is, maga “keresse” meg. Ötkor, a munkából jövet, osonjon a villához. A házvezetőnő addigra elmegy. Szaladjon fel az emeletre, nyisson be jobbra az első ajtón. Egy fürdőszobát talál. A többit magára bízom. Franciakulcsot vigyen magával.

– Mit akarnak magától? – kérdezte a fiú.

– Fogalmam sincs. Amennyit én megértettem, annyit maga is meg fog érteni. Beszámoló este a Les Lecques-i bisztróban. Tíz óra tájt, ha magának is megfelel.

– Mennyit tud hozni?

– Még kétezer-ötöt. Aztán várnia kell néhány napot, úgy gondolom.

– Ide figyeljen! A dolog eddig, úgy érzem, nem komoly, női féltékenység, miegymás. Ha komolyabbra fordul, nem vagyok benne.

– Most, hogy előre tudok mindenről, nem fordulhat komolyabbra – mondta Micky. – Egyébként igaza van: női féltékenység az egész.

Este a fiú abban a kis utcában várta, ahol előző nap leállt a kocsival.

– Ne szálljon ki – mondta. – Indulás! Nem akarom, hogy kétszer is lássanak magával ugyanazon a helyen.

– Végigmentek a Les Lecques-i tengerparton, majd Micky Bandol felé fordult.

– Nem megyek bele ilyen játékba – mondta a fiú. – Tízszer ennyiért sem.

– Szükségem van magára.

– Fusson a rendőrségre, de gyorsan. Ez a legokosabb, amit tehet. Le sem kell rajzolnia. Kicsavarják az anyát a cső hajlatánál, elolvassák a táviratot: világos, hogy a maga bőrére megy a játék.

– Bonyolultabb a dolog – mondta Micky. – Nem fordulhatok a rendőrséghez. Most szükségem van magára, hogy leállítsuk a dolgot, de Domenicára még éveken át szükségem lesz. Ne is próbálja megérteni, nincs kedvem elmagyarázni.

– És az a firenzei nő kicsoda?

– Jeanne-nak hívják.

– Annyira szeretné a maga pénzét?

– Épp ez az, amiben kételkedem. Nem ez a valódi ok; az viszont nem tartozik senkire. Se a rendőrségre, se magára, se Domenicára.

Bandolig hallgattak. Elmentek a strand túlsó végéig, egész a Casinóig, de nem szálltak ki akkor sem, mikor a motor leállt.

– És érti már, hogyan képzelik a dolgot? – kérdezte Micky a fiúhoz fordulva.

A lány aznap este türkizkék nadrágot, sarut viselt, s a tegnapi kötött kabátot. Kivette a zsebéből a slusszkulcsot, s a beszéd hevében folyton az arcához nyomta.

– Tíz percig voltam benn a fürdőszobában – közölte a fiú. – Láttam a “Clarisse” márkájú vízmelegítőt. Kicsavartam az ablak fölötti anyacsavart. A tömítés egészen szivacsos, nedves. Több csatlakozás is van a folyosón, de nem bajlódtam azzal, hogy megnézzem valamennyit. Egy is elég nekik. Elég egy zárt helyiség s a vízmelegítő gyújtólángja. Ki vezette be a gázt? Nem régi a berendezés.

– Egy La Ciotat-i szerelő.

– S ki volt ott a munkálatoknál?

– Jeanne jött ide február, március táján. Gondolom, ő volt jelen.

– Szóval lehet nála egy ugyanolyan anyacsavar. Speciális csavarról van szó, ami nem ereszti át a gázt, tehát robbanás kizárva, még ha oda is van a tömítés. Ha pedig eltörik az anyacsavart, az meglátszik. Kell hogy legyen egy másik ugyanolyan csavarjuk.

– Segítene nekem?

– Mennyiért?

– Amennyit kért: a tízszereséért.

– Előbb szeretném tudni, mit forgat a fejében – mondta a fiú pillanatnyi gondolkodás után. – Az a hangutánzás a telefonban elképesztő volt, de hiteles. Megfigyeltem a lányt, jobban, mint bárki bármikor. Órákon át figyeltem. Biztos, hogy a végsőkig elmegy.

– Nem hiszem – mondta Micky.

– Mit akar tenni?

– Semmit, mondtam már. Azért van szükségem magára, hogy továbbra is figyeljen. Jeanne idejön. Azt szeretném tudni, mikorra tervezik a tüzet.

– Talán még nem döntöttek.

– Szeretném előre tudni, mit döntenek. S ha előre tudom, nem lesz semmi az egészből, ígérem.

– Helyes. Majd megpróbálom. Ennyi az egész?

– Esténként a villa általában sokáig üresen áll. El tudna jönni néha, miután elmentünk, s megnézné, hogy áll a tömítés? Attól talán okosabbak leszünk. Nem tudom meggátolni, hogy haladjon a dolog. A barátnőm, mikor fürdik, persze hogy becsukja az ajtót.

– Miért nem tisztázza vele nyíltan a dolgokat? – kérdezte a fiú. – Tudja, mivel játszik?

– A tűzzel – felelte Micky.

Röviden, kissé keserűn fölnevetett, s újra beindította a motort.

Visszafelé Micky inkább csak a fiúról beszélt, a mozdulatairól, s hogy neki nagyon tetszik. A fiú pedig arra gondolt, hogy ez a lány bizony szép, és sokkal kívánatosabb, mint az összes eddigi lányok, de neki most észnél kell lennie. Még ha belemenne is a lány, s lefeküdne vele, tíz rongy sokkal tovább tart, mint az együtt eltöltött pillanat.

A lány, mintha csak olvasott volna a gondolataiban, egyik kezével elengedte a kormányt, s átnyújtotta az estére ígért összeget.

Egyébként is, a fiú a szüleivel lakott, s mindig kész cirkusz volt, míg talált egy alkalmas helyet.

*

Megtette, amit a lány kért. Hetente négyszer látta a két barátnőt elhajtani, ki tudja, hová. Ekkor a mindig nyitva álló garázsból fölment az emeletre, s megvizsgálta a tömítést.

Kétszer találkozott a hosszú, fekete hajú kis örökösnővel: egy délután, mikor a lány egyedül volt a hegyfok alatti kis strandon, s egy este, La Ciotat-ban, a kikötői sörözőben. Ekkor a lány fesztelenül viselkedett, mintha biztosan uralná a helyzetet. Megnyugtatta a fiút, hogy nem lesz a dologból semmi.

Az aranyszőke, magas nő Cap Cadet-re érkezése után megváltozott a viselkedése.

Egy újabb hosszú héten át figyelte mindhármójukat a fiú, mígnem Micky jelt adott. A fiú többnyire a ház mögött, az út szélén álldogált, de néha közelebb ment, hallotta őket beszélgetni odabenn. Egy délután Micky egyedül ment vissza a kis strandra, mezítláb, fürdőruhában. Megbeszéltek egy randevút estére.

A La Ciotat-i kikötőben találkoztak. Micky nem szállt ki az MG-ből, odaadott neki öt darab ezerfrankost, s közölte, hogy nincs már szüksége a szolgálataira. A magas nő biztosan észrevette, hogy többször is ott ólálkodott a ház körül. Egyébként is, az a terv tréfa volt csupán, most már tudja. Barátilag azt tanácsolta, érje be a fiú a pénzzel, és felejtse el az egész históriát. Ha tovább bosszantja, Micky majd megtalálja a módját, hogy elvegye tőle a kedvét.

Vagy tíz méter után az MG megállt, majd visszagördült a fiúval egy vonalba, mielőtt végleg elhajtott volna. Micky kihajolt az ablakon, s azt mondta:

– Tényleg, hisz még a nevét se tudom.

A fiú azt felelte, nem is fontos, hogy tudja.

Talán tényleg megöltem

Azt mondta, Serge Repponak hívják. Mikor megpróbáltam segítségért kiáltani, kezét a számra tapasztotta, s belökött a garázsba. Mikor megértette, hogy nem fogok kiabálni, hogy hallgatom, amit mond, a kocsim és a fal közé bekényszerítve szorosan fogott, jobb karomat hátracsavarta. Legalább egy fél órán át magyarázott, halk, nyugtalan hangon, közben el sem engedett, sőt valahányszor megpróbáltam kiszabadulni, még erősebben szorított. Szinte rányomott a Fiat elülső részére, a lábamat már alig éreztem.

A garázs tolóajtaja félig nyitva állt. A holdfény széles sávon megvilágította a hátsó falat. Mikor a fiú közeli arca elmozdult, a fény és árnyék határvonala is módosult.

– Azok után – mondta a fiú – abbahagytam a dolgot. Július 5-én viszont megtudtam, hogy valaki mégiscsak elpusztult a tűzben, s így már más volt a helyzet. Először azt gondoltam, hogy az a Domenica volt a ravaszabb, de aztán eltöprengtem. Lapozgattam az újságokat, kifaggattam a helybélieket, de nem lettem okosabb. Bosszantott, hogy közbejött az az amnézia.

Nagyokat szusszant, s egyre inkább úgy akart a hatalmában tartani, hogy hátranyomott a kocsira. Kicsit idősebb volt, mint amilyennek Madame Yvette mondta, de lehet, hogy azok az apró ráncok öregítették a szeme sarkában; jól láttam, mikor a holdfény bevilágította az arcát.

A lélegzetem is elállt. Még ha akartam volna, se tudtam volna kiabálni.

– Három hónap – mondta. – Esküszöm, egy örökkévalóság! S aztán visszajöttek. Mikor megláttam magát azzal a magas szőkével, rögtön tudtam, hogy nem sikerült a másiknak, hogy maga bizony Micky. Bár voltak kétségeim, hisz alaposan megváltozott július óta. Ezzel a hajjal, ezzel az arccal felismerni… De figyelem magukat néhány napja. Ez az egész komédia, hogy rakd a lábad így, gombolkozz be úgy, egy nagy semmi… Valójában nem reméltem sokat az ügytől, de mostanra elmúltak a gátlásaim. Végül is én adtam magának a tippet. Csak a részemet akarom. Világos?

Kétségbeesetten csóváltam a fejemet, mire ő félreértette a mondanivalómat.

– Ne játssza meg magát – mondta, és sajgó derekamnál fogva hirtelen magához rántott. – Jól beverte a fejét, elhiszem. Ha nem így lett volna, kiderítenék a csalást. De nagyon jól tudja, hogy megölte azt a lányt!

Ezúttal bólintottam.

– Engedjen el, könyörgök.

Csak suttogni tudtam, nemigen hallhatta, inkább a számról olvasta le.

– Legalább felfogta, amit mondtam?

Újra kimerülten bólintottam. Habozott, majd elengedte a csuklómat, kissé elhúzódott, de az egyik kezét továbbra is a csípőmön tartotta, mintha attól félt volna, hogy megszököm. Ez a kéz kapott el, mikor ráhanyatlottam az autó karosszériájára. A hálóingen át is éreztem, hogy izzad.

– A barátnője mikor jön vissza?

– Nem tudom. Pár nap múlva. Engedjen el, nagyon kérem. Nem kiáltok. Nem szököm meg.

Elvette a kezét. A garázs faláig hátrált, jó darabig hallgattunk. Nekidőltem a kocsinak, hogy kiegyenesítsem a derekam. Forgott velem a garázs egyszer, kétszer, de azért állva maradtam. Akkor vettem észre, hogy jéghideg a lábam, mert elvesztettem a papucsomat, mikor a fiú belökött a garázsba. Kértem, hogy hozza oda.

Át is adta, mikor aztán fel tudtam húzni, újra hozzám lépett.

– Nem akartam megijeszteni. Ellenkezőleg, az érdekem azt kívánja, hogy szót értsünk. Maga kényszerített rá, hogy lökdösnöm kelljen. Tulajdonképpen egyszerű az egész. Megkeseríthetem az életét, de békén is hagyhatom. S nem ragaszkodom hozzá, hogy megkeserítsem. Tízezret ígért. Én húszat kérek, tízet magáért, tízet a magas szőkéért. Tiszta ügy, nem?

Mindenre igent mondtam. Egyedül szerettem volna lenni, messze tőle, hogy rendezzem a gondolataimat. Bármit megígértem volna. Érezhette is, mert kijelentette:

– Gondoljon mindig arra, hogy az aláírása ott van a könyvben, most is ott van. Elmegyek, de mindig a közelben vagyok, nem tévesztem szem elől, ne próbáljon kijátszani. Egyszer már becsapott, annyi tanulópénz nekem elég volt.

Egyre hátrált, ott állt a küszöbön a holdfényben.

– Számíthatok magára?

– Persze, persze, mondtam, csak menjen már. Még találkozunk, tette hozzá, és elment. Nem hallottam távolodó lépteit. Kicsit később, mikor kiléptem a garázsból, minden kihaltnak látszott a holdfényben. Azt gondolhattam volna, hogy az egész csak egy újabb lidércnyomás volt.

*

Napfelkeltéig le sem hunytam a szemem. Ismét fájt a hátam, a nyakam. Vacogtam a takaró alatt.

Megpróbáltam szóról szóra visszaemlékezni mindarra, amit a fiú mondott. Már a garázsban, kényszerhelyzetem ellenére, minden mondata, amit az arcomba sziszegett, felidézett bennem valamit. A képeket szembesítenem kellett mindazzal, amit elmesélt. Minden megváltozott.

Egyébként kinek higgyek? Semmit sem éltem át. Mások álmait éltem. Jeanne a maga módján mesélt nekem Mickyről, az is csak álom volt. Én is a magam módján hallgattam a mesét, s mikor később újra felidéztem magamban ugyanazokat az eseményeket, ugyanazokat az alakokat, mintha éppúgy álom lett volna az egész, csak kissé csalókább álom.

Jeanne, François Roussin, Serge Reppo, dr. Doulin, Madame Yvette: megannyi, más-más tükörképet visszaverő tükör. Végső soron minden, amit hittem, csakis a fejemben létezett.

Ezen az éjszakán meg se próbáltam magyarázatot találni a Serge Reppo-féle Micky különös viselkedésére. S még kevésbé akartam felidézni annak az éjszakának az emlékét, mikor lángokban állt a ház.

Egészen hajnalig jelentéktelen részletek körül forogtak a gondolataim, mint igásló a kút körül. Például magam előtt láttam Serge mozdulatát, ahogyan behajolt az MG-be, s kivette onnan a fekete füzetet. (Miért fekete a füzet? Ezt nem is mondta.) S vajon hol csókolta meg Mickyt (kapott tőlem egy futó kis csókot is): az arcán vagy a száján, akkor, mikor lehajolt, vagy amikor felegyenesedett? S egyáltalán, igaz-e legalább, amit mesélt?

Meg aztán éreztem magamon a hajára locsolt olcsó kölni illatát. Micky is érezte. Az aláírása – mondta a fiú – nagyon szabályos volt, rögtön meg is néztem a műszerfal fényénél. Mire maga megkérdezte, hogy mit locsoltam a hajamra. Valami furcsa löttyöt, még Algériából maradt, ott voltam katona. Látja, ezt azért nem tudnám kitalálni.

Mickynek talán a kölnivíz nevét is megmondta. Nekem viszont, a garázsban, nem említette – nem mondott nevet. Ez a szag, amelyet éreztem vagy érezni véltem a kesztyűmön, a karomon, jobban nyugtalanított, mint az a gondolat, hogy mennyit árthat Jeanne-nak és nekem az a fiú; annyira nyugtalanított, hogy fel kellett gyújtanom a lámpát. A zsarolóbajnok bizonyára itt ólálkodik a ház körül, körülöttem. Őrzi a zsákmányt: azokat az emlékeket és gondolatokat, amelyeknek egykor részese volt.

Bementem a fürdőszobába, megmosdottam, visszafeküdtem, de még mindig az élmény hatása alatt voltam. Nem tudtam, hol találok a házban altatót. Akkor aludtam el, mikor odakintről már napfény szűrődött be a zsaluk résein.

Déltájban, mikor Madame Yvette aggódva fölébresztett, úgy éreztem, még mindig kölniszagom van. Az első gondolatom az volt, hogy a fiú bizonyára sejti, hogy megpróbálom értesíteni Jeanne-t. Ha tehát valóban értesítem, így vagy úgy megtudja, elveszti a fejét, s följelent minket. Tehát nem szabad értesítenem.

Ebéd után kimentem a ház elé. Nem láttam sehol a fiút. Azt hiszem, meg akartam kérni, hadd telefonáljak Firenzébe.

Két napon át a legképtelenebb terveket szőttem arra, hogy megszabaduljak tőle anélkül, hogy értesíteném Jeanne-t. Céltalanul bóklásztam a kis strand és egy földszinti heverő között. A fiú csak nem jött vissza.

Harmadnapon, a születésnapomon Madame Yvette süteményt sütött, ekkor jutott eszembe a végrendelet felbontása. Jeanne tehát hívni fog.

Hívott is, délután. Serge bizonyára a postán volt. És hallgatózott. Megtudja hát, hogy Do vagyok. Nem tudtam, hogyan vegyem rá Jeanne-t, jöjjön minél előbb. Azt mondtam, hogy jól vagyok, de sóvárgok utána. Mire azt válaszolta, hogy ő is utánam.

Annyira lekötötte a figyelmemet az, hogy tudtam, rajtunk kívül más is benn van a vonalban, hogy eleinte nem is tűnt fel hangjának furcsa lejtése, csak később figyeltem föl rá.

– Semmi az egész – mondta Jeanne. – Fáradt vagyok. Van egy kis kellemetlenség is. Egy-két napig maradnom kell.

– Arra kért, ne nyugtalankodjam. Majd ha itt lesz, mindent elmagyaráz. Mikor letette a kagylót, úgy éreztem, örökre elválasztanak tőle. De csak ösztönösen belecuppantottam a hallgatóba, s nem szóltam semmit.

*

Újabb reggel, újabb félelmek.

Mikor kinéztem a szobám ablakán, két férfi jegyezgetett valamit a garázs előtt. Felnéztek az ablakra, s egy biccentéssel üdvözöltek. Rendőr formájuk volt.

Mire lementem, már elhajtottak. Madame Yvette azt mondta, hogy a La Ciotat-i tűzoltóparancsnokságról jöttek. Ellenőrizni akartak valamit, nem is tudja pontosan, hogy mit: födémszerkezetről meg misztrálról fecsegtek.

Új vizsgálatot indítanak – gondoltam.

Fölmentem a szobámba, hogy felöltözzem. Nem értettem, mi van velem. Reszkettem, láttam, hogy a kezem is reszket. Képtelen voltam felhúzni egyedül a harisnyám, pedig már jól beletanultam. Az agyam nem forgott, mintha furcsamód megbénult volna.

Sokáig álldogáltam mezítláb a harisnyával a kezemben a szoba közepén, s egyszer csak megszólalt bennem egy hang, és azt mondta: “Ha Micky tudta volna, védekezett volna. Erősebb volt nálad, és te egyedül voltál. Nem halt volna meg. Hazudik a fiú.” Egy másik hang így szólt: “Serge Reppo már fel is jelentett. Azok a férfiak nemcsak azért jártak itt három hónappal a tűz után, hogy nyugtalanítsanak. Menekülj, utazz Jeanne után.”

Fel sem öltöztem, mentem ki a folyosóra. Mint egy alvajáró, úgy mentem Domenica leégett szobája felé.

Egy ismeretlen férfi ült az ablak karfáján piszkosszürke ballonkabátban. Bizonyára zajt hallottam a szobából, s azt gondoltam, hogy Serge az, de ezt a sovány, szomorú szemű fiatalembert még soha nem láttam. Meg se lepődött, mikor beléptem, nem csodálkozott sem az öltözékemen, sem a rémületemen. Nekidőltem az ajtónak, kezemet, amely még mindig a harisnyát szorongatta, a számhoz emeltem, sokáig néztük egymást szótlanul.

Most itt minden üres volt, elhalt, kiégett. A szoba bútor nélkül állt, a padló beszakadt, a szívem dobogása is elállt. Láttam a férfi szemében, hogy megvet, hogy az ellenségem, s hogy ő is a vesztemre tör, és tudja is a módját.

Egy félig elégett zsaluszárny csapkodott a háta mögött. A férfi felállt, s lassan előrejött a szoba közepéig. Beszélni kezdett. Egyszer már beszélt velem telefonon. Gabriel a neve, Domenica barátja volt. Azt mondta, én öltem meg Domenicát. Érezte az első naptól fogva. De most már biztos benne, holnapra a bizonyíték is a kezében lesz. Halk szavú őrült volt.

– Mit csinál itt?

– Keresek – mondta. – Magát keresem.

– Nincs joga csak úgy bejönni a házamba.

– Épp maga fogja megmondani, hogy mihez van jogom.

Eddig csak várt. Nem volt sürgős a dolog. És jól tette, hogy várt. Tegnap óta tudja már, miért öltem meg Domenicát. Talált valami ürügyet is rá, hogy nyugodtan bejusson a házba. Minden költségét megtérítik, s addig maradhat Délen, amíg be nem tudja bizonyítani, hogy gyilkosság történt.

Az ürügy az a nyugdíj- és életbiztosítás volt, amit a bank minden alkalmazottja megkötött, ahol Domenica dolgozott. Ez a biztosítás hozta őket össze a lánnyal. Azt kérdezte Gabriel, nem találom-e, hogy különös ez az élet: három hónapig várt, mert tudta, hogy van a biztosítási kötvényben egy olyan záradék, amely lehetővé teszi majd, hogy elvégezze a maga nyomozását. Az utolsó havi részleteket saját zsebéből fizette be, mikor megtudta Do halálát. Ha a cégnél rájönnének erre a kis csalásra, soha többé nem tudna elhelyezkedni a szakmájában. De addigra már bosszút áll szeretője gyilkosain.

Kissé lecsillapodtam. Csak hatni akar rám, meg akarja mutatni, mennyire állhatatos. De nem tud semmit.

Elmagyarázta, hogy Olaszországban másképp mennének a dolgok. Ott tárt karokkal fogadnák. Dónak Franciaországban csak egy havi kétezer frankos kis biztosítása volt, tíz évre, Sandra Raffermi azonban sok millióra volt biztosítva. Ha egy vacak kis biztosítási kötvény esetében is szerepet játszik minden újabb körülmény, az olasz biztosítók még szenvedélyesebben érdeklődnének.

Újabb körülmény? Raffermi asszony biztosításai? Nem értettem a dolgot. Újra rám tört a szorongás. A férfi mintha kissé meglepődött volna, majd nyilván rájött, hogy bizonyos dolgokról még nem is hallottam. Egyetlen pillanatra felderült az ábrázata, de inkább ironikusan, semmint vidáman mosolygott.

– Ha akár ma este, akár holnap az utamba áll, s nem engedi, hogy végezzem a munkámat, tele lesz a ház nálam is szaglászóbb szaglászókkal – mondta. – Elég, ha panaszkodom, hogy nem elég megértő velem egy csitri lány, aki biztosan titkol valamit. Kicsit körülnézek a házban. Azt javaslom, öltözzön fel. Később majd még beszélünk.

Sarkon fordult, s nyugodtan lépkedett a leégett fürdőszoba felé. A küszöbön még visszafordult. Vontatottan annyit mondott, hogy a barátnőmnek ugyancsak meggyűlt a baja Firenzében: ugyanis Do lett volna az örökös.

*

Egész délután a firenzei számokat tárcsáztam, amit csak találtam Jeanne iratai között. Este valaki végre felvette a kagylót. Nem tudták, hol lehet Jeanne, de megerősítették, hogy Raffermi asszony tíz nappal az utolsó szívroham előtt egész egyszerűen új végrendeletet készített. Olaszul csak annyit tudtam, amennyit az utóbbi hetekben sikerült megtanulnom, s Madame Yvette, bár a fülén volt a másik hallgató, nem volt valami tapasztalt tolmács. Alig értettem valamit a beszélgetésből, azzal nyugtattam magam, hogy félreértettük egymást.

Domenica barátja ott keringett a házban. Nem is ebédelt, a felöltőjét se vette le. Néha odajött hozzám, s bár Madame Yvette is velünk volt, kérdéseket tett föl, akár a nyomozók, s én egyikre sem tudtam válaszolni.

Sürgött-forgott, és én nem mertem elküldeni, mert attól tartottam, hogy mások még gyanúsabbnak látnak, úgy éreztem, elnyel lépteinek örvénye.

Még ott volt, a ház előtt járkált, mikor az örvénylés egyszerre csak abbamaradt egy gondolatnál; őrült gondolatom támadt: Hisz Mickynek éppúgy megvolt rá az oka – méghozzá ugyanaz, ami nekem! El kell foglalnia a helyemet, hogy visszakapja örökségét!

Fölmentem a szobámba, elővettem egy kabátot, s az egész pénzt, amit Jeanne otthagyott. Tiszta kesztyűt vettem föl. A szekrényben, ahonnan előhúztam, ott pihent a gyöngyház borítású kis revolver, amit Micky bőröndjében találtunk. Sokáig haboztam. Végül magamhoz vettem.

Odalenn, a garázs előtt a ballonkabátos férfi szótlanul nézte, hogy beindítom a motort. Már éppen indultam volna, mikor utánam szólt. Behajolt az ablakon, s azt kérdezte, nem gondolom-e, hogy mégiscsak furcsa ez az élet: ilyen szép kocsi, s ez lesz a vesztem.

– Do lett volna az örökös – mondta. – S maga ezt tudta, mert a nagynénje közölte magával. Akkor hívta fel a nagynénjét, mikor a nevelőnő maga után jött Párizsba. Ez is benne van a végrendeletben, fekete-fehéren. Aztán, mikor Do születésnapját ünnepelték, maga elkábította őt egy csomó altatóval, bezárta a szobájába, s megrendezte a tüzet a fürdőszobában.

– Maga teljesen megbolondult!

– Mindenre gondolt. Két apróságot kivéve: ad egy, hogy elveszítheti az emlékezetét, sőt, mi több, még arról a tervéről is megfeledkezik, hogy Domenicának adja ki magát, ad kettő, hogy a tűz nem terjed át a szobára. Mert nem terjedt át!

– Elegem volt a szövegéből. Tűnjön el!

– Tudja, mivel töltöttem az időmet az elmúlt három hónapban? Tűzeseteket tanulmányoztam a cégnél, az összes tűzesetet, ami előfordult fennállása óta. A ház dőlésszöge, az aznap esti szél iránya, a robbanás ereje, azok a pontok, ahol a fürdőszoba tüzet fogott, mind arra mutatnak, hogy ez az átok nem terjedt volna át Domenica szobájára. A tűz elpusztította volna a ház egyik felét, de nem ment volna tovább az ellenkező irányba! Magának tüzet kellett szítani a garázsban is, Domenica szobája alatt.

Csak bámultam a férfira. A szememen látta, hogy lassan meggyőz. Megragadta a vállamat. Kirántottam magam.

– Álljon félre az útból, vagy elgázolom!

– S utána elégeti a kocsit, ahogy a másikat is elégette? Akkor engedjen meg egy jó tanácsot: ne vesse el a sulykot, ne veszítse el a fejét, ha a benzintartályra kerül a sor, csak szép lassan, tempó!… Mert ha gondosan utánanéznek, meglátszik a helye.

Ráléptem a gázra. A férfi nekiütődött a Fiat hátuljának, elvesztette egyensúlyát. Hallottam, hogy Madame Yvette fölsikolt.

A műtét óta elég rosszul vezettem, nem mertem gyorsan hajtani. Láttam, hogy beesteledik, s az öbölben kigyulladnak La Ciotat fényei. Ha Serge Reppo ma is ötkor végzett a postán, mint nyáron szokott, nem találom meg. Pedig nem szabad, hogy eljárjon a szája.

A postán már nem volt benn. Újra Firenzét hívtam. Jeanne-t nem sikerült elérnem. Mikor visszaültem a volánhoz, már este volt, és hideg. A kocsi tetejét sem mertem leereszteni.

Egy darabig összevissza keringtem La Ciotat-ban, mintha reménykedtem volna, hogy meglátom Serge Reppot; énem egyik fele valóban azt remélte, a másik viszont csak arra gondolt, hogy Micky vagyok-e, vagy nem, és Jeanne-ra is gondolt. Jeanne nem tévedhetett, s nem csaphatott be engem. Serge hazudott, Micky nem tudott semmiről. Én Do vagyok, és hiába öltem, az örökség kicsúszik a kezemből, holott gyilkosság nélkül az enyém lett volna. Miért nem vártam? Nevetséges. Nevetnem kell. Miért nem nevetek?

Visszafordultam Cap Cadet felé. Láttam, hogy autók fényszórói égnek a ház előtt a távolban. A rendőrség. Megálltam az út szélén. Megpróbáltam mindent ésszerűen végiggondolni, terveket készíteni, még egyszer átfutni a tűzeseten.

Nevetséges volt ez is. Három hónapja mást se csináltam, mint kerestem, kutattam. Én is nyomoztam a magam módján, mint az a kis biztosítási ügynök, de én jobb helyzetben voltam: ebben az ügyben, amely őt annyira izgatta, soha nem bukkan fel más szereplő, egyedül én. Én vagyok a nyomozó, a gyilkos, az áldozat, a tanú – mindez egy személyben. Senki sem tudja kinyomozni, mi is történt valójában, egyedül ez a rövid hajú kis Buddha-szobor, lehet, hogy ma este, lehet, hogy holnap, lehet, hogy sohasem.

Odasétáltam a házhoz. Akik fekete kocsin érkeztek, már megszállták a földszintet, de ott állt Jeanne fehér autója is, a tetejét lenyitotta, bőröndje ott pihent a hátsó ülésen, kendőjét az elülsőn felejtette… Szóval, itt van…

Lassú léptekkel közeledtem, szorosan beburkolóztam a kabátomba, kesztyűs kezemmel is ki tudtam tapintani a zsebemben Micky revolverét. Lementem a strandra. Serge nem volt ott. Felmentem az országútra. Ott se volt. Visszaültem a kocsiba, s La Ciotat felé tartottam.

Egy óra múlva találtam rá egy kávéház teraszán, egy vörös hajú lány társaságában. Mikor látta, hogy kiszállok a kocsiból, körülnézett; nemigen örült a találkozásnak. Odamentem hozzá, mire fölállt. Sőt kettőt előre is lépett a lámpafényben, két utolsó macskalépést. Öt méterről lőttem rá, elhibáztam, mentem tovább, kilőttem rá a kis revolver összes töltényét. Előrebukott, fejjel a járda széli kövezetnek. A negyedik golyó után, hiába nyomtam meg kétszer is a ravaszt, nem engedett. De ez már nem számított, tudtam, hogy a fiú halott.

Kiáltások, futó léptek zaja. Beszálltam a Fiatba. A rám rontó embertömeg közepette kapcsoltam nagyobb sebességbe. Kitértek a kocsi elől. Most már nem zavarják többé Jeanne-t – mondtam magamban, a karjába vesz, s addig ringat, míg el nem alszom, s én nem kérek semmi mást tőle, mint hogy továbbra is szeressen. Az autó fényszórói félresöpörték a minden irányba szerteszéledő keselyűket.

*

Jeanne ott állt a villa ebédlőjében, nyugodtan a falnak támaszkodott, alig volt sápadtabb, mint rendesen.

Ő látott meg elsőnek, mikor feltűntem a lépcső tetején. Arca hirtelen feldúlt és megkönnyebbült lett, ugyanakkor tanácstalan, s ez teljesen lekötött. Így aztán csak jóval később, mikor már elszakítottak tőle, vettem észre a többieket: a kötényébe zokogó Madame Yvette-et, Gabrielt, két egyenruhás és három civil rendőrt s a két férfi egyikét, aki ott ácsorgott reggel a garázs körül.

Jeanne azt mondta, hogy engem vádolnak Domenica Loď meggyilkolásával, hogy letartóztatnak, s vádat emelnek ellenem, de esztelenség az egész, bízzam benne, tudom jól, hogy nem engedi, hogy bántsanak.

– Tudom, Jeanne.

– Nem lesz semmi bajod. Nem lehet. Megpróbálnak majd hatni rád, de oda se figyelj.

– Csakis rád figyelek.

Elszakítottak tőle. Jeanne megkérdezte, fölmehetünk-e együtt becsomagolni. Az egyik felügyelő, ki marseille-i hanglejtéssel beszélt, azt mondta, elkísér minket. Kinn maradt a folyosón. Jeanne becsukta a szobám ajtaját, s nekidőlt. Rám nézett, és sírva fakadt.

– Mondd meg, ki vagyok, Jeanne.

Könnyes szemmel megrázta a fejét, s azt mondta, hogy nem tudja, az ő kicsi lánya vagyok, de ennél többet nem tud. S most már úgyis mindegy.

– Olyan jól ismerted Mickyt, nem tévedhettél. Engem is ismersz. Őt viszont jól ismerted, igaz?

Csak rázta, rázta a fejét, s azt felelte, hogy nem, nem ismerte, ez az igazság, négy év óta ő ismerte a legkevésbé. Micky úgy kerülte, mint a pestisest, így aztán nem ismerhette igazán.

– S mi történt négy évvel ezelőtt?

Jeanne egyre csak sírt, szorosan átölelt, s azt mondogatta, hogy semmi, semmi, nem történt semmi, valami butaság, egy csók, de igazán semmi, egy csók, de ő nem értette, s azóta nem tűrte, hogy a közelében legyek, mert nem értette.

Jeanne hevesen eltolt magától, visszakézről megtörölte a szemét, s bekészítette a bőröndöt. Leültem mellé az ágy szélére.

– Három pulóvert készíts be – mondta most már nyugodtabban. – S ha szükséged van valamire, üzenj.

– Micky mindent tudott, Jeanne.

De ő csak csóválta a fejét, ugyan kérlek, nem tudott semmit, ugyan kérlek, ha tudta volna, te most nem lennél itt. Te haltál volna meg.

– Miért akartad, hogy meghaljon? – kérdeztem halkan, s megfogtam a karját. – Azért a pénzért?

Egyre csak rázta a fejét, s azt felelte, hogy nem, dehogy, de nem bírtam tovább, a pénzre viszont fütyültem, nagyon kérlek, hallgass.

Lemondtam a válaszról. Arcomat a kezéhez tapasztottam. S ő tűrte. Egy kézzel is berakta a ruháimat a bőröndbe. Már nem sírt.

– Végül is csak te maradtál nekem. Sem örökség, sem félálom, egyedül te.

– Miféle félálomról beszélsz?

– Hisz te mondtad: félálomban éltem, míg bankpénztárosnő voltam.

Kérdéseket tettek föl. Betegszobába zártak. Az élet ismét csak sötét álomból, majd vakító fényözönből állt, mikor kinyitották az udvari ajtót, hogy sétára indulhassak. Kétszer láttam Jeanne-t a beszélő rácsa mögött. Nem gyötörtem. Mióta megtudta, hogy meggyilkolták azt a kis posta tisztviselőt, sápadt és elgyötört volt. Sok mindent megértett, ami a távollétében történt, így aztán az ajkára erőltetett mosoly is lassacskán eltűnt.

Kihalászták az MG roncsát egy La Ciotat-i autótemetőből. Lenyomozták Serge Reppo életét. Szándékos beavatkozás nyomát találták a felrobbant benzintartályon, de mindez kevés volt ahhoz, hogy rábukkanjanak a táviratra. Egyébként rájöttem, hogy a zsarolóbajnok blöffölt, hogy nem is volt külön táviratkézbesítő könyv. Aláíratott Mickyvel egy akármit.

Azért öltem meg Serge Reppot, mert nem akartam, hogy Jeanne-ról beszéljen; de a második gyilkosságom is értelmetlen volt. Hisz Jeanne magától is vallott, mihelyt sikerült összegyűjtenie a védelmünkhöz szükséges pénzt.

Én is vallottam, amint megtudtam, hogy Jeanne beismerő vallomást tett. Vád alá helyeztek, de őt is vádolták. Láttam őt néhány másodpercig, mikor kijöttem a vizsgálóbíró irodájából. A küszöbön szembetalálkoztunk.

– Hadd cselekedjem kettőnk helyett, jó? – kérdezte. – Te légy mindig kedves, és gondolkozz.

Megsimogatta a hajamat, úgy látta, hogy szépen megnőtt. Őtőle tudtam meg, hogy elvisznek Olaszországba, mert kíváncsiak még valamire.

– Viselkedj az igazi Mickyhez méltóan – tette hozzá. – Ahogy tanítottalak.

Mindent bevallott, többet is, mint kívánták, de azt sosem árulta el, sosem tudta meg senki, hogy Domenica Loďjal lépett szövetségre. S én tudtam, miért. Ha én is hallgatok, ha Mickynek vallom magam, kevesebbel megúszom. Jeanne volt a nevelőnőm. Ő az igazi bűnös.

*

Mikor újra ott ülök a sötétben, hosszú órákon át gondolkozom.

Néha biztosan úgy érzem, én vagyok Michèle Isola. Megtudom, hogy kitagadtak, hogy Domenica és Jeanne összeesküdött ellenem. Először úgy döntök, hogy keresztülhúzom a terveiket, majd amikor együtt látom őket, véleményt változtatok, tervüket felhasználva én ölöm meg Domenicát, hogy a helyébe lépjek.

Néha azért lépek Do helyébe, hogy visszaszerezzem az örökséget, amelytől egy zsémbes nagynéni, érezvén, hogy közeleg a halál, igazságtalanul megfosztott. Máskor meg azért, hogy valamiféle elveszített gyöngédséget kapjak, Jeanne szeretetét. Megint máskor hogy bosszút álljak, vagy azért, hogy mindent újrakezdjek, néha azért, hogy tovább gyötörjek valakit, néha viszont azért, hogy elfeledtessek minden szenvedést. Néha pedig, és minden bizonnyal ez az igazi, mindezért egyszerre, szeretném, ha én örökölném a vagyont, s valaki más lehetnék Jeanne oldalán.

Megesik, hogy éjjelente Domenicává változom. Serge Reppo hazudott, Micky nem tudott semmiről. Megöltem őt, s mivel a tűz nem terjedt át a szobára, a garázsban is tüzet csiholtam. S önkéntelenül is elfoglaltam annak a helyét, akinek igazán meglett volna az indítéka a gyilkosságra.

Akár Michèle vagyok, akár Domenica, tény, hogy beszorulok a lángoló szobába. Az első emeleti ablak előtt tartom az égő hálóinget a kezemben, betakarom vele az arcom, és fájdalmamban beléharapok: később megtalálják az elszenesedett foszlányokat a számban. Kiugrom az ablakon, a kapu előtti lépcsőkre. Odafutnak a szomszédok. Jeanne fölém hajol, s mivel Dónak kell lennem, Dót ismeri föl feketéllő testemben, bőrtelen arcomon, kopasz fejemen.

S aztán a fehér fényözön a klinikán. Egy harmadik vagyok. Nem akartam, nem csináltam semmit, nem akarok lenni sem egyik, sem másik. Én csak én vagyok. Ami pedig a többit illeti, a halál majd felismeri gyermekeit.

*

Ápolnak. Vallatnak. A lehető legkevesebbet mondom. A bíróságon, védőim előtt, a pszichiátereknek, akik minden délután kezelésbe vesznek, nem mondok semmit, nem emlékszem. A Michèle Isola névre hallgatok, s hagyom, hogy Jeanne intézze sorsunkat, ahogyan tudja.

Midola keresztanya kegyetlen iróniája sem fáj többé: a végrendeletben az állt, hogy Domenica minden hónapban pontosan akkora összeget köteles átutalni Mickynek, amennyit ő keresett havonta a bankban.

Micky… Napi kétszáz mozdulat a hajkefével. Rágyújt egy cigarettára, majd rögtön el is nyomja. Az alvóbaba Micky. Az álmában síró Micky… Micky vagyok, vagy Domenica? Nem tudom.

*

És ha Serge Reppo hazudott a garázsban, ha mindent csak később talált ki, mikor elolvasta az újságokat, és ha csak később emlékezett vissza a táviratra? Kitalálhatott mindent: a találkozást Mickyvel a strandon, az esti randevút a Les Lecques-i bisztróban, a kémkedést, amivel a lány megbízta a gyilkosság előtt… Szóval én Do vagyok, s minden úgy történt, ahogy Jeanne-nal kiterveltük. Gabriel, aki makacsul kitartott amellett, hogy megbosszulja barátnője halálát, végül is elvesztette Domenicát s elvesztettem én is Domenicát, önmagamat, amikor elfoglaltam Micky helyét, pedig egyedül az ő érdeke lett volna a gyilkolás.

Domenica vagyok, vagy Micky?

Ha Serge Reppo nem hazudott, akkor Jeanne tévedett a tűz estéjén, és még mindig téved, és most már mindig tévedni is fog. Micky vagyok, csakhogy ő nem tudja.

Jeanne nem tudja.

Jeanne nem tudja.

De lehet, hogy az első perctől fogva tudja, amióta kopaszon, bőr nélkül s emlékek nélkül talált rám.

Őrült vagyok.

*

Jeanne tudja.

Jeanne mindig is tudta.

Minden magától értetődik. Mióta felnyitottam a szemem abban a fehér fényben, egyedül Jeanne mondja, hogy Do vagyok. A többiek, akivel csak találkoztam, a szeretőm is, az apám is elhitte, hogy Micky vagyok. Mert valóban Micky vagyok.

Serge Reppo nem hazudott.

Jeanne és Do együtt kitervelte, hogy eltesz láb alól. De én megtudtam, hogy mire készülnek. Megöltem Dót, hogy a helyébe lépjek, mert a zsémbes nagynéni közölte velem, hogy megváltoztatja a végrendeletét.

Jeanne-t nem lehetett félrevezetni. Ő már azon az éjszakán tudta, hogy terve megbukott.

Tudta, hogy én Micky vagyok, de nem szólt semmit. Vajon miért?

Tévesen töltöttem ki egy szállodai cédulát, de csakis azért, mert már a tűz előtt Do szerepét tanultam. Sohasem voltam Do. Sem Jeanne, sem más nem gondolt Dónak.

Miért nem szólt semmit Jeanne?

Múlnak a napok.

Egyedül vagyok. Egyedül nyomozok. Egyedül próbálom megérteni a dolgokat.

Ha valóban Micky vagyok, tudom, miért próbált megölni Jeanne. S úgy gondolom, azt is tudom, miért próbálta elhitetni velem később, hogy ennek ellenére a cinkosa vagyok. Fütyült a pénzre, könyörgök, hallgass.

De ha Domenica vagyok, nincs semmi magyarázat.

*

A séta idején az udvarban próbálom megnézni magam egy ablaküvegben. Hideg van. Mindig fázom. Micky is mindig fázott. Egyikük sem akarok lenni, mégis Mickyhez érzem közelebb magam. Vajon fázott-e Domenica, mikor neheztelve és mohón ólálkodott hosszú hajú áldozatának ablakai alatt?

Újra a sötét. A börtönőr rám csukja a cella ajtaját: három árnyalak él odabenn. Ágyban fekszem, mint a kórházban. Megnyugszom. Ma éjjel még az vagyok, aki szeretnék lenni.

Micky vagyok, akit annyira szerettek, hogy meg akarták ölni? Vagy a másik?

Ha Domenica vagyok, azt is elfogadom. Azt képzelem, elvisznek majd messzebbre is, talán csak egy napra, de lehet, hogy egy hétre, sőt annál is többre, végül is nem foszthatnak meg mindentől: meglátom Olaszországot.

A fogolyban egy januári délutánon ébredt fel a múlt, két héttel azután, hogy visszatértek Firenzéből; épp egy pohár vizet akart inni. A poharat leejtette, de isten tudja, miért, a pohár nem tört el.

Épp abban az évben mondta ki az ítéletet az aix-en-provence-i bíróság: Serge Reppo gyilkosságának ügyében, állapotára való tekintettel fölmentették. Tíz év szigorított fegyházra ítélték, mert cinkostársa volt Jeanne Murneau-nak Domenica Loď meggyilkolásában.

A tárgyalások során a háttérben maradt, többnyire nevelőnője válaszolt a kettőjüknek föltett kérdésekre.

Az ítélet hallatán kissé elsápadt, fehér kesztyűs kezét a szájához emelte. Jeanne Murneau-t ugyanazért harminc évre ítélték, mire a megszokott mozdulattal elvette Micky kezét a szájától, s mondott neki néhány szót olaszul.

A csendőr, aki elvezette a lányt, nyugodtnak találta. A lány kitalálta, hogy a csendőr Algériában szolgált. Még azt is meg tudta volna mondani, milyen kölnit használ. Ismert egy fiút, aki ugyanezzel locsolta a fejét. Egy nyári éjszakán, a kocsiban megmondta a kölni nevét is, szívhez szóló, kiskatonás neve volt, csaknem olyan émelyítő, mint a szaga: ilyesmi, hogy Csapda Hamupipőkének.

Tartalom

- Egyszer még megölöm
- Megöltem?
- Megöltem volna?
- Meg fogom ölni
- Szóval, megöltem
- És most megölöm
- Talán tényleg megöltem