ERICH MARIA REMARQUE

A paradicsomban is ott a pokol

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Erich Maria Remarque: Schatten im Paradies
Droemersche Verlagsanstalt Th. Knaur Nachf.
München / Zürich
Copyright © 1971 by Paulette Remarque

Fordította: NEMES LÁSZLÓ

A borítót tervezte: KOCSIS JÓZSEF

Hungárián translation
© Nemes László, 1992

Előszó

A második világháború végét New Yorkban értem meg. Az 57. utca környéke nekem, az ország nyelvét csak igen hiányosan beszélő hontalannak, szinte új hazámmá lett.
	Hosszú és veszélyes út állt mögöttem, mindazok Via Dolorosája, akiknek Hitler uralma elől kellett elmenekülniük. A szenvedések útja Hollandiából, Belgiumból és Észak-Franciaországból vezetett Párizsba. Ott aztán kettéágazott. Az egyik út Lyonon át vitt a Földközi-tenger partjára, a másik Bordeaux-n és a Pireneusokon át Spanyolországba, Portugáliába és Lisszabon kikötőjébe.
	Én magam ezen az úton vonultam végig, mint oly sokan, akik kimenekültek a Gestapo karmai közül. De még azokban az országokban sem voltunk biztonságban, amelyeken menekülésünk útja vezetett át, közülünk ugyanis csak a legkevesebben rendelkeztek érvényes okmányokkal vagy vízumokkal. Ha elkaptak a csendőrök, bezártak minket, börtönbüntetésre ítéltek, kiutasítottak. Igaz, egyes országok voltak azért annyira emberségesek, hogy legalább nem a német határon toloncoltak át, ahol a koncentrációs táborokban pusztultunk volna el.
	Minthogy csak igen kevés menekült számára nyílt olyan lehetőség, hogy érvényes útlevelet vigyen magával, csaknem állandóan menekülésre kényszerültünk. Iratok nélkül törvényesen munkát se kaptunk sehol. Közülünk a legtöbben éhesek voltak, nyomorúságosak és magányosak, ezért is neveztük vándorlásaink útját Via Dolorosának.
Állomásaink a kisvárosok postahivatalai és az út menti fehér falak voltak. A postahivatalokban próbáltunk hozzátartozóktól és barátoktól poste restante értesítésre bukkanni, és az országutak menti házak falai lettek a közlönyeink. Egymást kölcsönösen kereső eltűntek krétával és szénnel felrótt üzeneteit fedezhettük fel rajtuk, figyelmeztetéseket, útbaigazításokat, kiáltásokat az űrbe az általános közöny idején, amit aztán hamarosan az embertelenség kora követett: a háború, amelyben szépen egymásra talált a Gestapo, a katonaság és sokszor a csendőrség is abban a hajtóvadászatban, amelyet ellenünk, nyomorultak ellen rendeztek.

1.

Néhány hónappal azelőtt, egy teherhajón érkeztem Lisszabonból Amerikába, és csak nagyon gyengén tudtam angolul - olyan volt ez, mintha félig süketen és némán raktak volna ki itt egy másik bolygóról. Valóban másik bolygó volt ez itt; Európában akkor ugyanis háború dúlt.
	Ehhez járult hozzá még az is, hogy az irataim nem voltak rendben. Számos csodának köszönhetően volt ugyan érvényes amerikai vízumom, amellyel beutaztam, az útlevelem azonban nem az én nevemre szólt. A bevándorlási hatóságok gyanút fogtak, és lecsuktak Ellis Islanden. Hat hét múlva aztán adtak egy három hónapra szóló tartózkodási engedélyt. Ez idő alatt kell majd beszereznem a beutazási engedélyt valamelyik másik országba. Az ilyesmit már Európából ismertem, így éltem ott évek óta - nem egyik hónapról, hanem egyik napról a másikra. Mint német emigráns, 1933 óta egyébként is hivatalosan halott voltam. Számomra szinte felfoghatatlan álomnak tetszett, hogy most három hónapig nem kell menekülnöm.
	Az se tűnt fel nekem különösnek már réges-régen, hogy más nevem van, és egy halott útlevelével élek - ellenkezőleg, nagyon is hozzám illőnek éreztem. Frankfurtban örököltem az útlevelet; azt, akitől pontosan azon a napon kaptam ajándékba, amikor meghalt, Rossnak hívták. így lett tehát az én nevem ugyancsak Robert Ross. Az igazi nevemet csaknem elfelejtettem. Sok mindent el tud felejteni az ember, amikor a puszta életéről van szó.

Ellis Islanden megismerkedtem egy törökkel, aki egyszer, tíz évvel azelőtt, volt már Amerikában. Azt nem tudtam, hogy miért nem engedélyezték neki újra a beutazást, meg se kérdeztem tőle. Nagyon gyakran tapasztaltam már, hogy egyeseket egyszerűen azért utasítottak ki, mert a kérdőív egyik rovatába se illettek bele. A török megadta nekem egy New Yorkban lakó orosz címét, akit ő még a régi időkből ismert. Azt persze nem tudta, hogy az illető él-e még. Amikor kiengedtek, mégis rögtön odamentem. Magától értetődő, hogy ezt tettem, hiszen évek óta így éltem. Azok, akik állandóan csak menekültek, kénytelenek voltak az életüket a véletlenekre bízni, amelyek, minél valószínűtlenebbek voltak, annál természetesebbnek tűntek fel nekik. Ezek voltak napjaink tündérmeséi; nem nagyon szívderítők, de meglepő módon sokszor mégis jobban végződtek, mint ahogy várta az ember.
	Az orosz nem messze a Broadwaytől, egy lerobbant kis szállodában dolgozott. Melikovnak hívták, beszélt németül, és azonnal befogadott. Mint régi emigráns, rögtön meglátta, mi az, ami nincs nekem: szállás és munka. A szállást könnyen meg lehetett oldani: volt egy második ágya, melyet a szobájában helyezett el. Turistavízummal tilos volt munkát vállalnom, ahhoz másmilyenre lett volna szükségem: kvótaszámmal ellátott beutazási vízumra. Tehát titkon kell dolgoznom. Ezt már Európából ismertem, különösképpen nem is zavart. Volt még valami kis pénzem is.	- Van valami sejtelme arról, hogy miből élhetne meg? - kérdezte Melikov.	- Franciaországban legutóbb kétes festményekkel és hamis régiségekkel kereskedők felhajtója voltam.	- Ért valamit ahhoz?	- Nem sokat, de tudok egyet s mást a szokásos praktikákról.	- Hol tanulta meg?	- Két évig múzeumban voltam, Brüsszelben.	- Állásban? - kérdezte meglepődve Melikov.

- Elbújva - feleltem.	- A németek elől?	- A németek elől, akik megszállták Belgiumot.	- Két évig? - csodálkozott Melikov. - És nem találták meg?	- Engem nem. De azt igen, aki elrejtett. Melikov rám nézett. - És maga megmenekült?	- Igen.	- Megtudott valamit még arról a másikról?	- A szokásosat. Egy táborba hurcolták.	- Német volt?	- Belga. A múzeum igazgatója.
Melikov bólintott. - Hogy lehet, hogy magát olyan sokáig nem fedezték fel? - kérdezte aztán. - Senki se látogatta a múzeumot?	- De igen. Nappal a pincében, egy szerszámkamrába voltam bezárva. Esténként jött az igazgató, ennivalót hozott, és éjszakára kinyitotta a rejtekhelyemet. A múzeumban maradtam, de kimehettem a pincéből. Természetesen villanyt se volt szabad gyújtanom.	- Tudott magáról valaki más is az alkalmazottak közül?	- Nem. A szerszámkamrának nem volt ablaka. Ha valaki bejött a pincébe, csendben kellett maradnom. A legnagyobb gondot az jelentette, ha tüsszentenem kellett, amikor nem lett volna szabad.	- így fedezték fel magát?	- Nem. Valakinek feltűnt, hogy az igazgató esténként olyan gyakran benn marad a múzeumban, vagy újra visszamegy.	- Értem - mondta Melikov. - Olvasni tudott?	- Csak éjszaka, nyáron, és amikor a hold világított.	- De éjszaka járkálhatott a múzeumban, és nézegethette a képeket?	- Ameddig még látni lehetett.
	Melikov elmosolyodott. - Amikor Oroszországból menekültem, a finn határon egyszer hat napig kellett egy gerendákból rótt kunyhó mellett a farakás alatt feküdnöm. Amikor kijöttem, azt hittem, hogy sokkal hosszabb ideig voltam ott. Legalább tizennégy napig.
	De akkor fiatal voltam, és egy fiatal embernek amúgy is lassabban múlik az idő. - Éhes? - tette hozzá minden átmenet nélkül.	- Igen - mondtam -, méghozzá nagyon.	- Gondoltam. Az ember mindig éhes, amikor kiszabadul. Menjünk enni a patikába.	- A patikába?	- Egy drugstore-ba. Ez itt az egyike az ország sajátosságainak. Az ember ott aszpirint is vehet és ehet is.

	- Mit csinált a múzeumban egész nap, hogy ne őrüljön meg? - kérdezte Melikov.
Végignéztem a hosszú pultnál a reklámtáblák és orvosságosüvegek előtt sietősen evő emberek során. -Mit eszünk itt? - fordultam Melikovhoz, kérdésre kérdéssel válaszolva.	- Hamburgert. Ez a bécsi virsli mellett a nép főtápláléka. A színhússzeletek túl drágák az egyszerű emberek számára.	- Az estére vártam. Természetesen minden lehetőt megragadtam, hogy ne gondoljak folyton a rám leselkedő veszélyre. Attól nagyon hamar megbolondultam volna. Ebben azonban volt már némi gyakorlatom, hiszen évek óta szüntelenül úton voltam, abból egy esztendeig Németországban bujkálva. Távol tartottam magamtól minden olyan gondolatot, ami azt sugallta volna, hogy valamit esetleg rosszul csináltam. Az önvád a sósavnál is alaposabban szétmarja a lelket, az ilyesmi nyugalmasabb időkre való. Újra meg újra végigmentem azon, amit tudtam a francia nyelvből, és számtalan ismétlő leckét adtam magamnak. Aztán elkezdtem az éjszakai összevissza bolyongásaimat a múzeum termeiben, megbámultam a képeket, és igyekeztem az agyamba vésni őket. Hamarosan mindet ismertem már. Azután kezdtem el, hogy magam elé képzeljem őket ott, a kamrámban, a nappal sötétségében. Ezt szisztematikusan végeztem, képről képre haladva, nem találomra; egyetlen festményhez sokszor több napra is szükségem volt. Közben kétségbeesési rohamaim támadtak, de újra meg újra nekirugaszkodtam. Ha egyszerűen csak néztem volna a képeket, sokkal gyakrabban fogott volna el a kétségbeesés. Azáltal, hogy ebből valamiféle memóriagyakorlatot fejlesztettem ki, lehetőséget adtam magamnak a hibák kijavítására. Már nem egyszerűen fejjel rohantam a falnak; lépcsőn haladtam felfelé. Érti ezt?	- Mozgásban maradt - mondta Melikov. - És volt valami célja. Az óvta meg magát.	- Egy nyaramat Cézanne-nal töltöttem, meg néhány Degas-val. Mindezek persze fantáziaképek és képzeletbeli összehasonlítások voltak. De mégis összehasonlítások, és ezáltal valamiféle kihívássá lettek. A színeket és a kompozíciókat memorizáltam, holott a színeket nappal sohasem láttam. Holdfény-Cézanne-ok és éjszakai Degas-k voltak, amelyeket én az emlékezetemben árnykép jellegük alapján rögzítettem és hasonlítottam össze. A könyvtárban később művészeti könyveket találtam. Az ablakpárkány alá kuporogva tanulmányoztam őket. Fantomvilág volt az, de mégis valamiféle világ.	- Nem volt őrség a múzeumban?	- Csak nappal. Este bezárták az épületet. Ez volt a szerencsém.	- És ez lett annak a szerencsétlensége, aki az élelmet vitte magának.
	Melikovra néztem. - Igen. Annak a szerencsétlensége, aki elrejtett engem - feleltem nyugodtan. Éreztem, hogy a megjegyzés jóakaratú volt, egyáltalán nem akart szemrehányást tenni nekem. Tényekről beszélt, semmi egyébről.	- A létfenntartásához szükséges kenyérkeresetét itt nem kezdheti illegális tányérmosogatással - mondta. - Az a törvénynek csak amolyan romantikus kijátszása, és amióta szakszervezetek vannak, már nem is lehetséges. Meddig tud megélni, mielőtt arra kerülne sor, hogy éhen haljon?	- Nem sokáig. Mibe kerül ez, amit itt ettem?	- Másfél dollárba. Itt minden megdrágult a háború óta.

- Háború? - kérdeztem. - Hiszen itt nincs is háború!	- De igen! - felelte Melikov. - És megint csak a maga szerencséjére. Szükség van emberekre. Nincsenek többé munkanélküliek. Könnyebben fog találni valamit.	- Két hónap múlva úgyis tovább kell mennem. Melikov nevetett, és behunyta az apró szemét. - Amerika nagyon nagy. És háború van. Megint csak a maga szerencséjére. Hol született?	- Az útlevelem szerint Hamburgban. A valóságban Hannoverben.	- Se az egyik, se a másik nem ok arra, hogy kiutasítsák. De internálótáborba kerülhet.
	Vállat vontam. - Olyanban már voltam. Franciaországban.	- Megszökött?	- Inkább: otthagytam egy szép napon. Az összeomlás általános zűrzavarában.
	Melikov bólintott. - Én is voltam Franciaországban. Egy győzelem általános zűrzavarában; a győzelemében, amelyik csak elméleti volt. Ezerkilencszáztizennyolcban. Oroszországból érkeztem, Finnországon és Németországon át. A kis népvándorlás első hullámának a hátán. Nem gondolja, hogy most jól jönne nekünk egy kis vodka?	- Én már megtanultam, hogy a pálinkával szemben bizalmatlan legyek - magyaráztam. - Néhányszor már olyan helyzetbe sodort, hogy a kelleténél sokkal jobban bíztam magamban. Két ilyen eset szörnyű következménnyel járt: undorító férgekkel teli börtönnel.	- Spanyolországban?	- Észak-Afrikában.	- Tegyünk mégis egy harmadik kísérletet. Itt tiszták a börtönök. A szállodában van vodkám. Itt semmit se kapunk.	- Maga romantikus lélek? - kérdezte később Melikov.	- Nem túl gyakran. A rendőrség könnyebben elkapja azt, aki romantikus, mint azt, aki nem az.

- Erre most már néhány hónapig nem kell gondolnia.	- Ez igaz. Csak még nem szoktam hozzá. Melikov szállodájába mentünk, de ott se bírtam ki sokáig. Nem akartam inni, az elkoptatott plüssfotelben sem akartam ott üldögélni, és Melikov szobája túlságosan kicsiny volt. Újra ki akartam menni a szabadba. Éppen elég sokáig voltam bezárva. Ellis Island is, még ha kényelmes is, de mégiscsak börtön volt. Még a fejemben motoszkált Melikov megjegyzése, hogy a következő két hónapban nem kell tartanom a rendőrségtől. Valószínűtlenül hosszú idő. - Meddig maradhatok el? - kérdeztem.	- Amíg kedve tartja.	- Mikor megy aludni?
Melikov hanyag kézmozdulatot tett. 	- Reggel előtt biztosan nem. Most szolgálatban vagyok. Nőt akar fogni? Az New Yorkban nem olyan egyszerű, mint Párizsban. És némileg veszélyesebb.	- Nem akarok. Csak járkálni még egy keveset.	- Nőt könnyebben talál itt, a szállodában.	- Nincs rá szükségem.	- Arra az embernek mindig szüksége van.	- De nem ma este.	- Szóval maga mégis romantikus lélek - mondta Melikov. - Jól jegyezze meg ennek az utcának a számát és a szálloda nevét: Hotel Reuben. New Yorkban könnyen kiismerheti magát az ember, csaknem mindegyik utca számozott, csupán néhánynak van neve.
	Akárcsak én magam, gondoltam: egy szám, valamiféle névvel. Jótékony névtelenség az ilyen; éppen elég bajt hoztak már rám a nevek.

Csak sodródtam az ismeretlen városban, melynek világos füstje az égre szállt. Komor tűzoszlop az éjszakában és felhőoszlop nappal - nem hasonlóképpen mutatta-e az Isten az utat a pusztában az emigránsok első népének? Szavaknak, lármának, nevetésnek fülemet vadul csapkodó záporán mentem át, az értelmét nem, csak a hangzavarát fogtam fel. 

Európa sötét évei után itt mindenki egy-egy Prométheusznak tűnt fel nekem: az a vibráló elektromossággal körülvett, verejtékező férfi, aki az egyik üzlet ajtajából eladásra kínált zoknikkal és törülközőkkel telerakott karját nyújtogatta esküdözve felém, meg az a szakács, aki körös-körül röpködő szikrák kellős közepén, mint valami nápolyi Isten, óriási serpenyőben pizzát sütött. Mivel nem értettem meg őket, valamennyiükről mintegy lefoszlott, persze merőben képletes értelemben, a tényleges foglalatosságuk. Olybá tűntek fel nekem, mintha valami színpadon ágálnának. Nemcsak pincérek, szakácsok, kikiáltók és eladók voltak, hanem ugyanakkor bábfigurák is, akik közösen vesznek részt valamilyen érthetetlenjátékban, amelyből én ki voltam rekesztve, és amelynek én csak a körvonalait érzékeltem. Ott voltam közöttük, és mégse tartoztam oda, valami láthatatlan dolog tartott távol tőlük, nem üvegfal, nem is távolság, nem ellenséges érzület és nem idegenség, hanem valami, ami csakis énbennem volt és csakis belőlem eredt. Homályosan megértettem, hogy ez most egyszeri pillanat, hogy ez így sohasem fog megismétlődni. Már holnapra némileg el fog halványulni - nem mintha addigra mindehhez, ami itt van, közelebb kerültem volna, ellenkezőleg -, lehet, hogy már holnap el fogom kezdeni a küzdelmet a meglapulásokkal, alkudozásokkal, eltorzításokkal és egész sorával mindazoknak a félhazugságoknak, amelyekből minden nap összetevődik, de ma éjszaka a város az elfogulatlan arcát mutatta meg nekem.
	Egyszerre megértettem, hogy most, amikor megérkeztem erre az idegen partra, számomra még nem szűnt meg a veszély, ellenkezőleg, most kezdődik el csak igazán. Nem a külső, hanem az a belülről jövő. Oly sokáig csak a puszta életben maradás gondja foglalkoztatott, és az jelentette számomra ugyanakkor a védelmet is. Primitív életben maradás volt ez, olyan, mint a hajótörés pánikjában, amikor semmi más cél nem lebeg az ember előtt, csak az, hogy túlélje. Most, holnaptól, de már ettől a 

különös órától kezdve is, legyezőként fog újra kinyílni előttem az élet, lesz megint jövője, de múltja is, olyan múltja, amely könnyen agyonüthet, ha nem felejtem el, vagy ha nem tudok megbirkózni vele. Egyszerre rájöttem, hogy ez a jégréteg még sokáig lesz a kelleténél sokkal vékonyabb, mintsem hogy járni lehessen rajta. Beszakadna alattam. El kell kerülnöm. Lehetséges-e számomra még egyszer, újra kezdve, úgy mint a nyelv, ez az új ismeretlen, amely csak arra vár, hogy megfejtsem, lehetséges-e számomra még egyszer az élet, és az nem lesz-e akkor árulás, nem lesz-e gyilkosság, kétszeresen elkövetett gyilkosság a meghalt szeretteink ellen?
Gyorsan megfordultam, és visszafelé indultam, zavartan és mélységesen felzaklatva, körül se néztem többé, csaknem elakadt a lélegzetem, mire végül megláttam magam előtt a szállodát; nem hosszan, szélesen elterpeszkedve és szembeötlőn, mint a többi szálloda, hanem keskenyen, feltűnésmentesen.
Beléptem a műmárvány szegélyekkel elcsúfított ajtón, és megpillantottam Melikovot, ott szunyókált a pult mögött, egy karosszékben. Kinyitotta a szemét, amely egy pillanatig olybá tűnt fel, mintha valamiféle vén papagájéhoz hasonlóan nem is volna szemhéja, majd ez a szem kék színű és egyre világosabb lett.	- Sakkozik? - kérdezte Melikov, és feltápászkodott.	- Mint minden emigráns, r Helyes. Hozom a vodkát.
Felment a lépcsőn. Körülnéztem. Már úgy tetszett, mintha hazaérkeztem volna. Aki sehol sincs otthon, annak könnyen támad ilyen érzése.

2.

	Az angol nyelvtudásom gyorsan csiszolódott, két hét múlva már annyit tudtam, mint egy tizenöt éves gyerek. Reggelenként nyelvtankönyvvel a kezemben üldögéltem néhány óra hosszat a Reuben Szálló piros plüssfoteljében, délután pedig minden

 adódó alkalmat megragadtam, hogy angolul társaloghassak. Minden szégyenkezésemet és félénkségemet félretettem. Amikor észrevettem, hogy a Melikov társaságában eltöltött tíz nap után oroszos lett a kiejtésem, a szálloda vendégeihez és alkalmazottjaihoz fordultam. Egymás után lett hol németes, hol zsidós, hol meg franciás a kiejtésem, és végül, amikor már egészen biztos voltam benne, hogy a felszolgáló asszonyokban és a szobalányokban tősgyökeres amerikaiakra leltem, erős brooklyni akcentust sajátítottam el.	- Egy fiatal amerikai nővel kell viszonyt kezdened - mondta Melikov, akivel időközben összetegeződtem.	- Brooklynival? - kérdeztem.	- Inkább bostonival. Ott beszélnek a legszebben.	- Miért nem mindjárt egy bostoni tanítónővel? Az még hasznosabb lenne.	- Ez a szálloda sajnos nem karavánszeráj. Úgy röpködnek itt a sajátos akcentusok, mint a tífuszbacilusok, és a te füled, sajnos, csak a különlegességekre van ráhangolva, a normálisra egyáltalán nem. Az érzelmek talán segítenének.	- Vladimír - mondtam neki -, a világ számomra már úgyis éppen eléggé gyorsan változik. Az angol énem egy-két naponként öregszik egy-egy esztendővel, és eközben annak az énemnek a világa is elveszíti a varázsát. Minél többet értek meg belőle, annál inkább szertefoszlik a titok. Még egypár hét, és mindkét énem egyensúlyba kerül. Az amerikai énem akkorra éppúgy kijózanodik, mint az európai. Éppen ezért, hagyj nekem egy kis időt! Az akcentusokkal is. Nem szeretném túlságosan hamar elveszíteni a második gyerekkoromat.	- Nem is fogod. Egyelőre egy mélabús zöldségárus szellemi színvonalán állsz. A sarki zöldségárus, Anni-bale Balbo színvonalán. Már az ő olasz nyelvi morzsalékait is használod, mint húscafatok, úgy úszkálnak a te angol minestronédban.	- Vannak szabályos, igazi amerikaiak is?	- Természetesen. De New York az emigránsok nagy rendező 

pályaudvara, az íreké, olaszoké, németeké, zsidóké, örményeké, oroszoké és még tucatnyi másé. Hogyan is mondják nálatok: itt ember vagy, itt az lehetsz. Itt emigráns vagy, itt az lehetsz. Ezt az országot emigránsok alapították. Hajítsd hát sutba azokat az európai alacsonyabbrendűségi komplexusaidat. Itt újra ember vagy. Nem egy útlevélhez tapadó sérült húsdarab.
Felpillantottam a sakktábláról. - Ez igaz, Vladimír-válaszoltam lassan. - Majd meglátjuk, meddig fog tartani.	- Talán nem hiszed, hogy tartós lesz?	- Hogyan hihetném?	- Mit hiszel tulajdonképpen?	- Hogy egyre rosszabb lesz minden - mondtam.

Valaki sántikált a hallban. Félhomályban ültünk, így hát nem láthattam jól az illetőt, de a különös sántikálása, valamilyen háromnegyedes ütemben kopogó bicegőse feltűnt nekem, és halványan emlékeztetett egy régi ismerősömre. - Lachmann - mondtam halkan. A férfi megállt, és rám vetette tekintetét. - Lachmann! - ismételtem.	- Engem Mertonnak hívnak - mondta.
Felkattintottam a villanykapcsolót, azét a vigasztalan sárga és kék fényét, amely a mennyezeten függő olcsó, legvacakabb szecessziós stílusban készült csillárból csurgott alá. - Istenem, Robert! - kiáltotta meglepetten. - Te élsz? Én azt hittem, hogy már régen meghaltál!	- Én is azt hittem rólad! A lépésedről ismertelek meg.	- Az én trocheus-bicegésemről?	- A keringőlépésedről, Kurt. Ismered Melikovot?	- Persze hogy ismerem.	- Csak nem itt laksz?	- Nem. De néha idejövök.	- És most Merton a neved?	- Igen. És a tiéd?	

- Ross. A keresztnév még azonos.	- Hát így találkozunk megint - mondta Lachmann bágyadt mosollyal.
Mindketten hallgattunk. Az emigránsok közti régi zavarszünet volt ez. Az ember nem tudta, meddig mehet el a kérdezősködéssel. Az ember nem tudta, hogy ki az, aki már meghalt.	- Hallottál valamit Cohnról? - kérdeztem végül. Ez is a régi módszerhez tartozott. Az ember először óvatosan olyanokról érdeklődik, akik nem álltak nagyon közel hozzá.	- New Yorkban van - felelte Lachmann.	- Ő is? Hogy került át ide?	- Hogyan kerültünk át ide mi, mindahányan? Száz véletlen révén. Egyikünk sem szerepelt azon a listán, amelyet az amerikaiak azokról a kiemelkedő értelmiségiekről állítottak össze, akiket meg kell menteni.
Melikov újra eloltotta a villanyt, s a pult alól egy palackot szedett elő. - Amerikai vodka - mondta. -A kaliforniai bordeaux-i vörösborhoz meg a San Franciscó-i burgundihoz hasonlóan. Vagy, mint amilyen a Chilében készült rajnai bor. Salut. Az emigráció egyik előnye, hogy oly gyakran kell búcsúzkodni, aztán meg viszontlátást ünnepelhetünk. A hosszú élet illúziójával ajándékozza meg az embert.
Sem Lachmann, sem én nem válaszoltunk erre. Melikov másik nemzedék fia volt - az 1917 előttié. Ami minket még perzselt, az őbenne már csak emlékké alakult. - Salut, Vladimír - mondtam végül. - Miért nem születtünk mi mind jóginak?	- Én már azzal is megelégedtem volna, ha nem zsidóként jövök a világra Németországban - jelentette ki Lachmann-Merton.	- Ti vagytok a világpolgárok élcsapata - felelte közönyösen Melikov. - Viselkedjetek legalábbis úttörőiként. Egyszer még emlékművet állítanak nektek.	- Mikor? - jegyezte meg Lachmann.	- Hol? - kérdeztem én. - Oroszországban?	- A Holdban - jelentette ki Melikov, és a portáspulthoz ment.	

- Nagy tréfamester - mondta Lachmann, és Melikov háta mögött rám nézett. - Neki dolgozol?	- Mit?	- Lányok. Alkalomadtán egy kis morfium, meg hasonlók. Azt hiszem, fogadások kötése is.	- Te ezért vagy itt?	- Nem. Megőrülök egy asszonyért. Ezt képzeld el! ötvenéves, Puerto Ricó-i, katolikus és csak egy lába van. A másikat levágták. Egy mexikói pasassal állt össze. A mexikói egy strici. Öt dollárért akár meg is ágyazna nekünk. De a nő nem akar. Egyáltalán nem hajlandó. Azt hiszi, hogy az Isten egy felhőről néz minket. Éjszaka is. Mondtam neki, hogy az Isten rövidlátó, már régóta az. Semmi sem segít. De a pénzt elfogadja a nő. Es ígérget. És aztán nevet. És újra megígéri. Ehhez mit szólsz? Hát ezért jöttem Amerikába? Reménytelen!
Lachmann-nak komoly gátlása volt, mert sántított. A saját elbeszélései szerint valamikor nagy szoknyavadásznak számított. Egy SS-osztag, tudomást szerezvén erről, Berlin-Wilmersdorfban az alakulat helyiségébe hurcolta, hogy ott kiheréljék, eközben azonban -ez még 1934-ben történt - a rendőrség megzavarta őket. Lachmann megúszta néhány sebbel és négy töréssel az egyik lábszárán, ami azonban rosszul forrt össze. Azóta bicegett és vonzódott különösen a kis testi hibás nőkhöz. Minden mindegy volt neki, csak kövér, feszes fenekük legyen. Franciaországban a legnehezebb körülmények között hódolt e vadászszenvedélyének. Azt állította, hogy Rouenban egyszer megismerkedett egy nővel, akinek három melle volt, méghozzá mind a hátán. Anadüoméne, a tenger vizéből kiemelkedett Vénusz, az ő szemében csak valamiféle bánatos torzszülött volt, hiszen a roueni hölgynél minden ott volt kéznél, a szeme előtt, anélkül, hogy meg kellett volna fordítania a nőt.	- És mindehhez még kőkemény is! - mondta ábrándosan. - Forró márvány!	- Kurt - jegyeztem meg -, te semmit se változtál.	- Az ember sose változik meg. Ezerszer megfogadja magának. 

Néha, amikor a padlón van, valóban gondosan betartja. De amint már szuszogni tud, újra elfelejti. - Lachmann maga is szuszogott. - Mi ez tulajdonképpen? Hősiesség vagy hülyeség?
Észrevettem, hogy ráncos, szürke homlokán kövér izzadságcseppek gyülekeznek. - Hősiesség - mondtam. - A mi helyzetünkben az ember csakis a legjobb jelzőkkel ékesítse magát. Aki túlságosan fürkészi a maga lelkét, az úgyis hamarosan elérkezik ahhoz a rácshoz, amelyen keresztül aztán a koszos csatornák szennyvizébe jut.	- Te is ugyanaz maradtál, aki voltál. - Lachmann-Merton ronggyá gyúrt zsebkendőjével letörölte homlokáról a verítéket. - Még mindig szereted a népszerű filozófiát, mi?	- Nem tudok meglenni nélküle. Megnyugtat. Lachmann minden átmenet nélkül elvigyorodott. -
Az olcsó fölény érzetét adja meg neked. Fölény, erről van szó.	- A fölény sose lehet elég olcsó.
Lachmann tenyerével a szájára csapott. - És még én beszélek sokat! - sóhajtott aztán, és a zakója zsebéből egy selyempapírba bugyolált kis csomagot vett elő. - Rózsafüzér - magyarázta. - A pápa személyesen áldotta meg. Valódi ezüst és elefántcsont. Gondolod, hogy ez talán megpuhítja?	- Melyik pápa áldotta meg?	- Pius! Ki más lehetne?	- XV. Benedek jobb lett volna.	- Micsoda? - izgatottan nézett rám. - De hiszen az meghalt. És miért?	- Nagyobb tekintélye lehetett volna. A halottak mindig fölényben vannak. És az nem is valami olcsó fölény!	- Vagy úgy! Még egy viccfaragó tréfamester! Már el is felejtettem. Legutóbb, amikor én téged...	- Állj! - kiáltottam.	- Tessék?	- Kurt, megállj! Egy szót se tovább!	- Na jó. - Lachmann egy pillanatig habozott. 

Aztán győzött a közlési kényszere. Kibontott egy világoskék selyempapírt. - Egy kis darabka a Getsemáne-kertből, az Olajfák hegyének a fáiról. Eredeti, bélyegzővel és írásos igazolással ellátva. Ha ettől se puhul meg a nő! - Esedezve nézett rám.	- Biztosan megpuhul. Nincs egy üveg Jordán-vized?	- Nem, az nincs.	- Tölts meg egyet.	- Micsoda?	- Tölts meg egy palackot. Van egy vízcsap odakinn. Tégy bele egy kis port, hogy eredetibbnek lássék. Senki sem ellenőrizheti. Ha már vannak hitelesített olajfaágaid meg olvasód, azok mellől a Jordán-víz sem hiányozhat.	- De csak nem egy vodkásüvegben!	- Miért ne? Mosd le a címkét. A palack nagyon is keletiesnek látszik. A te Puerto Ricó-i hölgyed biztosan nem iszik vodkát. Legfeljebb rumot.	- Whiskyt. Meglepő, mi?	- Nem.
Lachmann elgondolkodott. - Le kellene pecsételni a palackot, akkor eredetibbnek tetszene. Van pecsétviaszod?	- És még mi? Vízumok és útlevelek? Honnan volna pecsétviaszom?	- Néha az ember a legfurcsább holmikat tartja maga nál. Én évek óta egy nyúllábat hurcolok magammal..	- Talán van Melikovnak.	- Világos! Hiszen folyton csomagokat kell lepecsé telnie. Nahát, hogy erre nem gondoltam!
Lachmann kisántikált a helyiségből.

Hátratámaszkodtam. Egészen besötétedett. Árnyak és kísértetek nyomakodtak a világos ajtón át sietősen kifelé, az estébe. A szemközti tükörben valamiféle fakó szürkeség gunnyasztott, mely hasztalan igyekezett ezüstössé válni. A plüss-székek kékeslilának látszottak, egy pillanatig olybá tűnt nekem, mintha vér száradt volna rájuk. Nagyon sok vér. Hol is láttam ezt?

A vért a hullákon egy kis, szürke szobában, amelynek ablakai mögött káprázatos naplemente tündökölt, és attól a szobában a szürkének és feketének, valamint ennek a sötétvörösnek és kékeslilának a keverékében minden olyan furcsán színtelen lett - minden, ott, az ablak előtt annak az arcnak a kivételével, amely hirtelen elfordult, és a haldokló nap telibe találta, az egyik felét izzó pirossággal öntve el, a másikat árnyékban hagyva, és az a hang, némi szászos színezettel, meglepően magas és vékony, amint azt mondja: Folytatni! A következőket!
Megfordultam, és újra villanyt gyújtottam. Évekbe telt, amíg újra tudtam világosság nélkül aludni; és ha muszáj volt aludnom, iszonyú álmokból riadtam fel. Még most se szívesen oltottam el éjszaka a villanyt, és egyedül aludni sem szerettem.
Felálltam és kimentem a helyiségből. Lachmann állt ott, Melikovval, a bejárat melletti kis pultnál. - Stimmel - mondta diadalmasan. - Ezt nézd meg! Vladimírnak van egy orosz érméje, azzal nyomjuk rá a pecsétet a dugóra. Cirill betűs írással! Ha még ez se tűnik olyannak, mintha görög atyák töltötték volna meg egy Jordán-parti kolostorban!...
Láttam, amint a dugóra csöpög a pecsétviasz, halványpirosan a gyertya világánál, mely ott állt mellette, a pult lapján.
Mi van velem? - kérdeztem magamtól. Hiszen már minden elmúlt. Hiszen megmenekültem! Az élet van itt, idekinn! Megmenekültem! De tényleg megmenekültem-e? Valóban megszabadultam? Az árnyaktól is?	- Még kimegyek egy kicsit - mondtam -, túlságosan tele a fejem a szótárból kipreparált szavakkal! Ki kell szellőztetnem. Szervusz!

Mire visszaértem, Melikov már szolgálatba lépett. Egyszerre volt minden, ami csak lehetséges, néha nappali portás, néha éjszakai portás, és közben még kisebb kisegítő feladatokat is ellátott. Most éppen egy hétig éjszakai portás volt.	

- Hol van Lachmann? - kérdeztem.	- Odafenn az imádottjánál.	- Gondolod, hogy ma szerencséje lesz?	- Nem. A nő vacsorázni viszi, de a mexikóival együtt. Megengedi, hogy ő fizessen. Ez mindig ilyen volt?	- Igen. Csak több szerencsével. Azt állítja, hogy ez a különös vonzódása a nyomorékokhoz és torzszülöttekhez csak azóta van, amióta megsántult. Azelőtt, állítólag, normális volt. Talán olyan érzékeny lelkű, hogy szép nők előtt szégyellné magát. Ki tudja...
Láttam, amint egy árnyék suhan be az ajtón. Vékony, meglehetősen magas nő volt, az arca kicsiny. Sápadt volt, a szeme szürke, a haja sötétszőke, olybá tetszett, mintha festette volna. Melikov felállt. - Natasa Petrovna - szólította meg -, mikor jött vissza?	- Két héttel ezelőtt.
Én is felálltam. A nő majdnem olyan magas volt, mint én. Testhezálló kosztüm volt rajta, nagyon karcsúnak látszott. A beszédmódja gyors, izgatott, a hangja némileg hangosabb a kelleténél és kissé érdes. - Egy vodkát? - kérdezte Melikov. - Vagy whiskyt?	- Vodkát. De csak egy kortyot. Újra el kell mennem. Fényképezés lesz.	- Még ilyen későn is?	- Egész este. A fényképész csak este ér rá. Ruhák és kalapok. Kis kalapok. Parányiak.
Akkor vettem csak észre, hogy maga Natasa Petrovna is kalapot hord; inkább csak sapka volt, egy fekete semmiség, ferdén a hajára csapva.
Melikov elment, hogy kihozza a palackot. - Maga nem amerikai? - kérdezte a lány.	- Nem. Német vagyok. ,	- Gyűlölöm a németeket!	- Én is - feleltem.
Meghökkenten nézett rám. - Ezt nem személy szerint gondoltam. 
- Én sem.- Francia vagyok. Meg kell értenie. A háború.- Értem - mondtam közönyösen. Nem először történt, hogy 

felelőssé tettek a németországi kormányzat bűneiért. Idővel az ember érzéketlenné válik ezzel szemben. Végül is ezért ültem internálótáborban is Franciaországban, mégsem gyűlöltem a franciákat. De hát fölösleges lett volna, hogy ezt elmagyarázzam. Azt, aki ilyen egyszerűen tud gyűlölni vagy szeretni, a primitívsége miatt csak irigyelni lehet.
Melikov visszajött az üveggel meg három nagyon kis pohárral, és teletöltötte őket. - ín nem kérek - mondtam.	- Megsértődött? - kérdezte a lány.	- Nem. Csak pillanatnyilag nem akarok inni. Semmit sem.
Melikov ravaszkásan mosolygott. - Na zdarovje - mondta, és felemelte a poharát.	- Az istenek ajándéka - jelentette ki a lány, és egyetlen gyors hajtásra kiitta a magáét.
Eléggé hülyén éreztem magam, amiért nemet mondtam, de most már semmit sem tehettem. Melikov felemelte az üveget.	- Még egyet, Natasa Petrovna?	- Merci, Vladimír Ivanovics. Elég! El kell mennem. Au revoir. - Kezet nyújtott nekem. - Au revoir, monsieur. - Kemény kézszorítása volt.	- Au revoir, madame.
Melikov kikísérte a lányt, majd visszajött. - Bosszantott?	- Nem!	- Ne törődj vele. Mindenkit felbosszant. De nem szándékosan.	- Nem orosz?	- De igen. Franciaországban született. Miért?	- Egyszer egy ideig oroszok közt éltem. Megfigyeltem, hogy a nők mintegy sportot űznek abból, hogy piszkálják a férfiakat. Sokkal inkább, mint mások.
Melikov elvigyorodott. - Na, na! De hát mi a rossz abban, ha az embert egy kicsit kibillentik az egyensúlyából? Még mindig jobb, mint reggelenként büszkén fényesíteni a férfi egyenruhájának a gombjait meg a csizmáját, amellyel aztán zsidó gyerekek kezét 

taposhatja szét!
Mindkét kezemet felemeltem. - Kegyelem! Úgy látszik, ma rossz napja van az emigránsoknak. Add ide inkább azt a vodkát, amit az előbb visszautasítottam.	- Helyes.
Melikov fülelt. - Itt vannak.
Léptek kopogtak lefelé a lépcsőn. Rendkívül dallamos, mély női hangot hallottam. A Puerto Ricó-i asszony volt. Lachmann-nal. Lachmann előtt ment, mit sem törődve azzal, hogy követi-e a férfi. Nem bicegett, azt se lehetett észrevenni, hogy az egyik lába műláb.	- Most mennek a mexikóiért - súgta Melikov.	- Szegény Lachmann - mondtam.	- Szegény? - válaszolta Melikov. - Vágyakozik valamire, ami nincs neki!
Nevettem. - Ez az egyedüli dolog, ami örökké megmarad nekünk, ugye?	- Az ember csak akkor lesz szegény, ha már semmit sem akar.	- Nahát - tettem hozzá. - Én pedig azt hittem, hogy akkor bölcs.	- Nekem más a véleményem. Mondd csak, mi van ma veled? Nőre van szükséged?	- Nem. Csak a szokásos elernyedés, amikor elmúlt a veszély - mondtam vigyorogva. - Ezt fiatal korodból te is ismerheted.	- Mi mindig összebújtunk. Te viszont nem sokat törődsz a többi emigránssal.	- Nem akarok emlékezni.	- Erről van szó?	- És nem akarok belesüllyedni az emigránsok láthatatlan börtönlégkörébe. Azt már a kelleténél jobban ismerem.	- Tehát amerikaivá akarsz válni?	- Én egyáltalán semmivé sem akarok válni, lenni szeretnék végre valami. Ha megengedik nekem.	- Nagy szavak.	- Kell, hogy az ember bátorítsa saját magát - mondtam. - Mások úgyse teszik meg.

Lejátszottunk még egy sakkpartit. Elveszítettem. Lassanként hazajöttek a szálloda lakói, Melikovnak kellett kiadni a kulcsaikat, és palackokat meg cigarettát vinni a szobájukba. Ülve maradtam. Tényleg, mi bajom is volt? Elhatároztam, meg fogom mondani Melikovnak, hogy külön szobát akarok kivenni. Nem is tudtam pontosan, hogy miért, hiszen egyikünk sem zavarta a másikat, és Melikovnak teljesen mindegy, hogy nála lakom-e vagy sem. De egyszerre fontosnak éreztem, hogy újra egyedül lakjam. Ellis Islanden másokkal kellett egy teremben aludnom, és a francia internálótáborban sem volt másképp. Tudtam, hogy ha megint egyedül leszek egy szobában, kénytelen-kelletlen azokra az időkre fogok gondolni, amelyeket inkább elfeledtem volna. De hiába, azokat az emlékeket örökre úgyse kerülhetem el.

3.

A Lowy fivéreket abban a pillanatban ismertem meg, amikor a ferdén aláhulló fény a Harmadik sugárút jobb oldalán lévő régiségboltokat mézszínű varázzsal vonja be, miközben a szemközti oldal ablakait már az este pókhálói lepik el. Ez az a pillanat, amikor élet költözik beléjük - tükörkép-élet, kölcsönbe kapott fénnyel, csalóka, olyasfajta élet, mint amilyen minden napnak abban a másodpercében költözik az optikus kirakatában álló festett órába, amikor a rápingált idő egybeesik a valóságossal. Kinyitottam a bolt ajtaját; a Lowy fivérek közül a vörös hajú előjött áz akváriumából, hunyorgott, tüsszentett, belenézett a szelíd fénybe, újra tüsszentett, és meglátott engem, amint figyeltem, hogyan változik át a régiségek boltja Aladin barlangjává.	- Szép este, ugye? - mondta a semmibe. Bólintottam. - Szép ez a régi bronz.	- Hamis - felelte Lowy.	- Bizonyára nem az öné, ugye?	- Miért?
	- Mert azt mondja, hogy hamis.	- Azért mondom, hogy hamis, mert hamis.	- Ez súlyos kijelentés - válaszoltam. - Egy kereskedő szájából.
Lowy még egyet tüsszentett, majd újra hunyorgott. - Én hamisítványnak is vettem. Mi itt becsületesek vagyunk!
Engem elbűvölt a hamisnak és a becsületességnek a kombinációja ebben a pillanatban, amikor éppen csillogni kezdenek a tükrök. - Nem gondolja, hogy hátha mégis eredeti? - kérdeztem.
Lowy visszament az ajtóból, és alaposan szemügyre vette az amerikai hintaszéken álló bronzedényt. - Harminc dollárért megkaphatja - jelentette ki végül. -A tikfa talpával együtt. Az faragott!
Mintegy nyolcvan dollár volt már csak az egész vagyonom. - Elvihetném néhány napra? - kérdeztem.	- örökre elviheti, ha kifizeti.	- Próbára nem lehetne? Két napra?
Lowy hátrafordult. - Nem is ismerem magát. Legutóbb odaadtam két meisseni porcelánfigurát egy nagyon bizalomgerjesztő külsejű asszonynak. Próbára.	- És? örökre eltűnt velük?	- Visszajött. Az összetört szobrocskákkal. A zsúfolt autóbuszban egy férfi a szerszámosládájával kiütötte a kezéből.	- Pech!	- Az asszony úgy zokogott, mintha a gyerekét veszítette volna el. Két gyermekét egyszerre: ikreket. A két figura egy párocska volt. Mit tehettünk volná? Pénze nem volt, hogy megfizesse. Hiszen csak néhány napra akarta hazavinni, hogy örülhessen nekik. Meg bridzsparti közben, a lakásában, a barátnőit pukkasztani velük. Nagyon emberi dolog, ugye? Hát mit tehettünk volna? Felírni a kéménybe a veszteséget. Látja...	- A bronz nem törik el olyan könnyen. Különösképpen, ha nem eredeti.
Lowy éles pillantást vetett rám. - Talán nem hiszi? 
Semmit se válaszoltam.
	- Hagyjon itt harminc dollárt - mondta. - Egy hétig magánál tarthatja a tárgyat, és aztán visszaadhatja. Ha meg akarja tartani és el akarja adni, elosztjuk a nyereséget. Mit szól ehhez?	- Egy gyilkos uzsorás ajánlata. De elfogadom. Nem voltam biztos az igazamban, ezért fogadtam el
az ajánlatot. A szállodaszobámban állítottam fel a bronzedényt. Még azt is elmondta nekem az idősebb Lowy fivér, hogy az egyik New York-i múzeumból került hozzá, ott mint hamisítványt kiselejtezték. Azon az estén otthon maradtam. Amikor besötétedett, nem gyújtottam villanyt. Az ágyon feküdtem, és néztem az ablak előtt álló bronzot. A brüsszeli múzeumban eltöltött időmben egyet megtanultam: a tárgyak csak akkor beszélnek, ha sokáig nézi őket az ember, és hogy azok, amelyek rögtön megszólalnak, sohasem a legjobbak. Éjszakai vándorlásaim során olykor magammal vittem kisebb tárgyakat a sötét lomtáramba, hogy tapinthassam őket. Ezek közt gyakran voltak bronzok is, és mivel a múzeumnak kitűnő gyűjteménye volt korai kínai példányokból, pártfogóm engedélyével időnként levittem magammal a magányomba egy-egy bronzot is. Megtehettem, minthogy ő maga is gyakran hazavitt tanulmányozás céljára egyes példányokat, ezért, ha hiányzott valamelyik, azt mondta, hogy őnála van. Így aztán kifejlődött bizonyos érzékem, hogy milyen a patina tapintása, és azonkívül, mivel éjszakánként sok-sok órán át kuporogtam a tárlók előtt, volt valamelyes fogalmam a megmunkálásáról is, habár valójában a színét teljes megvilágításban sohasem láttam. De mint ahogy a vak ember határozott tapintóérzéket fejleszt ki magában, ugyanúgy alakult ki bennem is valami hasonló az idők folyamán. Teljesen ugyan nem bíztam benne, néha azonban mégis biztos voltam az ítéletemben.
Az üzletben jó tapintása volt a bronznak; és bár a minták kontúrjai és domborulatai nagyon határozottak voltak, és a múzeum szakértőinek szemében talán éppen ez szólt ellenük, mégsem keltették bennem azt a hatást, hogy újak. És bár a minták határozottan felismerhetők voltak, miközben behunytam 

a szememet és hosszasan és nagyon lassan végigtapogattam, mégis megszilárdult az a feltevésem, hogy valóban régiség. Láttam Brüsszelben egy hasonló bronzedényt, arról is azt hitték először, hogy Tang- vagy Ming-kori másolat. Hiszen a kínaiak már a Han-korszakban, Krisztus születése táján is másolták és elásták a Sang- és Csou-kori bronzaikat. Éppen ezért lehetett nehezen ellenőrizni a patinát, ha a díszítésekben és az öntésben nem mutatkoztak kisebb hibák.
Visszahelyeztem a bronzedényt az ablakpárkányra. Az udvarról felhallatszott a konyhai személyzet fémesen kongó lármája, a szemétvödrök csikorgása, és a vödröket kihurcoló néger lágy, torokhangú basszusa. Hirtelen kinyitotta valaki az ajtót. A megvilágított négyszögben felismertem a szobalány körvonalait, és láttam, amint visszahőköl. - Egy halott!	- Ugyan, kérem! - mondtam. - Alszom. Csukja be az ajtót. Itt már megágyaztak.	- De hiszen maga nem alszik! Az meg mi ott? - Már felfedezte a bronzot.	- Egy zöld éjjeliedény - feleltem. - Mi más lenne?	- Mik vannak magánál! De egyet megmondhatok: ilyesmit nem viszek ki reggel! Nem én! Vigye ki egyedül. Itt, a házban vécék vannak.	- Helyes.
Visszafeküdtem, és akaratom ellenére elaludtam. Amikor felébredtem, sötét éjszaka volt. Időbe telt, amíg rájöttem, hogy hol vagyok. Aztán megláttam a bronzedényt, és majdnem azt hittem, hogy megint a múzeumban vagyok. Felültem, mély lélegzetet vettem. Már nem vagyok ott, mondtam magamnak hangtalanul, megszabadultam, szabad vagyok, szabad, szabad, és a „szabad" szót valamiféle primitív ritmusban ismételgettem, most már hallhatóan, de halkan és nyomatékosan, és oly sokáig, amíg végre megnyugodtam. Ezt csináltam gyakran a menekülésem során is, ha feldúltan ébredtem. Ránéztem a bronzra, mely színének még egy utolsó halvány felizzásával fogta fel az éjszaka fényét, és egyszerre csak úgy éreztem, hogy él. 

Ezt most nem annyira az alakja, inkább a patinája idézte elő. Nem holt patina volt ez, nem egyszerűen rá lett tapasztva, nem savakkal állították elő mesterségesen az érdessé tett felületen, nem, ez nagyon lassan alakult ki, az évszázadok során jött létre a vízből, amelynek mélyén addig hevert, a föld ásványaiból, amelyek egybeolvadtak vele, és - amint azt az aljánál lévő élénk kék csík alapján sejteni lehetett - valószínűleg azokból a foszforvegyületekből keletkezett, amelyek évszázadokkal ezelőtt egy holttest közelsége révén álltak elő. A patinának megvolt az a halvány csillogása, amelyet a múzeumban Csou-kori csiszolatlan bronzoknál lehet tapasztalni, az a fajta porózusság, amely nem nyeli el a fényt, mint a mesterségesen kezelt bronzoknál, hanem kissé selymessé teszi, olyasfélévé leginkább, mint a durva nyersselyem.
Felkeltem, és az ablakhoz ültem. Nagyon sokáig maradtam ott ülve, csaknem lélegzetvétel nélkül, teljesen átengedve magam, némán, a nézésnek, amelyben lassan már a gondolatok sem kaptak helyet.
Még két napig tartottam magamnál a bronzot, majd újra elmentem a Harmadik sugárútra. Ezúttal a másik Lowy fivér volt ott, aki hasonlított az elsőre, csak valamivel elegánsabb és szentimentálisabb volt, már amennyire az egy műkereskedőnél lehetséges.	- Visszahozta a bronzot? - kérdezte, és a tárcájáért nyúlt, hogy odaadja nekem a harminc dollárt.	- Eredeti - mondtam.
Jóságosan nézett rám, mint akit szórakoztat a dolog. - Egy múzeum megszabadult tőle.	- Szerintem eredeti. Azért jöttem, hogy visszaadjam önöknek> és eladhassák.	- És a maga pénze?	- Azt a nyereség felével megfizetik nekem. Ebben állapodtunk meg.
Lowy a jobb oldali zsebébe nyúlt, kihúzott egy tízdolláros bankjegyet, megcsókolta és a bal oldali zsebébe dugta. - Mire hívhatom meg? - kérdezte.	- Miért? Hisz nekem? - néztem rá; a kérdése kellemesen érintett. Túlontúl hozzászoktam, hogy senki semmit se hisz el nekem; sem a rendőrök, sem a nők, sem a bevándorlási hatóságok.	- Nem - felelte Lowy junior vidáman. - Csak fogadtam a bátyámmal: öt dollárt kap ő, ha maga azért adja vissza a bronzot, mert hamis, én pedig tízet, ha visszaadja akkor is, ha valódi.	- Úgy látom, ön a családban az optimista.	- A hivatásos optimista. A bátyám a hivatásos pesszimista. így osztjuk meg a kockázatot ezekben a nehéz időkben. Senki sem engedheti meg magának manapság, hogy egy személyben legyen mindkettő. Mit szólna egy feketéhez?	- Ön bécsi?	- Igen. Bécsi amerikai. És maga?	- Fogadott bécsi és világpolgár.	- Helyes. Igyunk egy kávét, odaát, Emmánál. Az amerikaiak, ami a kávét illeti, spártai nép. Halálra főzik, vagy elkészítik reggel az egész napra valót. Semmi kivetnivalót nem látnak abban, ha órákon át tartják forrón a főzőlapon ahelyett, hogy újat főznének. Emma nem tesz ilyet. Ő cseh.
Átkeltünk a háborgó utcán. Égy utcasöprőgép minden irányba vizet záporozott. Egy pelenkákat szállító lila teherkocsi majdnem elgázolt minket. Lowy kecses ugrással mentette meg az életét. Észrevettem, hogy lakkcipőt visel. - Ön meg a fivére nem egyidősek? - kérdeztem.	- Ikrek vagyunk. De a vevők miatt szeniornak és juniornak nevezzük magunkat. A bátyám három órával idősebb. Ezáltal asztrológiailag is Iker. Én Rák vagyok.
Egy hét múlva érkezett vissza valamelyik útjáról a Loo and Co. cég tulajdonosa, aki kínai művészeti szakértő volt. Egyszerűen nem értette, miért tartotta ezt a bronzot hamisítványnak a múzeum. - Remek példány - magyarázta. - Méghozzá kétségtelenül Csou-bronz. Késői Csou, átmenet a Han-korszakba.	- Mennyit ér? - kérdezte Lowy szenior.	- Az árverésen, Parké Bernetnél, négy-ötszáz dollárt is elérhet, 

sokkal többet nemigen. Manapság olcsók a kínai bronzok.	- Miért?	- Mert minden olcsó. A háború! És kevés a kínaibronz-gyűjtő. Adhatok érte háromszáz dollárt maguknak.
Lowy a fejét rázta. - Azt hiszem, először a múzeumnak kell újra felajánlanom.	- Milyen okból? - kérdeztem. - Félig az enyém. Talán annak a tizenöt dollárnak a jogán, amit kifizetett érte? Az nem megy!	- Van róla egyáltalán valami írása?
Rábámultam. Felemelte a kezét. - Egy pillanat, mielőtt ordítani kezd! Ez jó tanulság. Adasson mindent írásba magának. Én is hasonlóképpen jártam.
Továbbra is csak bámultam.	- Bemegyek a múzeumba - folytatta -, és megmondom, hogy majdnem eladtam a bronzot. Úgy, ahogy igaz. És újra felkínálom a múzeumnak, mert New York egy falu. Legalábbis a műkereskedők között. Néhány héten belül kiszivárogna, hogy mi történt. Nekünk azonban újra szükségünk van a múzeumra. Hát ezért. El fogom kérni tőlük a maga jussát.	- Mennyit?	- Száz dollárt.	- És magának mennyit?	- A felét annak, ami azon felül jár. Rendben van?	- Lehet, hogy magának ez az egész csak jó tréfa - mondtam -, én azonban a vagyonomnak csaknem a felét kockáztattam.
Lowy szenior nevetett. Sok arany volt a szájában. - Azonkívül maga fedte fel ezt az egészet. De most azt is végiggondolhatom, hogyan került erre sor egyáltalán. Fiatal, új igazgatót neveztek ki. Az pedig meg akarta mutatni, hogy a régi nem sokat értett a dolgokhoz, és hamisítványokat vásárolt. Teszek magának egy ajánlatot. Van itt, a pincénkben még egy csomó holmi, amelyekről nem sokat tudunk. Mindent végeredményben nem tudhat az ember. Mi lenne, ha maga átnézné azokat a tárgyakat? 

Napi tíz dollárért, és hozzá még külön prémiumot is kap, ha szerencséje lesz.	- Ezt szánja prémiumnak a bronzért?	- Úgy félig-meddig. Ez persze csak ideiglenes munka. Magát az üzletet a testvéremmel együtt egyedül is el tudom vezetni. Rendben van így?	- Rendben - mondtam, és a kirakaton át kinéztem a fortyogó közlekedésre. Lám, hogyan lesz olykor félelemből segítség, állapítottam meg magamban nem is olyan érthetetlen módon. Csak azon múlik, hogy elég rugalmas-e az ember. Aki megmakacsolja magát, az megsérül. Olyan az élet, mint a labda, jutott eszembe. Bárhová gurul is, egyensúlyba kerül.	- Ötven megahalál - mondta az idősebb Lowy. - Száz. A világ csak a tömeggyilkosság terén haladt előre. - Dühösen harapdálta a szivarját. - Érti ezt?	- Németországban olcsóbb az ember - feleltem. -A koncentrációs táborokban kiszámították, hogy egy zsidó, aki munkaképes és fiatal, csak 1620 márkát ér. Napi hat márkáért adják bérbe mint rabszolgát a német iparnak; a táplálékát a táborban napi hatvan pfennigben szabták meg. További tíz pfennig: a ruha amortizációja. Átlagos élettartam: kilenc hónap. Ez több mint ezernégyszáz márka nyereséget jelent. Ehhez jön még a hulla célszerű értékesítése: fogarany, korábbi ruházat, értéktárgyak, magával hozott pénz, haj; mindez, levonva belőle a két márka elhamvasztási költséget, mintegy 1620 márka nyereséget tesz ki. Ebből leszámítandók az értéktelen nők és gyerekek, az elgázosítás és az elégetés költségei: kereken hat márka; és ugyanaz az aggastyánoknál, a betegeknél és a többi. Átlagban, nagyvonalúan számolva, még mindig ezerkétszáz márka haszon.
Lowy nagyon elsápadt, - Ez igaz?	- Így lett kiszámítva. A német hatóságok számították ki. Ez azonban kicsit még változhat. A nehézség nem a legyilkolásban rejlik. Ami a nehézséget jelenti, az, meglepő módon, a hullák eltakarítása. Bizonyos időbe telik, amíg egy hulla elég. Tízezreknél az elásás sem egyszerű, ha rendesen akarják elvégezni. Túl kevés a krematórium. 

Azokat sem lehet éjszaka mindig égetni. Jönnek a repülőgépek. Nehéz dolguk van azoknak a szegény németeknek. Amellett tulajdonképpen csak békét akartak, semmi egyebet. 
	- Tessék?	- Természetesen. Ha azt tette volna az egész világ, amit Hitler akar, nem került háborúra sor.	- Maga vicces alak - morogta bosszúsan Lowy. - Átkozott viccfaragó! Uram, itt viccnek már nincs helye! - Lehorgasztotta vörös fejét. - Hogyan lehetséges mindez? Maga érti ezt?	- Nem. De maga a parancs csaknem mindig vértelen. Azzal kezdődik. Aki az íróasztalnál ül, annak nem kell a hóhérbárdot kézbe vennie. - Némi részvéttel néztem erre a kis emberre. - És mindig vannak, akik végrehajtják a parancsokat. Különösképpen Németországban.	- A véres parancsokat is?	- A véreseket különösképpen, mert a parancs felment a felelősség alól. Így hát az ember alaposan kitombolhatja magát.
Lowy beleszántott a hajába. - Maga mindezen keresztülment?	- Igen - feleltem. - Csak azt kívántam, bárcsak ne kellene átélnem ezt.	- És most itt vagyunk - mondta. - Egy üzletben a Harmadik sugárúton, egy békés délutánon. Milyennek látja ezt az egészet?	- Nem olyannak, mint a háborút.	- Nem így értettem. Azt, hogy ilyesmi létezhet, és közben mások csak ülnek nyugodtan, mintha mi sem történt volna.	- A többiek se csak nyugodtan ülnek. Háború van. Számomra mindenesetre valami furcsa, nem is valóságos háború. Valóságos háború csak az ember saját országában van. Minden egyéb valószerűtlen.	- Pedig emberek esnek el.	- A számolásban az emberi fantázia nem tud nagyon messzire elmenni. Tulajdonképpen csak egyig. Az ember melletti első személyig.
Berregett a bolt csengője. Egy piros ruhás asszony egy perzsa 

ezüstserleget akart megvenni. Hogy lehet-e hamutartónak is használni? Éltem az alkalommal, hogy eltűnhetek a mélyen az utca alá húzódó pincébe. Utáltam az ilyesfajta beszélgetést. Naivnak és értelmetlennek éreztem. Azoknak való az ilyesmi, akik nincsenek veszélyben. Ezzel szemben hűvös volt a pince, mint valami komfortos óvóhely. Egy műgyűjtő légópincéje. Mint a repülőgépek zaja, úgy zúgott letompulva odafentről az autók moraja és a teherautók dübörgése. Ám a falakon ott leselkedett a múlt néma szemrehányása.

Késő este értem vissza a szállodába. Lowy szenior, egyszerű szívének felindulásában, ötven dollár előleget adott. Röviddel utána kétségtelenül megbánta, ezt magam is észrevettem. De a korábbi beszélgetésünk komolysága miatt mégse merte visszacsinálni. így származott váratlan hasznom belőle.
Melikovot nem találtam a szállodában, helyette Lachmann érkezett oda. Mint mindig, most is izgatott volt, és verejtékezett.	- Nos, minden bevált? - Mi?
	- A lourdes-i víz? .	- Lourdes-i víz? A Jordán-vízre gondolsz, ugye? Mit jelentsen az, hogy bevált? Az ilyesmi nem olyan egyszerű. De haladok. És mégis: megőrjít az a nő! Állandóan Szkülla és Kharübdisz között vitorlázom. Roppant fárasztó ez.	- Szkülla és Kharübdisz?	- Hiszen ismered. A görög regékből. Azok a sziklaakadályok a hajósok előtt. Lavíroznom kell, lavírozni, különben elvesztem. - Űzött tekintettel nézett rám. - Ha nem lesz egyhamar az enyém az az asszony, impotens leszek. Hiszen te tudod, hogy milyen súlyos komplexusom van. Már megint előjönnek az álmok. Ordítva ébredek, tetőtől talpig elönt a veríték. Hiszen tudod, hogy engem az a banda kasztrálni akart. Egy ollóval, nem is késsel. És közben az a röhögés! 

Ha nem sikerül hamarosan lefeküdnöm azzal az asszonnyal, azt álmodom, hogy azoknak mégis sikerült engem kiherélni. Iszonyú álmok! Mintha valóság lenne! Még akkor is hallom a röhögést, amikor már kiugrottam az ágyból.	- Hát feküdj le egy kurvával.	- Az nem megy. Annyira már impotens vagyok. Egyetlen normális nővel sem tudok. Ezt már elérték. - Lachmann fülelt. - Itt jön. A Blue Ribbonba megyünk, az asszony szereti a savanyú káposztát. Gyere velünk! Talán te befolyásolhatnád. Olyan jól tudsz beszélni.
Meghallottam a lépcsőház felől azt a rendkívül dallamos hangot. - Nem érek rá - mondtam. - De talán a nőnek is gátlásai vannak a hiányzó lába miatt, ugyanúgy, ahogyan neked is a sérüléseid miatt.	- Gondolod? - Lachmann addigra már felállt. - Tényleg úgy hiszed?
Én csak úgy mondtam ezt, hogy megvigasztaljam. Amikor láttam, mennyire izgatott lett, már átkoztam a gonosz nyelvemet, hiszen tudtam Melikovtól, hogy az asszonynak viszonya van a mexikóival. De most már nem volt mit elmagyaráznom. Lachmann egyébként már se nem látott, se nem hallott, elsántikált.
A szobámba mentem, de nem gyújtottam villanyt. Szemközt néhány ablakban világosság volt; az egyikben megláttam egy férfit, amint női fehérneműt vesz fel. Meztelenül és szőrösen állt egy tükör előtt, és éppen kifestette magát. Aztán világoskék bugyiba bújt, melltartót vett magára, és vécépapírral tömte ki. Olyannyira elmerült ebbe a tevékenységbe, hogy elfelejtette behúzni a függönyét. Néhányszor már megfigyeltem, mint férfi félszeg volt, de meglehetősen magabiztos lett, mihelyt női ruhát öltött. A nagy, puha kalapokat és az estélyi ruhákat kedvelte. A rendőrség jól ismerte, gyógyíthatatlanként tartották számon. Egy ideig néztem, aztán úrrá lett rajtam a búskomorság, az a fajta mélabú, amely könnyen elfogja az embert, ha kénytelen-kelletlen szemlélője az ilyen színjátéknak, majd lementem a földszintre, hogy megvárjam Melikovot.

4.

Lachmanntól kaptam meg Harry Kahn címét. Már Franciaországban hallottam legendába illő tetteiről. Provence-ban spanyol konzulnak adta ki magát, abban az időben, amikor azon a vidéken véget ért a német megszállás, és a Hitler által Vichyben felállított francia kormány egyre gyengébb és tehetetlenebb lett a németek mindennapos túlkapásaival szemben.
	Kahn egy szép napon Raoul Tegner néven, spanyol diplomata útlevéllel bukkant fel Provence-ban. Senki sem tudta, honnan szerezte azt az útlevelet. Úgy tudták, hogy maga az útlevél francia, spanyol bejegyzéssel, amely szerint Kahn bordeaux-i alkonzul; mások azt állították, hogy látták: eredeti spanyol útlevél. Kahn semmit sem árult el, ő csak fellépett. Autója volt, diplomatajelzéssel a hűtőjén, elegáns öltönyökben járt, és pimaszul hidegvérű volt. Olyan ragyogó volt a fellépése, még az emigránsok is elhitték, hogy minden jogszerű, ami vele kapcsolatos. A valóságban minden bizonnyal semmi sem stimmelt.
	Kahn keresztül-kasul utazgatott az országban. Ennek az volt a pikantériája, hogy egy másik diktátor képviselőjeként utazott, akinek erről halvány fogalma se lehetett. Legendás jótevő lett belőle. Minthogy a kocsiján diplomáciai jelzés volt, Kahn, legalábbis abban az időszakban, némileg védettnek érezhette magát. Bár zsidós külseje volt, azt gőgösen a spanyol vérére fogta, és ez, ha valahol megállították, azonnal olyan szembeötlő lett, hogy az SS-őrjáratok és a német katonák rögtön elbizonytalanodtak, és inkább visszakoztak, mintsem hogy megkockáztassanak egy letolást a feletteseiktől. Kahn megtanulta, hogy az ember egy németnek akkor imponál, ha ráordít, és ezt nagyon hamar meg is tette. Spanyolország és Franco Hitler barátjának számított. Tekintettel arra, hogy minden diktatúra félelmet ébreszt és bizonytalanságot kelt a saját emberei, mindenekelőtt az alárendeltjei soraiban, mert a jogot szubjektívvé, és ezáltal, amennyiben nem felel meg éppen a pillanatnyi, változó felfogásnak, önálló cselekedetekre veszélyessé teszi, Kahn profitált ebből a gyávaságból, amely a brutalitással karöltve, minden kényuralom logikus velejárója.
	Kapcsolatban állt a francia ellenállási mozgalommal. Valószínű, hogy onnan származtak az anyagi eszközei, a kocsija is, és mindenekelőtt a benzin. Kahnnak mindig elég benzinje volt, miközben egyébként éppen csak csurrant-csöppent az üzemanyag. Röplapokat szállított, az első illegális újságokat, kis, kétoldalas röpiratokat. Tudtam egy esetről, amikor megállította egy német őrjárat, és át akarták kutatni a kocsit, amelyben éppen veszélyes nyomtatványokat szállított. Kahn olyan botrányt csapott, hogy az őrjárat úgy visszakozott, mintha egy keresztes vipera farkára lépett volna. De Kahn ezzel nem elégedett meg, utánuk ment és panaszt tett a legközelebbi helyőrségnél -azután persze, hogy megszabadult a terhelő csomagoktól. Elérte, hogy az illetékes tiszt bocsánatot kért az emberei otrombasága miatt. Kahn végül megenyhülten távozott, falangista köszöntéssel, amit a tiszt harsány Heil Hitlerrel viszonzott. Kahn csak később vette észre, hogy két csomag röplap véletlenül még a kocsijában maradt.
	Időnként hozzájutott kitöltetlen spanyol útlevelekhez is. Ezekkel számos emigráns életét mentette meg. Átjutottak velük a Pireneusokban a határon. Olyan emberek, akiket a Gestapo keresett. Kahn azt is elintézte, hogy addig rejtőzködhettek francia kolostorokban, amíg alkalom nem adódott az átcsempészésükre. Két ilyen esetről is tudtam, amikor megakadályozta, hogy emigránsokat visszatoloncoljanak Németországba. Az egyiknél elmagyarázta az őrmesternek, hogy Spanyolországnak rendkívüli érdeke fűződik a fogolyhoz, akit a nyelvtudása miatt angliai kémnek akar kiképezni, a másiknál konyakkal és rummal operált, majd megfenyegette az őrséget, hogy feljelenti őket, mert hagyták megvesztegetni magukat.
	Amikor aztán már semmit sem hallottunk Kahnról, varjak egész csapataként röppentek fel a rémhírek. Mindenki tudta, hogy ez az egyszemélyes hadviselés csakis halállal végződhet. 

Kahn egyébként is mind vakmerőbb és vakmerőbb lett, mintha csak ki akarta volna hívni a sorsot maga ellen. És egyszerre csend lett körülötte. Én magam is azt hittem, hogy a németek már régen halálra korbácsolták valamelyik koncentrációs táborban, vagy mint valami vágómarhát, mészáros kampóra akasztották, míg végül Lachmanntól értesültem, hogy megmenekült.
	Egy üzletben találtam rá, ahol a rádió éppen Roosevelt elnök rádióbeszédét közvetítette. Szörnyen hangosan szólt, s a nyitott ajtón kihallatszott az utcára. A kirakat előtt emberek álltak, és a beszédet hallgatták.
	Megpróbáltam Kahnnal beszélni. De lehetetlen volt, ordítanunk kellett volna. Taglejtésekkel értettük meg egymást. Sajnálkozva vonogatta a vállát, a rádióra mutatott, meg a kinti hallgatókra, és mosolygott. Megértettem: fontosnak tartja, hogy meghallgassák Roosevelt beszédét, és miattam sem akarja elmulasztani. Leültem a kirakat mellé, előszedtem egy cigarettát, és magam is hallgattam. Hallgattam a politikust, aki lehetővé tette, hogy mi Amerikába jöhessünk.
	Kahn cingár, fekete hajú férfi volt; csak úgy lobogott a tűz a nagy, fekete szemében. Fiatal volt, harmincnál nem több. Az arca mit sem árult el abból, hogy milyen vakmerően élt, inkább költőnek nézhette az ember, olyan elgondolkodó és nyílt volt a tekintete. De hiszen Rimbaud és Villon is költő volt; csakis egy költőnek juthatott eszébe az, amit ő megtett.
A hangszóró hirtelen elnémult. - Bocsásson meg - mondta Kahn - végig kellett hallgatnom a beszédet. Látta odakinn azokat az embereket? Egy részük meg tudná ölni az elnököt; rengeteg az ellensége. Azt állítják, hogy ő vitte bele Amerikát a háborúba, és őt teszik felelőssé az amerikai emberveszteségekért.	- Az európai veszteségeikért?	- És a csendes-óceániakért is. Igaz, ott a japánok levették a válláról a felelősséget. - Kahn jobban megnézett. - Nem ismerjük valahonnan egymást? Franciaországból?

Elmondtam neki, milyen nehézségeim vannak. - Mikor kell elhagynia az országot?	- Tizennégy nap múlva.	- És hová?	- Fogalmam sincs.	- Mexikóba - mondta. - Vagy Kanadába. Mexikó egyszerűbb, ott barátibb a kormány, a spanyol menekülteket is befogadta. Érdeklődhetünk a követségen. Milyen iratai vannak?
	Megmondtam. Egy röpke mosoly megváltoztatta az arckifejezését. - Mindig ugyanaz - dörmögte. - Ragaszkodik ahhoz, ami az útlevelében áll? - kérdezte végül.	- Kénytelen vagyok. Semmi egyebem sincs. Ha elismerem, hogy nem valódi, börtönbe dugnak.	- Azt talán már nem. De az nem is segít magán. Van valami dolga ma este?	- Természetesen nincs.	- Jöjjön értem kilenc óra körül. Segítségre van szükségünk. Van egy hely, ahol megkaphatjuk.

Mint a nyájas holdvilág, úgy ragyogott a kerek arc, a rózsás orcájával, a kerek szemekkel, és fölötte azzal a vad frizurával. - Robert! - kiáltotta Betty Stein. - Istenem, maga honnan került elő? És mióta van itt? Miért nem hallottam magáról? Hiszen jelentkezhetett volna! De persze, jobb dolga is van, mint hogy rám gondoljon. Jellemző arra...	- Maguk ismerik egymást? - kérdezte Kahn.
	El se tudtam volna képzelni, hogy valaki, aki belekerült ebbe a népvándorlásba, ne ismerné Betty Steint. ő lett az emigránsok anyja, éppúgy, ahogyan régebben Berlinben is anyja volt mindazoknak a színészeknek, festőknek és íróknak, akikre még nem mosolygott rá a siker. Olyan szíve volt, hogy kicsordult a barátságtól - ha valaki elismerte. Mindenkire kiterjesztett barátság volt, olyannyira átfogó, hogy volt már benne valami jóindulatú zsarnoki vonás. Vagy hozzá tartozott az ember, vagy ellene volt.
	- Maguk ismerik egymást? - kérdezte Kahn.	- Látja, hogy ismerjük egymást - mondtam Kahn-nak. - Néhány éve nem találkoztunk, és még be se tettem a lábam, Betty máris szemrehányást tesz nekem. Lám, nem tud megszabadulni ettől az orosz vérmérsékletétől.	- Én Breslauban születtem - jelentette ki Betty Stein.	- És arra még mindig büszke vagyok.	- Vannak az embernek ilyen történelem előtti előítéletei - jegyezte meg Kahn szenvtelenül. - Jó, hogy ismerik egymást. Ross barátunknak segítségre és tanácsra van szüksége.	- Ross?	- Igen, Betty - mondtam. - Ross.	- O halott?	- Igen, Betty. És én léptem az örökébe.	- Értem.
	Elmagyaráztam, hogy milyen helyzetben vagyok. Azonnal lelkesen helyeselte, hogy tenni kell valamit, és megbeszélte a lehetőségeket Kahnnal, akinek, mint hősnek, itt még mindig nagy tekintélye volt. Közben körülnéztem. A szoba nem volt nagy, de már Betty jellegéhez idomult. A falakon rajzszögekkel felerősített fényképek voltak, csupa fellengzős dedikációval ellátott arckép. Elolvastam a neveket, az aláíróik közül néhányan már meghaltak. Ezek közül hatan nem jutottak ki Németországból, az egyikük visszament. -Miért tette Forster képét is gyászkeretbe? - kérdeztem. - Hiszen még él.	- Mert visszament. - Betty felém fordult. - Tudja, hogy miért ment vissza?	- Mert nem zsidó, és honvágya volt - mondta Kahn.	- És nem tudott angolul.	- Mert Amerikában nincs cikóriasaláta - közölte diadalmasan Betty. - És attól lett búskomor.
	Fojtott nevetés körös-körül. Ismertem az emigránsoknak ezeket a félig ironikus, félig keserű vicceit. Voltak ilyenek Göringről, Goebbelsről és Hitlerről is. - Akkor miért nem vette le inkább egyszerűen a képet? - kérdeztem.

	- Mert én mégis szeretem, és mert nagyszerű színész.
	Kahn nevetett. - Betty mindig elfogulatlan - mondta. - Ha egyszer véget ér ez az egész, ő lesz az első, aki a korábbi barátainkról, akik közben Németországban antiszemita könyveket írtak és náci Obersturmführerek lettek, majd határozottan állítja, mindezt csak azért tették, hogy zsidókat mentsenek vagy elejét vegyék valami még rosszabbnak! - Megveregette Betty párnás hátát. - Nem erről van szó?	- Ha mások disznókká válnak is, nekünk azért még nem kell disznó módjára viselkednünk - felelte Betty kissé élesen.	- Hiszen ez az, amire számítanak - válaszolta Kahn szenvtelenül. - Mint ahogyan a háború végén megint csak arra számítanak majd, hogy az amerikaiak az utolsó puskalövés után rögtön szalonnával, vajjal és hússal megrakott vonatokat küldenek megint a szegény németeknek, akik ugye éppen csak megsemmisíteni akarták őket.	- Mit gondol, mit tennének a németek, ha ők nyernék meg ezt a háborút? Ők is szalonnát osztogatnának? - kérdezte valaki, és köhögött.
Semmit se válaszoltam; túlontúl ismertem már ezeket a vitákat. Tovább nézegettem a képeket.	- Betty halállistája - mondta egy vézna, roppant sápadt kis asszony, aki a fényképek alatt, egy padon ült. - Ez itt Hastenecker.
Emlékeztem Hasteneckerre. A franciák internálótáborba zárták az összes emigránssal együtt, akit csak el tudtak kapni. író volt, és tudta, hogy ha a németek elfogják, vége. Azt is tudta, hogy Gestapo-tisztviselők fogják átkutatni az internálótáborokat. Amikor a németek már csak néhány órányi távolságra voltak, öngyilkos lett.	- A régi francia nemtörődömség - jegyezte meg keserűen Kahn. - Ők ugyan nem így gondolják, de közben a másik belepusztul.
Emlékeztem, Kahn az egyik táborban rávette a francia parancsnokot, hogy engedjen szabadon öt emigránst. 

Úgy meggyúrta, hogy az embere, aki a tiszti becsületét mindaddig mint valami pajzsot tartotta a határozatlansága elé, beadta a derekát, és a menekülteket, akik különben elpusztultak volna, éjszaka szabadon engedte. Ez nehezebb ügy volt, mint egyébként, mert néhány náci is volt a táborban. Kahn előbb arról győzte meg a parancsnokot, hogy szabadon kell bocsátania a nácikat, egyébként a Gestapo őt magát tartóztatná le, amikor majd ellenőrzést tart a táborában. Ezt követően a náci foglyok szabadon bocsátásának tényét használta fel arra, hogy megzsarolja vele a parancsnokot, és kijelentette: nyilvánosságra fogja hozni Vichyben az esetet. Ezt „szakaszonkénti morális zsarolásnak" nevezte. De bevált.

- Hogyan sikerült kimenekülnie Franciaországból? - kérdeztem Kahntól.	- Azon a módon, amelyik akkor természetes volt. Vagyis groteszk módon. A Gestapo idővel gyanút fogott. Egy szép napon már nem segített a nagy pofám, de a kétes alkonzuli címem sem. Letartóztattak, és le kellett vetkőznöm. Meg akarták állapítani a régi módon, hogy zsidó vagyok-e, hogy körülmetéltek-e. Én vonakodtam, amíg csak lehetett, és elmagyaráztam, hogy keresztények ezreit is körülmetélik, Amerikában csaknem minden férfit. Minél több kifogást kerestem, annál elégedettebben vihogtak a fejvadászok. Megfogtak. Mulattatta őket a látvány, hogy vergődöm. Végül, amikor kétségbeesetten elhallgattam, a parancsnok, egy pápaszemes középiskolai tanár, cinikusan rám szólt: „Most pedig le a nadrággal, te átkozott disznó zsidó, mutasd azt a körülmetélt micsodádat! Majd levágjuk, és megzabáltatjuk veled!" Az alárendeltjei, jóképű, szőke férfiak, elragadtatással nevettek. Levetkőztem, ők pedig csaknem megdermedtek: nem Voltam körülmetélve. Az apám felvilágosult zsidó volt, és mérsékelt égövön nem tartotta szükségesnek ezt a szokást.
	Kahn elmosolyodott. - Érti, mi ebben a trükk. Ha rögtön 

levetkőzöm, nem hatott volna rájuk ennyire, így határtalanul elképedtek, és némileg zavarba is jöttek. - Miért nem mondta meg rögtön? - kérdezte a tanár. 
	- Mit?	- Hogy maga nem az.	- Szerencsémre - folytatta Kahn -, arra a helyőrségre kerültek ketten is azok közül a nácik közül, akiket az én közbenjárásomra engedtek szabadon, innen akarták őket Németországba visszaküldeni. Megint csak a groteszkek egyike, amelyek nélkül már régen halottak volnánk. Égre-földre esküdöztek és tanúskodtak mellettem: a barátjuk voltam. Tettem valamit értük. Ez volt a meccset eldöntő lövés. Mivel én magam mindezek tetejébe egyre fenyegetőbben viselkedtem és mind szófukarabb lettem, de elpotyogtattam néhány fontos nevet is, nem tették meg azt, amitől féltem: nem adtak át valamilyen felsőbb hatóságnak. Féltek, hogy leszidják őket a félreértés miatt. így aztán majdnem hálásak voltak, amikor megígértem, hogy nem csinálok ügyet az esetből, és megkönnyebbülten futni hagytak. Nagyon messzire futottam, egészen Lisszabonig. Kell, hogy tudja az ember, mikor nem kockáztathat tovább. Van valamiféle érzés, az angina pectoris első enyhe rohamához hasonlatos. Támadtak az emberben már korábban ennél erősebb szorongások is, ez az érzés azonban más, és nagyon jó, ha engedelmeskedünk neki. A következő roham halálos lehet.
	Sötétben ültünk a boltjában. - A magáé ez az üzlet? - kérdeztem.	- Nem. Én csak alkalmazott vagyok. Jó eladó.	- Azt meghiszem.
	Odakinn zajlott a fényeivel, emberekkel teli nagyvárosi éjszaka. Olybá tetszett, mintha a láthatatlan üveglap mástól is megvédene minket, nem csak a zajtól - úgy ültünk ott, mint valamiféle barlangban.	- A sötétben nem esik jól a cigaretta - mondta Kahn.	- Nem lenne nagyszerű, ha a fájdalmat sem éreznénk a sötétben?	

- Pedig ott az ember még erősebben érzi, mert jobban fél. De kitől?	- Önmagától. Képzelődés. Az embernek csak másoktól kellene félnie.	- Az is képzelődés.	- Nem - jelentette ki nyugodtan Kahn. - 1918-ig hitték azt. 1933 óta tudjuk, hogy nem úgy van. A kultúra csak vékony réteg, az eső is elmoshatja. Erre tanított meg minket a költők és gondolkodók népe. Amelyik olyan rendkívül civilizáltnak számított. És túltett Attilán és Dzsingisz kánon. Egyetlen ujjongó hátra arccal a barbárságba.	- Szabad villanyt gyújtanom?	- Természetesen.
	Hunyorogva néztünk egymásra, amint lecsurgott ránk a kegyetlen világosság.	- Különös, hogy hová mindenfelé jut el így az ember - mondta Kahn, miközben egy kis fésűt halászott elő, és megigazította a választékát. De a fő dolog, hogy megérkezzék valahová, és elkezdjen valamit. Hogy ne várjon. A többiek... - széles kézmozdulatot tett a távolba - a többiek csak várnak. Mire? Hogy a kedvükért visszaforgatják az idő kerekét? Szerencsétlen flótások! És maga mit csinál? Van már valami olyasféléje, mint, mondjuk, egy foglalkozás?	- Kisegítő szortírozó vagyok egy régiségkereskedésben.	- Hol? A Második sugárúton?	- A Harmadikon.	- Az ugyanaz. Semmi kilátás. Próbáljon valamit önállóan elkezdeni. Akár ha csak köveket árusít is. Vagy hajtűket. Én emellett is dolgozom. Saját magamnak.	- Amerikai akar lenni?	- Én osztrák akartam lenni, azután cseh. Sajnos mindkét országot elfoglalták a németek. Aztán francia akartam lenni... az eredmény: ugyanaz. Most csak arra vagyok kíváncsi, elfoglalják-e vajon Amerikát is a németek?
	- Én meg arra vagyok kíváncsi, hogy tíz nap múlva melyik határra fognak kirakni.
	Kahn tagadón csóválta a fejét. - Az még nem biztos. Betty megszerzi magának az ajánlásokat három ismert menekülttől. Feuchtwanger is adna magának, de az övé nem ér olyan sokat. Ó túlságosan baloldali. Amerika Oroszország szövetségese, de annyira azért mégsem, hogy a kommunizmust helyeselje. Heinrich és Thomas Mann elsőrendűek, de még jobbak az amerikaiak ajánlásai. Ismerek egy kiadót, aki szeretné könyvben megjelentetni az élményeimet. Sohasem fogom megírni, ezt azonban ráérek két év múlva is közölni vele. Érdeklik az emigránsok. Talán üzletet szimatol bennük. Az ilyesmi, idealizmussal párosulva, verhetetlen kombináció. Holnap felhívom. Azt fogom mondani neki, hogy maga az egyike azoknak, akiket Gursból hoztam ki.	- Voltam a gursi táborban - jegyeztem meg.	- Igazán? És megszökött? Bólintottam. - Megvesztegettem egy őrt.
	Kahn felélénkült. - Ez jó! Találunk magának néhány tanút. Betty rengeteg embert ismer. Tud név szerint valakit, aki onnan jött Amerikába?	- Kahn úr - feleltem. - Amerika volt az ígéret Földje. Olyan messzire akkoriban, Gursból, még nem is gondoltunk. És iratokat sem hoztam magammal.	- Nem baj. Valamit majd előteremtünk. A fő dolog, hogy meghosszabbítsák a tartózkodási engedélyét. Mondjuk, néhány héttel. Vagy hónappal. Ehhez ügyvédre van szükségünk, mert az idő túl szoros. Elég sok olyan emigránst ismerünk, aki ügyvéd volt. Erről Betty gondoskodni fog. De amire nekünk most, az idő rövidsége miatt szükségünk van, az egy amerikai ügyvéd. Betty e téren is jól tájékozott. Van pénze?	- Tíz napra való.	- Arra magának is szüksége lesz. Fel kell hajtanunk a pénzt az ügyvédre. Nem lesz nagyon nagy összeg. - Kahn elmosolyodott. - Egyelőre még összetartanak az emigránsok. A nyomorúság jobb ragasztóanyag, mint a szerencse.

Kahnra pillantottam. Sápadt, elcsigázott képe furcsán elborult.	- Maga hozzám képest valamiben előnyösebb helyzetben van - mondtam. - Abban, hogy zsidó. Azoknak az odaáti náciknak az aljas programja szerint maga nem tartozik őhozzájuk. Én ezzel a megtiszteltetéssel nem dicsekedhetem. Én hozzájuk tartozom.
Kahn felém fordult. - Az én népem? - kérdezte gúnyosan. - Maga ebben biztos?	- Maga nem?
	Kahn szótlanul végigmért. Kínosan éreztem magam. - Hülyeségeket beszélek - mondtam végül, csak hogy mondjak valamit. - Az egyiknek a másikhoz semmi köze sincs... gondolom én.
	Kahn még mindig fürkészve nézett rám. - Az én népem... - mondta aztán, majd lenyelte a folytatást. - Én is kezdek hülyeségeket beszélni - folytatta végül. - Jöjjön! Csináljunk valami nem zsidós dolgot: igyunk meg egy üveg pálinkát.
	Nem akartam inni, de visszautasítani sem lehetett. Kahn teljesen kiegyensúlyozottnak és nyugodtnak látszott, de ugyanilyen nyugodtnak látszott Párizsban Josef Bár is, amikor fáradt voltam ahhoz, hogy egész éjszakán át igyam vele, és reggelre felakasztva találtam rá szegényes szállodaszobájában. A gyökértelen emberek roppant labilisak, és nagy szerepe van náluk a véletleneknek. Ha Stefan Zweig azon az estén, amikor Brazíliában a feleségével együtt öngyilkosságot követett el, beszélhetett volna valakivel, vagy legalább telefonálhatott volna valakinek, talán be se következett volna ez a tettük. Idegenben volt, idegenek közt, és azonkívül még azt a hibát is elkövette, hogy megírta az emlékeit ahelyett, hogy mint a pestist, elkerülte volna. Legyűrték őt az emlékei. Ezért féltem tőlük, amíg semmit se tehettem. Tudtam, hogy valamit tennem kell, és akarok is, és ez, mint valami súlyos kő, nyomott a bensőmben - de hogy azt megtehessem, ahhoz az kell előbb, hogy bevégződjék a háború, és én visszatérhessek Európába.
Visszamentem a szállodába, mely vigasztalanabbnak tűnt fel nekem, mint azelőtt. 

Leültem a régimódi hallban, és Melikovra vártam. Senkit sem láttam, míg egyszerre csak mintha zokogni hallottam volna valakit. Az egyik sarokban, egy virágállvány mellett, amelyen valami örökzöld növény volt, egy nőt pillantottam meg. A bizonytalan megvilágításban kis idő múlva felismertem Natasa Petrovnát.
	Valószínűleg Melikovra várt ő is. A sírás az idegeimet borzolta. Éreztem még kissé az alkohol hatását, vártam egy ideig, majd odamentem hozzá.	- Segíthetek valamit? - kérdeztem. Nem válaszolt.	- Történt valami? - kérdeztem.
	A fejét rázta. - Miért kellett volna történnie valaminek?	- Mert sír.	- Ezért valaminek történni kellett volna? 
	Rábámultam. - De hiszen kell, hogy legyen valami oka annak, ha sír.	- Tényleg? - kérdezte, egyszerre ellenségesen. Szívesen elmentem volna, de a fejem nem volt tiszta.	- Erre általában van valami oka az embernek - mondtam végül.	- Tényleg? Ok nélkül nem lehet sírni? Kell, hogy mindennek legyen valami oka?
	Azon se csodálkoztam volna, ha elmagyarázná, hogy csak bárgyú németeknek van szükségük arra, hogy mindig, mindennek valami oka legyen. Szinte vártam is rá.
De helyette csak azt kérdezte: - Maga ezt nem ismeri?	- El tudom képzelni.	- Nem ismeri?
	Elmagyarázhattam volna neki, hogy okom, énnekem, sajnos mindig túl sok is volt. Hogy az ember csak úgy, minden ok nélkül sírjon, pusztán világfájdalomból, az élet mélabúja okán, az egy érzékenyebb évszázad elképzelése volt. - Sose volt rá alkalmam - mondtam.	- Persze hogy nem. Miért is kellett volna magának? Na, ide lyukadtunk ki, gondoltam. 

A fehér Oroszország támadásba lendül. - Bocsánatot kérek - dünnyögtem, és el akartam tűnni. Egy síró nő agresszivitása; más már nem is hiányzott nekem!	- Tudom - mondta elkeseredetten. - Háború van, és nevetséges, ha az ember semmi miatt sír. De én néha mégis sírva fakadok. Sírok, még ha mások közben száz csatát vívnak is.
	Csak álltam ott. - Ezt értem. Mi köze ehhez a háborúnak? Ha az ember megvágja az ujját, az akkor se fáj kevésbé, ha közben másutt százezer embert megölnek is.
Minek hordok össze ilyen hülyeségeket, gondoltam. Miért nem hagyom, hadd sírjon ez a hisztérika, amíg csak kedve tartja? Miért nem megyek el? De csak álltam ott, mintha ő lenne az utolsó ember, és aztán már azt is tudtam, hogy miért: nem akartam egyedül lenni.	- Minden hiábavaló - mondta. - Minden, minden, bármit teszünk is! Meg kell halnunk, és ez elől senki sem menekülhet el.
Jóságos Istenem! Még ez is! - Vannak azért különbségek - mondtam: - Például, hogy meddig tudjuk elkerülni.
Erre nem válaszolt. - Nem akar inni valamit? - kérdeztem.	- Ki nem állhatom ezeket a Coca-Colákat - felelte. - Miféle italok ezek?	- Mit szólna egy vodkához?
	Felpillantott. - Vodka? Hát hol van itt vodka, ha Melikov nincs itt? Egyáltalán, hol marad? Miért nincs itt?	- Azt nem tudom. De vodkám az van, fenn a szobámban. Lehozhatom.	- Látja, ez értelmes gondolat - szögezte le Natasa Petrovna. Majd hozzátette, és ez eszembe juttatott minden oroszt, akivel életem során találkoztam: - Miért nem támadt már korábban ez az ötlete?
	Előszedtem a maradék vodkámat, és kelletlenül indultam vissza. Talán megjön nemsokára Melikov, és megpróbálok majd addig sakkozni vele, amíg meg nem nyugszom kissé. Natasa Petrovnától nem sokat vártam.
Amikor újra ott álltam az asztalánál, mintha másik ember lett volna. 

A könnyek eltűntek, az arcát bepúderezte, még mosolygott is. - Hogyhogy kedveli a vodkát? - kérdezte. - Hiszen a maga hazájában nem isszák.	- Tudom - feleltem. - Németországban sört és pálinkát isznak. De én elfelejtettem a hazámat, és sem sört, sem pálinkát nem iszom. De nagy vodkaivó sem vagyok.	- Akkor hát mit iszik?
	Micsoda hülye társalgás, gondoltam, és kijelentettem: - Ami éppen adódik. Franciaországban bort ittam.	- Franciaország! - sóhajtott Natasa Petrovna. - Mit tettek vele a németek!	- Abban én nem vettem részt. Az idő tájt egy francia internálótáborban ültem.	- Természetesen! Mint ellenség.	- Előtte egy német koncentrációs táborban voltam. Ugyancsak mint ellenség.	- Ezt nem értem.	- Én sem - feleltem bosszúsan. Elátkozott nap ez a mai, gondoltam. Újra meg újra ugyanabban a körben topogtam. És közben csak arra vágytam, hogy kijussak belőle.	- Kér még egy kis vodkát? - kérdeztem. Valóban, semmi mondanivalónk nem volt egymás számára.	- Köszönöm, inkább nem. Meglehetősen sokat ittam már.
	Hallgattam. Kutyául éreztem magam. Amolyan mindenhová és sehová sem tartozónak.	- Itt lakik? - kérdezte Natasa Petrovna.	- Igen. Ideiglenesen.	- Itt mindenki ideiglenesen lakik. Némelyek aztán mégis örökre itt maradnak.	- Lehetséges. Maga is lakott itt?	- Igen. De most már nem. Bárcsak sose mentem volna el. És bárcsak sose jöttem volna ide, New Yorkba.
	Túlságosan fáradt voltam, hogy tovább kérdezősködjem. És túlságosan sok sorsról hallottam már, nehezekről és jelentéktelenekről is, de sokkal többről, mintsem hogy még kíváncsi legyek. 

Az olyan, aki azon nyavalyog, hogy New Yorkba jött, engem nem érdekel. Az egy másik, valamiféle árnyékvilágba tartozik.
Natasa Petrovna felállt. - El kell mennem.
	Abban a pillanatban enyhe pánik lett úrrá rajtam. - Nem akarja megvárni Melikovot? Nagyon hamar itt lesz.	- Nem hiszem. Megjött Félix, aki helyettesíti.
	Én is megláttam most azt a kis kopasz embert. Az ajtó előtt állt, és dohányzott. - Köszönöm a vodkát - mondta Natasa. Rám nézett a szürke, szinte átlátszó szemével. - Különös, hogy néha milyen kevés is segíthet már az emberen - tette hozzá. - Elegendő hozzá akár olyasvalaki is, akit egyáltalán nem is ismer.
Felém biccentett, és elment. Még magasabb volt, mint ahogy gondoltam. Hangosan és energikusan kopogtak a léptei a fapadlón, mintha el akart volna taposni valamit. Úgy tetszett, hogy á lába egyáltalán nem is illik a kissé ringó, hajlékony, karcsú alakjához.
	Bedugaszoltam a palackot, és az ajtóban álló Felix-hez, Melikov helyetteséhez léptem. - Hogy van, Félix? - kérdeztem.	- Úgy, ahogy - felelte, és elutasítón kinézett az utcára. - Hogyan is lehetne az ember?
Amint olyan békésen fújta a füstöt maga elé, éreztem, hogy elönt az irigységnek valamiféle vad hulláma. Az égő cigaretta egyszerre a világ minden békéjének a jelképe lett. - Jó éjszakát, Félix - mondtam.	- Jó éjszakát. Kér még valamit? Vizet, cigarettát?	- Nem, Félix. Köszönöm.
	Kinyitottam a szobám ajtaját. Mint valami zuhatag, úgy szakadt rám a múlt, mintha csak várt volna rám. Az ágyra vetettem magam, és az ablak szürke négyszögébe bámultam. Tehetetlen voltam, rengeteg arcot láttam, és némelyeket már nem láttam többé, hangtalanul bosszúért kiáltottam, pedig tudtam, hogy hiába, valakit meg akartam fojtani, és nem tudtam, hogy kit. Csak vártam, egyebet nem tehettem, és aztán észrevettem, hogy nedves lett a kezem, hogy sírok.

5.

Az ügyvéd egy óra hosszat várakoztatott. Úgy véltem, ez az a régi taktika, amellyel meg akarják puhítani az ügyfeleket. Rajtam nem volt mit megpuhítani. Azzal ütöttem el az időt, hogy megfigyeltem két ügyfelet az előszobában. Az egyik rágógumit rágott, a másik azzal próbálkozott, hogy meghívja egy kávéra az ebédidőben a titkárnőt. A titkárnő csak nevetett rajta. Igaza volt. A pasasnak műfogsora volt, és egy kis briliánsgyűrű a levágott körmű, rövid, vaskos kisujján. A titkárnővel szemben, két, New York-i utcajelenetet ábrázoló színes nyomat között egy bekeretezett tábla lógott, rajta egyetlen szó: „Think!" Gondolkozz! Már többször láttam ezt a rövid és velős felszólítást a gondolkodásra, a Reuben Szálló folyosóján még egy váratlan helyen is: a vécé ajtaja előtt. Ez volt mindeddig a legporoszosabb dolog, amit Amerikában láttam.
	Az ügyvéd széles vállú férfi volt, az arca széles és lapos, és aranykeretes pápaszemet viselt. A hangja meglepően magas, aminek ő maga is tudatában volt. Megpróbálta mélyebb szinten tartani, mint amilyen valójában, és éppen ezért nagyon halkan beszélt.	- Ön emigráns? - suttogta, és a szemét egy levélre meresztette, amelyet minden bizonnyal Betty írt neki	- Igen.	- Természetesen zsidó.
Felemelte tekintetét, amikor hallgattam. - Zsidó? - ismételte türelmetlenül.	- Nem.	- Hogyan? Ön nem zsidó?	- Nem - feleltem csodálkozva. - Miért?	- Németek érdekében, akik Amerikába akarnak jönni, de nem zsidók, nem dolgozom.	- És miért nem?	- Ezt bizonyára nem kell, hogy elmagyarázzam önnek, mister.	- Bizonyára nem. De csak azért, hogy ezt közölje velem, nem kellett volna egy óra hosszat várnom.
	- Frau Stein nem írta meg nekem, hogy ön nem zsidó.	- Úgy látszik, hogy a német zsidók toleránsabbak, mint az amerikai zsidók - jegyeztem meg csípősen. - De, hogy viszonozzam a kérdését: ön zsidó?	- Én amerikai vagyok - felelte az ügyvéd, hangosabban, mint addig, és magasabb hangon. - És nem járok el nácik érdekében.
Nevettem. - Az ön szemében minden német náci?
	A hang megint erősebb és magasabb lett. - Ott bujkál legalábbis egy darabka náci minden németben.
Újra nevettem. - És egy darabka gyilkos minden zsidóban.	- Micsoda?
	A hang egyszerre fejhangmagasságba siklott. A táblára mutattam, amely, akárcsak az előszobában, az irodában is a falon függött, itt azonban arany betűkkel: Think! - Vagy minden biciklistában - mondtam. - Ez ugyanis egy régi vicc, még 1919-ből. Arra az állításra, hogy a háborúért a zsidók a felelősek, azt felelték akkoriban: és a biciklisták. Mire megkérdezték: miért a biciklisták? Erre az volta válasz: és miért a zsidók? De hát ez 1919-ben volt. Akkoriban még lehetett gondolkodni Németországban, még ha nehézségek közepette is.
	Arra számítottam, hogy az ügyvéd kidobat. Ehelyett egyszerre csak szélesen elmosolyodott, amitől az arca még szélesebb lett.	- Nem rossz - mondta mélyebb hangon. - Ezt még nem ismertem.	- Elavult - válaszoltam. - Ma csak lőnek/viccfaragás helyett.
Az ügyvéd megint elkomolyodott. - Végzetes gyengénk a vonzódásunk a viccekhez. Ennek ellenére kitartok amellett, amit mondtam.	- Én pedig az ellenkezőjénél.	- És azt be is tudja bizonyítani?	- Jobban, mint ön. A zsidók azért mentek el Németországból, mert rákényszerültek: különben üldöztetésnek lettek volna kitéve. Ez azonban még nem bizonyíték arra, hogy akkor is elmentek volna, ha nem üldözik őket. 

De azok a nem zsidók, akik elmeritek Németországból, azt azért tették, mert gyűlölik a rendszert.	- Kivéve a kémeket és a besúgókat - jegyezte meg szárazon az ügyvéd.	- A kémeknek és a besúgóknak mindig elsőrendű igazolványaik vannak.
Az ügyvéd ezt a megjegyzésemet az asztal alá söpörte. - Nem valamiféle antiszemita beállítottságnak a bizonyítéka-e maga a tény, miszerint ön azt hiszi, hogy nem minden zsidó ellenezte a náci rendszert?	- Talán. De ezt zsidók mondják. Ez ugyanis nem az én nézetem. A zsidó barátaimtól származik.
	Felálltam. Elegem volt ebből az ostoba játékból a szavakkal. Nincs nyomasztóbb, mint amikor azt akarja bebizonyítani valaki, hogy ő milyen okos gyerek, különösen, ha nem az.	- Van ezer dollárja? - kérdezte a széles képű.	- Nincs - feleltem nyersen. - Még száz sincs. Hagyta, hadd menjek csaknem az ajtóig. - Akkor
hát hogyan gondolta, miből fog fizetni? - kérdezte végül.	- Az ismerőseim akartak kisegíteni. De inkább visszamennék megint a koncentrációs táborba, mintsem elvárjam tőlük, hogy ekkora összeget adjanak nekem.	- Ön egyszer már koncentrációs táborban volt?	- Igen - válaszoltam bosszúsan. - Méghozzá Németországban. És ott másképp nevezik az ilyeneket.
	Most arra számítottam, hogy ez az ügyvéd, aki csak úgy fossa a bölcsességeket, majd elmagyarázza nekem, hogy bűnözők és gonosztevők is ülnek a koncentrációs táborokban - ami egyébként igaz is volt. És akkor nem tudtam volna uralkodni magamon. De erre nem került sor. Valami megcsikordult az ügyvéd háta mögött, és egy búbánatos hang azt kiáltotta: kakukk, kakukk - méghozzá tizenkétszer. Egy fekete-erdőbeli kakukkos óra volt; az a dallam, amelyet gyerekkorom óta nem hallottam.	- Milyen helyes - mondtam gúnyosan.
	- A feleségem ajándéka - felelte az ügyvéd kissé zavarban. - Nászajándék.
	Nem kérdeztem meg tőle, nem antiszemita-e vajon az az óra is?
De olybá tűnt nekem, mintha a kakukk révén váratlan szövetségesem született volna. Az ügyvéd egyszerre csak szinte gyengéden kijelentette: - Meg fogom tenni önért, ami megtehető. Hívjon fel itt, holnapután délelőtt.	- És a tiszteletdíj?	- Azt majd megbeszélem Frau Steinnel.	- Jobban szeretném, ha tudnám.	- Ötszáz dollár - mondta. - Ha akarja, részletekben.	- Gondolja, hogy el tud érni valamit?	- Halasztást biztosan. Aztán majd tovább kell alkudozni.	- Köszönöm. Holnapután felhívom.
	Ügyes trükk, csúszott ki önkéntelenül a számon, amint lefelé mentem a keskeny homlokzatú épület szűk liftjében. Egy asszony, fecskefészekkel a fején, és olyan arccal, amelyről csak úgy porzott a púder, valahányszor nagy zökkenéssel megállt a felvonó, felháborodottan nézett rám. Én elnéztem fölötte, olyan közömbös tekintettel, ahogy csak tellett tőlem. Azt már megtanultam, hogy Amerikában a nők könnyen rendőrért kiáltanak. Think! - ez állt a mahagóni táblácskán a liftben, a remegő sárga hajfürtöcskékkel és a fecskék moccanatlan költőhelyével ékes fej fölött.
	A liftek fülkéi mindig idegesítettek. Nincs másik kijáratuk, és nehezen lehetett kiszökni belőlük.
	Fiatal koromban szerettem a magányt. A menekülésem és a bolyongásom éveiben megtanultam, hogy féljek tőle. Nemcsak azért, mert gondolkodásra késztetett és azáltal egykettőre búskomorrá tett, hanem mert veszélyes is volt. Aki mindig elbújni kényszerül, az szereti a tömeget. Az teszi őt névtelenné.
	Kiléptem az utcára, amely olyan volt, mint ezer másik névtelen barát ölelése. Nyitott volt, tele ajtókkal, kijáratokkal, szögletekkel és elágazásokkal, és mindenekelőtt emberekkel, akik között eltűnhettem.
	- Akaratunk ellenére, de szükségképpen a bűnözők észjárását vettük át - mondtam Kahnnak, akivel az egyik pizza boltban ebédeltem. - Maga talán kevésbé, mint mi, többiek. Maga tudott támadón fellépni, és visszaütött, minket, többieket viszont csak vertek. Gondolja, hogy megszabadulunk valaha is ettől a mentalitástól?	- Attól talán nem, hogy a rendőrségtől félnek. Ez természetes is. Minden tisztességes emberben megvan. Ez a társadalmi rendünk hibáinak a következménye. De egyébként? Az már az egyes embereken múlik. Ha létezik valahol egy hely, ahol ettől meg lehet szabadulni, akkor az itt van. Ezt az országot emigránsok alapították. És itt évről évre honosítanak még mindig ezrével emigránsokat. - Kahn felnevetett. - Micsoda ország! Két kérdést kell itt csupán igennel megválaszolni, és akkor mindenki remek fickónak tartja. Szereti Amerikát? Igen, ez a világ legnagyszerűbb országa. Akar amerikai lenni? Igen, természetesen; és akkor vállon veregetik és alkalmasnak minősítik.
	Az ügyvédre gondoltam, akinél csak áz imént voltam. - Kakukk! - mondtam.	- Tessék?
	Elmeséltem Kahnnak a látogatásom utolsó mozzanatát. - Ez az ingujjas Jehova-SA rohamosztagos úgy kezelt engem, mint valami bélpoklost - magyaráztam.
Kahn a gyönyörűségtől szinte magánkívül volt. -Kakukk! - válaszolta. - De csak ötszáz dollárt számított magának. Ez volt a bocsánatkérése! Milyen a pizza?	- Jó. Mint Olaszországban.	- Jobb, mint Olaszországban. New York olasz város. Azonkívül spanyol, zsidó, magyar, kínai, afrikai, tő-rőlmetszett német...	- Német?	- De még mennyire! Menjen el egyszer a 86. utcába, csak úgy hemzseg a heidelbergi sörözőktől, Hindenburg kávéháztól, náciktól, német-amerikai és tornaegyesületektől, dalegyletektől az Övezze homlokod győzelmi koszorú meg hasonló dalaikkal és 

törzsasztalokkal, rajtuk fekete-fehér-piros, jól értette: nem fekete-piros-arany zászlócskákkal,..	- Horogkeresztek nincsenek?	- Nem nyilvánosan. Egyébként a külföldi németek sokszor rosszabbak, mint azok odaát. A távollét a szentimentalizmus aranyos fátylába burkolja a szeretett, távoli hazát, ahonnan annak idején éppen azért mentek el, mert nem is volt olyan szeretetreméltó - mondta Kahn gúnyosan. - Egyszer hallani kellene, amikor ott nekikezdenek: csupa hazafiság, boldog sörgőz, rajnai dalok és Führer-érzelgősség. - Ránéztem. - Mi baj? - kérdezte Kahn.	- Semmi - feleltem elcsigázottan. - Ilyesmi létezik itt?	- Az amerikaiak nagyvonalúak. Nem veszik nagyon komolyan az ilyet. Még háborúban sem.	- Háborúban! - ismételtem. Ez megint csak az, amit nem tudtam megérteni. Olyan ország ez, amelyet óceánok és a fél világ választottak el a háborúitól. A határai sehol sem érintkeztek ellenséges határokkal. Sohasem bombázták. Senki sem lőtte.	- A háborúk abból állnak, hogy az emberek szomszédos, ellenséges határokat lépnek át - magyaráztam. - De hát hol vannak itt azok a határok? Japánban és Németországban. Ez teszi a háborút olyan nem igazivá. Látunk katonákat, de nem látunk sebesülteket. Valószínűleg odakinn maradnak. Vagy nincsenek is?	- Vannak. És halottak is.	- Mégis olyan valószerűtlennek tetszik. Mintha nem is volna igaz az egész.	- Pedig igaz. De még mennyire az!
Kinéztem az utcára. Kahn követte a pillantásomat. Ugyanaz a város ez? - kérdezte. - Most, amikor már sokkal jobban beszéli a nyelvet?	- Ezelőtt csak kép volt, meg valamiféle némajáték, most már dombormű. Kiemelkedések és bemélyedések	- vannak már rajta. Beszél, és az ember megért már belőle valamit. Még nem sokat, és ez teszi a helyzetet még mindig valószerűtlenné. Azelőtt egy-egy szfinx volt minden taxisofőr, és minden újságárus maga a rejtélyes világ. 

Még most is egy kis Einstein minden pincér, de olyan Einstein, akit már megértek, hacsak nem éppen fizikáról és matematikáról beszél. Addig tart ez a varázslat, amíg az ember semmit sem akar. De ha valamit akar, akkor elkezdődnek a nehézségek, és az ember a filozofikus álmodozásából egy visszamaradt tízéves gyerek színvonalára zuhan.
	Kahn dupla adag fagylaltot rendelt. - Pisztáciát és citromot! - kiáltott a pincérnő után. Ez már a második adagja volt. - Hetvenkét fajta fagylalt van itt - jegyezte meg ábrándosan. - Persze, nem ebben a kis boltban, hanem a Johnson-üzletekben és a drugstore-okban. Már vagy negyvenet kipróbáltam! Ez az ország a fagylaltevők paradicsoma. Szerencsére telhetetlen fagylaltbolond vagyok. Ez az okos ország fagylalttal és bifsztekkel megrakott hajókat küld még azoknak a katonáinak is, akik éppen valamelyik korallzátonyon harcolnak a japánokkal.
Úgy nézett a pincérnőre, mintha az a szent Grált hozta volna el neki.	- Nincs pisztáciánk - mondta a pincérnő. - Mentát és citromot hoztam. Oké?	- Oké.
	A nő mosolygott. - Milyen étvágygerjesztők itt a nők - mondta Kahn. - Olyan étvágygerjesztők mind, mint a hetvenkét fagylalt. A keresetük egyharmadát kozmetikumokra költik. Persze, egyébként nem is alkalmaznák őket. A természet egyszerű szükségszerűségeit itt messzemenően figyelmen kívül hagyják. A fiatalság minden, és ahol nincs, ott mesterségesen elővarázsolják. Ez ugyancsak a valószerűtlenségeknek ahhoz a fejezetéhez tartozik, amiről maga beszélt.
Szenvtelenül és ernyedten hallgattam Kahnt. A beszélgetés tovább csörgedezett.	- Ismeri, ugye, az Aprés-midi d'un faune-t - kérdezte Kahn. - Ez itt egy másik Debussy-mű: Egy fagylaltevő délutánja. Az embernek sose lehet elég ilyen délutánja. Ezek vasalják ki az összegyűrt lelket. Nem gondolja maga is?	

- Én ezt a régiségek közt élem át. Egy kínai mandarin délutánjai, nem sokkal a lefejezése előtt.	- Jobban tenné, ha egy amerikai lánnyal töltené a délutánjait. Mivel csak félig-meddig tudja megérteni, minden különösebb képzelőerő nélkül átélhet újra valamit a legzsengébb csacska ifjúság misztériumából. Minden titokzatos, amit nem tudunk megérteni. Elmarad a varázslat szertefoszlása, amit a tapasztalat idéz elő, hiszen híjával van a szavaknak, és ezáltal lehetősége nyílik az emberiség egyik kisebb álmának a megvalósítására: az évek megszerzett tudásával és az ifjúság visz-szanyert hamvasságával átélni újra az élet valamelyik szakaszát. - Kahn nevetett. - Ezt ne hagyja ki! Mindennap elvész belőle valami. Egyre többet értünk meg, és egyre kisebb lesz a bűvölet, A nők itt a maga szemében most még déltengeri jelenségek, idegenség és titok lengi körül őket, de minden egyes új szóval, amelyet megtanul, valamicskével magának is egyre inkább válnak háziasszonyokká, takarítómániás sárkányokká és édeskés cukorbabákká. Óvja ezt az ajándékba visszakapott tízéves fiatalságát. Úgyis gyorsan fog öregedni, egy év múlva harmincnégy esztendős lesz!
	Kahn az órájára nézett, és intett a kékcsíkos kötényes pincérnőnek. - Az utolsó adagot! Vaníliát!	- Mandulánk is van.	- Akkor mandulát! És egy kevéske málnát! - Kahn rám nézett. - Én is egy fiatalkori álmot váltok valóra, de egyszerűbben, mint maga: azt, hogy annyi fagylaltot ehetem, amennyit csak akarok. Itt tehetem meg életemben először. Számomra ez a szabadság és a gondtalanság szimbóluma. És ezek bizony olyan fogalmak, amelyekben odaát mi már nem is hittünk igazán. Az, hogy itt az ember miképpen jut hozzá, tulajdonképpen egyre megy.
Hunyorogva néztem az autókkal teli utca poros világosságába. A motorok duruzsolásának és a kerekek szortyogó surranásának monoton zaja elálmosítja az embert. - Most mit akar csinálni? - kérdezte kis idő múltán Kahn.	- Semmire sem gondolni - feleltem. - Ameddig lehet.

Lowy szenior lejött hozzám az utca alá húzódó pincébe. Egy bronzfigurát tartott a kezében. - Maga szerint mi ez?	- Minek kellene lennie?	- Csou-kori bronznak. Vagy Sang-korinak. A patina nagyon szépnek látszik, ugye?	- Megvette?
	Lowy elvigyorodott. - Maga nélkül nem tenném. Valaki behozta. Odafenn várakozik az üzletben. Száz dollárt kér érte. Ami azt jelenti, hogy nyolcvanért odaadja. Úgy érzem, elég olcsó.	- Túlságosan olcsó - mondtam és alaposan megnéztem a bronzot. - Kereskedő az illető?	- Nem úgy fest. Fiatal ember, azt állítja, hogy örökölte ezt a tárgyat, és pénzre van szüksége. Valódi?	- Kínai bronz. De nem Csou-kori. Nem is a Han-kor-szakból való. Inkább Tang vagy annál régebbi. Szung-vagy Ming-kori. Ming-korszakban készült másolat egy régi példányról. Nem nagyon gondosan másolták. A Tao-Tieh álarcok pontatlanok, a csigavonalak sem illenek hozzá, azt ebben a formában csak a Han-kor-szak után alkalmazták. Másrészt a díszítés Sang-után-zat: tömör, egyszerű és durva. A falánk álarcnak és a helykitöltő díszítésnek sokkal világosabbnak és határozottabbnak kellene lennie, ha ugyanabból az időből származnának. Van itt azonkívül néhány kisebb cikornya, de úgy, ahogyan a valóban régi bronzoknál sohasem fordul elő.	- De a patina! Hiszen az nagyon szép.	- Lowy úr - mondtam -, ez bizonyára meglehetősen régi patina. De nem képződött rajta malachitkéreg. Gondolja csak el, hogy a kínaiak már a Han-korban is másoltak Sang-bronzokát, és elásták őket, attól kaptak aztán szép patinát, még ha nem is Csou-korszakból származót.	- Mennyit ér ez a darab?	- Húsz vagy harminc dollárt, de hiszen ezt nálam is jobban tudja.	- Feljönne velem? - kérdezte Lowy, a kék szemében felcsillanó vadászszenvedéllyel.
	- Muszáj?	- Magát ez nem szórakoztatja?	- Az, ha leleplezünk egy kis csalót? Minek? Valószínűleg nem is az. Hát ki ért igazán valamit is az ősi kínai bronzokhoz?
	Lowy gyors pillantást vetett rám. - Csak ne tegyen ilyen célzásokat, Ross úr!
	A kis, kövér ember ó-lábain energikusan felmasírozott a pince lépcsőjén. Csak úgy remegett a lépcső. Por hullott róla alá. Egy pillanatig csak a lobogó nadrágszárat meg a cipőt lehetett látni, a férfi felső része már a boltban volt. Olybá tetszett, mintha LoWy szenior egy kabarészínpadi lóutánzat hátsó fele volna.
	Néhány perc múlva újra megjelent a két láb. A bronz is újra láthatóvá lett. - Megvettem - jelentette ki Lowy. - Húsz dollárért. Végeredményben a Ming se rossz.	- Egyáltalán nem - feleltem. Tudtam, hogy Lowy csak azért vette meg a bronzot, hogy megmutassa nekem, ő is ért valamihez. Ha a bronzokhoz nem is, legalább az üzlethez. Fürkészve nézett rám.	- Meddig van itt még munkája? - kérdezte.	- Összesen? 
	- Igen.	- Az maguktól függ. Azt akarják, hogy elmenjek?	- Nem, dehogy. De örökké azért nem tudjuk itt tartani. Hiszen nemsokára végez ezekkel itt. Mi volt azelőtt?	- Újságíró.	- Nem tudná újra azt folytatni?	- Az én angoltudásommal?	- Már egész szépen megtanult.	- Ugyan, Lowy úr! Még egy levelet sem tudok hibátlanul megírni.
	Lowy megvakarta a bronzfigurával a kopasz fejét. Ha a tárgy valóban a Csou-korszakból való lenne, ezt feltehetően nem tette volna meg.	- Ért valamit a képekhez is?	- Csak keveset. Éppúgy, mint a bronzokhoz. Ravaszkásan mosolygott. - A semminél mindenesetre többet.

-	Majd körülnézek, Talán valamelyik kollégámnak szüksége lehet kisegítőre. Az üzlet ugyan pang, ezt a régiségeknél is tapasztalhatja. De a képeknél más a helyzet. Különösen az impresszionistáknál. Az antik képek pillanatnyilag bedöglöttek. Na, majd meglátjuk.
	Lowy döngő léptekkel felment megint a lépcsőn. Au revoir, te pince! - gondoltam. - Rövid időre mégis sötét otthonom voltál. Viszontlátásra, ti késői tizenkilencedik századi aranyozott lámpák, ti 1890-ből származó tarka rátétek, ti Lajos Fülöp polgárkirály korabeli bútorok, ti Perzsiából jött vázák, ti lenge táncosnők a Tang-korszak sírjaiból, ti terrakottalovak, és ti mindahányan, elsuhant idők néma tanúi! Szívből szerettelek benneteket, és a társaságotokban eltöltött amerikai tíz-tizenöt éves kamasz ifjúságomat! Ahoy és evőé! A leghitványabb évszázadok egyikének akaratlan fiaként üdvözöllek titeket, en, késői gladiátor, fegyvertelenül egy hiénákkal, sakálokkal, de igen kevés oroszlánnal teli arénában. Úgy is, mint aki örül az életnek, amíg csak őt magát fel nem falják a vadak.
Minden irányba meghajoltam, jobbra-balra áldást osztogattam, majd az órámra néztem. A munkanapom véget ért. Vörösen lebegett az este a háztetők fölött, és parázslani kezdtek a takarékos fényreklámok. A vendéglőkből zsír és hagyma barátságos illata áradt.

	- Mi történik itt? - kérdeztem a szállodában Meli-kovtól.	- Raoul. öngyilkos akar lenni.	- Mióta?	- Ma délután óta. Elvesztette Kikit, aki négy éve a barátja volt.	- Ebben a szállodában sokat sírnak - mondtam, miközben a plüssgarnitúrás helyiségnek abból a sarkából, ahol a növények voltak, fojtott zokogást hallottam. - És mindig a pálmák alatt.	- Minden szállodában sokat sírnak - jegyezte meg Melikov.	- A Ritzben is?

	- A Ritzben akkor sírnak, ha zuhannak a tőzsdei árfolyamok. Nálunk akkor, ha rájön az ember, hogy reménytelenül egyedül van, holott korábban már azt hitte, hogy mégse társtalan.	- Autó gázolta el Kikit?	- Rosszabb. Eljegyezte magát. Egy nővel. Ez Raoul számára a tragédia. Ha egy másik homoszexuálissal lépett volna le, a dolog a családban marad. De egy nővel! Az az örök ellenséges tábor. Árulás. Bűntény a szent szellemiség ellen. Rosszabb, mint a halál.
	- Szegény buzik! Két oldalról is védekezniük kell. A férfi- és a női konkurencia ellen.
	Melikov somolygott. - Raoul nemrég egész sor figyelemreméltó kijelentést tett, hogy milyennek látja a nőket. A legegyszerűbb közülük így szólt: bőr nélküli fókák. A hölgyeknek Amerikában annyira körülrajongott ékességéről, a telt kebelről is durván nyilatkozott. „Elkorcsosult emlősök lötyögős tőgye", ez volt a legenyhébb. Valahányszor maga elé képzeli Raoul, hogy Kiki egy ilyenen csüng, hangosan eíbőgi magát. Jó, hogy megjöttél. Fel kell vinnünk a szobájába. Nem maradhat itt lenn. Segíts nekem. A fickó száz kiló.
	A pálmás sarokba mentünk. - Vissza fog jönni, Raoul - súgta Melikov. - Mindenki tévedhet egyszer. Kiki visszajön. Szedje össze magát.
	Megpróbáltuk felemelni. Nekifeszült a márványasztalnak, és nyöszörgött. Melikov továbbra is könyörögve próbált a lelkére beszélni. - Aludnia kell, utána minden jobb lesz. Visszajön, Raoul. Ilyet én már gyakran láttam. Vissza fog jönni.	- Megbecstelenítve! - mondta fogcsikorgatva Raoul. 
	Miközben újra felemeltük, a lábamra lépett. Száz kiló. - Vigyázzon, maga átkozott vénasszony! - szidtam le.	- Mi?	- Igen, úgy viselkedik, mint valami érzelgős kávé-nénike!	- Én, vénasszony? - mondta, egyszerre csak némileg normálisan.	- Ross úr nem úgy érti! - csitította Melikov.
	- De igen, úgy értem!
Raoul megdörzsölte a szemét. Ránéztünk, és arra számítottunk, hogy hisztériásán kiabálni kezd. - Én, asszony! - mondta ezzel szemben halkan, és halálosan megsértődve. - Hogy én asszony vagyok!	- Azt nem mondta - hazudta Melikov. - Azt mondta: mint egy asszony.	- Látja, így hagyják magára az embert - jelentette ki Raoul, és a segítségünk nélkül felállt.
Minden fáradság nélkül eljutottunk vele a lépcsőhöz. - Néhány óra alvás - könyörgött Melikov. - Egy-két szem nyugtató, és egy frissítő alvás. Utána egy csésze finom kávé. És akkor már minden sokkal egyszerűbbnek látszik!
Raoul nem válaszolt. Mi is cserbenhagytuk. Az egész világ.	- Miért bajlódsz annyit ezzel a dagadt hatökörrel? -kérdeztem.	- Ő a legjobb lakónk - mondta Melikov. - Két szobát bérel, és fürdőszobát.

6.

Céltalanul ődöngtem az utcákon, és már előre féltem attól, hogy vissza kell mennem a szállodába. Álmodtam éjszaka, és a saját kiáltásomra ébredtem fel. Olykor-olykor már korábban is álmodtam azt, hogy üldöz a rendőrség, vagy éppen a minden emigráns régi álmát láttam: valahogy átmentem a német határon, és felfedeznek az SS-ek. De azok az álmok az ember saját butasága miatti kétségbeesés álmai voltak, azért, hogy beleesett a csapdába. Néha ezekből az álmokból is kiáltozva ébredt az ember, de azután rájött, hogy New Yorkban van, kinézett az ablakon az utca éjszakai rőt egére, és óvatosan újra kinyújtózkodott: megmenekültem. Ez az álom azonban másfajta volt, bizonytalanabb, apró részletekből folyt egybe, nyúlós volt, sötét, szurokszerű és véget nem érő. Egy nő szerepelt benne, aki 

dúltan és nagyon sápadtan és hangtalanul segítségért kiált, amit nem tudok neki megadni, ő pedig szurok, mocsár és alvadt vér nyúlós hordalékába süllyed, miközben rémült tekintetét, mintegy bénultan, rám szögezi, fehéren, szótlanul ordítva tátott szájának fekete barlangjából, amelyhez egyre közeledik, emelkedik a fekete, ragacsos massza, vezényszavak, villanások, egy éles hang szász kiejtéssel, egyenruhák és valami iszonyú gyilkosságszag, rothadás és tűz, nyitott kemenceajtók, mögöttük lobogva égő tűz, égy ember, aki mozog, már csak egyik kezét mozgatja, egyetlen ujját, amelyet lassan begörbít, és valaki, aki rátipor, és aztán egyszerre a sikoltás, amely minden irányból tör elő és visszhangzik...
	Megálltam egy kirakat előtt, de semmit sem láttam. Csak némi idő múltán jöttem rá, hogy az ötödik sugárúton vagyok, a Van Cleef és Arpels cég kirakata előtt. Lowyék üzletéből már kiléptem, anélkül, hogy sokat bánkódtam volna miatta. Először tűnt nekem olybá az a pince, mint valami börtöncella. Emberekre és széles utcákra vágytam, és kiértem az ötödik sugárútra.
	Egy diadémra bámultam, valamikor Franciaország császárnőjéé, Eugénia császárnőé volt. A villanyfényben csak úgy ragyogtak a fejék briliánsvirágai a fekete bársonyon. Mellette egy rubinokkal, smaragdokkal és zafírokkal ékes karkötő volt, a másik oldalon gyűrűk és szoliterek.	- Szeretnél egy ilyet? - kérdezte egy piros kosztümös nő a mellette állótól.	- Manapság gyöngyöt viselnek - felelte a második nő. - Jobb emberek gyöngyöt viselnek.	- Tenyésztett vagy igazgyöngyöket?	- Tenyésztett és igazgyöngyöket. Gyöngyöt és fekete ruhát. Jobb körökben ez az elegancia.	- Úgy érted, hogy Eugénia nem tartozott a jobb körökhöz?	- Azok más idők voltak.	- Nekem semmi ellenvetésem se lenne, ha az enyém volna az a karkötő mondta a piros kosztümös.	- Túlságosan tarka - felelte a másik asszony.

Továbbmentem. Dohányboltok, cipőkereskedések és porcelánboltok előtt álltam és divatáruüzletek óriási kirakatainak színekben, selymekben tobzódó szédítő gazdagsága előtt, a bámészkodó tömegben. Közébe furakodtam és magam is bámészkodtam, és hallgatóztam, és úgy kapkodtam a beszédfoszlányok után, mint a szárazon fuldokló hal a víz után, belevetettem magam az este forrongó életébe, részt akartam venni benne, mint mind a többiek, de úgy hányódtam benne, a bágyadt sötétség körülöttem lebegő fátylában, mint valamiféle Oresztész, háta mögött a fúriák távoli rikácsolásával.
	Azon töprengtem, ne próbáljam-e megtalálni valahol Kahnt, de senkivel sem akartam beszélni, aki a múltat juttatná eszembe. Még Melikovval sem. Nehéz megszabadulni az álomtól. A nap folyamán általában eltűntek az álmaim, szertefoszlottak, néhány óráig talán megmaradt valamiféle mind bizonytalanabb, mindinkább ködbe vesző emlék, de aztán elmúlt. Ez az álom azonban megmakacsolta magát és ott ragadt. Vissza akartam szorítani, de nem engedett. Megmaradt valamiféle fenyegetés, komoran és készen arra, hogy újra felszínre törjön.
	Európában ritkán álmodtam, túlságosan lefoglalt, hogy egyáltalán életben maradhassak, itt pedig azt hittem, hogy megszabadultam. A háborgó tenger akkora térközt iktatott minden közé, hogy én már abban a reményben ringattam magam: az elsötétített hajó, amely a tengeralattjárók között mint valami árnyszerű kísértet lopakodott át ide, a többi árnyék közül is kimenekített. De most már tudtam, hogy az árnyak velünk jöttek. Bemásztak oda, ahol nem tudtam úrrá lenni fölöttük: az álomba, és abba a kísértetvilágba, amelyik minden éjszaka, minden alap nélkül összeáll, és reggel újra elpárolog. Ezek az álmok azonban megmaradtak, mint a ragacsos, nyirkos füst - hideget éreztem a nyakamon -, mint a füst, szürke, édeskés füst. A krematóriumok füstje.
	Körbejártattam a tekintetem. Senki se figyelt engem. Egy szép este édes ernyedtsége telepedett az ezernyi csillogó 

ablakszemével hunyorgó két szemközti kő-homlokzat közé. Két, három emelet magasságban sorjáztak egymás fölött az aranyló kirakatok, tele vázákkal, képekkel, bundákkal és fényezett-barna antik bútorokkal és selyem lámpaernyőkkel berendezett szobákkal, A polgáriasság félelmetes meghittsége csillogott mindenfelől; a jótékony pazarlás nagylelkű istenének képeskönyve, amely mintha csak azt súgná: vegyetek belőle, vegyetek! Van itt elég!
	Micsoda béke! Az újonnan feltámadt illúzióknak micsoda esti sétája, meg a már elhervadt, ám újra feléledő szerelemé, könyörületes hazugságok puha esőjében újra kizöldülő reményé, a nagyzási hóbort órája, a kívánságoké meg a szunnyadó rezignációé, az az óra, amelyben maguk a tábornokok és a politikusok is nemcsak hiszik, hanem rövid ideig még úgy érzik is, hogy emberek, és ők sem fognak örökké élni.
	Hogy hozzáidomultam ehhez az országhoz, amely kifesti a halottakat, isteníti a fiatalságot, és meghalni küldi katonáit olyan országokba, amelyeket azelőtt sohasem láttak, és amelyekről még azt se tudták, hol vannak, és hogy miért halnak meg ott készségesen. Az első egyenruhás világpolgárok.
	Miért nem lehetett ebben részem? Miért tartozom örökké a hontalanok azon csoportjához, akik botladozó, szegényes angolsággal és forró, bizonytalankodó szívvel járják a végtelen lépcsőket és mennek felvonókban és szobáról szobára, megtűrve, de nem szeretve, ám ők maguk már szeretik azokat, akik mégiscsak megtűrik őket?
	A Dunhill pipaüzlet előtt álltam. Barnára kiégetve és tompa fényűre csiszolva hevertek ott a polgári lét és biztonság szimbólumai, pompás nyugalmat és köny-nyed beszélgetésekkel teli estéket ígérve, meg éjszakákat, amikor a hajban még érződik a méz, a rum és a finomra vágott dohány illata, és a szomszédos fürdőszobában halkan motoszkál egy nem túlságosan vézna asszony, az éjszakára és a hatalmas méretű ágyra készítve elő magát. Milyen más ez, mint az idegenek csikkig szívott, sietősen 

elnyomott cigarettái, azok az olcsó, fekete Gauloise-ok, amelyeknek félelemszaguk, nem pedig kedélyesség- és békességillatuk van.
	Iszonyúan érzelgőssé válok, gondoltam. Milyen nevetséges ez! És mindehhez még a számtalan Ahasvérusok egyike is lettem, aki már csak a meleg kályháért és egy pár hímzett papucsért siránkozik? A megszokott vigasztalan zsémbelés lehetőségéért és a kitapétázott unalom kényelmesen kitaposott érzelmeiért?
	Elszántan megfordultam, és otthagytam az ötödik sugárút üzleteit. Nyugati irányba indultam, és a bepalizó kikiáltók és varieték útján át azokba az utcákba értem, ahol az emberek hallgatagon ülnek az otthonuk ajtaja előtti magas lépcsőkön, a gyerekek mint mocskos fehér lepkék a keskeny, barna homokkő házak előtt, a felnőttek fáradtan, és ha hinni lehet az oltalmazó sötétségnek, súlyosabb gondok nélkül.
	Egy nő, gondoltam, minél közelebb értem a Reuben Szállóhoz. Egy nő, egy buta, nevető állat, sárga hajú és ringó fenekű, egy nő, aki semmit sem tud és nem kérdez semmi egyebet, csak azt, hogy elég pénz van-e az embernél, és aztán egy üveg kaliforniai burgundi bor, felőlem akár rum is jöhet belé, amolyan olcsó fajta - és az éjszaka őnála, az ő lakásában, hogy ne kelljen a szállodába visszamenni, ma éjszaka ne, csak ezen az éjszakán ne! De hol az a nő, hol az a lány, hol az a kurva? Itt én nem Párizsban vagyok, és azt már megtanultam, hogy mennyire erkölcsös a rendőrség New Yorkban, ha szegényekről van szó; a kurvák itt nem sétifikálnak az utcákon, nem lehet őket az ernyőjükről meg az átlagosnál nagyobb retiküljükről felismerni, itt telefonszámok vannak, de ahhoz idő kell, meg az, hogy az ember tudja a számokat.	- Jó estét, Félix - köszöntem. - Melikov nincs itt?	- Ma szombat van - felelte Félix. - Az én napom. Valóban. Szombat, még ez is! Ezt elfelejtettem. Egy hosszú, üres vasárnap állt előttem, amitől egyszerre megrémültem. Volt még egy kis vodka a szobámban. Talán még néhány szem altató is. Akaratlanul a kövér Raoul jutott eszembe. Még tegnap este is csak nevettem rajta. 

Most pedig én sem éreztem magam sokkal másképp.	- Miss Petrovna is éppen Melikov úr felől érdeklődött - jegyezte meg hanyagul Félix.	- Már elment a hölgy?	- Nem hiszem. Azt mondta, hogy vár még néhány percig.
	Natasa Petrovna a plüss szoba gyér megvilágításában jött szembe velem. Remélem, nem sír megint, gondoltam, és újra meglepett, hogy milyen magas. - Megint a fényképészhez kell mennie? - kérdeztem.
	Bólintott. - Még egy vodkát akartam inni előbb, de Vladimír Ivanovics nincs ma itt. Elfelejtettem, hogy ma van a szabadnapja.	- Nekem van vodkám - mondtam gyorsan -, lehozhatom az üveget.	- Ne fárassza magát. A fényképésznek a kelleténél több is van. Csak el akartam üldögélni itt még egy kicsit.	- Hozom az üveget. Csak egy percbe telik. 
	Felszaladtam a lépcsőn, és kinyitottam az ajtót. A palack ott ragyogott az ablakpárkányon. Se jobbra, se balra nem néztem, fogtam az üveget és két poharat. Az ajtóhoz érve néztem csak körül. Semmit sem lehetett látni. Egyetlen kísértetet, egyetlen szellemet sem. Az ágy halványan derengett a sötétben, önmagámon elképedve csóváltam a fejem, és lementem a földszintre.
	Natasa Petrovna másmilyennek tűnt fel, mint az emlékezetemben. Kevésbé hisztérikusnak, és csaknem amerikainak. Csak a fátyolos hangjában lehetett felfedezni az idegenes kiejtés némi nyomát, inkább francia, mintsem orosz akcentust, már amennyire én azt meg tudtam ítélni. A fején, mint valami laza turbán, lila selyemkendő volt.	- A frizurám miatt - mondta. - Estélyi ruhákat fényképezünk.	- Miért szeret itt üldögélni? - kérdeztem.	- Szívesen üldögélek szállodákban. Az sose unalmas. Emberek jönnek, mennek. Üdvözlik egymást vagy elbúcsúznak. Mégiscsak ezek az élet legszebb pillanatai.
	- Úgy véli?	- Ezek a legkevésbé unalmasak. Ami közöttük van... - Türelmetlen kézmozdulatot tett. - A nagy szállodák mind színtelenek. Mindenki túlságosan elrejti az érzelmeit. Az ember úgy érzi, van valami kalandosság a levegőben, de sose lehet igazán meglátni.	- És itt látni lehet?	- Jobban. Az emberek elengedik magukat. Én is. -Nevetett. - Maga is látta. Azonkívül nagyon kedvelem Vladimír Ivanovicsot. Olyan, mint e|y orosz.	- Hát nem az?	- Cseh. De volt már minden. A falu, ahol született, eredetileg orosz volt, 1919 után lett cseh. Aztán német, amikor a nácik elfoglalták. Most úgy látszik, hogy megint orosz lesz... vagy cseh. Vagy talán amerikai? - Elnevette magát, és felállt. - El kell mennem. - Egy pillanatig habozott. - Miért nem jön velem? Van valami más dolga?	- Nincs. De nem fog kidobni a fotós?	- Nicky? Micsoda ötlet! Egy csomó ember van ott. Eggyel több vagy kevesebb mit se számít. Van ott egypár orosz is. Es az egésznek valami bohém hangulata van.
Sejtettem, hogy miért akar magával vinni. A kezdeti viselkedését szeretné jóvátenni. Tulajdonképpen nem volt nagy kedvem vele menni, ugyan mihez is kezdjek ott? De ma este mindent megragadtam volna, csak hogy ne kelljen a szállodában ülnöm. Natasa Petrovnával ellentétben számomra az nem a kalandosság helye volt. Ezen az éjszakán pedig végképp nem az.	- Hívjunk taxit? - kérdeztem az ajtó előtt. 
	Natasa Petrovna nevetett. - A Reuben Szállóban nem szoktak taxit hívni. Ezt még tudom. Egyébként se megyünk messzire. És milyen szép az este! Ezek a New York-i éjszakák! Én nem a falusi életre születtem. És maga?	- Igazán nem is tudom.	- Még sose gondolkodott rajta?	

- Soha - feleltem. Mikor is lehettek volna ilyen luxus- gondolataim? Annak örültem mindig, hogy élek egyáltalán.	- Akkor még számíthat egy s másra az életben mondta Natasa Petrovna. Mint valami karcsú vitorlás hajó, úgy manőverezett a gyalogosok árjával szemben, és az arcéle a lila turbán alatt is olybá tűnt fel, mint a díszes szoboralaké, amely a tenger árja ellen veszi fel a harcot, rendületlenül, magasra emelkedve a hajó orrán, a tajtékzó hullámok permetesőjében, mindenestül az útnak szentelve magát. Gyorsan ment, olyan hosszú léptekkel, hogy a szoknyája túl szűknek tetszett. Nem tipegett, és mélyeket lélegzett. Eszembe jutott, hogy Amerikában most először megyek így, egy nő oldalán, és ezt szinte éreztem is.

Úgy fogadták Natasa Petrovnát, mint valami régen elveszett gyermeket. Fél tucat ember tartózkodott a fényszórók megvilágította óriási, kopár helyiségben, amelyben eltolható, világos közfalak álltak. A fényképész és két másik férfi megölelte és megcsókolta Natasát, beszédfoszlányok felhője röppent fel, miközben engem is bemutattak, vodkát, whiskyt és cigarettát kínáltak körbe, és én egy karosszékben találtam magam, kissé a tolongáson kívül, és elfeledve.
	Ezzel szemben olyan kép tárult a szemem elé, amilyent addig nem ismertem. Nagy ruhásdobozokat bontottak ki, egy függöny mögé vitték, majd újra előhozták őket. Élénk vita kezdődött, hogy mit fényképezzenek először. Natasa Petrovna mellett még két manöken volt ott, egy szőke meg egy sötét hajú, mindketten nagyon szépek a magas sarkú ezüstcipőjükben.	- Először a kabátokat - jelentette ki egy erélyes asszony.	- Nem, először az estélyi ruhákat - tiltakozott a fotós, fakó hajú, sovány férfi, a csuklóján aranylánc karkötővel. - Különben összegyűrődnek.	- De hiszen a kabátok alatt nem kell felvennetek.

A kabátokat kell először visszaküldeni. Különösen a bundákat. A cég már várja őket.	- Hát jó! Először a szőrmekeppet!
	Újabb vita, hogy hogyan fényképezzék. Hallgattam, anélkül, hogy hallottam volna. Volt valami színpadiasság a vidám izgalomban, és a hevességben, amellyel mindenki megindokolta a maga nézetét. Ilyesféleképpen tudtam volna magam elé képzelni a Szentivánéji álmot, vagy egy rokokó színdarabot, a Rózsalovagot vagy egy Nestroy-bohózatot - csak itt minden roppant fontos volt. Tűzbe jöttek, ezért hasonlított ez az egész olyan meghökkentően valamiféle balettre, és ezért volt olyan valószerűtlen. Bármelyik pillanatban színre léphetett volna kürtszóval Oberon. Egyszerre csak a fényszórók sugarai mind az egyik fehér falra vetültek, amely mellé egy műszarkalábbal teli óriási vázát cipeltek. A magas sarkú ezüstcipős manöken egy bézs színű szőrmekeppben jött elő. A direktrisz huzigálta és simítgatta a keppet, a többieknél alacsonyabbra állított két fényszóró fellángolt, a manöken megmerevedett, mintha rálőttek volna.	- Nagyszerű! - kiáltotta Nicky. - Még egyszer, darling!
Hátratámaszkodtam. Jó, hogy eljöttem vele, gondoltam. Jobb most nem is történhetett volna velem.	- Most Natasa - mondta valaki. - A breitschwanz bundát!
Egyszerre csak ott állt Natasa Petrovna, karcsún, és szorosan beburkolva egy fekete, fényes bundába, és ugyanabból a vékony, csillogó prémből valamiféle baszk sapkával a fején.	- Tökéletes! - kiáltotta Nicky. - így maradj, mint most!
Elhessegette a direktriszt, aki valamit változtatni akart. - Később! Úgyis készítünk még több felvételt is. Ezt legközelebb majd beállítás nélkül.
Az oldalfényszórók megkeresték a keskeny arcot. Natasa szeme világoskéknek látszott, és mint valami páros csillag, úgy ragyogott a minden irányból sugárzó erős fényben.
	- Most! - mondta Nicky.
	Natasa Petrovna nem merevedett meg, mint a két másik manöken. Egyszerűen állva maradt, mintha már korábban sem mozgott volna. - Jól van - jelentette ki Nicky. - Most pedig szétnyitni a kabátot!
	Natasa úgy emelte meg, mintha két pillangószárny volna.	- Tartsd így - kiáltotta Nicky. - Mint egy éjjeli pávaszem, szélesen kitárva. így jó ez!	- Hogy tetszik ez itt magának? - kérdezte mellettem valaki.
Sápadt, fekete hajú férfi volt, különösen csillogó nagy szemekkel.	- Óriási - feleltem őszintén.	- Balenciaga-ruhákat természetesen már nem kapunk, sem a többi nagy francia divatszabóságtól. Sajnos, ez is a háború egyik következménye - mondta, és halkan felsóhajtott. - De azért a Mainbocher- és Valentina-holmikra is rá lehet nézni, ugye?	- A legnagyobb mértékben - feleltem, de fogalmam se volt, hogy miről beszél.	- Hát, remélhetőleg hamar véget ér ez az egész, hogy újra elsőrendű anyagokat kaphassunk. Ezek a lyoni selymek...
	A férfi felállt, elhívták valahová. Egyáltalán nem is tartottam olyan nevetségesnek, hogy a háborút ez okból is a pokolba kívánhassa valaki, ellenkezőleg: miközben ott üldögéltem, rájöttem, hogy az összes ok közül talán ez az egyik legésszerűbb.
	Az estélyi ruhákat fotózták most. Egyszerre csak ott állt előttem Natasa Petrovna. Fehér, hosszú, nagyon testhez álló, s a vállát csupaszon hagyó ruha volt rajta. - Nagyon unatkozik? - kérdezte.	- Dehogy, sőt, ellenkezőleg - mondtam kissé zavarban, és rábámultam. - Már annyira hat rám, hogy ártalmatlan kényszerképzeteim kezdenek támadni. Azt képzelem, hogy ezt a diadémot, amelyik most magán van, ma délután a Van Cleef és Arpels kirakatában láttam. De hiszen az lehetetlen.
	Natasa elnevette magát. - Jó szeme van.
	- Ez tényleg ugyanaz?	- Igen. A folyóirat, amelyiknek a felvételeket készítjük, kölcsönözte ki. Azt hitte, hogy én vettem meg?	- A jó ég tudja! Ma éjszaka úgy rémlik nekem, hogy bármi lehetséges. Soha nem láttam még ennyi ruhát és prémet együtt.	- Mi tetszett a legjobban?	- Sok minden. Talán az a bő, hosszú, fekete bársonyköpeny, amelyet maga viselt. Akár Balenciagánál is készülhetett volna!
Natasa Petrovna megfordult, és éles pillantást vetett rám. - Az a kepp valóban Balenciagától való! Mi maga? Kém?	- Kém? Annak még sose néztek. Melyik országnak a kéme?	- A konkurenciáé. Egy másik divatcégé. Maga szakmabeli? Honnan tudhatná különben, hogy az a kepp Balenciagától való?	- Natasa Petrovna - mondtam ünnepélyesen. - Esküszöm, hogy tíz perccel ezelőtt a Balenciaga név számomra még teljesen ismeretlen volt. Azt hittem volna róla, hogy valamilyen autómárka. Az a sápadt úr, ott szemben, őtőle hallottam először ezt a nevet. Az az-igazság, hogy azt mondta: Balenciagától már nem jönnek ide ruhák. Ebből csináltam viccet.	- És talált! A kepp valóban Balenciagától származik. Egy bombázógépen hozták a tengerentúlról. Egy repülő erődön. Becsempészték.	- Remek felhasználása a bombázó repülőgépnek. Ha általánossá válik, elmondhatjuk, hogy beköszöntött az aranykor.	- Tehát maga nem kém! Tulajdonképpen kár. De azért úgy látszik, hogy magával vigyázni kell. Gyorsan kombinál. Elég innivalója van?	- Köszönöm, elég.
	Elhívták tőlem. - A fotózás után mindnyájan elmegyünk még egy órára. Az El Moroccóba. Úgy szoktuk - szólt távozóban. - Velünk jön?
	Nem tudtam, mit feleljek rá. Természetes, hogy nem mehetek. 

Nem volt pénzem ilyesmire. De ezt majd később kell megmondanom neki. Nem kellemes. De hát arra van még idő. Egyelőre hagytam, hadd sodródjam csak úgy. Sem a holnapra, sem a következő órákra nem akartam gondolni. Á sötét hajú manöken, akit egy hosszú, palackzöld posztókabátban fényképeztek, ledobta a kabátot, hogy másikat vegyen fel. Alatta nem volt ruha, csak a legszükségesebb fehérnemű. Ez senkit sem érdekelt. Bizonyára mindennap ezt látják mindnyájan. A férfiak némelyike egyébként is homoszexuális itt. A sötét hajú manöken nagyon szép volt, egész lényében az olyan nőnek a ráérős, lassú biztonsága, aki tudja, hogy győzni fog, de nem sokat törődik vele. Natasa Petrovnát is láttam, amikor átöltözött. Fehér volt, magas és karcsú, a bőrében volt valami halszerű, ami gyöngyre emlékeztetett. Nem ugyanúgy volt az esetem, mint a sötét hajú, akit Sonjának hívtak. Mindezt nem nagyon világosan gondoltam végig, homályos érzés volt csupán, és nem is akartam, hogy valamiképpen kívánsággá vagy összehasonlítássá álljon össze. Sokkal jobban örültem annak, hogy nem kellett a szállodában maradnom. Persze némileg különös volt, hogy ezeket a nőket, akiket alig ismertem, itt mégis annyi különböző helyzetben láttam, mintha már bizalmas viszonyban volnánk egymással. Olyan volt ez, mint az a kép, amelyiken sok lakkfestékkel vonták be az alapszínt, ami mégis átcsillámlik rajta, és melegséget áraszt, holott olybá tetszik, mintha már nem is volna ott.
	Amikor összecsomagolták a dobozokat, elmagyaráztam Natasa Petrövnának, hogy nem mehetek velük az El Moroccóba. Már hallottam, hogy az New York legjobb éjszakai mulatója.	- És miért nem? - kérdezte.	- Nincs nálam elég pénz.	- Nahát, maga bolond! Hiszen mindnyájunkat meghívtak! Azt hiszi, hagynám, hogy maga fizessen?
	Felnevetett azon a fátyolos hangján. Jóllehet ez kissé amolyan kitartott selyemfiú nevetésére emlékeztetett, egyszerre olyan kellemes érzésem támadt, mintha cinkosok között lennék.
	- Nem kell előbb visszavinnie az ékszereket?	- Majd holnap. Ezt a lap intézi. Most igyunk pezsgőt.
	Nem tiltakoztam többé. A nap, nem is remélten, az irónia és a közönséges köszönet kliséi szerint végződött. Már azon sem csodálkoztam, amikor az El Mo-rocco egyik melléktermében kötöttünk ki, ahol egy bécsi zenész német dalokat játszott, holott Amerika háborúban állt Németországgal. Csak azt tudtam, hogy Németországban ilyesmi nem történhetne meg. Amellett sok katonatiszt ült a helyiségben. Olyan volt ez, mintha valami sivatagi vándorúton oázisra bukkantam volna. Igaz, olykor-olykor megszámláltam a nadrágzsebemben az ötven dolláromat, készen arra, hogy kiadjam ezt az egész vagyonomat, ha felszólítanak rá; de erre senki sem gondolt. Ez a béke, fordult meg a fejemben, a béke, amit nem ismerek, a gondtalanság, amelyben sohasem lehetett részem, és ezt irigység nélkül gondoltam végig. Elég volt az is, hogy van még ilyen. Idegen emberek között ültem, akik mégis közelebb voltak hozzám és barátiabbak, mint sokan mások, akiket jobban ismertem; egy szép nő mellett ültem, akinek csak úgy csillogott a gyertyák fényében a kölcsönbe kapott fejéke, ott ültem, egy kis élősdi, az ajándékba kapott pezsgő előtt, és olybá tűnt fel nekem, mintha kölcsönbe vettem volna egy estére egy másik életet is, amit holnap majd vissza kell adnom.

7.
	- Nem lesz nehéz elhelyezni magát valamelyik képtárban - mondta Lowy szenior. - Szerencséje a háború! Manapság nagy a hiány kisegítőkben.	- Máris háborús nyerészkedőnek érzem magam -feleltem bosszúsan. - Folyton azt kell hallanom, hogy mennyi előnyöm származik a háborúból.
	- Hát nem így van? - Lowy egy hamisított Szent Mihály-figura kardjával vakarta meg a kopasz koponyáját. - Hiszen ha nincs ez a háború, maga nem is volna itt.	- Ez igaz. De ha nincs ez a háború, a németek se lennének Franciaországban.	- Hát nem szívesebben van itt, mint Franciaországban?	- Lowy úr, ezek fölösleges kérdések. Mindkét országban úgy érzem magam, mint valami parazita.
	Lowy tekintete felderült. - Parazita, ez az! Ezt akartam magának éppen elmagyarázni. A maga jogállásában törvényesen egyelőre egyik képtárban sem alkalmazhatják. Valami olyat kell találnia, ahhoz hasonlót, amilyen állása itt volt. Egyszóval: feketét. Beszéltem tehát valakivel, akinél talán kap ilyen állást. Az illető parazita. Gazdag parazita. Ő is műkereskedő. Képkereskedő. De parazita!	- Hamis képekkel kereskedik?	- Isten ments! - Lowy félretette a hamis Szent Mihályt, és egy alaposan átpofozott firenzei Savonarola-székre telepedett, melynek a felső része eredeti volt. -A műkereskedés a rossz lelkiismeret mestersége - oktatott. - Az ember tulajdonképpen azt a pénzt keresi meg, amelyet a művésznek kellett volna megkapnia. Méghozzá mindig többszörösét annak, amit valaha a művész kapott. Régiségeknél és műtárgyaknál ez nem olyan rossz; igazán rosszá a „tiszta művészetnél" lesz. Gondoljon csak Van Goghra. Soha, egyetlen képet sem tudott eladni, soha nem volt elég ennivalója, s ma a kereskedők milliókat keresnek a képeivel. így volt ez mindig. A művész éhezik, a kereskedő kastélyokat vásárol magának.	- Azt hiszi, hogy a kereskedőket halálra mardossa a bűnbánat?
	Lowy rám hunyorított. - Csak annyira mardossa, hogy attól a haszon még borsosabb lesz. A műkereskedők különös emberek. Nemcsak meggazdagodni akarnak a művészek alkotásain, hanem gyakran még azok erkölcsi színvonalán állni is, hiszen a 

művész, aki el akar adni neki valamit, csaknem mindig egy szegény flótás, akinek vacsorára sincs pénze. Magának is világos, ugye, hogy milyen fölényben van az, aki pénzt adhat neki a vacsorára!	- De még mennyire világos. Még ha nem is művész az ember. Ebben én szakértő vagyok.	- Na, látja. A művészt mindig kihasználják. De hogy legalább azt a látszatot keltsék, mintha szeretnék a művészetet, amelyből olyan ragyogóan élnek, meg a művészt, akit kihasználnak, a műkereskedők galériákat tartanak fenn. Vagyis, olykor-olykor kiállításokat rendeznek. Ezt persze azért teszik, hogy a művészeken, akiket szerződésekkel magukhoz láncoltak, pénzt keressenek, de azért is, hogy festőket ismertté tegyenek. Ez az ő meglehetősen gyenge alibijük, hogy tesznek is valamit a művészetért.	- Ők tehát a művészet parazitái? - kérdeztem, derülve mindezen, amit elmondott.	- Nem ők! - magyarázta Lowy szenior, és szivarra gyújtott. - Az élősdik azok a kereskedők, akik üzlethelyiség nélkül és képtárak nélkül árusítanak. Kihasználják azt az érdeklődést, amelyet a többiek keltettek fel a kiállításaikkal, méghozzá úgy,, hogy nekik maguknak még kiadásuk sincs rá. A lakásukból árusítanak. Nincs más költségük, csak egyetlen titkárnő. A lakbért üzleti költségként levonják az adóból, mert a képek a lakásban lógnak a falon. Vidáman és költségmentesen él az egész család ebben a lakásban. Amíg mi többiek talpalunk az üzletben, alkalmazottakkal bajlódunk, meg költségünk van rájuk, a parazita kilenc óráig alszik, aztán leveleket diktál, és mint a pók, várja a vevőket.	- Nem a vevőket várja maga is?	- Nem olyan fényűzően, mint a pók. Mint a saját magam alkalmazottja. Nem, mint a kalóz!	- Miért nem megy el maga is parazitának, Lowy úr? Homlokát ráncolva nézett rám.
Rájöttem, hogy hibát követtem el. - Erkölcsi okokból, ugye? - kérdeztem.	- Még rosszabb. Anyagi okokból. Ezt a kalózkodást csak akkor 

űzheti az ember, ha pénze van. És jó áruja. Különben csak felhajtó lesz belőle. Nagyon jó áru kell.	- A kalóz olcsóbban árusít? Hiszen kevesebb a költsége,
	Lowy egy reneszánsz mozsárba hajította a szivart, de azonnal kiszedte, lesimítgatta és újra meggyújtotta.	- Drágábban! - kiáltotta. - Hiszen ez a vicc! És a gazdag tökfejek hagyják, hogy átverjék őket, és azt hiszik, hogy jobban vásároltak. Emberek, akik kemény munkával hoztak össze milliókat, ennek bedőlnek. Ha megcsiklandozzák a sznobizmusukat meg azt a nebich társadalmi megbecsülésüket, úgy csúsznak-másznak, mint a légy az enyven! - Mint valami tűzijáték, úgy szikrázott Lowy szivarja. - A tálalás! - jajveszékelte. - Ha azt mondja egy újsütetű milliomosnak, hogy vegyen egy Renoirt, kineveti magát, mert azt hiszi, hogy az egy kerékpár! De ha azt mondja neki, hogy egy Renoir emeli a társadalmi megbecsülését, rögtön kettőt vásárol! Érti ezt?
	Elragadtatva hallgattam. Olykor-olykor ilyen ingyen oktatásban részesített Lowy a gyakorlati életről, többnyire délután, amikor nem sok dolgunk volt, vagy este, mielőtt befejeztem a munkámat a pincében. Ma erre kora délután került sor.	- Tudja, hogy miért tartok magának előadás-sorozatot a felsőbb fokú képkereskedésről? - kérdezte Lowy szenior.	- Hogy felkészítsen az üzleti élet háborújára. A másikat már úgyis ismerem.	- Maga megismerte valamennyire a világ első totális háborúját, és azt hiszi, hogy az valami újdonság. Az üzleti életben, amióta világ a világ, egyéb sincs, csak totális háború. A frontvonal ott van mindenütt. - Lowy szenior nyújtózkodott. - Akárcsak a házasságban.	- Maga nős? - kérdeztem. Nem szerettem, ha belekeverik a háborút mindenféle ostoba összehasonlításba. Hiszen az már túl van azon, hogy bármivel is össze lehessen mérni, még akkor is, ha az összehasonlítás ilyen nyilvánvalóan ostoba.
	- Én nem! - felelte Lowy szenior, hirtelen elkomorodva. - De a fivérem éppen ezt forgatja a fejében. Képzelje csak el! Tragédia! Egy sikszét akar feleségül venni! A vesztünket jelentené.	- Egy sikszét!	- Na persze egy keresztény nőt, azzal a hidrogénszuperoxid kóccal a füle körül; a szeme olyan, mint a heringé, s a szája negyvennyolc foggal készül mohón bekapni a mi keservesen megtakarított tartalék fillérjeinket. Mármint a dollárjainkat. Egy festett szőke hiéna, két görbe jobb lábbal!
	Egy pillanatig vártam, hátha magam elé tudom képzelni ezt a képet.	- Szegény anyám, ha ezt megérte volna - folytatta Lowy -, a sírjában is megfordulna, ha nem nyolc évvel ezelőtt hamvasztották volna el.
	Időm se maradt, hogy elgondolkozzam egyáltalán ezen az egész zavaros összevisszaságon. Mert az egyik szó úgy talált el, mint valami jelzőharang. - Elhamvasztották?	- Krematóriumban. Még Lengyelországban született, de itt halt meg. Hiszen tudja, hogy itt...	- Tudom - vágtam rá gyorsan. - És a fivére? Miért ne házasodhatna meg?	- De ne egy sikszét vegyen el! - mondta felháborodottan Lowy. - New Yorkban több rendes zsidó lány van, mint bárhol a világon. Itt ne találna egyet? Egész városnegyedek vannak tele velük! De nem, ő a fejébe vett valamit, és abból nem enged. Olyan ez, mintha Jeruzsálemben egy Brünhilde nevű nőt akarna feleségül venni.
	Szótlanul hallgattam a kifakadását. Óvakodtam attól, hogy felhívjam Lowy figyelmét erre a visszájára fordított antiszemitizmusra. Ugyanaz vonatkozott erre is, mint a háborúra: itt már nem volt helye a viccnek, de még az összehasonlításnak sem.
	Lowy lecsillapodott. - Bocsásson meg — mondta. - Néha kifut a kannából a felforrt kávé. De valami másról akartam magával beszélni. A parazitákról. Tegnap beszéltem magáról az egyik ilyen élősdinek. Szüksége lenne egy segéderőre, olyanra, aki ért 

valamit a képekhez. Nem olyan sokat, hogy egyedül kinézzen magának valamit, amit aztán továbbadna a konkurenciának. Olyasvalakit, mint amilyen maga, aki inkább visszahúzódik, mintsem hogy széltében-hosszában fecsegne. Menjen el hozzá, mutatkozzék be. Ma este, hatkor. Megígértem a maga nevében. Rendben van?	- Köszönöm szépen - feleltem meglepetten. - Tényleg nagyon köszönöm.	- Túl sokat nem fog keresni. De hát nem a kezdet a fontos, hanem a lehetőségek, szokta volt mondogatni az apám. Itt.... - Lowy körbemutatott az üzletben - nincs semmi perspektíva a maga számára.	- Hálás vagyok az itt töltött időmért. És hálás vagyok, hogy továbbsegít. Tulajdonképpen miért teszi?	- Azt sose szabad kérdeznie, hogy miért! - Lowy rám nézett. - Hát igen, miért is? Mi egyébként nem vagyunk olyan kimondott emberbarátok. De tudja, hogy miért? Azt hiszem, azért, mert maga olyan gyámoltalan benyomást kelt!	- Tessék? - mondtam nagyon meglepődve.	- Talán erről van szó - felelte Lowy, maga is meglepetten. - Pedig ugyanakkor nem is látszik olyannak. De mégis azt a benyomást teszi az emberre. Erre a testvérem jött rá, amikor magáról beszéltünk. Úgy vélte, magának sikere lehet a nőknél.	- Ezt mondta? - néztem rá félig-meddig felháborodva.	- Ne vegye komolyan. Hiszen mondtam magának, hogy ebben a vonatkozásban micsoda rinocérosz az én öcsém. De menjen csak el a kalózhoz. Silvers a neve. Ma este.

Silvers ajtaján nem volt névtábla. Egy magánházban lakott. Én valamilyen kétlábú ragadozóra számítottam. Ehelyett egy szelíd, vézna, inkább félénk, igen jól öltözött és tartózkodó férfit pillantottam meg. Szódás whiskyvel kínált, és óvatosan kikérdezett. Majd egy szomszédos szobából két képet hozott elő, és egy festőállványra tette őket. 

- Melyik kép tetszik jobban magának?
A jobb oldalira mutattam. - Miért? - kérdezte Silvers.	- Kell, hogy rögtön oka legyen rá az embernek?	- Érdekel. Tudja, hogy kinek a képei ezek?	- Degas-rajzok. Ezt mindenki láthatja.	- Nem mindenki - mondta Silvers furcsa, félszeg mosollyal. - A vevőim közül némelyek nem ismerik fel.	- Akkor miért veszik meg?	- Hogy egy Degas lógjon a falukon - felelte mélabúsan Silvers.
	Eszembe jutott az idősebb Lowytól kapott lecke. Úgy tetszik, igaza volt. Abból, amit Lowy mondott, akkor természetesen a felénél is kevesebbet hittem el, hajlott a túlzásokra, különösen amikor nem volt biztos a dolgában.	- A képek is emigránsok, mint maga - jegyezte meg Silvers. - Gyakran különös helyeken kötnek ki. Az már más kérdés, hogy ott jól érzik-e magukat.
	Két akvarellt hozott ki a szomszéd szobából. - Tudja, hogy mi ez?	- Ezek Cézanne-akvarellek.
	Silvers meglepődött. - Azt is meg tudná mondani hogy melyik a jobb?	- Cézanne-nál minden akvarell jó - válaszoltam. - A drágább bizonyára a bal oldali.	- Miért? Mert nagyobb?	- Nem azért. Késői képe, már csaknem kubista. Nagyon szép provence-i tájkép a St. Victoire-heggyel. Van egy hasonló Brüsszelben, a múzeumban.
	Silvers arca megváltozott. Felállt. - Hol dolgozott azelőtt? - kérdezte szigorúan.
Eszembe jutott az eset Natasa Petrovnával. - Sehol sem dolgoztam - feleltem higgadtan. - Egyik konkurensénél sem, és nem vagyok kém. Egy ideig Brüsszelben, a múzeumban voltam.	- Mikor?	- Amikor megszállás alatt volt. Ott rejtettek el, de aztán el tud- 

tam menekülni, át a határon. Innen származnak a szerény ismereteim.
	Silvers újra leült. - A mi foglalkozásunknál az ember nem lehet elég óvatos - dünnyögte.	- Miért? - kérdeztem boldogan, hogy nem kell tovább magyarázkodnom.
Silvers kissé habozott. - A képek olyanok, mint az élőlények. Mint a nők. Ne mutogassa őket mindenütt az ember, ha meg akarja tartani a varázsukat. És az értéküket.	- De hiszen azért készültek, nem igaz?	- Talán, de ebben nem vagyok egészen biztos. A kereskedő számára fontos, hogy ne mindenki ismerje őket.	- Érdekes. Én azt hittem, hogy attól lesz magasabb az ára.	- Korántsem mindig. Azokra a képekre, amelyeket túl sokat mutogatnak, szakmai nyelven azt mondjuk, hogy „kiégtek". Ezzel szemben vannak a „szüzek", amelyek magántulajdonban, mindig ugyanabban a kézben voltak, és amelyeket jóformán alig ismer valaki. Ezekért többet fizetnek. Nem azért, mert jobbak, hanem mert a műértőknél meg a gyűjtőknél még hozzájárul a felfedezés öröme is.	- És azt fizetik meg?
	Silvers bólintott. - Manapság, sajnos, tízszer annyi a gyűjtő, mint a műértő. Az olyan gyűjtők tulajdonképpeni korszaka, akik egyben műértők is voltak, az 1918-as háború után ért véget. Minden politikai és gazdasági átalakulás után pénzbeli változás megy végbe. Vagyonok cserélnek gazdát. Elvesznek és újak keletkeznek. Régi műgyűjtők arra kényszerülnek, hogy eladjanak, újak jönnek, akiknek gyakran megvan ugyan a pénzük, ám nem műértők. Ahhoz, hogy valakiből műértő váljék, idő kell, türelem és szeretet
	Figyelmesen hallgattam. A szürke bársonnyal kita pétázott helyiségben, a két festőállvánnyal, mintha rabul ejtve maradt volna egy békés kor elveszett csendje. Silvers egy újabb képet, helyezett az egyik állványra. - Ezt ismeri?
	- Monet-kép. Egy pipacsmező.	- Tetszik?	- Remek. Micsoda béke! És micsoda napsütés! Franciaország napfénye.	- Megpróbálhatjuk - mondta végül. - Valami nagy tudásra itt nincs szüksége. Fontosabb a megbízhatóság és a titoktartás. Mit szólna napi hat dollárhoz?
	Egy csapásra felélénkültem. - Melyik időre? A délelőttre vagy a délutánra?	- Délelőttre és délutánra. De közben sok ideje lesz.	- Ez körülbelül annyi, amennyit egy jobb kifutófiú kap.
	Azt vártam, Silvers most el fogja magyarázni nekem, hogy az én munkaköröm sem ér többet. De annál sokkal körmönfontabb volt. Szám szerint elsorolta, hogy mennyit keresnek a jobb kifutófiúk. És az még kevesebb volt.	- Tíz dollár alatt nem vállalhatom - mondtam. - Adósságaim vannak, azokat kell törlesztenem.	- Máris?	- Az ügyvédnek is tartózom, aki a tartózkodási engedélyemet intézi.
	Tudtam, hogy Silvers ezt már hallotta Lowy tói, úgy tett mégis, mintha ez valami szégyenfolt volna rajtam, és most újra meg kellene fontolnia, hogy felvehet-e engem egyáltalán. Végre kimutatta a fogait a ragadozó.
	Nyolc dollárban egyeztünk ki, miután Silvers félszeg mosollyal tudomásomra hozta, hogy hiszen nekem, mivel feketén dolgozom, nem kell adót fizetnem. Azonkívül nem is beszélek folyékonyan angolul. Ennél az érvnél azonban megfogtam. Helyette viszont beszélek franciául, mondtam, ez pedig az ő szakmájában előny. Erre fel egyezett bele a nyolc dollárba, és megígérte, ha beválok, még egyszer visszatérhetünk a kérdésre.

Amikor a szállodába értem, szokatlan kép tárult a szemem elé. A divatjamúlt helyiségben több lámpa égett, mint máskor. Azok is, amelyeket a takarékos igazgatóság általában kikapcsolt. 

Középütt, egy asztal körül érdekes, vegyes társaság gyűlt össze. Raoul elnökölt. Mint valamiféle izzadó óriás varangy, úgy ült krémszínű óriás öltönyében a meglepetésemre fehér abrosszal megterített asztal főhelyén, és pincér szolgált fel nekik. Melikov ült Raoul mellett, ott volt azonkívül Lachmann a Puerto Ricó-i asszonnyal, a mexikói rózsaszínű csokornyakkendővel, kőarccal és fáradhatatlanul mozgó szemmel, egy nagyon szőke fiatalember, aki basszus hangon beszélt, holott nála mindenki szopránra számított volna, két bizonytalan korú lány, harminc és negyven között, éberek voltak, spanyolok, vonzók és sötétek. És Melikov másik oldalán Natasa Petrovna.	- Ross úr! - kiáltott Raoul. - Tiszteljen meg minket! - Mi történt? - kérdeztem. - Tömegszületésnap?
Vagy megütötte valamelyikük a főnyereményt?	- Üljön ide közénk, Ross úr - felelte Raoul nehezen forgó nyelvvel. - Ő az egyik megmentőm - magyarázta a basszus hangú szőke fiatalembernek. - Fogjatok kezet! Ez itt John Bolton.
	Úgy éreztem, mintha döglött halat tartanék a tenyeremben. A mély hang után erőteljes kézszorításra számítottam. - Mit inna? - kérdezte Raoul. - Bármit, amire a szíve vágyik: Coca-Colát, Seven-Upot, whiskyt, rozspálinkát, felőlem akár pezsgőt is. Mit is mondott legutóbb, amikor a szívem szomorúságtól verejtékezett? Minden lepereg, ezt mondotta. Egy régi görög nyomán, ugye? Hérakleitosz vagy Démokritosz vagy Démokratosz. Ahogyan a Hetedik sugárúton mondják: Semmi sem tart örökké, így lesz a legszebb zsidó is rozoga öreggé. Milyen igaz! De mások,.fiatalok jönnek utánuk. Nos, mit akar inni? Alfons! - Mint egy római császár, úgy intett a pincérnek.	- Mit iszik? - kérdeztem Natasa Petrovnától.	- Vodkát. Mi egyebet? - felelte jókedvűen.	- Vodkát - mondtam Alfonsnak.	- Duplát! - tette hozzá Raoul könnybe lábadt szemmel.	- Ezt teszi az emberi szív misztériuma? A szerelemé? - kérdeztem Melikovtól.
	- Az emberi illúzió rejtelme, amely szerint mindenki azt hiszi, hogy a másik az ő rabja.	- Le coup de foudre* - mondta Natasa Petrovna. - Egyoldalú!	- Magát mi hozta ide, ebbe a társaságba?	- A véletlen. - Natasa elnevette magát. - És micsoda nagyszerű véletlen. Egyszer már ki kellett szabadulnom a Colony Club fogadásainak steril egyhangúságából. Erre azonban nem is számítottam!	- Megint a fényképészhez megy innen?	- Ma nem. Miért? Velem jött volna? Tulajdonképpen nem akartam egyenesen kimondani, de aztán mégis kimondtam: - Igen.	- Végre egy őszinte szó - felelte Natasa Petrovna. -Salut.	- Salut.	- Salut, Salve, Salute -. kiáltotta Raoul, és mindenkivel koccintott. Hozzá még megpróbált felállni is, de visszahanyatlott, miközben a trónszékutánzat, amelyen ült, recsegett-ropogott. Ebben a régi házban, minden egyéb iszonyata mellett, még valami neogótikus merev bútorzat is volt.
	A pohárköszöntők közben Lachmann odajött hozzám.	- Ma este - súgta a fülembe - leitatom a mexikóit.	- És te magad?	- Megvesztegettem Alfonsot. Nekem csak vizet hoz. A mexikói azt hiszi, hogy tequilát iszik velem. Ugyanolyan színe van, vagyis semmilyen.	- Én inkább az asszonyt itatnám le - mondtam -, a mexikóinak semmi kifogása sincs a dolog ellen. Hiszen a nő az, aki nem akar.
Lachmann egy pillanatra elbizonytalanodott. - Nem baj - tette hozzá aztán dacosan. Majd csak fog menni a dolog. Hiszen muszáj. Muszáj, érted?	- Igyál mindkettőjükkel... és te is. Részegségedben talán 

* Coup de foudre (francia)- villámcsapás, átvitt értelemben: villámcsapásszerűen támadt nagy szerelem. (A ford.)

eszedbe jut valami, amire józanul sose gondoltál volna. Vannak, akik ittasan ellenállhatatlanok.	- De hát akkor semmi örömöm se lenne belőle. Ha részeg vagyok, akkor én már semmiről sem tudok. Olyan lenne az egész, mintha soha meg se történt volna!	- És mi lenne, ha a fordítottját képzelnéd be magadnak? Gondold, hogy már megtörtént, csak már egyáltalán nem emlékszel rá.	- Hallod-e, hiszen az tisztára csalás lenne! - tiltakozott felindultan Lachmann. - Az ember maradjon becsületes!	- És az eljárás a tequilával, az vajon tisztességes?	- Saját magammal szemben vagyok becsületes. - Lachmann egészen a fülemhez hajolt. Forró és párás volt a lehelete, pedig csak vizet szürcsölt. - Rájöttem, hogy Raquelnek csak merev az egyik lába, és nincs is amputálva. Azt a krómszerkezetet csak hiúságból hordja.	- Na de Lachmann!	- Én tudom. Te nem ismered a nőket. Lehet, hogy ezért nem akar? Nehogy rájöjjek.
	Egy pillanatra a szavam is elakadt. Amore, amour, a tévedés villámcsapása, a legmélységesebb reménytelenség reménye, fehér és fekete mágiák gondtalan csodája, gondoltam magamban, légy üdvöz! Ünnepélyesen meghajoltam. - Kedves Lachmann, a szerelem mennyei álmát köszöntöm benned!	- Ugyan, menj már, ezekkel a vicceiddel! Én ezt halálosan komolyan gondolom.
	Raoul feltápászkodott. - Uraim - mondta, verítékben úszva -, éljen az élet! Úgy értem, jó, hogy még élünk. Meg tudnám pofozni magam, ha arra gondolok, hogy nemrég még el akartam hajítani az életemet. Milyen őrültek vagyunk, amikor azt hisszük, hogy a legnemesebben cselekszünk.
	A Puerto Ricó-i nő váratlanul énekelni kezdett. Valami spanyol dal volt, valószínűleg mexikói. Nagyszerű hangja volt, mély és erőteljes, és amikor énekelt, a szemét állandóan a mexikóira szögezte. 

Valami olyan heves, természetes buja vágyat kifejező dal volt, csaknem panaszos, minden fontolgatástól és minden civilizációtól távoli, abból a korból való, amikor az emberiség még nem fedezte fel a legemberibb értékét, a humort; közvetlen volt, szégyentelen és ártatlan. A mexikóinak egy izma se rándult. A nő is mozdulatlan volt, a szája és a szeme kivételével. Hunyorgás nélkül néztek egymásra, és a dallam csak áradt és áradt. Egyesülés volt ez a javából, anélkül, hogy megérintették volna egymást, és mindenki érezte, hogy ez valóban az. Láttam, hogyan hallgatnak mind, és láttam mindnyájukat, miközben lassan áradt a dal, láttam Raoult és Johnt, Lachmannt és Melikovot és Natasa Petrovnát, akik mind elkomolyodtak, akiket mind kiemelt önmagukból és a saját énjük fölé emelt ez az asz-szony, aki nem látott semmi mást, csak a mexikóit, és benne, az ő hitvány selyemfiú-arcában, az életet, és ez sem érthetetlen, sem nevetséges nem volt.

8.

Három szabad napom volt, mielőtt beléptem az új állásomba. Az első napon végigmentem a Harmadik sugárúton, abban az órában, amelyiket ott a legjobban szerettem: késő délután, amikor a régiségboltokban megállt azidő, az árnyékok kék színűek lettek, és a tükrök feléledtek. A vendéglőkből még éppen csak kezdett kiszivárogni a pirított hagyma és a sült krumpli illata, a pincérek ilyenkor fogtak hozzá, hogy megterítsék az asztalokat, és a King of the Sea nagy kirakataibán a homárok hegyes facövekekkel tehetetlenné tett ollóik segítségével próbáltak hasztalan elmenekülni jég kínpadjukról. Sose tudtam csendes irtózás nélkül nézni a kerekded, csupa görbület testükre, a kínzókamrákat juttatták eszembe a költők és gondolkodók népének koncentrációs táboraiban. 
	- Hermann Göring birodalmi fővadász ilyesmit sohasem engedne meg - mondta Kahn, akivel az óriás rákok osztálya előtt találkoztam.
	- A homárra gondol? Hiszen a rákokat már felnégyelték.	- Bólintott. - A Harmadik Birodalom híres az állatszeretetéről. A Führer vadászkutyáját Blondinak hívják, és mint a gyereket, úgy gondozza. A birodalmi fő-vadász, porosz miniszterelnök s a többi, s a többi, ez a cheruszk* Hermann meg a szőke Emmi Sonnemannja, a Walhallájukban fiatal oroszlánt tartanak, amellyel Göring ógermán viseletben, vadászkürttel az oldalán szeret olykor megbirkózni. Heinrich Himmler, az összes koncentrációs tábor főnöke pedig gyengéden szereti az angóra nyuszikat.	- A négybe vágott rákok viszont megtermékenyíthetnék Frick birodalmi belügyminiszter fantáziáját. De persze ő, úgy is, mint kultúrember és doktor, a guillotine-t mint túlságosan emberségest, máris betiltotta, és az ősi kézi bárddal helyettesítette. A legközelebbi ötlete talán az lesz, hogy a zsidókat felnégyelteti, mint itt az óriás rákokat.	- Mi vagyunk ugyanis az a nép - mondta Kahn dühösen -, amelynek ősi, szinte lefordíthatatlan szava a „Gemütlichkeit", vagyis a kedélyesség.	- És van még egy másik ősteuton szó, amelyik ugyancsak hiányzik a legtöbb nyelvből: a „Schaden-freude", vagyis káröröm.	- Nem hagyhatnánk végre abba? - kérdezte Kahn. - Kezd fárasztó lenni a humorunk.
	Úgy néztünk egymásra, mint a rajtakapott iskolás gyerekek. - Látja, milyen nehezen szabadul meg ettől az ember - morogta Kahn.	- Csak mi vagyunk ezzel így?
	- Mindenki. A kezdeti felületes biztonságérzet és a fejet a, homokba dugó struccpolitika után jön a veszély. És az annál nagyobb, minél inkább érzi magát biztonságban az ember. 

* Cheruszkok - az ókori Germánia egyik leghíresebb és legharciasabb népe. (A ford.)
	- A legjobb még azoknak, akik, akárcsak a hangyák a vihar után, fáradhatatlanul hozzálátnak az építéshez: egy fészekéhez, egy üzletéhez, egy családéhoz, egy jövőéhez. Ám akik csak várnak, azok nagyobb veszélyben vannak.	- Maga is vár?
	Kahn gunyorosan nézett rám. - Maga, Ross, talán nem vár?	- De igen - feleltem kis szünet után.	- Én is. Tulajdonképpen miért?	- Én tudom, hogy miért.	- Okai mindenkinek vannak. Csak attól tartok, hogy azok úgy fognak elpárologni a levegőben, mint a tűzhely forró lapján a vízcseppek, mihelyt vége lesz ennek az egésznek. És akkor megint csak elveszítettünk néhány évet, és mindent újra, elölről kezdhetünk. A többiek pedig addigra éppen ezekkel az évekkel előztek meg minket.
	- Mit számít az? - kérdeztem csodálkozva. - Az élet nem akadályverseny.	- Nem? - kérdezte Kahn.	- Nem a verseny kedvéért. Hát nem visszamenni akarnak-e a legtöbben?	- Azt hiszem, ezt senki se tudja egész pontosan. Egyesek kénytelenek visszamenni. A színészek, mert itt semmi se lesz belőlük, hiszen sohasem fognak elég jól beszélni angolul. Az írók, akiknek itt nincs közönségük. De az ok a legtöbbjüknél másban rejlik. Az a legyűrhetetlen, nyavalyás honvágy! Mindennek ellenére! Az ember elhányja magát tőle! Tudja, hogy kik voltak Németországban a legnagyobb hazafiak? A zsidók. Kutyahűséggel, szentimentális ragaszkodással imádták az országot.
	Hallgattam. Arra gondoltam, talán azért szerették a zsidók olyan mértéktelenül az országot, mert sose hagyták, hogy olyan maradéktalanul otthonosan érezzék benne magukat. Az a kis bizonytalanság sose hagyta, hogy a szeretetük nyugvópontra jusson. A császári időkben a zsidókat valóban még védték is, de később már nem. Ennek ellenére 1933-ig az antiszemitizmusjelentéktelen volt, tulajdonképpen inkább csak a közönséges, izzadságszagú, mosdatlan neurotikusok ügye.
	- Ezt a Németország iránti szeretetet magam is tapasztaltam - mondtam. - Svájcban. Egy zsidó kereskedelmi tanácsosnál, akit meg akartam vágni. Egy fillért sem adott nekem. Ahelyett azt a jó tanácsot, hogy menjek vissza Németországba. Az újságok hazudnak. És még ha van is valami abban, amit állítanak, az mind csak átmeneti, nem mindenre kiterjedő szigor. Ahol gyalulnak, ott hull a forgács. Sok mindenben hibásak maguk a zsidók is. Amikor elmondtam neki, hogy én magam is koncentrációs táborban voltam, kijelentette, hogy annak biztosan meg is volt az oka, és a tény, hogy kiengedtek, a németek igazságosságának a jele.	- Miért engedték ki magát? - szakított félbe Kahn.	- Mert nem vagyok zsidó - feleltem, és bosszankodtam, amiért ezt elmondtam. - Arra a kereskedelmi tanácsosra ráordítottam. Ő visszaordított, hogy antiszemita vagyok.	- Ismerem az ilyeneket - mondta komoran Kahn. - Nincsenek sokan, de létezik ez a típus.	- Még Amerikában is. - Az ügyvédemre gondoltam, és azt mondtam: - Kakukk!
	Kahn nevetett, úgy felelte: - Kakukk! A fenébe a világ minden hülyeségével!	- A mienkével is.	- Azzal mindenekelőtt. Együnk azért mégis néhány rákocskát?
Bólintottam. - Engedje meg, hogy én hívjam meg. Felemelő érzés, hogy újra megtehetem. Csökkenti az ember komplexusát, hogy már csak szokásból is koldul. Vagy ha úgy tetszik: nemesparazita.	- Annak a bűntudatkomplexusnak a csökkentésére, hogy élünk egyáltalán, amit szeretett hazánk plántált belénk, semmi sem elég. Elfogadom a meghívást. Hadd fizessek viszont én egy üveg New York-i rizlinget, hogy egy kis ideig embernek érezzük magunkat.	- Itt nem vagyunk azok?	- Kilenctized részig. - Kahn egy rózsaszínű igazolványt húzott ki a zsebéből.

	- Útlevél - mondtam áhítatosan.	- Ellenséges külföldiek igazolványa - mondta Kahn. - Enemy alien... Itt mi azok vagyunk.	- Tehát még mindig nem teljes értékű emberek -feleltem, és kinyitottam az óriási étlapot. - Leszünk még valaha is azok ?

Este Betty Steinhez mentünk. Itt is megtartotta berlini szokását. Csütörtök esténként irodalmi szalon volt nála. Mindenki eljöhetett. Akinek volt egy kis pénze, az hozott magával valamit, amije éppen volt: egy üveg bort, cigarettát vagy egy doboz virslikonzervet. Volt egy gramofon régi lemezekkel: Richárd Tauber-dalok és régi Kálmán Imre-, Lehár- meg Walter Kollo-operettek. Olykor-olykor egy-egy költő felolvasott valamit, többnyire vitatkoztak.	- Betty Stein jót akar - mondta Kahn. - De ez mégis amolyan kísértetszínház, halottaké meg olyan élőké, akik már meghaltak, anélkül hogy ők maguk tudnák.
	Bettyn régi selyemruha volt, a Hitler előtti évekből. Csupa fodor, csak úgy sustorgott, molyirtó szaga és lila színe volt. Mindettől teljesen elütött a piros orcája, acélszürke haja és csillogó, sötét szeme. Kövér karját kitárva jött elénk. Olyan szívélyes volt, hogy az ember önkéntelenül mosolygott, meghatónak és nevetségesnek érezte, és szerette. Betty úgy tett, mintha az 1933 óta eltelt idő nem is létezne. Lehet, hogy más napokon megvan, de csütörtökön nem létezik. Csütörtökön Berlinben voltunk, és még érvényben volt a weimari alkotmány.
	A hagy szoba, ahol a halottak arcképcsarnoka volt, meglehetősen megtelt. Ottó Wielert, a színészt láttuk ott, rajongóinak körében állt.	- Meghódította Hollywoodot - mondta büszkeségtől dagadó kebellel Betty. - Kiharcolta .magának!
Wieler ünnepeltette magát. - Milyen szerepet kapott? - kérdeztem Bettytől. - Otellót? A Karamazov testvéreket?
	- Óriási szerepet! Hogy mit, azt nem tudom. De mindenkit le fog hengerelni! A jövő Clark Gable-je.	- Charles Laughton - mondta Betty összetöpörödött vénkisasszony unokahúga, aki éppen kávét töltött. - Inkább Charles Laughton. Jellemszínész.
	Kahn gúnyos mosolyt repített felém. - Azért nem olyan nagyon nagy az a szerep - jegyezte meg -, és olyan nagyon nagy Európában sem volt Wieler. Ismerik annak az embernek a történetét, aki Párizsban bement az orosz emigránsok egyik mulatójába? A tulajdonos imponálni akart neki. „Itt a portás azelőtt tábornok volt" - mondta -, „a pincér gróf, az énekes nagyherceg", és így tovább. A vendég hallgatott A tulajdonos végül a vendég kis dakszlijára mutatott, és udvariasan megkérdezte: „Ez milyen kutya?" Mire a vendég: „Ez Berlinben azelőtt bernáthegyi volt."
	Kahn keserűen elmosolyodott. - De Wieler valóban kis szerepet kapott. Egy nácit alakít egy másodrendű filmben. Egy SS-legényt.	- Micsoda? Hiszen ő zsidó.	- Annak ehhez mi köze? Hollywood útjait csak az Isten fürkészheti ki. És Hollywood szemében az SS-legényeknek, úgy látszik, zsidós külsejük van. Ez már a negyedik eset, hogy zsidóval játszatják el valamelyik SS-legény szerepét. - Kahn felnevetett. - Ez is a költői igazságszolgáltatás egyik módja. Tehetséges zsidókat a Gestapo ment meg így, közvetett módon, az éhenhalástól!
	Betty közölte a társasággal, hogy ma este Gräfenheim doktor is New Yorkban van. Egyesek ismerték is, híres nőorvos volt Berlinben. Egy bizonyos fogamzásgátló találmányt róla neveztek el. Nem sokkal később meg is érkezett. Kahn ismerte. Szerény, sovány férfi volt, sötét kis szakállt viselt.	- Hol dolgozik? - kérdezte Kahn. Hol és kik a betegei?	- Betegeim... - mondta Gräfenheim. - Még nem tettem le a vizsgáimat. Nagyon nehéz. Maga le tudná tenni, minden további nélkül, újra az érettségi vizsgáját?
	- És kötelező?	- Igen. Mindent, újra. És angol nyelven.	- De hiszen maga híres orvos volt. Itt is kell, hogy ismerjék! És ha kötelező is a vizsga, az magánál bizonyára csak formaság.
	Gräfenheim felrántotta a vállát. - Az nem így van. Ellenkezőleg, jobban megnehezítik nekünk, mint az amerikaiaknak. Tudja, hogy megy ez. Az orvosok csak szakmailag emberbarátok. Egyébként egyletekbe és klubokba tömörülnek és életre-halálra védik az érdekeiket. Nem akarják, hogy kívülállók bejussanak. Ezért kell újra letennünk a vizsgákat. Nem könnyű dolog, idegen nyelven. Én már elmúltam hatvan.
	Gräfenheim bocsánatkérőn mosolygott. - Nyelveket kellett volna tanulnom. De hát mi mind hasonló cipőbenjárunk. Még a cselédkönyves évemet is újra le kell szolgálnom. De akkor legalább már étkezést kapok a kórházban, és ott is lakhatom.	- Mondja csak el az igazat - szakította félbe elszántan Betty. - Kahn és Ross megértik. Ugyanis meglopták. Egy emigráns gazember lopta meg.
	- Na, Betty...	- De igen, aljasul meglopták. Volt Gräfenheimnek egy értékes bélyeggyűjteménye. Egy részét odaadta az egyik barátjának, aki már évekkel korábban elment Németországból. Azzal a kéréssel, hogy őrizze meg neki. De amikor Gräfenheim is kiérkezett, a jó barát nem volt többé barát. Azt állította, hogy soha, semmit sem kapott Gräfenheimtől.	- Ahogy ez lenni szokott - mondta Kahn. - Általában azt szokták mondani, hogy a szóban forgó holmit elkobozták a határon.	- Ez ravaszabb volt. Azzal ugyanis elismerte volna, hogy nála volt, és Gräfenheim valami halvány kisjogot formálhatott volna arra, hogy visszakapja.	- Ugyan, Betty - vetette ellen Kahn -, azt úgyse tehette volna. Hiszen nem volt elismervénye, ugye? - kérdezte Gräfenheimtől.	- Természetesen nem. Hiszen az képtelenség lett volna. Ilyesmit bizalmasan kellett intézni.
	- Most viszont ragyogóan megy annak a disznónak - füstölgött Betty. - Gräfenheimnek pedig éhezni kellett.	- Éhezni éppen nem. De arra számítottam, hogy abból a pénzből tudom fedezni a második tanulmányaim költségeit.	- Mondja csak meg, hogy mennyivel fosztotta ki magát - erőltette Betty könyörtelenül.	- Hát igen - mosolygott Gräfenheim zavartan -, azok voltak a legértékesebb bélyegritkaságaim. Hat-, hétezer dollárt adna értük bármelyik kereskedő.
Betty, aki ugyan ismerte már a történetet, megint csak tágra meresztette a szemét. - Egy vagyon! Menynyi jót lehetett volna tenni vele!	- Még mindig jobb, mintha a nácik kapták volna meg - jelentette ki mentegetőzve Gräfenheim.
Betty felháborodva nézett rá. - örökké ugyanaz: még mindig jobb! Ez a régi emigráns-belenyugvás! Miért nem szidja szívvel-lélekkel ezt az életet?	- Mit segítene az, Betty?	- Néha én magam is antiszemitává leszek. Mindig ez a megértés, és félig-meddig már megbocsátás! Azt hiszitek, így viselkedne egy náci is? Agyonverné a csalót!
	Kahn derűsen és gyengéden nézett Bettyre, aki azokkal a lila fodrokkal valamiféle felborzolt tollú papagájnak látszott. - Szívecském, te vagy az utolsó makkabeus!	- Csak ne nevess! Te legalább megmutattad a barbároknak, hogy hol lakik az Isten! Ha valaki, hát te meg kellene, hogy érts engem. Néha úgy érzem, meg kell fulladnom. Mindig ez az alázatosság! Mindent csak lenyelni! - Betty bosszúsan nézett rám. - Maga mit szól ehhez? Maga is mindent eltűr?
	Nem válaszoltam. Mit válaszolhattam volna erre? Betty megrázta magát, nevetett önmagán, és átment egy másik csoporthoz.
Valaki bekapcsolta a gramofont. Richárd Tauber hangját hallottuk. A mosoly országából énekelt egy dalt. - Most kezdődik a honvágy a Kurfürstendamm után - jegyezte meg Kahn. 

Gräfenheimhez fordult. - Most hol lakik?	- Philadelphiában. Egy ottani kolléga befogadott. Talán ismeri is: Ravic.	- Ravic? Párizsból? Persze hogy ismerem. Nem tudtam, hogy kijött Amerikába. Ő mit csinál?	- Ugyanazt, amit én. Csak könnyebben fogja fel. Párizsban egyáltalán nem lehetett levizsgázni. O haladásnak tekinti, hogy itt megteheti. Nekem nehéz. Én sajnos csak ezen az egy átkozott nyelven beszélek, na meg ezen kívül görögül és latinul elég folyékonyan. Mit kezdhet azzal az ember?	- Nem tudja kivárni, amíg elmúlik ez az egész? Németország nem nyerheti meg a háborút, ezt most már mindenki tudja. És akkor visszamehet.
	Gräfenheim lassan csóválta a fejét. - Az lesz majd az utolsó illúzió, amely összetör minket: hogy visszamehetünk.	- Miért ne? Ha elintézték a nácikat?	- A németeket talán elintézik, a nácikat nem. Hiszen a nácik nem a Marsról pottyantak le, és nem úgy erőszakolták meg Németországot - mondta. - Egyesek, akik 1933-ban mentek el Németországból, talán még azt hiszik. De én még évekig voltam ott. Hallottam az üvöltést a rádióban, azt a zsíros, vérszomjas ordítozást a gyűléseken. Az már nem egy párt volt. Az Németország volt. - A gramofonra fülelt, amely a Berlin mindig Berlin maradót játszotta, amit olyan énekesek adtak elő, akik azóta koncentrációs táborba kerültek vagy emigrációba kényszerültek. Betty Stein és még néhányan elragadtatással, kételkedve és epekedve hallgatták. - Azok, odaát, egyáltalán nem akarják, hogy visszatérjünk - mondta Gräfenheim. - Senki közülük nem akarja. És senkit sem.

Visszamentem a szállodába. Az este Betty Steinnél búskomorrá tett. Gräfenheimre gondoltam, aki megpróbál új egzisztenciát teremteni magának. Minek? A feleségét Németországban hagyta. 

Az asszony nem zsidó, öt évig ellenállt a Gestapo nyomásának, és nem volt hajlandó elválni a férjétől. Ezen öt év alatt a viruló asszonyból idegroncs lett. Gräfenheimet két-három hetenként rendszeresen kihallgatásra vitték. Minden reggel négytől hétig remegett a felesége meg ő is; az volt az az idő, amikor érte szoktak jönni. A kihallgatásokra néha csak másnap vagy több nap múlva került sor. Addig Gräfenheimet egy zárkába csukták, ahol több más zsidó is ült. összebújtak, és elborította őket a halálfélelem jeges verítéke. Ezekben az órákban különös közösség alakult ki köztük. Suttogva beszéltek egymással, és mégsem hallottak semmit. Csak füleltek kifelé, csakis kifelé, ahonnan a léptek közeledtek. Olyan közösség volt ez, amelyben váltig hangoztatták, minden rendelkezésükre álló eszközt felhasználnak, hogy segítsék egymást, ámde valamiféle hátborzongató vonzódással és ellenszenvvel csaknem gyűlölték egymást, mintha a megmenekülés lehetőségéből mindnyájuk számára együttesen csak egy bizonyos meghatározott mennyiség létezne, és ezért mindegyikük a másik esélyeit csökkentené. A német nemzet egyik díszpéldánya időnként kiráncigálta valamelyiküket, szidalmak kíséretében, rúgásokkal és ütlegeléssel, amit ezek a húszéves daliák nélkülözhetetlennek tartottak ahhoz, hogy valamelyik szívbeteg embert maguk előtt hajszolhassák. És ilyenkor a zárkában senki sem beszélt többé.
	Amikor aztán, sokszor csak órák múltán, behajítottak a zárkába egy véres húscsomót, hangtalanul munkához láttak. Gräfenheimnek ebben már oly sokszor volt része, hogy kioktatta a feleségét: valahányszor érte jönnek, dugjon az öltönye zsebébe néhány zsebkendőt, amelyeket majd fel tud használni kötözésre. Kötszert nem mert magával vinni. A zárkában ugyanis maga a kötözés is olyan cselekedet volt, amelyhez nagy bátorságra volt szükség. Előfordult, hogy azokat, akik ilyesmit tettek, szembeszegülés miatt verték agyon. Gräfenheim sose felejtette el ezeket az áldozatokat, emlékezett, milyen állapotban voltak, amikor visszahozták őket a cellába. Mozdulni is alig tudtak, de 

egyesek az ordítástól rekedt hangjukon suttogták, és a szemükkel mondták, amelybe az érzelmeik nyilvánításának utolsó lehetősége húzódott vissza, ami által a szemük forrón és tüzelve bámult ki a szétmarcangolt arcból: „Szerencsém volt, hogy nem tartottak ott!" Ott tartani, az azt jelentette, hogy a pincében lassan halálra tapossák, vagy a koncentrációs táborban kínozzák agyon, és végül a villanyárammal telített szögesdrótnak kergetik neki.
	Egy alkalommal Gräfenheim újra hazakerült. A praxisát régen át kellett adnia egy másik orvosnak. Az utóda harmincezer márkát ajánlott érte, és aztán ezret fizetett - a praxis háromszázezret ért. Egy szép napon beállított hozzá ugyanis egy Untersturmführer, az utódának valamilyen rokona, és kijelentette: Gräfenheim választhat, vagy koncentrációs táborba viszik, mert engedély nélkül folytat orvosi tevékenységet, vagy elfogadja az ezer márkát és kiállít egy nyugtát harmincezerről. Gräfenheim tudta, hogy mit kell tennie. Elvégre a felesége már olyan állapotban volt, hogy akár a bolondokházába zárhatták volna. De válni még mindig nem volt hajlandó az asszony. Úgy vélte, már csak ő védheti meg Gräfenheimet attól, hogy koncentrációs táborba hurcolják. Csak abban az esetben volt hajlandó beleegyezni a válásba, ha Gräfenheim elhagyhatja az országot. Biztonságban akarta tudni a férjét. Ekkor Gräfenheimnek váratlan szerencséje támadt. Egy éjszaka felkereste az a bizonyos Untersturmführer, akit időközben Obersturmführerré léptettek elő. Civil ruhában volt, és rövid habozás után kibökte: a barátnője állapotos, Gräfenheim hajtsa el a magzatot, ő maga nős volt, és a felesége nem lelkesedett azért a nemzetiszocialista eszméért, amely szerint feltétlenül szükséges, hogy az embernek a lehető legtöbb gyereke legyen, még ha két vagy három különböző, újratermelésre képes vérségi ágból születnek is. A feleség elégségesnek tartotta a saját vérségi ágát. Gräfenheim vonakodott. Csapdára gyanakodott. Óvatosságból kijelentette, hogy az utóda is orvos, forduljon őhozzá az Obersturmführer, hiszen az még rokona is, és - amire 

Gräfenheim roppant óvatosan utalt - még nagy hálával is tartozik az Obersturmführernek. Ezt az érvet az éjszakai látogató félresöpörte. - Az a dög nem hajlandó megtenni - mondta. - Egyszer csak úgy egész messziről érintettem a témát! Mire a disznó levágott nekem egy nemzetiszocialista dumát a germán örökségről, a faj átörökítendő tulajdonságairól meg hasonló marhaságokról. Láthatja, mennyit ér a hála! Es még én segítettem a praxisához ezt a csirkefogót! - Gräfenheim a gúnynak szikrányi nyomát sem fedezte fel a jól táplált Obersturmführer tekintetében. - Magánál más a helyzet - magyarázta a náci tiszt. - Magánál minden köztünk marad. A sógorom, az a rohadék, ha úgy adódna, nem is tartaná a pofáját. Vagy életem végéig zsarolna vele. - Maga is ugyanúgy zsarolhatná őt a tiltott műtét miatt - kockáztatta meg a választ Gräfenheim. - Én egyszerű katonaember vagyok - felelte az Obersturmführer. - Az ilyen dolgokban nem ismerem ki magam. De magánál, dokikám, most mindez sokkal egyszerűbb. Hiszen értjük egymást. Magának tilos dolgoznia, és énnekem tilos magát dolgoztatni; így hát egyikünkre nézve sem jár kockázattal. Éjszaka jön ide a lány, reggel hazamegy. Rendben van? - Nem! - kiáltotta Gräfenheimné az ajtóból. Félelmében hallgatózott, és mindent meghallott. Mint valami eszelős kísértet, úgy állt az ajtóban és kapaszkodott belé. Gräfenheim felugrott. - Hagyj! - mondta az asszony. -Mindent hallottam. Semmit se fogsz tenni. Semmit, amíg meg nem kapod a kiutazási engedélyt. Az az ára. Szerezze meg - fordult az Obersturmführerhez. Az megpróbálta elmagyarázni neki, ez nem az ő területe. De az asszony hajthatatlan maradt. Az Obersturmführer el akart menni. Gräfenheimné erre megfenyegette: fel fogja jelenteni a feletteseinél. És ki hinne neki? Az egyik ezt mondaná, a másik meg amazt. A férfi is állítana valamit, az asszony az ellenkezőjét. Az Obersturmführer ezután ígéretekkel próbálkozott, de az asszony nem dőlt be neki. Először az engedély, aztán a műtét.
	És a csaknem elképzelhetetlen sikerült. A rémuralom bürok- 

ráciájának zűrzavarában olykor akadtak ilyen oázisok. Körülbelül két héttel később, egy éjszaka eljött a lány. Amikor már mindenen túl voltak, az Obersturmführer elmondta Gräfenheimnek, hogy volt még egy harmadik oka is, amiért őt választottá: jobban bízott egy zsidó orvosban, mint az ő ütődött sógorában. Gräfenheim az utolsó pillanatig valami csapdára gyanakodott. Az Obersturmführer kétszáz márka honoráriumot adott neki. Gräfenheim visszautasította. Az Obersturmführer a zsebébe dugta: - Dokikám, erre még szükségük lehet! - Tényleg szerette a lányt. Gräfenheim annyira bizalmatlan volt, hogy a feleségétől sem búcsúzott el. Azt képzelte, így vezetheti félre a sorsot. Úgy vélte, ha elbúcsúzna, biztosan visszahoznák a határról. És átjutott. Most pedig ott ült Philadelphiában, és csak azt sajnálta, hogy meg se csókolta a feleségét. Ez lett az, amin nem tudta túltenni magát. Soha többé, semmit nem hallott a feleségéről. Aligha lett volna lehetséges egyáltalán: hamarosan kitört a háború.

Egy Rolls-Royce állt, gépkocsivezetővel, a Reuben Szálló előtt. Ugy festett ott, mint valami arany rúd a hamukupacban.	- Itt a magához illő kísérő - szólt ki Melikov a plüss-szoba mélyéből. - Én, sajnos, nem érek rá.
Natasa Petrovnát pillantottam meg a sarokban. -Csak nem a magáé az az impozáns Rolls-Royce odakinn ? - kérdeztem.
	- Kölcsönbe! - felelte. - Kölcsönbe, mint a ruhák, amelyekben lefényképeznek, és mint az ékszerek. Semmi sem valódi rajtam.	- A hang valódi. Meg a Rolls-Royce is.	- Hát igen. De semmi sem az enyém. Vagyis én csaló vagyok, de a holmik valódiak. így már jobb?	- Sokkal veszélyesebb - mondtam.	- Natasa Petrovna egy kísérőt keres - magyarázta Melikov. - A Rolls-Royce-ot csak ma estére kapta.

Holnap le kell adnia. Nem óhajtasz egy este szélhámosként járni-kelni a világban?
	Nevettem. - Ezt teszem évek óta. Csak nem autóban. Az nekem is újdonság lenne.	- Sofőrünk is van - mondta Natasa Petrovna. - Méghozzá egyenruhás. Angol sofőr.	- Át kell öltöznöm?	- Természetesen nem. Nézzen csak meg engem! Nehezen is öltözhettem volná át. összesen két öltönyöm volt, és amúgy is a jobbik volt rajtam.	- Velem jön? - kérdezte Natasa Petrovna.	- Szívesen! - Ennél nagyobb szerencse nem is történhetett volna velem, hogy megszabadulhassak a Gräfenheimmel kapcsolatos gondolataimtól. - Úgy látszik, ma szerencsés napom van - mondtam. - Három nap szabadságot adtam magamnak, de ilyen meglepetésekre nem is számítottam.	- Maga saját magának adhat szabadságot? Ezt én bizony nem tehetem meg.	- Én sem, de éppen állást változtatok. Három nap múlva felhajtó, képkeretező és háziszolga leszek egy képkereskedőnél.	- Eladó is?	- Isten mentsen. Azt Silvers úr maga végzi. 
	Natasa Petrovna egy pillanatig fürkészve nézett rám. - Miért ne tudna maga is eladni?	- Ahhoz a kelleténél kevésbé értek.	- Amit eladunk, ahhoz semmit se kell érteni. Úgy még jobban is tudja eladni. Nagyobb a szabadságunk, ha nem ismerjük a hátrányokat.
	Elnevettem magam. - Honnan tudja mindezt?	- Néha eladnom is kell. Ruhákat és kalapokat. - Újra figyelmesen szemügyre vett. - De olyankor jutalékot kapok. Magának is azt kellene!	- Egyelőre még azt se tudom, hogy nemcsak a lakást kell-e kisöpörnöm és kávét hozni a vevőknek. Meg koktélokat.
	Lassan gördültünk végig az utcákon, előttünk a kordbársony zubbonyt és krémszínű sapkát viselő sofőr széles háta. Natasa megnyomott egy gombot, mire az előttünk lévő mahagónifalból lassan egy süly-lyeszthető asztal emelkedett ki.

 - Koktélok - mondta Natasa, és az asztal alatti fiókba nyúlt, ahol néhány pohár és palack volt. - Jégbe hűtve - tette hozzá. - Ez a legújabb. Egy kis beépített hűtőszekrény. Mit kér? Vodkát, whiskyt vagy ásványvizet? Vodkát, ugye?	- Természetesen. ~ A palackra néztem. - De hiszen ez valódi orosz! Hogy kerül ez ide?	- Az istenek nektárja. Sőt szupernektárja. A háború kevés örvendetes következményeinek egyike. Annak az illetőnek, akié ez a kocsi, valamilyen köze van a külügyekhez. Gyakran kell Oroszországba és Washingtonba utaznia. - Elnevette magát. - Ne kérdezősködjünk tovább, élvezzük csak. Megengedték nekem.	- De nem nekem.	- Az illető, akié ez a kocsi, azt is tudja, hogy nem egyedül furikázom benne.
A vodka remek volt. Amit addig ittam, az ehhez képest mind túl erős és fölöttébb spiritusz ízű volt. - Még egyet? - kérdezte Natasa.	- Miért ne? Úgy látszik, úgy alakult egyszerre a sorsom, hogy a háború haszonélvezőjeként éljek. Azért engedtek be Amerikába, mert háború van; azért találtam munkát, mert háború van; most pedig megint csak azért iszom orosz vodkát, mert háború van. Botcsinálta parazita lett belőlem.
	Natasa Petrovna rám hunyorított. - Miért nem szántszándékkal az? Úgy sokkal kellemesebb.
Felfelé autóztunk az ötödik sugárúton, a Central Park mellett.	- Itt kezdődik a maga világa - mondta Natasa Petrovna.
	Hamarosan befordultunk a 86. utcába. Széles volt és amerikai, és mégis azonnal valamelyik német kisváros utcájára emlékeztetett. Cukrászdák, sörözők, hurka- és felvágott boltok szegélyezték mindkét oldalán. - Itt még németül beszélnek? - kérdeztem.	- Amennyit csak akar. Az amerikaiak nagyvonalúak. Emiatt senkit se csuknak le. Nem úgy, mint a németek.
	- És nem is mint az oroszok - válaszoltam. Natasa Petrovna nevetett. - Vannak, akiket az amerikaiak is lecsuknak - mondta. - Az itt élő japánokat.	- És a franciák az emigránsokat, akik Franciaországban éltek.	- Azt hiszem, mindenütt azokat csukják le, akiket nem kellene. Nem gondolja?	- Lehet. Ebben az utcában a nácik mindenesetre szabadok. Nem mehetnénk máshová?
	Natasa Petrovna egy pillanatig némán nézett rám.	- Én egyébként nem vagyok ilyen - mondta aztán elgondolkodva. - Valami ingerel engem magában.	- Ez szép! Én is így vagyok magával.
	Nem is figyelt a válaszomra. - Olyan ez magában, mint valamiféle rejtett önelégültség - mondta. - Valami konokság, amihez nem lehet közel férni. De bosszantja az embert. Érti ezt?	- Természetesen. Én magam is bosszankodom miatta. De miért mondja ezt nekem?	- Hogy bosszantsam - felelte Natasa Petrovna. - Mi másért mondanám? És én? Énbennem mi ingerli magát?
	Nevettem. - Semmi - mondtam. 
	Meghökkent. Rögtön megbántam, amit mondtam, de már későn.	- Maga átkozott német - mondta. Az arca elsápadt, keresztülnézett rajtam.	- Talán érdekelné, hogy engem Németország kitagadott, az állampolgárságomtól megfosztott - válaszoltam, és rögtön bosszankodtam is, hogy miért mondtam ezt neki.	- Nem is csoda! - Natasa Petrovna megkocogtatta az üveglapot. - Hajtson a Hotel Reubenhez!
-Bocsánatot kérek, madame, melyik utcában? -kérdezte a sofőr.	- Ahhoz a szállodához, ahol legutóbb álltunk.	- Ahogy óhajtja.	- Nem kell visszavinnie a szállodáig - mondtam. -Itt is kiszállhatok. Mindenütt járnak autóbuszok.	- Ahogy akarja. Hiszen itt maga otthon van.

	- Álljon meg, kérem! - mondtam a sofőrnek, és kiszálltam. - Köszönöm szépen - mondtam Natasa Petrovnának. Nem válaszolt. Ott álltam, New Yorkban, a 86. utcában, és ámulva néztem a Hindenburg kávéházra, ahonnan fúvószene harsogott. A Geiger kávéház kirakatába hazai kalácsot raktak ki. Mellette, a kirakatban, véres hurkák lógtak. Körülöttem mindenütt német beszéd hallatszott. Az elmúlt években a képzeletemben gyakran kiszíneztem, hogy milyen nagyszerű lesz, ha egyszer hazatérek, de ilyennek sohasem képzeltem.

9.

Silversnél a munkám elsősorban abból állt, hogy katalogizálnom kellett mindent, amit valaha is eladott, továbbá a hozzájuk tartozó fényképeket a képek eredetére vonatkozó feliratokkal kellett ellátnom.	- A régi képeknél a nehézséget mindig a szakvéleményezés jelenti - magyarázta Silvers. - Nem tudhatjuk mindegyikről, hogy honnan származik. A képek olyanok, mint az arisztokraták, kell, hogy nyomon követhessük a leszármazási vonalukat addig a személyig, aki megfestette őket..És ez megszakítás nélküli vonal kell, hogy legyen, X. templomtól A. bíborosig, Z. herceg gyűjteményétől végül Rabinowitz gumimágnásig vagy Ford autókirályig. Elágazások itt nem lehetnek.	- De hiszen a képet ismerjük.	- Azt hisszük, hogy ismerjük, de a fényképezés csak a késői tizenkilencedik század vívmánya. Es távolról se mindegyik régi képről készítettek metszeteket az azonosításához. Az ember itt gyakran csak feltevésekre van ráutalva. - Silvers ördögien nevetett. -És a művészettörténészekre.
	Egy csomó fényképet raktam kötegbe. Számos, Ma-net-ről készült színes felvétel volt legfelül. Kis alakú virágcsendéletek voltak, bazsarózsák egy vizespohárban. Szinte tapintani lehetett a virágokat és a vizet.

Csodálatos nyugalom és valami energia áradt belőlük, maga a teremtés ereje: mintha a festő teremtette volna először ezeket a virágokat, mintha korábban nem is lettek volna a világon.	- Tetszenek? - kérdezte Silvers.	- Csodálatosak.	- Jobbak, mint ott szemben, a falon, Renoir rózsái?	- Mások - mondtam. - Hogy is lehet itt jobbról beszélni!	- Lehet. Ha az ember műkereskedő.	- Ezek a Manet-k itt a teremtés pillanata, Renoir rózsái a viruló életé.
	Silvers a fejét ingatta. - Nem rossz. Maga író volt valamikor?	- Csak egy vacak újságíró.	- Úgy látszik, megvan magában a képesség, hogy képekről írjon.	- Ahhoz túlságosan kevéssé értek.
	Silvers arcán újra megjelent az a sátáni mosoly. - Azt hiszi, hogy azok, akik képekről írnak, jobban értenek hozzá? Hadd áruljak el egy titkot magának. Képekről egyáltalán nem is lehet írni. Művészetről sem. Mindaz, amit erről összeirkálnak, csak arra való, hogy korlátolt nyárspolgároknak elmagyarázzanak valamit. A művészetről nem lehet írni. Azt csak érezni lehet.
	Semmit se válaszoltam.	- És eladni - tette hozzá. - Erre gondolt, ugye?	- Nem - feleltem az igazságnak megfelelően. - De akkor meg miből gondolja, hogy bennem megvolna a képesség, hogy írjak róla? Mert nincs róla mit írni?	- Talán mégis jobb, mintha csak egy vacak újságíró az ember.	- Talán az sem. Talán jobb, ha az ember egy vacak becsületes újságíró, mint ha valamiféle fellengzős frázispufogtató, aki műalkotásokról ír.
	Silvers nevetett. - Maga pontosan olyan, mint annyi más európai. Maguk végletekben gondolkodnak. Vagy az talán az ifjúság tulajdonsága? De hiszen maga már nem is olyan fiatal. A maga két véglete közt ezernyi változatnak és árnyalatnak van helye. 

És azonkívül a kiinduló pontok sem helytállók. Látja, én festő akartam lenni. Az is voltam. Teljes lelkesedéssel egy vacak festő. Most műkereskedő vagyok. Teljes cinizmussal, akkorával, ami csak belefér egy műkereskedőbe. És megváltozott valami? Elárultam a művészetet, mert nem festek többé rossz képeket, vagy elárultam, amiért eladom a képeket?
	Silvers szivarral kínált. - Egy nyári délután gondolatai New Yorkban - mondta. - Próbálja ki egyszer ezt a szivart. Ez a létező legkönnyebb Havanna. Rendszeresen szivarozik?	- Addig még nem jutottam, hogy különbséget tegyek a szivarok közt. Azt szívtam, ami éppen a kezem ügyébe került.	- Milyen boldog ember!
Meglepetten néztem rá- - Ez számomra újdonság. Sose tudtam, hogy ettől lehet boldog az ember.	- Mert mindez maga előtt áll még: a válogatás, az élvezet és a kifáradás. A végére már csak a kifáradás marad. Minél mélyebbről kezdi az ember, annál, tovább* tart, amíg eljut odáig.	- Úgy érti, legjobb lenne barbárként kezdeni?	- Ha lehetséges.
	Hirtelen dühbe gurultam. Éppen elég volt, amit láttam a barbárokból. Semmi szükségem se volt erre az esztétikai szalonszemléletre, az ilyesmi nyugodtabb időkre való. Ez a parfümmel illatosított locsogás nem volt kedvemre való, még napi nyolc dollárért sem. A fényképhalomra mutattam. - Ezeknél a szakvélemény minden bizonnyal egyszerűbb feladat, mint a reneszánsz kori képeknél. Hiszen Degas és Renoir az első világháborúig élt, és Renoir még azon túl is.	- Mégis éppen elég képüket hamisították már.	- A minden részletre kiterjedő szakértői vélemény tehát az egyedüli biztonság?
	Silvers mosolygott. - Az, vagy a megérzés. Sok száz képet kell látni. Újra meg újra meg kell nézni őket. Sok éven át. Nézni, tanulmányozni, összehasonlítani. És újra meg újra megnézni.	- Ez egészen jól hangzik - jegyeztem meg. 

- De hogy van az, hogy annyi múzeumigazgató ad mégis hamis szakértői véleményt?	- Egyesek jobb meggyőződésük ellenére teszik. De annak hamar híre megy. A többiek egyszerűen tévednek. És miért? Itt jutunk el a múzeumigazgató és a műkereskedő közti különbséghez. A múzeumigazgató néhanapján vásárol, de akkor is a múzeum pénzén. A kereskedő gyakran vásárol, de mindig a saját pénzén. Nem gondolja, hogy mekkora különbség ez? Ha a kereskedőnél becsúszik egy téves becslés, elveszíti a pénzét. A múzeumigazgató azonban egy huncut krajcárt sem veszít a fizetéséből. Az ő érdeklődése a kép iránt akadémikus, a kereskedőé anyagi. A kereskedő jobban a dolog mélyére néz, ő kockáztat többet.
	Alaposan megnéztem ezt a jól öltözött urat. Az öltönyei és a cipői Londonból származtak, az ingei párizsi ízlést tükröztek. Ápolt volt, és francia kölni illata áradt belőle. Mintha valami üveglapon át néztem volna; hallottam, de mintha egy másik házban lett volna. Valamilyen tompított világ volt a jelek szerint az, amelyikben ő él, tudtam, hogy a hasfelmetszők és haramiák világa, ehhez kétség nem fért, ám az elegánsabb és bizonyára veszedelmesebb haramiák és hasfelmetszők világa. Amit csak mondott, az "minden úgy volt, és mégse volt úgy semmi sem. Valamiféle csaknem valószerűtlen módon tolódott el minden. Silvers higgadtnak és nagyon megfontoltnak látszott, de az az érzésem támadt, hogy bármely pillanatban kíméletlen kufárrá változhatna át, aki, ha kell, hullákon is átgázolna. Világa a légben lebegett. Jól hangzó szólamok szappanbuborékaiból ^llt össze, a művészet bizalmas részleteinek ismeretéből, amiből ő igazán csak az árakat tudta megérteni; aki ugyanis valóban szereti ezeket a dolgokat, az nem adja el őket, gondoltam én.
	Silvers az órájára nézett. - Fejezzük be mára. El kell mennem a klubomba.
	Nem is csodálkoztam, hogy valamilyen klubba kell mennie. Ez is ahhoz az üvegház-léthez tartozott, amely, véleményem szerint, az ő életformájának szerves része. - Ki fogunk jönni egymással - mondta, és kisimította az élesre vasalt nadrágját. 

A cipőjére néztem. Minden, amit hordott, a kelleténél egy árnyalattal ápoltabb volt. A cipője egy gondolattal hegyesebb és egy gondolattal világosabb is. A ruhaszövet mintája egy csöppet túlságosan élénk és a nyakkendő egy egész kevéssé tarkább a kelleténél, és túl finom. Végignézett az öltönyömön. - Nem vastag ez egy kissé a New York-i nyárhoz?	- Levehetem a zakómat, ha túl meleg van.	- De nem itt. Vegyen magának egy tropikálöltönyt. Az amerikai konfekció nagyon jó. Itt még a milliomosok is ritkán hordanak mérték után készített öltönyöket. Vegye meg a Brook's Brothersnál. Ha olcsóbban akar vásárolni, menjen a Browning és Kinghez. Ott már hatvan dollárért egész tisztességes holmit kap.
	A zakója zsebéből egy bankjegyköteget szedett elő. Azt már előbb is észrevettem, hogy nincs levéltárcája-. - Tessék - mondta, és kihúzott a csomóból egy százdollárost. - Tekintse előlegnek.

Olyan érzésem támadt a százdolláros bankjegytől, mintha forró kő volna a zsebemben. Ráértem még később is á Browning és Kinghez menni. Az ötödik sugárúton bandukoltam végig, és néma imával magasztaltam magamban Silverst. Legszívesebben megtartottam volna a pénzt, és továbbra is a régi öltönyömben jártam volna, de ezt mégse tehettem. Silvers néhány nap múlva úgyis megkérdezte volna. Mindazonáltal én magam, miután végighallgattam az összes előadást, miszerint a kép a legjobb tőkebefektetés, anélkül hogy egyetlen Manet-t is vettem volna, a mai napon megdupláztam a vagyonomat.
	Kis idő múltán befordultam az 54. utcába. Kissé távolabb volt egy kis virágüzlet, ahol nagyon olcsón árusítottak orchideákat. Lehet, hogy nem voltak már egészen frissek, de hát azt úgyse lehetett látni. Az előző napon elkértem Melikovtól annak a cégnek a címét, ahol Natasa Petrovna dolgozott; pontosan nem tudtam, mit akarok, hol erre gondoltam, hol az ellenkezőjére, ami lehetetlenné tette, hogy bármire is rászánjam magam. 

Egyik órában soviniszta, divatbolond libának tartottam Natasa Petrovnát, a másikban önmagamat faragatlan, kötekedő alaknak. Most úgy tetszett, maga az Isten szólt közbe, ennek egyik bizonyítéka ez a bankjegy. Két orchideát vettem, és elküldtem Natasa címére. Csak öt dollárba került, drágábbnak látszott és úgy éreztem, valahogy ez is úgy illik hozzám.
	A Browning és Kingnél találtam egy halványszürke öltönyt, amelyiknek csak a nadrágját kellett a méretemre igazítani. - Holnap estére meglesz - mondta az eladó.	- Nem kaphatnám meg ma este?	- Már késő van.	- Ma este lesz rá szükségem - mondtam. - Nagyon sürgős.
	Olyan sürgősen nem is kellett nekem, de egyszerre csak azt akartam, hogy kapjam már meg, amilyen gyorsan csak lehet, Időtlen idők óta nem vehettem magamnak új öltönyt, és balga módon, hirtelen olybá tűnt fel nekem, mintha az valamiféle szimbólum volna, azt jelképezné, hogy talán véget ért számomra az a hosszú idő, amelyet hontalan emigránsként kellett leélnem, végre talán megtelepedhetem, hogy most már elkezdhessek valamilyen nyugodt, kispolgári életet.	- Próbálja meg, hátha mégis meg lehet csinálni - erősködtem.	- Meg kell kérdeznem a műhelyben. 
	Felakasztott öltönyök hosszú sorai között álltam, és vártam. Úgy éreztem, mintha a sorok minden irányból menetelve támadnának rám, mint valamiféle automata hadsereg, olyan automatáké, amelyeknél végre eljutottak a tökéletesség csúcsára: az ember teljes kihagyására. Kacsázó járásával teljes anakronizmusként surrant végig e néma hadsereg sorai közt az elárusító. - Meg lehet csinálni - közölte. - Valamivel hét óra előtt elviheti.	- Nagyon köszönöm.
	A napfény porral teli, csillogó nyalábján át léptem ki a forró utcára.

A Harmadik sugárúton jártam. Lowy szenior a kirakatban állt és a kiállított tárgyakat rendezte. Tropikálöltönyöm teljes pompájában álltam meg odakinn. Lowy olyan tágra meresztette a szemét, mint éjszaka a bagoly, és egy gyertyatartóval intett, hogy menjek be.	- Felséges - mondta. - Ez máris a magasabb rendű svihákként végzett tevékenységének az első gyümölcse?	- Az előleg gyümölcse, amit attól az embertől kaptam, akihez maga ajánlott be engem, Lowy úr.
	Lowy elvigyorodott. - Egy komplett öltöny. Lám-lám!	- És azonkívül még valami. Silvers a Brook's Brotherst ajánlotta nekem. De én szerényebben választottam.	- Úgy néz ki, mint valami szélhámos.	- Köszönöm szépen. Az is vagyok.	- Úgy látszik, máris ragyogóan megértik egymást -dörmögött Lowy, és biztonságosabban megtámasztott egy tizennyolcadik századbeli csodálatos, ámde újonnan átfestett angyalt valamilyen genovai bársony előtt. - Csoda, hogy még egyáltalán láthatjuk itt, magunkfajta kisstílű, szegény ördögöknél.
	Szóhoz se jutottam, úgy néztem rá. - Jobban esne magának, ha kiraboltam volna Silverst? - kérdeztem végül.	- A kirablás meg a között, hogy a seggét csókolja, még van valami különbség! - Lowy megigazított egy francia karosszéket, amelynek csak az egyik lába volt valódi korabeli. Valami melegség áradt végig bennem. Hosszú idŐ telt el, amióta utoljára éreztem, hogy valaki szeret anélkül, hogy bármit is akarna tőlem. De amikor ezen elgondolkoztam, rájöttem, hogy tulajdonképpen nem is volt olyan nagyon régen. Tele van a világ jó emberekkel, de ezt csak akkor vesszük észre, ha nagy bajban vagyunk, és ez némileg kárpótolja az embert, amiért olyan rossz a sora. Figyelemre méltó egyenleg, amitől az ember képes lesz a kétségbeesés pillanataiban akár még egy roppant távoli, személytelen és kapcsolótáblával működő automatikus istenben is hinni. 

Természetesen csak abban a pillanatban, és aztán már nem sokáig.	- Mit bámul úgy? - kérdezte Lowy.	- Maga derék ember - feleltem. - Mint egy apa!	- Micsoda?	- Tényleg úgy gondolom. Valami mulatságos, homályos, természetfölötti értelemben.	- Micsoda?- kérdezte újra Lowy. - Szóval jól megy magának. Hülyeségeket beszél. Csupa smonca! Olyan nagyon tetszik magának az élet annál a parazitánál? - Letörölte a port a kezéről. - Ott ilyesmit nem kell csinálnia, mi? - A piszkos törlőrongyot egy függöny mögé hajította, egy csomó bekeretezett japán fametszetre. - Jobb ott, mint itt, ugye?	- Nem - feleltem.	- Smonca. Dupla smonca!	- Csak más, Lowy úr. És mit számít minden egyéb, ha a képek nagyszerűek! Azok nem paraziták!	- Áldozatok - válaszolta Lowy szenior, egyszerre nyugodtan. - Képzelje csak el, milyen rosszul kellene, hogy érezzék magukat, ha tudatuk lenne! Amikor mint a rabszolgákat, úgy adják el őket mindenhová! Fegyverkereskedőknek, ágyúgyárosoknak, bomba-kufároknak! Vérdíjból vesznek maguknak mennyei békét árasztó képeket azok az alakok.
	Lowyra néztem. - Na jó - mondta. - Ez most másfajta háború, de más-e ezeknek az élősdieknek is? Mondhat, amit akar, azok csupán keresni akarnak, akár valami mellett, akár valami ellen. Ők még az ördögnek is... - Hirtelen elhallgatott. - Itt jön Július - súgta. - Isten az égben, szmokingban! Minden elveszett!
	Lowy junior nem szmokingban volt. Az utca utolsó piszkosméz-színű napfényében, benzingőz és kipufogógázok felhőjében bukkant fel, de nem estélyi, hanem délutáni látogatáshoz illő öltözékben: sötét zsakettben, csíkos nadrágban, kemény kalappal, és teljes elképedésemre, világosszürke, ódivatú kamáslival. A kamáslit elérzékenyülve néztem, a Hitler előtti idők óta nem láttam ilyet.
	- Július! - kiáltotta Lowy szenior. - Gyere be; ne menj el! Még egy utolsó szó: gondolj a jámbor anyádra!
	Július lassan átlépte a küszöböt. - Gondoltam az anyánkra - mondta. - És nem tudsz megingatni, te zsidó fasiszta!	- Július, ne beszélj így! Hát nem a javadat akartam-e mindig? Vigyáztam rád, ahogy csak telik egy idősebb fivértől, ápoltalak, ha beteg voltál, te...	- De hiszen mi ikrek vagyunk - magyarázta Július -, a fivérem, ahogy már mondtam magának, mindössze három órával idősebb nálam.	- Három óra egy egész életnél is több lehet. Mindig álmodozó voltál, a világtól elrugaszkodott, mindig vigyáznom kellett rád, Július, hiszen tudod, mindig csak az lebegett a szemem előtt, hogy mi a legjobb neked, és most egyszerre úgy bánsz velem, mint az ősellenségeddel.	- Mert meg akarok nősülni.	- Mert egy sikszét akarsz feleségül venni. Nézze csak, Ross úr, hogy néz ez ki, az ember szíve megszakad, mintha valami gój lenne, és a lóversenyre készülne. Július, Július, térj magadhoz! Várj még! Házassági ajánlatot akar tenni, mint valami kereskedelmi tanácsos! Leitattak valami szerelmi bájitallal, gondolj csak Trisztánra és Izoldára, és arra a szerencsétlenségre, ami abból származott! Máris fasisztának mondod az édes testvéredet, mert meg akar óvni attól, hogy elhibázott házasságot köss. Vegyél el egy rendes zsidó nőt, Július.	- Én nem akarok semmiféle rendes zsidó nőt. Azt a nőt akarom feleségül venni, akit szeretek!	- Szerelem, egyedem-begyedem, micsoda szó! Nézz csak magadra, hogy nézel ki már most is. Házassági ajánlatot akar tenni! Nézze csak meg, Ross úr!	- Erre én nem tudok mit mondani - feleltem. - Rajtam is új öltöny van. Szélhámosnak való, emlékszik rá?	- Az csak vicc volt!
	Kettejük vitája hamarosan lecsendesedett. Július visszavonta a zsidó fasisztát, és cionistára változtatta, de aztán rövidesen azt is csak fanatikus családbolondra. 

Lowy szenior a vita hevében taktikai hibát követett el. Arra hivatkozott, hiszen természetes, hogy én se vennék feleségül egy zsidó nőt. - Miért ne? - válaszoltam. - Már amikor tizenhat éves voltam, ezt tanácsolta az apám. Azt mondta, hogy különben biztosan semmi se lesz belőlem.	- Na látod! - kiáltotta Július.
	A vita újra fellángolt. De Lowy szenior már csak a hevessége révén is fölénybe került á lírai lelkű és álmodozó Juliusszal szemben. Nem is vártam volna mást. Ha Július határozottan eltökélte volna magát, akkor biztos, hogy meg se jelent volna zsakettbe öltözve még egyszer a Harmadik sugárúton, hanem egyenesen a sárga hajú - és ahogyan az idősb fivér vélte: festett - kibodorított istennő otthonához masírozott volna. Ezzel szemben nem is olyan nagyon ellenkezve hagyta magát rábeszélni, hogy várjon még azzal a leánykéréssel. - Semmit sem veszítesz - könyörgött Lowy szenior. - Mindössze arról van szó, hogy még egyszer meggondolhatod.	- És ha jön egy másik férfi?	- Nem jön semmiféle másik, Július. Hiába voltál harminc évig itt, az üzletben? Hát nem állítottuk-e ezerszer is, hogy egy másik vevő is érdeklődik az illető tárgy után, és meg akarja venni, de nemcsak egy ócska trükk volt-e az mindig? Na de Július, gyere már, és vedd le azt a majomöltözéket!	- Azt már nem! - jelentette ki váratlan éllel Július. - Most már felvettem, és akkor én most szórakozni megyek.
	Lowy szenior újabb akadálytól tartott. - Helyes, menjünk el valahová - mondta készségesen. - Hová menjünk? Moziba? Egy jó Paulette Goddard-filmet játszanak.	- Moziba? - Július sértődötten nézett a zsakettjére. - Moziban az ilyesmi nem érvényesül, ott sötét van.	- Jól van, Július. Menjünk enni. Valami jót, elsőrendűt enni! Előétellel! Vagdalt csirkemájat, és a végén, desszertnek vaníliafagylaltot őszibarackkal. Oda megyünk, ahová akarod.
	- A Voisinbe - mondta Július elszántan.
	Lowy szenior csuklott egy pillanatig. - Helyes, tehát a Voisinbe - mondta végül. Majd hozzám fordult. -Jöjjön velünk, Ross úr. Maga már úgyis ünnepi öltözékben van. Mi az ott, a csomagjában?	- A régi ruhám.	- Hagyja itt. Majd később érte jövünk. 
	Körülbelül tíz órakor értem vissza a szállodába. - Egy csomag érkezett neked - mondta Melikov. - Úgy látom, egy palack van benne. Kibontottam a csomagot.	- Úristen! - kiáltott Melikov. - Valódi orosz vodka! Átkutattam a csomagot. Egy árva szó sem volt mellékelve, csak az üveg volt benne.	- Észrevetted, hogy a palack nincs egészen tele? -kérdezte Melikov. - De nem az én bűnöm! így érkezett.	- Tudom - feleltem. - Két meglehetősen nagy po-hárnyi hiányzik belőle. Hozzálássunk? Micsoda nap!

10.

Kahnért mentem. A Vriesländer család ünnepségére hívtak meg minket. - Körülbelül olyan ez, mint azelőtt a barmkva, ami a protestánsoknál a konfirmációnak felel meg - magyarázta Kahn. - Vriesländerék tegnap kapták meg az állampolgárságot.	- Ilyen gyorsan? Hát nem öt évig kell várni a honosításra?	- Vriesländerék öt évig Vártak. Azok közt voltak, akiket úgy hívnak, hogy az „ügyes hullám". Ők azok, akik már a háború előtt kivándoroltak Amerikába.	- Valóban ügyes - mondtam. - Miért nem jutott eszünkbe ez az ötlet nekünk is?
Vriesländerék valóban a szerencsések közé tartoztak. Pénzük egy részét már a náci korszak előtt Amerikában helyezték el. 

Az öregúr nem bízott sem a németekben, sem az európaiakban. Amit nélkülözni tudott, azt mind amerikai részvényekbe fektette, főleg az American Tel and Tel papírjaiba. Ezeknek az árfolyama az idők múltán egész csinosan emelkedett. Az egyetlen, amit Vriesländer elszalasztott, a legelőnyösebb pillanatok kiválasztása volt. Pénzének egy részét fektette be Amerikában, de csak egy részét, azt, amelyikre az üzletében nem volt szüksége. Vriesländer selyemmel és szőrmével kereskedett, és azt hitte, elég okos, hogy akkor adhat el gyorsan mindent, ha már égni kezd a lába alatt a talaj. A helyzet azonban már két évvel a nácik hatalomátvétele után égetően sürgető lett. A Darmstüdter und Nationalbank, a nagy német bankok egyike, egyszerre csak megrendült. Megindult a roham a pénztárak ellen. A németek nem felejtették el a tíz év előtti félelmetes inflációt. Akkoriban egybillió márka négy igazi márka értékére olvadt. Az összeomlás megakadályozására a kormány bezáratta a pénztárakat, és leállított minden külföldi átutalást. így akarta megakadályozni, hogy az egész márkaállományt szilárdabb pénznemre váltsák át. Demokratikus kormány volt, ezzel az intézkedéssel azonban anélkül, hogy sejtelme lett volna róla, kimondta a halálos ítéletet számtalan zsidó és a náci párt számtalan ellensége fölött. Az 1931-ben elrendelt zárlatot ugyanis sohasem oldották fel. Éppen ezért, amikor kezdetét vette a náci uralom, senki sem tudta külföldre menekíteni a pénzét. Vagy mindent ott kellett hagyni, vagy ottmaradni a pénzük mellett, és számolni azzal, hogy maguk is el fognak pusztulni. A nemzetiszocialista párt berkeiben ezt a világ egyik legjobb viccének tartották.
	Vriesländer akkoriban még habozott. Nem akarta, hogy minden az ebek harmincadjára jusson; azonkívül bedőlt annak a különös, eufórikus elképzelésnek, amelynek 1933-ban számtalan zsidó bedőlt, hogy mindez csak átmeneti. A forrófejűek ordítozása hamarosan el fog csitulni, amint elérték, amit akarnak: a hatalmat, és aztán majd csak kialakul belőle valamiféle rendes kormány. Néhány hónapot kell csak átvészelni, mint minden hirtelen változásnál. 

Akkor majd minden lecsillapodik. Vriesländer, minden üzleti bizalmatlansága mellett is, lángoló hazafi volt. A nácikban ugyan nem bízott, de hát nem ott volt-e a helyén a tiszteletre méltó birodalmi elnök, von Hindenburg is, a tábornagy, a jog és az erény porosz oszlopa?
	Eltartott egy ideig, amíg Vriesländer felébredt az álmából. Addig tartott, míg valamelyik bíróság vádat emelt ellene minden elképzelhető gonosztett címén, különböző csalásoktól kezdve egészen addig, hogy megerőszakolt egy fiatalkorú tanulólányt, akit soha életében nem is látott. Anya és leánya megesküdött, hogy jogosan emeltek vádat ellene, miután a balga Vriesländer felháborodottan és a közmondásosán igazságos német jogszolgáltatásban bízva visszautasította az anya zsarolási kísérletét - az asszony ötezer márkát követelt. Vriesländer gyorsan tanult: egy második zsarolási kísérletnél már igent mondott. Valamelyik este felkereste egy törvényszéki titkár, aki mögött egy magasabb rangú pártvezető állt. Az összeg, amellyel megzsarolták, magasabb volt, ennek fejében viszont azt ígérték, lehetővé teszik, hogy Vriesländer a családjával együtt elmeneküljön. Azt állították, hogy a hollandiai határnál az egyik őr be lesz avatva az ügybe. Vriesländer egy szót sem hitt el az egészből, minden este csak átkozta önmagát. Éjszakánként a felesége átkozta őt. Vriesländer mindent aláírt, amit csak kértek tőle. És megtörtént az, ami teljesen valószínűtlennek látszott. Vriesländert és a családját átjuttatták a határon. Először a feleségét és a lányát. Amikor megkapta Arnheimből a levelezőlapjukat, a részvényei maradékát is odaadta a zsarolónak. Három nap múlva ő is Hollandiában volt. Akkor kezdődött a tragikomédia második felvonása. Vriesländer útlevele lejárt, még mielőtt utánanézhetett volna az amerikai vízumnak. Megpróbált más iratokat szerezni. Hiába. Valami pénzhez azért sikerült Amerikából hozzájutnia. De aztán az is elfogyott. A többit, és az volt lényegesen a nagyobb összeg, Vriesländer úgy kötötte le, hogy azt csak neki személyesen adhatják ki. 

Arra számított, hogy természetesen időben ott lesz ő maga is New Yorkban. Most viszont lejárt az útlevele, és Vriesländerből pénztelen milliomos lett. Franciaországba ment, ahol a hatóságok akkoriban már nagyon idegesek voltak, és őt is úgy kezelték, mint egyikét azon sokaknak, akik az életüket féltve, és azért, hogy megkapják a tartózkodási engedélyt, összevissza meséltek minden lehetőt és lehetetlent. Végül mégis megkapta a lejárt útlevelére a vízumot, mert rokonai éltek Amerikában, akik jótálltak érte.
	Amikor aztán kivette a széfből a részvénycsomagot, megcsókolta a legfelsőt, és elhatározta, hogy megváltoztatja a nevét.

Ez volt Vriesländer utolsó napja és Daniel Warwick első napja. Élt a lehetőséggel, hogy az állampolgárság felvételekor a nevét is megváltoztathatja. Kahn meg jómagam a kivilágított nagy szalonba léptünk. Rögtön látni lehetett, hogy Vriesländer az Amerikában töltött idejét jól használta fel. Mindenütt érezni lehetett a gazdagságot. Az ebédlőben óriási büfét állított fel. Az egyik asztalt ellepték a sütemények, közöttük két kerek, cukormázas torta, „Vriesländer", ez a felirat állt az egyiken, és „Warwick" a másikon. A Vriesländer-tortának csokoládészegélye volt, amit némi fantáziával amolyan gyászszegélyfélének tekinthettünk, a „Warwick" feliratúnak viszont rózsaszínű marcipánszegélye, és abban rózsák világítottak.	- A szakácsnőm ötlete - mondta büszkén Vriesländer. - Mit szól hozzá?
Csak úgy ragyogott a piros, kerek arca a gyönyörűségtől. - A Vriesländer-tortát ma felvágjuk és megesz-szük - közölte. - A másik egészben marad. Ez olyan szimbolikus jelentőségű.	- Hogy jutott eszébe a Warwick név? - kérdezte Kahn. - Az nem egy ismert angliai nemzetség neve?
	Vriesländer bólintott. - Éppen azért! Ha már egyszer magam választhatok nevet, akkor végre valami ésszerűt akarok. Mit inna, Kahn úr?

	Kahn rámeresztette a szemét. - Pezsgőt! Dom Perignon-t. Azzal tartozik a nevének!
	Vriesländer egy pillanatra zavarba jött. - Az itt, sajnos, nincs nekünk, Kahn úr. De van jó amerikai pezsgőnk.	- Amerikai? Akkor töltsön nekem inkább egy pohár bordeaux-i bort.	- Kaliforniait. Kitűnő kaliforniai bordóink van.	- Vriesländer úr - magyarázta Kahn türelmesen. -Bordeaux-t ugyan megszállták a németek, de azért még nincs Kaliforniában. Annyira azért mégse kell rögtön túlzásba vinni az új hazafiúi érzelmeit.	- Nem arról van szó. - Vriesländer kidüllesztette a szmokingingmellét. Apró zafír inggombokat viselt. -A mai napon ez egyszer azt akarjuk, hogy semmi se emlékeztessen a múltra. Kaphattunk volna egy kevés hollandiai gint, meg német bort is. Természetesen lemondtunk róla, túl sok megpróbáltatásban volt részünk. Franciaországban is, ezért nem rendeltünk francia borokat sem. Egyébként nem is olyan sokkal jobbak. Minden csak a reklámon múlik! És a chilei bor szódával igazán elsőrendű.	- Szóval bosszúhadjáratot vezet az italok terén?	- Ízlés dolga. De uraim, jöjjenek ide az asztalhoz. 
	Ő maga ment előre.	- Amint látja, vannak gazdag emigránsok is -mondta Kahn. - Igaz, hogy nagyon kevesen. Vriesländer is egyszer már elveszített mindent, ami Németországban még megmaradt neki. Néhányan az „ügyes hullám" szerencsései közül rögtön dolgozni kezdtek, és már szépen zöldágra vergődtek. Aztán itt van a határozatlanok zöme. Ezek csak egy helyben topognak, és igazában nem is tudják, hogy vissza akarnak-e menni Amerikából, vagy sem. Azonkívül olyanok is vannak, akik kénytelenek visszamenni, mert itt nem találnak munkát, ők az áttelelők.	- Engem melyik hullámba sorol? - kérdeztem, és beleharaptam egy portói boros mártásos, kocsonyás csirkecombba.	- A későibe, abba, amelyik, ha rákerül a sor, már szembetalálkozik a visszafelé induló hullámmal. Remekül főznek itt, ugye?	- Minden házilag készült!	- Minden. Vriesländernek már Európában is az volt a szerencséje, hogy rátalált erre a magyar szakácsnőre, aki hű maradt hozzá, és néhány évvel később utána ment Svájcon át Franciaországba, méghozzá Vriesländerné ékszereivel a gyomrában. Vriesländerné még időben bízta rá azokat a nagyon szép, egyes, foglalat nélküli köveket. Rózsi tésztába rejtve nyelte le őket, mielőtt átment á határon. Egyébként nem is lett volna szükséges, mint magyart senki sem ellenőrizte. Most újra ő főz náluk. Valóságos gyöngyszem!
	Körülnéztem. A büfénél két sorban álltak az emberek.	- Ezek mind emigránsok? - kérdeztem.	- Nem, nem mind. Vriesländerné gondosan ápolja az amerikai kapcsolatait. Amint hallhatja, a család is már csak angolul beszél. Német kiejtéssel, de angolul.	- Okos elgondolás. Különben hogyan tanulnák meg?
	Kahn nevetett. Egy hatalmas sertéssültszelet volt a tányérján. - Én szabadgondolkodó vagyok - mondta, amikor észrevette a pillantásomat - , és a vöröskáposzta egyike az én...	- Tudom - szakítottam félbe -, egyike a számtalan szenvedélyeinek.	- Abból sose lehet elég az embernek. Különösen, ha veszélyesen él. Akinek vannak szenvedélyesen űzött kedvtelései, annak sose jut eszébe, hogy öngyilkos legyen.	- Gondolt valaha is öngyilkosságra?	- Igen. Egyszer. A pirított máj és hagyma illata mentett meg. Kétségbeejtő helyzetben voltam. Hiszen tudja, hogy az élet több szinten folyik, és mindegyiknek megvannak a maga szünetei. Ezek a cezúrák többnyire nem esnek egybe, így tartja fenn az egyik szint a többi folyamatosságát, azokét, amelyek éppen megszakadtak. Ha azonban időben egybeesnek az összes cezúrák, akkor áll fenn a legnagyobb veszély.

Az a minden látható ok nélküli öngyilkosság ideje. Akkor engem a pirított máj és hagyma illata mentett meg. Úgy döntöttem, hogy előbb még megeszem. Kicsit várnom kellett rá, megittam egy pohár sört, és beszédbe elegyedtem valakivel. így kapcsolódott egyik dolog a másikhoz, és én újra működni kezdtem. Elhiszi? Ez nem valami anekdota. Elmondok magának egy történetet, amely mindig eszembe jut, valahányszor meghallom a mi emigránsaink siralmas angol vartyogását. Mindig nagyon felkavar, és eszembe juttatja azt a szegény, beteg és minden támasz nélkül maradt emigráns öregasszonyt. Végezni akart magával, és minden bizonnyal meg is tette volna, de amikor ki akarta nyitni a gázcsapot, egyszerre csak eszébe jutott, milyen nehezen ment neki az angol nyelv elsajátítása, és hogy éppen a legutóbbi hetekben úgy érezte, egyre jobban és jobban érti, amit mondanak neki. Egyszerre csak úgy vélte, kár lenne ezt feladni. Az a kevéske angol nyelvtudás volt az egyetlen tulajdona, abba kapaszkodott, és így menekült meg. Gyakran kell őrá gondolnom, amikor ezt a buzgó, igyekvő, förtelmes kezdő angolt hallgatom. Nagyon meghat. Még Vriesländeréknél is. A komikum nem zárja ki a tragikumot, és a tragikum se a komikumot. Látja azt a csodaszép lányt, aki ott szemben azt a tejszínhabos almatortát falja? Hát nem szép?
	Odanéztem. - Több mint szép - mondtam egészen elbűvölve -, tragikus szépség. - Még egyszer ránéztem. - Elragadó. Ha nem olyan teljes odaadással enné az almatortát, egyike volna azoknak a ritkaságszámba menő nőknek, akik előtt térdre borul az ember anélkül, hogy tudná, miért. Milyen gyönyörű arc! De lehet, hogy púpos? Vagy olyan vastag a bokája, mint az elefánté? Valami biztosan nincs rendben nála, ha ez az istennő idetévedt Vriesländerékhez.	- Várjon csak, amíg feláll - mondta Kahn elbűvölve. - Akkor meglátja, hogy tökéletes. A bokája, mint a gazelláé. A térde, mint Dianáé. A teste nem karcsúbb a kelleténél. Kemény, telt melle van. A bőre hibátlan.

A lába kifogástalan. Még egy tyúkszem nyoma sincs rajta.
Csodálkozó pillantást vetettem Kahnra.	- Nem hisz nekem? - kérdezte. - Én pontosan tudom. Azonkívül Carmen a neve. Greta Garbó és Dolo-res del Rio egy személyben!	- És?... - kérdeztem kíváncsian.
	Kahn kihúzta magát. - Buta - felelte. - Nem egyszerűen buta, hanem leírhatatlanul buta. Az, amit most éppen az almatortával művel, nála már kiemelkedő szellemi teljesítmény. Máris kimeríti. Tulajdonképpen már arra lenne szüksége, hogy utána kipihenhesse magát. Legszívesebben szunyókálna egy keveset.	- Kár - mondtam meggyőződés nélkül.	- Elragadó!	- Hogy lehet elragadó az ekkora butaság?	- Mert olyan meglepő.	- Egy szobor még butább.	- De a szobor nem beszél. Ez beszél.	- Mit beszél?	- A legostobább dolgokat, amit csak elképzelhet. Nem úgy, mint valami kispolgári nőszemély, nem is mint valami háziasszony. Tökéletesen tehénszerű butaságot. Egyszer Franciaországban is találkoztam vele. A butasága olyan csodába illő volt, hogy mint valami varázsköpeny, úgy védte őt. Valahol egyszer veszélyes helyzetbe került. Úgy tetszett, már az utolsó pillanat, hogy eltűnjön. Magammal akartam vinni. Visz-szautasította. Meg akart fürödni előbb, aztán meg felöltözni. Majd a ruháit is magával akarta vinni, ruhák nélkül nem volt hajlandó velem jönni. Mindez akkor, amikor a Gestapo már a közelbe ért. Azon se csodálkoztam volna, ha még fodrászhoz is el akart volna menni. Szerencsére ott nem is volt fodrász. De még reggelizni akart. Legszívesebben abba a gyönyörű képébe kentem volna a falatokat. Megkapta a reggelijét, én pedig reszkettem az idegességtől. A kenyérszeleteket meg a lekvárt, amit nem evett meg, magával akarta vinni. Olyan sokáig keresgélt egy darab tiszta papírt, míg végül már hallottuk is a Gestapo csizmáit. 

Akkor aztán, minden sietség nélkül, beszállt a kocsimba. Azon a reggelen szerettem belé.	- Azonnal?	- Akkor már biztonságban voltunk. Ő ebből semmit se vett észre. Attól tartok, hogy még a szerelemhez is túlságosan buta.	- Ez nagy szó - jelentettem ki.	- Néha-néha hallottam róla. Úgy vitorlázott át minden veszélyen, mint valami gyönyörű, lomha vitorlás hajó. Hihetetlen helyzetekbe került. És semmi baja se történt. Az a leírhatatlan elfogulatlansága még a gyilkosokat is lefegyverezte. Azt hiszem, még csak meg se erőszakolták. Természetesen a legutolsó repülőgépek egyikével jött át ide. Amikor Lisszabonban beszállt a gépbe, egy csomó remegő menekült közé, közömbösen megjegyezte: „Nem lenne mulatságos, ha a tengerbe zuhanna ez a repülőgép?" Senki se lincselte meg. És mindehhez még: Carmennek hívják. Nem Berta, nem Ruth vagy Elisabeth; nem, ő Carmen!	- Most mit csinál?	- A szent tehenek szerencséjével rögtön állást kapott mint manöken, az ötödik sugárúton, Saksnál. Nem kereste az állást, az túlságosan megerőltető lett volna. Felkínálták neki.	- Miért nem a filmnél?	- Még ahhoz is túl buta.	- Az lehetetlen. Olyan buta senki sem lehet!	- Nemcsak buta, hanem hanyag, nemtörődöm is. Semmi becsvágy nincs benne. Nincs semmiféle komplexusa. Csodálatos nő!
	Vettem magamnak egy szeletet a Vriesländer-tortából. A Warwick-tortát időközben biztonságba helyezték a pohárszéken. A Vriesländer kiváló volt: keserű csokoládé, mandulával tűzdelve, elképzelhető, hogy az is valamiféle szimbólum volt. Meg tudtam érteni, hogy Carmen teljesen elbűvölte Kahnt. Azt, amit ő merészséggel ért el, a lány a természettől ajándékba kapta. Ennek minden bizonnyal ellenállhatatlan vonzereje volt.
	- Én megértem magát, de meddig lehet az ilyesmit kibírni?
	Kahn ábrándos képet vágott. - Örökké! Ez a létező legnagyobb kaland.	- Tessék?	- A legnagyobb - ismételte.	- A butaság? A tiszta butaság? Nem unalmas?	- Csöppet sem. - Kahn ugyancsak a Vriesländer-tortából vett magának. A „Vries" kezdőbetűket tartalmazó szeletet vágta le. ,	- Nem választhatta volna egyszerűen a „Länder" nevet?	- Egészen új életet akart kezdeni - feleltem. - Az pedig nem megy olyan egyszerűen a régi nevének alig megváltoztatott hátsó felével. Nagyon is érthető a választása.	- Maga hogy fogja hívni magát, ha majd megkapja az állampolgárságot?	- Valami vicceset fogok csinálni: álnévként felveszem a korábbi nevemet. Az igazit. Valami egészen újat.	- Franciaországban megismerkedtem egy fogorvossal. Egy nappal a már engedélyezett németországi kiutazása előtt újra sürgősen beidézték a Gestapóra. Kétségbeesetten búcsúzott a hozzátartozóitól. Mindenki arra gondolt, hogy most koncentrációs táborba viszik. De csak a neve miatt rendelték be. Megmondták neki, hogy ezzel a névvel zsidó létére semmiképpen sem utazhat el Németországból. Adolf Deutschlandnak hívták. Amikor kijelentette, hogy hajlandó „Land" néven elutazni, futni hagyták. Bárcsak egészen más néven utazott volna el, gondolta később, a francia internálótáborban.
	Végre eljutottunk a kávéig. Úgy éreztük magunkat, mintha a zabáló alakok lennénk az idősebb Brueghel valamelyik képén. - Gondolja, hogy Vriesländer elvei a francia konyak ellen is irányulnak?	- Fundadorja van. Portugál vagy spanyol. Kissé édes, de nem rossz.
Vriesländerné jött be a szobába. - Kezdődik a tánc, uraim. 

Tulajdonképpen nem illene, a háború miatt, de hát végül is egyszer adódik csak, hogy ilyen napot ünnepelhetünk. Egy kis táncocska ennek örömére senkit sem sérthet. A katonáink éppenséggel erre várnak itt.
	Néhány amerikai katonát fedeztünk fel a vendégek között. Vriesländerék új ismeretségi köréhez tartoztak. Feltekerték a nappali szoba szőnyegét, és Vriesländer kisasszony, lángoló vörös ruhában, egy fiatal hadnagyot vezetett a vérpadra. A hadnagy csak vonakodva hagyta ott két bajtársát, akik még fagylaltot kanalaztak. De két, egymásra meghökkentően hasonlító lány azokat is rögtön táncba vitte. A lányok csinosak és roppant élénkek voltak.	- A Koller ikrek - magyarázta Kahn. - Magyarok. Az egyik két évvel ezelőtt érkezett, és a hajóról taxival egyenesen a szépítőműtétjeiről ismert orvoshoz vitette magát. Hat hét múlva bukkant fel megint, festett hajjal, egyenes, fele akkora orral és pompás kebellel. Útközben, a tengeren tudta meg a címet, és gyorsan cselekedett. Amikor a testvére később utána jött, már várták a hajónál, és gyorsan elvitték ugyanahhoz az orvoshoz. Rossz nyelvek szerint: lefátyolozva. Mindenesetre ő is megszépülve került elő két hónap múlva, és megkezdődött a karrierjük. Állítólag megérkezett mostanában még egy harmadik testvérük is, aki azonban nem hajlandó megoperáltatni magát. Ugyanazok a rossz nyelvek azt állítják, hogy az ikrek lakat alatt tartják valahol a harmadik lányt, amíg be nem adja a derekát.	- A nevüket is átoperáltatták ezek a vállalkozó szellemű ikrek? - kérdeztem.	- Nem. Azt állítják, hogy Budapesten sztárok voltak. Itt közben kisebb szerepekhez illő apró csillagocskák lettek. De még sokra fogják vinni. Szellemesek és intelligensek. Es magyarok. A régi sematikus mondás megtestesítői: paprika van a vérükben.	- Én ezt nagyszerűnek tartom. És azt is nagyszerűnek tartom, hogy itt mindenki még egyszer mindent újra kezdhet és mindent kicserélhet, amit nem a maga akaratából kapott: arcot, mellet és szakvéleményt, amiként azt Silvers kifejtette. 

És még nevet is. Olyan ez, mintha valami álarcosbál és egyben mesebeli megfiatalító forrás lenne. Be a vízbe mindazt, amit meggyaláztak, és aztán úgy jön ki belőle, amilyennek lennie kell. Én a Koller ikrek pártján állok, a Warcwickokén és a második valóság kalandjáén.
	Vriesländer jött oda hozzánk. - Később még székelygulyás is lesz. Rózsi most készíti. Úgy tizenegy körül. Maguk nem táncolnak?	- Mi a gyomrunkkal tangóztunk és táncoltuk el a Császárkeringőt.
	- Jó volt?	- Remek.	- Örülök. - Vriesländer felénk fordította verejtékező, kipirult arcát. - Tudják, az ember nehezen tud örülni.	- Na de Vriesländer úr!	- De bizony! Mindig ott bujkál az emberben valami komor érzés, amitől sose tud megszabadulni. Sohasem. Gondolja, Kahn úr, hogy jól tettem ezt, a nevemmel? Néha ezzel kapcsolatban is megrohan valami komor érzés.	- De hiszen ez csakis önre tartozik, Vriesländer úr -mondta barátságosan Kahn. Gyűlölte a magabiztos kijelentéseket, és rögtön gunyoros lett, ha csak egy leheletnyit is megérzett belőle, ám rögtön emberséges lett, ha félelmet és bizonytalanságot tapasztalt. - És ha nem illik önhöz a név, változtassa meg nyugodtan még egyszer.	- Azt lehet?	- Ebben az áldott országban könnyebb, mint bárhol másutt. Itt majdnem annyi érzékük van hozzá, mint a jávaiaknak. Ha Jávában megunja valaki a személyiségét, vagy ellenszenvessé válik neki, felvesz egy másik nevet. Ezt mindenki helyénvalónak tartja, és életük során többször is megismétlik. Miért cipelje az ember mindig magával a régi Ádámot, ha már régen kinőtte? Egyébként is, állítólag hétévenként megújul az ember, ezt mondják az orvosok.

Vriesländer megnyugodva mosolygott. - Maga valóságos kincs, Kahn úr! 
Elcsámpázott a közelünkből.	- Ott táncol Carmen - mondta Kahn.
	A lányra pillantottam - Alig mozgott. Szenvtelenül, minden álmok szimbólumaként, valamiféle kozmikus világfájdalomba süppedve csüngött egy magas, vörös hajú őrmester karján. Miközben körös-körül minden szem megfiatalodva csillogott, ő - amennyiben Kahnnak hihettem -, az almatorta receptjén tűnődött.	- Imádom ezt a tehenet - mondta Kahn rekedten. 
	Nem válaszoltam rá. Carment láttam, és Vriesländernét és a Koller ikreket az új mellükkel és Vriesländer urat, akinek kissé rövid volt a nadrágszára, és olyan könnyűnek éreztem magam, mint hosszú idő óta soha. Talán valóban ez az ígéret Földje, jutott eszembe, talán igaza van Kahnnak, és itt az ember valóban kicserélheti az egyéniségét és nemcsak a nevét meg az arcát; talán még az is lehetséges, holott már lehetetlennek tűnt, hogy az ember semmit se felejtsen el és mégis mindent újra kezdjen, szublimáljon, amíg az végül már nem is fáj, más anyaggá olvasszon, veszteség nélkül, árulás nélkül és dezertálás nélkül.

11.

Másnap este kaptam meg az ügyvéd levelét: a tartózkodási engedélyemet hat hónappal meghosszabbították. Olyan érzés volt ez, mint amikor libikókán ül az ember: egyszer fenn van, aztán megint lenn. Hozzá lehet szokni. Azt írta az ügyvéd, hogy hívjam fel telefonon másnap délelőtt. Sejtettem, hogy miért.
Amikor beléptem a rozoga szállodába, rögtön megláttam Natasa Petrovnát.	- Melikovra vár? - kérdeztem kissé elfogódottan.	- Nem. Magára várok. - Nevetett. - Olyan kevéssé ismerjük egymást, és Olyan sok mindent kell megbocsátanunk egymásnak, hogy az már kimondottan érdekfeszítő. Hogyan viszonyulunk egymáshoz?
	- Remekül - mondtam. - Legalábbis úgy tetszik, nem untatjuk egymást.	- Evett már?
	Gondolatban gyorsan megszámoltam a pénzemet. - Menjünk a Longchamps-ba?
	Natasa Petrovna figyelmesen végignézett rajtam. Az új öltönyömben voltam. - Új! - mondta, én pedig követtem a tekintetét. Felemeltem a lábamat. - A cipőm is új. Gondolja, hogy így Longchamps-képes vagyok?	- Tegnap este a Pavilonban voltam. Eléggé unalmas volt. Nyáron a szabad ég alá kellene kiülni". Amerikában erre még nem jöttek rá. Hiszen kávéházak sincsenek itt.	- Cukrászdák vannak.	- Igen, öregasszonyoknak, akiknek olyan szelíd, fonnyadtfalevél-illatuk van.	- Van a szobámban egy fazék székelygulyásom -mondtam. - Hat nagyevőnek is elegendő. Egy magyar szakácsnő főzte. Már tegnap este pompás volt, mára még jobb. A székelygulyás, köménymaggal és káposztával, felmelegítve még jobb ízű, mint frissen.	- Hogy jutott a székelygulyáshoz?	- Tegnap este egy ünnepségen voltam.	- Még sose láttam olyat, hogy valaki hat személyre való székelygulyást vigyen haza egy ünnepségről. Hol volt ez? Egy olyan?...
	Óvatosságra intő pillantást vetettem rá. - Nem, nem valami német sörcsarnokban. A székelygulyás magyar étel, nem német. Egy lakásba szólt a meghívás. Tánccal egybekötve! - tettem hozzá, hogy bosszút álljak rajta a feltételezéséért.	- Ahá! Szóval táncol! Látom, maga egészen szépen boldogul.
Semmi kedvem se volt, hogy további kihallgatásnak vessem alá magam. - Ott ez a szokás - magyaráztam. - A vigasztalan szállodai lyukakban lakó magányos legényembereknek a maradékból egy-egy fazék ételt csomagoltat az emberbarát háziasszony. 

Egy egész századnak elegendő székelygulyás volt ott. Háborús létszámú századnak elegendő. Egy barátom meg én, kaptunk ezen kívül még cseresznyés rétest is. Isteni eledel. Sajnos, hideg.	- Nem lehet megmelegíteni?	- Hol? - kérdeztem. - A szobámban csak egy kis villany kávéfőzőm van, semmi egyéb.
	Natasa Petrovna nevetett. - Remélem, nincs a szobájában még néhány rézkarc-nyomata is, amit a hölgylátogatóinak mutogathat ?	- Erre még nem is gondoltam. Nem akarja a Long-champs-t kipróbálni?	- Nem. Túl vonzón írta le azt a gulyást. Hamarosan meg kell jönnie Melikovnak. Ő biztosan tud rajtunk segíteni. Sétálgassunk egy félórát a városban. Ma még álig jártam. A maga székelygulyásához úgyis bizonyára derekas étvágy kell.	- Helyes.
	Együtt róttuk az utcákat. Vöröses fényben úsztak a házak. Az üzletekben felcsillantak a fények. Natasa Petrovna bevallotta nekem, hogy cipőmániája van. Egyszerűen nem tud elmenni egy cipőbolt előtt. Még ha egy órával korábban megbámulta már azokat a cipőket, visszafelé menet újra meg kell néznie, hogy nem változott-e valami. - Őrültség, ugye?	- Miért?	- Hiszen semmi sem változhatott. Hiszen csak az imént néztem meg mindent.	- Lehet, hogy valami elkerülte a figyelmét. Azonkívül eszébe juthatott a tulajdonosnak, hogy átrendezi a kirakatot.	- Üzletzárás után?	- Csakis! Amíg nyitva tart, addig árusítania kell.
	Natasa Petrovna gyors pillantást vetett rám. - Maga... - ujja hegyével megütögette a halántékát -, na persze, néha valóban megesett, hogy éppen akkor rendezték át a kirakatot. Tudja, hogy megy az: harisnyában tipegnek hangtalanul ide-oda a kirakatban, és úgy tesznek, mintha észre se vennék az ott ácsorgó járókelőket.

El is játszotta nekem, hogyan csinálják.	- És hogy megy ez a női,divatszalonokban? - kérdeztem.	- Az a foglalkozásom. Abból elegem van egész napon át.
	Kahn üzletének a közelébe értünk. Közben én már elhatároztam valamit. Meg fogom kérni Kahnt, hogy adjon kölcsön egy villanyfőzőt. Meglepetésemre még odalenn volt az üzletben. - Egy pillanat - mondtam Natasa Petrovnának. - Itt a vacsoránk megoldása.
	Kinyitottam az ajtót. - A legjobbkor jön - mondta Kahn, és a hátam mögé pillantva meglátta Natasa Petrovnát. - Nem hozná be a hölgyet?	- Mi sem áll távolabb tőlem - feleltem. - Csak a villanyforralóját akartam kölcsönkérni.	- Most?	- Most.	- Az nem megy. Nekem is szükségem van rá. Ma közvetíti a rádió az ökölvívó-bajnokság utolsó selejtezőjét. Carment várom vacsorára. Bármely pillanatban megjöhet. Máris háromnegyed órát késik. A melegített székelygulyásnál az szerencsére nem számít.	- Carmen - mondtam, és Natasára néztem„ aki egyszerre olyan idegenül és kívánatosan állt ott, a kirakat túloldalán, mintha száz kilométer távolságban volna. -Carmen - ismételtem.	- Igen. Miért nem maradnak itt maguk is? Együtt ehetnénk, és Utána meghallgathatnánk a bokszmérkőzést.	- Nagyszerű - mondtam. - Hiszen van itt elég ennivaló.	- És készen is van.	- De hol fogunk enni? A szobája négy embernek túl kicsi!	- A boltban.	- A boltban?
	Kimentem a még mindig oly távoli, és a kirakat visszfényében szürkén és ezüstösen csillámló Natasa Petrovnához. Amint ott voltam mellette, az a különös érzésem támadt, hogy közelebb áll hozzám, mint azelőtt. 

Ez a fény és árnyék és tükröződés keltette érzéki csalódás, gondoltam hülyén.	- Meghívtak minket vacsorára - közöltem. - És bokszmérkőzésre.	- És a székelygulyás?	- Arra is - mondtam.	- Hogyan?	- Azt majd meglátja.	- Maga itt, a városban mindenfelé gulyással teli tálakat dugott el? - kérdezte csodálkozva.	- Csak a stratégiai pontokon.
	Láttam, hogy közeledik Carmen. Kalap nélkül volt, világos esőköpenyben. Kahn kijött a boltból. Láttam, amint Natasa villámgyorsan szemügyre veszi Carment. Carmen semmi ehhez hasonlót nem tett. Meg se lepődött. Fekete haját úgy színezte át az este vöröses fénye, mint valamiféle hennafelhő. - Kissé elkéstem - jelentette ki közönyösen. - Ugye, nem baj? A székelygulyásnál nem számít. Hozott a cseresznyés rétesből is?	- Van cseresznyés rétes, túrós rétes és almás rétes - mondta Kahn. - Ma délelőtt érkezett egy csomag a kimeríthetetlen Vriesländer-konyhából.	- Még vodka is van - tette hozzá Natasa Petrovna. -A meglepetések napja!
	A székelygulyás valóban még jobb volt, mint az előző napon. Már csak azért is jobb, mert orgonamuzsika zsongásának közepette ettük. Kahn bekapcsolta a rádióját, semmiképpen sem akarta a bokszmeccset elszalasztani, ezért hallgattuk már az előző műsort is. Elég meglepő módon nem is hatott rosszul Johann Sebastian Bach a székelygulyáshoz, holott én úgy gondoltam, hogy Liszt Ferenc jobban illene hozzá. A közönséges gulyás Bach mellé természetesen elképzelhetetlen lett volna. Ettünk, csak úgy kézzel, kovászos uborkát is; a székelygulyást kanállal ettük. Odakinn az ablak előtt összesereglett néhány járókelő, a bokszmérkőzés közvetítését akarták meghallgatni, és közben minket is megbámultak. Számunkra ők halak voltak egy akváriumban, és valószínűleg mi is azok voltunk őnekik.

	Egyszerre csak erőteljesen kopogták az ajtón, Kahn meg én már arra gondoltunk, talán a rendőrség, de csak a pincér volt, az utca túloldaláról. Italt hozott, négy dupla adagot.	- Ezt ki rendelte? - kérdezte Kahn.	- Egy kopasz úr. Az ablakon át látta, hogy vodkát isznak, és hogy az üveg már csaknem üres.	- Hol az az úr? A pincér a vállát vonogatta. - A négy vodka ki van fizetve. Majd visszajövök a poharakért.	- Hozzon akkor még négyet.	- Igen.
	Poharainkat a kinti, ismeretlen emberekre emeltük. A fényreklámok halvány világában legalább öt kopasz fejet számoltam meg. Jótevőnket sehogyan sem tudtuk felismerni. Ezért aztán azt tettük, amit oly ritkán lehet, ami pedig az embernek legnagyobb örömére szolgál: magasra emeltük poharunkat az ismeretlen emberiségért az ismeretlen emberiség felé. Az emberiség válasza ujjak kopogtatása volt az ablaküvegen. Az orgonamuzsika megszakadt. Kahn még hangosabbra állította a rádiót, és elosztotta a különféle réteseket. Elnézést kért, amiért nem főz kávét, de most nem mehet fel, hogy megkeresse a kávésdobozt. Elkezdődött az első menet. 

A mérkőzés véget ért. Natasa Petrovna a vodkás poharáért nyúlt. Kahn kissé fáradtnak látszott, a menetek teljesen kimerítették. Carmen aludt. Oldottan és békésen.	- Na, mit mondtam maguknak - mondta Kahn.	- Hagyja aludni - súgta Natasa. - Nekem most el kell mennem. Nagyon köszönök mindent. Jó éjszakát.
	Kimentünk a nedves utcára. - A barátja biztosan egyedül akar maradni a barátnőjével.	- Ebben nem is vagyok olyan nagyon biztos.	- Miért ne akarná? Az a lány nagyon szép - jegyezte meg Natasa, és nevetett. - Kényelmetlenül szép.

Olyan szép, hogy az embernek alacsonyabbrendűségi érzése támadhat. - Ezért jött el?	- Nem. Ezért maradtam. Szeretem a szép embereket. Persze, néha elszomorítanak.	- Miért?	- Mert a szépségük elmúlik. Nagyon kévésüknek tesz csak jót az öregedés. Ahhoz az embernek bizonyára többre van szüksége, mint a puszta szépségére.
	Végigmentünk az utcán. Az alvó kirakatok olcsó divatékszerekkel voltak tele. Néhány csemegeüzlet még nyitva volt. - Furcsa - mondtam -, én még sose gondolkoztam el azon, hogy milyen az, ha az ember megöregszik. Valószínűleg annyira lekötött az életben maradás kérdése, hogy arra már sose került sor.
	Natasa nevetett. - En semmi máson nem gondolkodom.	- Bizonyára én is meg fogom még tenni. Melikov azt mondja, hogy megérteni sohasem lehet.	- Melikov mindig öreg volt. - Mindig?	- Mindig túlságosan öreg a nőkhöz. És az az öregség, nem gondolja?	- Ha nagyon leegyszerűsítjük.	- Én azt hiszem, hogy az az öregség. Minden egyéb csak szép szavakkal leplezett beletörődés.	- Lehet. Nem tudom. Pillanatnyilag el se tudom képzelni.
	Gyors pillantást vetett rám, a maga különös módján. - Bravó! - mondta aztán mosolyogva, és belém karolt.
Balra mutattam. - Ott egy cipőbolt. Még világos a kirakata. Ne nézzük meg?	- Muszáj.
	Átmentünk a túloldalra. - Milyen hatalmas ez a város! - mondta. - Soha sincs vége. Szívesen él New Yorkban?	- Nagyon.	- Miért?	- Mert hagyják, hogy itt legyek. Egyszerű, ugye? 
	Töprengve nézett rám. - És ez elegendő?
	- Egy kis boldogsághoz már elegendő. Ahhoz, ami a primitív emberek boldogsága: hajlék és táplálkozás.	- És az elég?
	- Elég a kezdethez. A kalandok roppant unalmasak, ha már szokássá lesznek.
	Natasa nevetett. - Boldogság a kuckóban, ugye? Milyen jól be tudja csapni magát valamivel. Egy árva szavát se hiszem el!	- Én sem. De néha megnyugtat, ha ilyen példabeszédeket mondok saját magamnak.	- Hogy ne essen kétségbe, ugye? - kérdezte, újra csak nevetve. - Jaj, mennyire ismerem ezt én magam is!	- Most hová menjünk? - kérdeztem.	- A nagyváros nagy kérdése. Hamarosan unalmassá válik minden kocsma és mulató.	- Mit szólna az El Moroccóhoz?	- Gyengéden megszorította a karomat. - Úgy beszél ma a milliomosok szórakozóhelyeiről, mintha valami gazdag cipőgyáros lenne.	- De hiszen az új öltönyömet el kell vinnem valami rendes helyre.	- És engem nem?	- Óvakodom attól, hogy erre válaszoljak.
	Az El Morocco kis termébe mentünk, nem a nagyba, ahol az a csillagos mennyezet van, meg a zebracsíkos pamlagok. A kis helyiségben Kari Inwald bécsi dalokat játszott.	- Mit kér? - kérdeztem.	- Egy Moscow Mule-t.	- Az meg mi?	- Moszkvai öszvér. Vodka, gyömbérsör és citromlé. Nagyon frissítő.	- Én is kipróbálom.
	Natasa mindkét lábát felhúzta a pamlagra. A cipője a padlón maradt. - Nem vagyok nagyon oda a sportért - mondta. - Nem úgy, mint az amerikaiak. Se lovagolni, se úszni, se teniszezni nem tudok. Én csak egy pamlagon kuporgó és fecsegő nő vagyok.	- És még mi?
	- Szentimentális és romantikus és kiállhatatlan. Egyszerűen nem tudok ellenállni az olcsó romantikának. Minél olcsóbb, annál jobb. Hogy ízlik a Moscow Mule?	- Csodálatos.	- És a bécsi dalok?	- Azok is csodálatosak.	- Helyes. - Elégedetten támaszkodott hátra a pamlag sarkában. - Néha létfontosságú, hogy az ember hagyja, hadd árassza el az érzelgősség óriáshulláma, amelyben megdicsőülve süllyed el minden óvatosság és minden jó ízlés. Később aztán lerázhatja magáról az ember, mint a kutya a vizet, és kinevetheti önmagát. Megtegyük?	- Én máris benne vagyok.
	Volt Natasában valami egyjátékos és mégis szomorú macskából. Annak is látszott a kis arcával, a dús hajával és a szürke szemével.	- Kezdjük rögtön el - mondta. - Boldogtalanul szerelmes vagyok, iszonyúan csalódott, magányos, vigaszra vágyó, semmiről sem akarok tudni többé, és igazán nem tudom, miért is élek. Ez elég? - Nagyot kortyolt, és várakozva nézett rám.	- Nem - feleltem. - Ezek kényelmetlen részletek.	- Az is, hogy nem tudom, miért élek?	- Ki tudja azt? És ha mégis tudja az ember, az az életét annál inkább csak valamiféle szorgalmi feladattá teszi. Ezt akarja?
	Natasa Petrovna rám bámult. - Komolyan gondolja ezt?	- Természetesen nem. Hiszen butaságokat beszélünk. Nem éppen azt akartuk?	- Nem egészen. Csak úgy félig-meddig.
	A zongorista odajött az asztalunkhoz, és üdvözölte Natasát.
	- Karl - mondta a lány -, játssza el kérem azt a dalt a Luxemburg grófjából.	- Nagyon szívesen.
Kari játszani kezdett. Kitűnően énekelt, és kiváló zongorista volt. 

- Nem, uram, oly messze a szivárvány; oda nem jut el a vágyak szárnyán...
	Natasa elragadtatva hallgatta. Kellemes dallam volt. Tinglitangli, és a szöveg, mint mindig, most is csacskaság.	- Nos, mi a véleménye róla? - kérdezte Natasa.	- Kispolgári.
	Natasa csak egy pillanatig gondolkodott. - Akkor kell, hogy szeresse - mondta. - Mint a boldogságot a kuckóban, amit olyan sokra tart.
	Ennek a csibész lánynak gyorsan vág az esze, gondoltam. - Muszáj magának mindent halálra kritizálni? - kérdezte váratlanul szelíden. - Nem tudja elengedni magát? Olyan nagyon fél?
	Micsoda kérdés egy New York-i éjszakai lokálban! Közben magamon bosszankodtam, hiszen Natasának igaza volt. Miközben magam is undorodtam tőle, ugyanakkor csak mondtam, mondtam a tipikus német válaszokat. Már csak az hiányzott, hogy előadást tartsak a szórakozóhelyekről a ködös ősidőktől kezdve a legújabb korig, különös tekintettel a bárokra és az éjszakai mulatókra az első világháború óta eltelt időszakban. - A dal jóval a háború előtti időket juttatja eszembe - mondtam végül. - Nagyon régi dal, azt hiszem, már az apám is ismerte. Úgy tetszik, mintha olykor ő maga is énekelte volna. Vézna ember volt, nagyon szerette a régi dolgokat, a régi kerteket. Gyakran hallottam ezt a dalt. Nyálas operettdalocska, de a bécsi elővárosok és falvak esti sötétbe burkolózó kertjeiben, ahol viharlámpák világánál, magas diófák és gesztenyefák lombsátra alatt töltik poharakba az új bort, már nem is olyan nyálas. Inkább borongós, a gyertyákkal, a halk sramlizenével és a nyájas éjszakával. Nem is kispolgári, azt csak úgy mondtam. Már nagyon régen nem hallottam. És ott még egy másik nóta is járta: „Majd ha a bor is elfogyott, és a zene elhallgatott..." Ez volt az utolsó, amit akkor hallottunk.	- Karl biztosan ismeri.	- Én inkább nem szeretném hallani. Ez volt az utolsó dal, mielőtt a nácik megszállták Ausztriát. Azután már csak indulók voltak.
	Natasa kis ideig hallgatott. - Azt a másik dalt Kari még néhányszor el fogja játszani. De ha akarja, megmondjuk neki, hogy ne játssza.	- Hiszen éppen most játszotta el.	- Ha itt vagyok, többször is el szokta játszani.	- Egyszer már voltunk itt. És akkor nem hallottam.	- Akkor szabad estéje volt. Másik zongorista játszott.	- Én ugyanolyan szívesen hallgatom, mint maga.	- Valóban? Nem ébreszt magában szomorú emlékeket?	- Ahogy vesszük. Végül is, ha úgy tetszik, minden emlék szomorú, hiszen azzal függ össze, ami elmúlt.
	Natasa rám emelte tekintetét. - Azt hiszem, eljött az ideje egy újabb Moscow Mule-nak.	- Feltétlenül. - Én is ránéztem. Kevés volt benne Carmen tragikus szépségéből, ahelyett roppant gyorsan változott az arca: hol éber értelmet és műveltséget, hol valamilyen csaknem csibészes, szélsebes és agresszív humort, hol meg váratlan, meglepő gyengédséget fejezett ki.	- Mit bámul rajtam úgy? - kérdezte mindent megértőn és ugyanakkor gyanakodva is. - Fényes az orrom?	- Nem. Csak azon gondolkodom, hogy miért olyan barátságos a pincérekhez meg a zongoristákhoz, és miért olyan agresszív a barátaival szemben.	- Mert a pincérek nem védekezhetnek. - Rám nézett. - Tényleg olyan agresszív vagyok? Vagy talán csak maga túlságosan érzékeny?	- Azt hiszem, én már túlzásba is viszem az érzékenységét.
	Elnevette magát. - Azt úgyse hiszi. Aki annyira érzékeny, az sose hiszi el magáról. Ezt elhiszi?	- Ezt is.
	Kari másodszor kezdett bele abba a dalba a Luxemburg grófjából. - Figyelmeztettem - mondta Natasa. Bejöttek néhányan a helyiségbe, és integettek neki.

	Már előbb is többen üdvözölték Natasát. Azt már észrevettem, hogy nagyon sok embert ismer. Rögtön ezután két férfi odajött az asztalhoz, és beszédbe elegyedett vele. Én csak ültem ott, és egyszerre olyan érzésem támadt, mint amikor valaki egy kis repülőgéppel légzsákba kerül. Semmi sem állt többé szilárdan a helyén, minden csak lebegett és zuhant, lengedeztek a zöld- és kékcsíkos falak, ide-oda ingadozott a rengeteg fej és az az átkozott zene. Olyan volt ez az egész, mint valami villámcsapásként bekövetkezett egyensúlyzavar. A vodka ezt nem okozhatta, sem a székelygulyás, annál sokkal jobb volt az a gulyás, és sokkal kevesebb a vodka. Valószínűleg az emlékezés váltotta ki, gondoltam elkeseredetten, az, hogy Bécset juttatta eszembe, meg a halott apámat, aki nem tudott elégszer idejében elmenekülni. A zongorára bámultam és Kari In-waldra, láttam a két kezét a billentyűkön, és alig hallottam valamit is. És aztán kezdtek újra megnyugodni a falak. Mély lélegzetet vettem, és úgy éreztem magam, mintha valami távoli utazásról tértem volna vissza.	- Túl sokan lesznek már itt - mondta Natasa Petrovna. - Ilyenkor érnek véget a színházi előadások. Ne menjünk el?
	Véget értek a színházi előadások, tűnődtem, és éjfél felé megtelnek a milliomosokkal és selyemfiúkkal az éjszakai mulatók, és háború van, és én itt lapulok közöttük. Nevetséges és igazságtalan gondolat volt ez, hiszen az asztaloknál ülők közül sokan egyenruhában voltak, bizonyára nem csupa lógós hadtápos disznó, olyanok is voltak közöttük minden bizonnyal, akik a frontról jöttek szabadságra, de ebben a pillanatban eszem ágában se volt, hogy igazságos legyek. Tehetetlen düh fojtogatott.
	Átfurakodtunk a keskeny folyosón, ahonnan a vizeldék meg a ruhatárak nyíltak, nevetgélés és üdvözlések között, ki, a szabadba. Meleg és nyirkos volt az utca. Taxik sora állt az ajtó előtt. A portás kinyitotta az egyik kocsi ajtaját.	- Nem kérünk - mondta Natasa Petrovna. - Nem messze innen lakom.

Az utca errefelé már sötétebb volt. A házhoz értünk, ahol Natasa lakott. Úgy nyújtózkodott, mint valami cica. - Szeretem az ilyen mindenről és semmiről sem szóló éjszakai beszélgetéseket - mondta. - Mindabból, amit mondtam magának, természetesen egy szó sem igaz.
	Az utcai lámpa fénye teljesen az arcába világított.	- Természetesen - feleltem, még mindig gyámoltalanul és saját magamra dühösen, amiért önmagámon sajnálkozom. Megragadtam és megcsókoltam, és arra számítottam, hogy mint közönséges frátert bosszúsan el fog taszítani. De nem tette, csak valami különös, nyugodt pillantást vetett rám, még egy másodpercig ott maradt, egy helyben állva, és aztán szótlanul bement a házba.

12.

Az ügyvédtől jöttem. Betty Steintől kaptam száz dollárt, hogy kifizethessem az első részletet. Megnéztem a kakukkos órát, és alkudni próbáltam, de az ügyvéd olyan kemény maradt, mint a gyémánt, semmiféle érzelgősség meg nem lágyíthatta. Én már odáig elmentem, hogy az elmúlt évekről meséltem neki egyet s mást. Tudtam, hogy ezek egy részét már hallotta, hiszen ismernie kellett mindezt, hogy kijárhassa a tartózkodási engedélyem meghosszabbítását, de arra gondoltam, néhány részlet nem árthat, ezzel talán meg lehet puhítani a pasast, ötszáz dollár nagyon nagy adósságot jelentett nekem. Betty Stein látott el ezzel a tanáccsal. - Adjon elő neki valami jó kis sirámot -mondta. - Az talán segít. És azonkívül igaz is. - Semmit se használt. Az ügyvéd elmagyarázta nekem, hogy máris ajándékot kaptam tőle, a szokásos tiszteletdíja lényegesen magasabb. Az utalás a nincstelen emigránsokra ugyancsak célt tévesztett. Az ügyvéd kinevetett. - Több mint százötvenezer olyan emigráns érkezik minden évben Amerikába, mint amilyen maga. 

Itt maga nem valami megható kivétel. Mit akar? Maga egészséges, erős és fiatal. így kezdte itt minden milliomosunk. És, amint hallom, a tányérmosogató-állapotból már kikecmergett. A maga helyzete nem rossz. Tudja, mi a rossz? Ha valaki szegény, beteg és zsidó Németországban! Az a rossz! Most pedig good bye! Fontosabb tennivalóm van. A legközelebbi részletet pontosan hozza el.
	Hálás voltam, hogy nem kért még külön tiszteletdíjat is, amiért meghallgatott. Lassan baktattam át a jókedvű, serény reggeli párába burkolózott városon. Csillogó felhők mögött sütött a nap. Frissen lemosva ragyogtak az autók, és a Central Park gyermekzsivajjal volt tele. Silversnél láttam olyan párizsi Picasso-fény-képeket, amelyek erre hasonlítottak. Az ügyvéd iránti bosszúságom elpárolgott, tulajdonképpen az is inkább csak a magam eljátszotta szánalmas szerep miatt érzett méreg volt. Az ügyvéd egyszerűen keresztülnézett rajtam, és igaza volt. Még Bettyre sem haragudhattam, aki erre felbiztatott. Végeredményben rajtam múlt, hogy megfogadom-e a tanácsát vagy sem.
	Elmentem a fókák medencéje mellett, azok is úgy csillogtak a meleg napfényben, mint megannyi fényesre csiszolt eleven bronzszobor. A tigrisek, az oroszlánok és a gorillák a külső ketreceikben voltak. Fáradhatatlanul járkáltak fel s alá, üveges, berillszínű szemmel; semmit se és mindent láttak ezek a szemek. A gorillák játszottak és banánhéjjal dobálóztak. Minden érzelgős részvétet elfojtottam magamban. Ezek az állatok legyektől és betegségektől kínzott éhes, zsákmányra leső vadak helyett inkább reggeli sétájukat végző nyugodt, jóllakott nyugdíjasoknak látszottak. Amennyiben a félelem és az éhség a természet fő mozgatórugója, ezek itt mindettől mentesek voltak; igaz, hogy ennek az ára bizonyos egyhangúság. De ki tudhatja, kinek kedvesebb az egyik vagy a másik? Az állatoknak, akárcsak az embereknek, megvannak a szokásai, amelyekhez ragaszkodnak, és a szokást csak egyetlen lépés választja el az egyhangúságtól. Mindenütt ritkaságszámba mennek a forradalmak. 

Natasa 	Petrovnára kellett gondolnom, és az én elméletemre a boldogságról a kuckóban. Natasa nem forradalmár, és én arra a boldogságra a kuckóban csak mint valami ellentétre gondoltam. Ám mi ketten sehová se tartoztunk. Ide-oda röpködtünk csupán, és néha megálltunk valahol, hogy kipihenjük magunkat. De hát nem ezt teszi-e minden állat is, minden különösebb hűhó nélkül?
	Leültem a teraszon, és egy kávét rendeltem, ötszáz dollár adósságom és negyven dollár vagyonom volt. De szabad voltam, egészséges, és amint azt az ügyvéd elmagyarázta nekem, a milliomossá válás első lépcsőfokán álltam. Még egy csésze kávét ittam, és olybá tűnt fel nekem, mintha Párizsban lennék, a Jardin du Luxembourgban, egy nyári délelőttön. Akkor csak színleltem az egyszerű sétálót, hogy szemet ne szúrjak a rendőrségnek. Ma tüzet kértem és kaptam is az előttem elhaladó rendőrtől, hogy cigarettára gyújthassak. A Luxembourg-kertről eszembe jutott a dal a Luxembourg grófjából az El Moroccóban. De amikor azt ott hallottam, éjszaka volt, most pedig világos, széljárta nappal. És nappal minden más.

	- Hol volt mostanáig? Végtelenül sokáig maradt el! - mondta Silvers. - Ilyen örökkévalóságig nem tarthatott, amíg az ügyvédnek fizetett!
	Meglepődtem. Most már nem az az ápolt világfi volt, akinek egyébként egészen nem is hittem soha. Ma feszült volt, ideges, anélkül hogy nagyon kimutatta volna, gyors és kissé bátortalan léptekkel járkált a lakásban. Még az arca is megváltozott. Eltűnt az az enyhén párnás lágysága. Itt most olyasvalaki volt, gondoltam, aki éppen ragadozó útjára készül. Valamiféle szalonleopárd, amely zsákmányt szimatolt.	- Még tovább is eltarthat, ha az ember nem tudja kifizetni   mondtam.
	Silvers erről tudomást se vett. - Na, jöjjön már, nincs sok időnk. Képeket kell átakasztanunk. Bementünk abba a helyiségbe, ahol a festőállványok voltak. 

Silvers két képet hozott ki a szomszédos szobából, és felállította őket. - Most gondolkodás nélkül mondja meg nekem, hogy melyiket venné meg.
	Megint két Degas volt, mindkettő táncosnőt ábrázolt.
	Mindkettő bekeretezetlen. - Na, rajta, rajta! - sürgetett Silvers. 
	A bal oldalira mutattam. - Azt.	- Miért? Hiszen az kevésbé kidolgozott.
	Vállat vontam. - Nekem az tetszik jobban. Az okát hirtelenjében nem tudom megmondani. De hiszen ezt maga nálam sokkal jobban tudja.	- Persze hogy jobban tudom - felelte Silvers türelmetlenül. - Jöjjön, mindkettőt be kell kereteznünk, mielőtt megjön a vevő.
	Egy csomó üres keretet mutatott meg nekem a szomszédos helyiségben. Kihoztam őket. - Szabvány méretűek - dünnyögte. - Ezek itt ráillenek. Arra nincs már időnk, hogy méretre vágjunk keretet.
	Meglepő volt, mennyire megváltoztak a képek, amikor rájuk illesztettük a kereteket. Az egyik, amelyik úgy tetszett, kissé a térben szétszóródottan lebeg, egyszerre összefogott lett. Befejezettebb hatást keltettek a képek.	- Csak keretben szabad képeket megmutatni - magyarázta Silvers. - Keret nélkül csakis a műkereskedők tudják megítélni őket. Még a múzeumigazgatók sem mindig értik ezt. Melyik keretet választaná?	- Azt, ott.
	Silvers elismerő pillantást vetett rám. - Nem rossz az ízlése. De mi egy másikat teszünk rá. Ezt, itt.
	A táncosnőket vastag, gazdagon díszített keretbe dugta. - Nem dúsabb egy kissé a kelleténél ez a keret egy olyan festménynél, amelyik nincs teljesen kidolgozva? - kérdeztem.	- Ellenkezőleg, nem lehet eléggé dús, amikor a kép nem kidolgozott. Éppen ezért.	- Értem. Elfödi.	- Kiemeli. Olyannyira kidolgozott, hogy a kép is kidolgozottnak tűnik. A keretek roppant fontos kellékek - oktatott Silvers, és ültében kihúzta magát. 

Már gyakran észrevettem, hogy szeret professzorosan viselkedni. - Vannak műkereskedők, akik a kereten takarékoskodnak; azt hiszik, a vevő nem veszi észre. A keretek drágák, és van bóvli is, a préselt és aranyozott gipszkeretek első pillantásra hasonlítanak ugyan a jó keretekre, de csak első pillantásra.
	Óvatosan a keretbe illesztettem az első Degas-t. Silvers kikeresett a másik képnek egy másik keretet. -Mégis meg akarja mutatni mind a kettőt? - kérdeztem.
	Hamiskásan mosolygott. - Nem. De a második képet tartalékban akarom tartani. Az ember sose tudja, mi történhetik.»Mindkét kép abszolút szűz. Még sose mutatták meg őket senkinek. A vevő, akit most várunk, eredetileg csak holnapután akart eljönni. A hátoldalát nem kell odaragasztanunk, arra nincs időnk. Hajlítsa csak be a szögeket, hogy megtartsák a képet.
	Kihoztam a második keretet. - Gyönyörű darab, ugye? - kérdezte Silvers. - XV. Lajos, gazdag és dús. ötezer dollárral értékesebbé teszi a képet. Legalább! Maga Van Gogh is azt akarta, hogy elsőrendű keretbe kerüljenek a képei. Igaz, hogy Degas sokszor csak fehérre mázolt lécekkel keretezett. De lehet, hogy fukar volt.
	Lehet, hogy neki sem volt elég pénze, gondoltam. Van Goghnak biztosan nem volt, egyetlen képet sem tudott eladni egész életében, és a fivére támogatta igen szűkösen. A képeket közben bekereteztük. Silvers utasított, hogy az egyiket a szomszédos helyiségbe vigyem vissza. - A másikat akassza fel a feleségem hálószobájában.
	Csodálkozva néztem rá. - Jól értette - mondta. - Jöjjön, magával megyek. - Silversnének csinos, nagyon nőies hálószobája volt. A bútorok közt néhány rajz és pasztellkép függött a falon. Silvers hadvezéri pillantással nézett végig rajtuk. - Vegyük csak le ott szemben azt a Renoir-rajzot, és akasszuk helyébe a Degas-t. A Renoirt viszont oda, szemközt, a toalettasztalka fölé, a Berthe-Morisot-rajzot pedig kivisszük.

Jobboldalt a függönyt félig összehúzzuk. Még egy kicsit... így, most jó a megvilágítás.
	Igaza volt. A félig összehúzott függöny aranyszíne valami édességet és melegséget kölcsönzött a képnek. - A stratégia - mondta Silvers - fél eladás. Jöjjön.
	Kioktatott a stratégiát illetően. Nekem kell majd behoznom a festőállványos szobába azokat a képeket, amelyeket be akar mutatni. A negyedik vagy az ötödik képnél arra fog utasítani, hogy hozzam be a kis szobából a Degas-t. Mire nekem figyelmeztetnem kell, hogy hiszen az a kép Silversné hálószobájának a falán lóg. - Beszéljen franciául, annyit, amennyit akar - mondta. - De amikor arról a képről kérdezem, mindenképpen angolul válaszoljon, hogy a vevő is megértse. - Meghallottam a ház csengőjét. - Itt van - jelentette ki Silvers. - Várjon itt fenn, amíg csengetek magának.
	Bementem a kis szobába, ahol a képek faállványokon, egymáshoz támasztva álltak, és egy székre telepedtem. Silvers lement, hogy fogadja a vendéget. A kis szobának egyetlen, erős ráccsal védett kis tejüveg ablaka volt. Az az érzésem támadt, hogy börtöncellában ülök, amelyben a változatosság kedvéért több százezer dollárt érő képeket tárolnak, ami megváltoztatta a zárka jellegét. A tejszínű megvilágítás arra a zárkára emlékeztetett, amelyben egyszer Svájcban ültem tizennégy napig, iratok és engedély nélkül tartózkodás, az emigránsok szokásos vétsége miatt. Ugyanilyen tiszta és rendes volt az a cella is, szívesen ültem volna benne tizennégy napnál tovább is, az étel jó, s a zárka fűtött volt. De két hét múlva egy viharos éjszakán Annemasse-ba vittek, a francia határra, ott egy cigarettát kaptam, meg egy hátbavágást: - Lódulj! Franciaországba! És meg ne lássunk még egyszer Svájcban!
	Azt hiszem, elbóbiskoltam. Egyszerre csak megszólalt a csengő. A szomszédból Silvers hangját hallottam. Bementem. Egy tagbaszakadt férfi ült ott, nagy, vörös füle és apró disznószeme volt. - Monsieur Ross - fuvolázta Silvers -, hozza be, kérem, a világos Sisley-tájképet.
	Bevittem a tájképet és felállítottam. 

Silvers sokáig meg se szólalt, az ablakon át a felhőket nézte. - Tetszik önnek? - kérdezte végül unottan. - Sisley, a legjobb korszakából. Árvíz... ez az, amitől mindenki boldog lenne, ha megszerezhetné.	- Szemét - mondta a vevő, még unottabban, mint Silvers.
	A kereskedő elmosolyodott. - Ez is kritika - válaszolta elég gunyorosan. - Monsieur Ross - fordult hozzám franciául -, vigye ki ezt a nagyszerű Sisleyt. Vártam egy pillanatig, hogy Silvers megmondja, mit akar most behozatni. Mivel semmit sem mondott, kimentem a Sisleyvel, de még meghallottam, amint kijelenti: - Ma nincs jó hangulatban, Cooper úr. Halasszuk máskorra.
	Eléggé ravasz, gondoltam a kamrám teljes világosságában; most bizonyára Cooperen a sor. Amikor némi idő múltán újra hívtak, és egymás után vittem be a többi képet, mindketten Silvers Partagas protokoll-szivarját szívták. Ekkor hangzott el a rám vonatkozó végszó.	- Silvers úr, az a Degas nincs itt - mondtam.	- De igen, itt van! Itt kell lennie. Odamentem hozzá, félig-meddig a füléhez hajoltam, és a vevő számára is hallhatóan suttogtam: - A kép odafenn van, a kedves feleségénél...	- Hol?
	Megismételtem franciául, hogy a kép Madame Silversnél, az ő hálószobája falán van.
	Silvers a homlokára csapott. - Ja, persze, erre nem is gondoltam. Hát, akkor ez nem megy
	Végtelen bámulattal néztem rá. A kezdeményezést megint Cooperre hagyta. Nem mondta, hogy hozzam ide a képet, azt se állította, hogy a képet a feleségének szánta, vagy akár, hogy az ő tulajdona. Egyszerűen elejtette a témát, és várt.
	Visszaballagtam a rezervátumomba, és ugyancsak vártam. Olybá tűnt fel nekem, mintha Silvers horgára cápa akadt volna, de még nem tudnám megmondani, nem a cápa fogja-e Silverst elnyelni. Mindenesetre Silvers volt előnyösebb helyzetben. A cápa legfeljebb elharapja a horgot, és elúszik. 

Kizárt dolognak tartottam, hogy Silvers túl olcsón adjon el valamit. A cápa mindazonáltal érdekes kísérleteket tett. Minthogy az ajtó résnyire nyitva maradt, hallottam, hogy a beszélgetés a gazdasági helyzetre és a háborúra terelődött. A cápa jövendölése a legrosszabbat helyezte kilátásba: tőzsdekatasztrófát, adósságokat, új kiadásokat, újabb, csatákat, válságokat, még a kommunizmus fenyegető rémét is. Mindennek zuhanni fog az ára. A készpénz lesz az egyedüli, amelynek az értéke megmarad. Nyomatékosan emlékeztetett a harmincas évek elejének súlyos válságára, amikor az, akinek készpénze volt, királyként élt, és bármit megvehetett féláron, sőt, egyharmad, egynegyed áron. Elgondolkozva még azt is hozzátette a cápa: - Luxustárgyakat, mint bútort, szőnyegeket és képeket akár tizedáron is.
	Silvers közönyösen kínált konyakot. - Később aztán újra emelkedett a tárgyak ára - mondta. - És a pénz értéke zuhant. Hiszen ön is tudja, hogy ma a pénz a felénél is kevesebbet éri, mint akkor. Nem ment újra feljebb, a képek ezzel szemben ötszörösükre és még többre is emelkedtek. - Elnevette magát, barátságos, álságos nevetéssel. - Bizony, bizony, az infláció! Kétezer évvel ezelőtt kezdődött, és egyre folytatódik, tovább, tovább. A dologi értékek emelkednek, a pénz zuhan, így megy ez, kérem.	- Ezért ne is adjon el soha, semmit az ember - riposztozott jókedvű ordítással a cápa.	- Hát, ha azt megtehetnénk! - válaszolta közönyösen Silvers. - Én úgyis csak a lehető legritkábban adok el valamit. De hát szükség van forgótőkére is. Kérdezze meg egyszer az ügyfeleimet. Tulajdonképpen a jótevőjük vagyok. Egy Degas-táncosnőt, amit öt évvel ezelőtt adtam el, nemrégiben dupla áron vásároltam vissza.	- Kitől? - kérdezte a cápa.	- Azt természetesen nem mondom meg. ön talán szeretné, ha mindenfelé kikürtölném, hogy ön menynyiért vásárol nálam?	- Miért ne? - A cápa nehéz fiú volt.
	- Mások az ilyesminek egyáltalán nem örülnek. Azokhoz kell tartanom magam. - Silvers olyasféle zörejt hallatott, mintha felállna. - Sajnálom, Cooper úr, hogy ön semmit se talált itt. Hát, talán majd máskor. Az árakat, természetesen, nem tudom sokáig tartani hiszen érti, ugye?
	A cápa is felállt. - Nincs még egy Degas-ja, amit meg akart volna mutatni nekem? - kérdezte hanyagul.	- Ja, az, amelyik a feleségem szobájában van? - Silvers tétovázott. Majd meghallottam a csengőt. -A feleségem a szobájában van?	- - Félórával ezelőtt ment el - feleltem.	- Akkor hozza csak le azt a Degas-t, amelyik ott lóg a tükör mellett.	- Az egy kis időbe fog telni, Silvers úr - mondtam. - Tegnap be kellett csavarnom egy fapecket, mert a fal nem volt elég erős. Arra csavaroztam rá a képet. Csak egypár perc az egész,	- Hagyja csak - felelte Silvers. - Egyszerűen felmegyünk. Mit szól hozzá, Cooper úr?	- Felőlem! •	- Úgy lapultam megint, mint Fafher a Rajna kincsei közt. Némi idő múltán mindketten visszajöttek, engem pedig felküldtek, hogy szereljem ki a falból a képet; és hozzam le. Mivel nem volt mit kiszerelni, egyszerűen vártam néhány percig. Az udvarra tekintő hátsó ablakon át megláttam a szemközti konyhaablakban Silversnét. Kérdő kézmozdulatot tett. Hevesen ráztam a fejemet, még nem volt tiszta a levegő, Silversnének még a konyhában kellett maradnia.
	Bevittem a képet a velúrszürke, állványos szobába, és kimentem a helyiségből. A beszédjükből többet már nem hallhattam, Silvers becsukta a közbülső ajtót. Pedig szívesen végighallgattam volna, milyen körmönfontan utal arra, hogy a felesége azt a képet a magángyűjteményük számára szeretné megtartani, de biztosra vettem, ezt csakis úgy csinálja, hogy a cápa ne kezdjen gyanakodni. Körülbelül még egy félóráig tartott ez az egész, aztán bejött Silvers, és kiengedett a luxusfogságomból. - A Degas-t nem kell visszaakasztanunk - mondta. - Holnap át kell vinnie Cooper úrnak.
	- Gratulálok.
Furcsa grimaszt vágott. - Mi mindent meg kell tennie az embernek! Emellett a pasas két év múlva a markába fog röhögni, úgy felmegy a képek ára.
Megismételtem Cooper kérdését. - Tényleg, akkor hát miért adja el őket?	- Mert nem tudom abbahagyni. Született játékos vagyok. Azonkívül, pénzt kell keresnem. Egyébként, az a história a felcsavarozott képpel nem is volt rossz. Maga fejlődik.	- Nem kellene jobban megfizetni?
	Silvers összehúzta a szemét. - A kelleténél kissé gyorsabban fejlődik. Ne felejtse el, hogy nálam olyan ingyen oktatásban részesül, amiért némely múzeumigazgatók is megirigyelnék.

Este elmentem Betty Steinhez, hogy megköszönjem a kölcsönt. Kisírt szemmel és nagyon nyomott hangulatban találtam. Ott volt nála néhány ismerőse is, láthatóan vigasztalták. - Visszajöhetek holnap, ha ma zavarok - mondtam. - Csak köszönetet akartam mondani.	- Miért?
	Betty zavartan nézett rám. - A pénzért - feleltem -, amit az ügyvédnek vittem el. Meghosszabbították az engedélyemet.
	Betty könnyekre fakadt. - Mi történt? - kérdeztem Rabinowitztól, a színésztől, aki a karjába vette Bettyt és nyugtatgatta.	- Nem tudja? Moller meghalt. Tegnapelőtt. 
	Rabinowitz intett, hogy ne szóljak többet. Egy pamlaghoz vezette Bettyt, majd visszajött. Brutális nácikat játszott másodrendű filmekben, és roppant gyengéd lelkű ember volt. - Felakasztotta magát - mondta. - Lipschütz talált rá. A szobájában. A csilláron lógott. Minden bizonnyal már egy-két napja halott volt. Az összes égő világított a csillárban is. 

Talán nem akart sötétben meghalni. Bizonyára éjszaka akasztotta fel magát.
	El akartam menni. - Maradjon csak itt - mondta Rabinowitz. - Minél többen vannak Bettynél, annál jobb neki. Nem tud egyedül maradni.
	Áporodott és fülledt volt a szobában a levegő. Betty nem akart ablakot nyitni. Valamiféle rejtélyes, atavisztikus babonából azt hitte, ártanának a halottnak, ha a szomorúság kiosonhatna a szabad levegőbe. Azt hallottam már egyszer, sok-sok évvel azelőtt; ki kell nyitni az ablakokat, ha halott van a házban, hogy kiszabadulhasson a szobában bolyongó lélek, de azt még soha, hogy az ablakokat be kelljen csukni, hogy benn tartsák a bánatot.	- Én egy hülye tehén vagyok! - mondta Betty, és erőteljesen kifújta az orrát. - össze kellene szednem magam. - Felállt. - Kávét készítek. Vagy valami mást kérnek inkább?	- Semmit, Betty, igazán semmit.	- De igen. Kávét főzök.
Gyűrött, zörgő ruhájában kiment a konyhába.	- Tudják, hogy mi volt az oka? - kérdeztem Rabinowitztól.	- Hát kell valami ok?
	Eszembe jutott Kahn elmélete az élet cezúráiról, és arról, hogy a gyökértelenek különösen veszélyeztetettek. - Nem kell - feleltem.	- Nem volt egészen szegény, nem is lehetett az. Beteg sem volt, Lipschütz vagy két héttel ezelőtt még látta.	- Dolgozhatott?	- írhatott. De semmit sem tudott megjelentetni. Évek óta semmit sem jelentethetett meg - mondta Lipschütz. - De hát sokan vannak így. Ez egyedül nem lehetett az oka.	- Hagyott valami üzenetet?	- Semmit. Lógott az elkékült arcával és a vastag nyelvével a csillárról, és a legyek a nyitott szemén mászkáltak. Már iszonyúan nézett ki. Ezekben a forró napokban ez gyorsan megy. A szemei... - Lipschütz összerázkódott. - A legkínosabb, hogy Betty még egyszer látni akarja.
	- Most hol van?	- Egy vállalatnál, az ilyet itt Funeral Home-nak nevezik. Temetkezési otthon. A hullákat kicsinosítják. Járt már ilyen intézménynél? Sose menjen oda. Az amerikaiak fiatal nép, nem ismerik el a halált. Kifestik a halottakat, mintha csak aludnának. Sokat bebalzsamoznak.	- Hát, ha úgyis kifestik... - kezdtem.	- Mi is erre gondoltunk, de szinte semmit sem lehet már csinálni vele. Annyi arcfestéket aligha tehetnék, rá. És túl drága is. A halál borzasztó drága Amerikában.	- Nemcsak Amerikában - jegyezte meg Rabinowitz.	- De nem Németországban - tettem hozzá.	- Amerikában nagyon drága. Kikerestünk egy egyszerű temetkezési intézetet. így is, a legolcsóbb kivitelben, néhány száz dollárba kerül.	- Ha Mohernek meglett volna, talán még élne -mondta Lipschütz.	- Talán.
	Észrevettem, hogy Betty megváltoztatta a fényképek rendjét. Moller képe már nem az élők között lógott. Még nem kapott fekete keretet, mint a túloldalon a halottak, még a régi aranykeretében volt, de Betty valami fekete tülldarabból szalagot kötött rá. Moller mosolyogva és tizenöt évvel fiatalabban nézett ki alóla. Ifjúkori képe volt, de erre még csak megjegyzést se tehetett az ember, és a gyászszalagra sem. Egy pillanatra mégis olybá tűnt nekem, hogy mindezt sose lehet megérteni.
	Betty tálcával és kávéscsészékkel jött vissza, és egy virágmintás kannából töltötte ki a kávét. - Itt a cukor meg a tejszín - mondta.
Mindenki ivott. Én is. - Holnap lesz a gyászszertartás - közölte. - Eljön maga is?	- Ha tudok. Már ma is el kellett kérnem magam néhány órára.	- Moller minden ismerősének el kell jönni - mondta erre Betty, újra izgatottan és élesen. - Holnap fél egykor. Szándékosan úgy időzítettük, hogy mindenki eljöhessen.
	- Természetesen elmegyek. Hol lesz? 
	Lipschütz közölte a címet. - Az Ascher-féle Funeral Höme-ban, a 14. utcában.	- És hol temetik el? - kérdezte Rabinowitz.	- Nem temetik el. Elégetik. A krematórium olcsóbb.	- Tessék?	- Elégetik.	- Elégetik - ismételtem gépiesen.	- Igen. Azt a Funeral Home intézi.
	Betty odajött megint. - És most ott fekszik, egyedül, vadidegen emberek közt - mondta. - Ha legalább nálunk ravatalozták volna fel, barátok közt, a temetésig. - Hozzám fordult. - Mit akart még tudni? Hogy ki előlegezte magának a pénzt? Vriesländer.	- Vriesländer?	- Igen; Ugyan ki más? De holnap ugye biztosan eljön?	- Biztosan - feleltem. Mást nem is mondhattam volna.
	Rabinowitz kísért ki az ajtóig. - Itthon kell tartanunk Bettyt - suttogta. - Nem szabad meglátnia Mollert. Mármint azt, ami maradt belőle. Hiszen felboncolták, az Öngyilkosság miatt. Bettynek erről fogalma sincs. És hát maga is tudja, ő megszokta, hogy tűzön-vízen át keresztülviszi az akaratát. Szerencsére kávéval kínált. Lipschütz egy altatótablettát tett a csészéjébe. Betty semmit sem vett észre, ezért ittunk mindnyájan kávét, és dicsértük közben. Betty a dicséretnek nem tud ellenállni, különben semmit sem ivott volna. Próbálkoztunk már nyugtatóval is. Semmit sem akar bevenni, azt hiszi, az árulás lenne Moherrel szemben. Ugyanúgy, mint ez a história a csukott ablakkal. Talán mégis sikerül majd még egy tablettát az ételébe csempésznünk. Holnap reggel lesz .a legnehezebb visszatartani. Eljön maga is?	- Igen. A Funeral Home-ba. És Mohert a krematóriumba viszik?

Rabinowitz bólintott.	- Az hol van? - kérdeztem. - A Funeral Home-ban?	- Nem hiszem. Miért?	- Mit pusmogtok Olyan sokáig? - kérdezte a szobából Betty.	- Nagyon gyanakvó - súgta Rabinowitz. - Jó éjszakát.	- Jó éjszakát.
	A félhomályos előszobán át, amelynek falain az egyik berlini kávéház, a Romanisches Café fényképei függtek, visszament a nyomasztó levegőjű szobába.

13.

Azon az éjszakán rosszul aludtam, és korán elmentem a szállodából, sokkal korábban, mint a munkaidőm kezdete Silversnél. Az Ötödik sugárúton közlekedő autóbusszal utaztam a 83. utca kereszteződéséig, hogy eljussak a Metropolitan Múzeumba. Még zárva volt. Átvágtam a múzeum mögött a Central Parkon, a Shakespeare-szoborig. Továbbmentem, a tó mellett egy Schiller-szoborig, mely éppoly idegennek tetszett. Lehet, hogy egy külföldön élő német adományozta, évtizedekkel azelőtt. Jelen pillanatban valamilyen erotomán alak megszépítette. Piros festékkel egy előrehajló, kerek női feneket mázoltak rá, amelyet egy szemüveges férfi hátulról éppen megerőszakol. Nem is volt olyan ügyetlen rajz, de egyáltalán nem illett az Orléans-i szűz szerzőjéhez. Tovább ballagtam, és egy tekintélyes külsejű szakállas férfi szólított meg. Először azt hittem, hogy ő a festőművész, de amikor megkérdezte, hogy reggeliztem-e már, rájöttem, hogy egy érzelmes homoszexuális áll előttem, és leráztam magamról. Közben már eltelt annyi idő, hogy bemehettem a múzeumba.
	Már többször jártam ott. A brüsszeli múzeumban eltöltött időt juttatta eszembe; és furcsa módon leginkább a csendet a múzeumban. 

Az ottani első hónapok határtalan, gyötrő unalmát, az egyhangú feszültséget, és annak az időszaknak az állandó rettegését, hogy felfedeznek, ami fokozatosan valamiféle fatalista megszokássá alakult át, és az egész mintha valahová a horizont mögé süllyedt volna alá. Ami megmaradt, az csak az iszonyatos csend volt, az a minden összefüggésből kiszakítottság, az a tornádó csendes magvában megbúvó élet, amely körül ott harsog az örvénylő vihar, de látszólag mégiscsak védett élet a szélcsendben, amelyben nem csapkod egyetlen vitorla sem.
	Először attól tartottam, hogy több mindent fog újra felkavarni bennem, de mintha ez a New York-i múzeum ugyanazzal az oltalmazó csenddel védene. Semmi se pendült meg, amint tétovázva végigmentem a termeken. A béke, amely magukból a falakon függő, szenvedélyesen mozgalmas csatajelenetekből áradt, és amiben volt valami különösen természetfölötti, valamiféle „mindenekmögött" és „mindenekután" - a múltnak ez a roppant békéje, amely éppen azért volt béke, mert elmúlt, ez a békesség, amelyről a próféta beszélt, amikor azt mondta, hogy Isten nem a viharban, hanem a csendben van - ez az átlátszó békesség mindent a maga helyére tett, nem hagyta többé, hogy ezen a síkon egyáltalán megjelenjék a háború, hogy itt továbbcsatározásokra kerüljön sor; és úgy tetszett, hogy ez a békesség engem is oltalmaz. Itt, ezekben a termekben egyszerre elfogott az élet végtelen, tiszta érzése, az, amit az indiaiak szamándhinak neveznek, s amit az ember soha többé el nem felejt, ha egyszer, mint valami merész szökőkút, a szeme láttára szökött a magasba, és ott, fölötte oszlott szét, és az se számít már, hogy megmarad-e belőle valami, vagy sem. Ami megmarad, az a világ varázslatos illúziójának a visszfénye: az, hogy az élet örökkévaló és, hogy mi örökké élünk, ha sikerül lehántani magunkról az én kígyóbőrét, és ha tudjuk, hogy a halál csak átváltozás. Ez a káprázat Toledo képe előtt lett úrrá rajtam, Grecónak e borongós és fenséges tájképe előtt, amely közvetlenül a főinkvizítornak, a Gestapo és a világ minden kínvallatója e jóságos mintaképének sokkal nagyobb méretű arcképe mellett függött. 

Nem tudtam, hogy ebben van-e valamilyen összefüggés, de ebben a fényes pillanatban úgy éreztem, hogy összefüggés semmi között sincs és minden között van, és ez az összefüggés semmi egyéb, mint valamiféle emberi mankó, fele részben hazugság és fele részben felfoghatatlan igazság. De hát bármi felfoghatatlan igazság lehetne-e más, mint felfoghatatlan hazugság?
	Nem egyszerű véletlen vitt engem a múzeumba. Moller halála jobban felkavart; mint amire számítottam. Kezdetben nem is olyan nagyon rendített meg, hiszen Franciaországban, menekülés közben, gyakran találkoztam hasonló esetekkel. Hastenecker, akit a hanyag francia bürokrácia tehetetlenül és értelmetlenül tartott fogva az internálótáborban, amikor a németek már csak néhány órányi távolságban voltak, ugyancsak inkább a halált választotta, mintsem hogy a nácik a véres kezükbe kaparintsák - de hát az érthető pánik volt a végveszélyben. Ez azonban valami más. Itt az nem akart tovább élni, aki már megmenekült, és ez nem egyszerűen valakinek az esete, ehhez mindnyájunknak köze volt. Szerettem volna az egészet, mint valami véletlent, egyszerűen lerázni magamról, de utánam lopakodott és nem hagyott nyugton. Ez volt az oka annak, hogy most idejöttem, és képről képre jártam, míg végül eljutottam abba a terembe, ahol a Grecók voltak.
	A toledói táj most szomorúnak és homályosnak látszott. Lehet, hogy az okozta, ahogyan a fény bevetődött, de éppen úgy okozhatta a magam szomorúsága is. Annak idején semmit se kerestem, most viszont azért jöttem ide, hogy a tájkép megvigasztaljon - és ez tulajdonképpen már önmagában egy kis csalás volt. A műalkotások nem irgalmas nővérek. Aki vigaszt keres, az imádkozzék. És az is önbecsapás. A tájkép semmit se mondott. Nem beszélt sem az örök, sem a mulandó életről, szép volt, önmagában nyugodt, és volt ebben a kísértetiesen megvilágított tájban éppen most, amikor az életet kerestem benne, hogy megszabadulhassak a halál gondolatától, valami csontvázszerű, mintha az Akherónon túl terülne el. 

Ezzel szemben, mint azelőtt soha, úgy ragyogott a főinkvizítor óriási képe azokban a hűvös vörös színeiben és az embert mindenhová követő szemeivel, mintha évszázadok múltán egyszerre csak újra életre kelt volna. Hatalmas volt, és uralta az egész termet. Nem volt halott. Sose fog meghalni. A kínpad örök. A rettegés megmaradt. Senki sem menekült meg. Egyszerre csak tudtam, ki ölte meg Mohert. Nem rendült meg a hitem az itteni első élményemben. Megmaradt. De megmaradt a másik is, és az annál erősebb lett, minél inkább hitte az ember, hogy már megmenekült.
	Továbbmentem, amíg azokba a termekbe értem, ahol a kínai bronzok voltak. Nagyon szerettem az egyik nemes bronzot, egy tojásszínű csészét, amelyet az egyik üvegszekrényben tároltak; azt kerestem meg először. Nem volt csiszolt, mint a terem közepén álló csodálatos oltárhoz tartozó zöld, csipkézett Csou-tárgyak - mint a jade, úgy tündököltek azok a bronzok a régiség selymes csillámlásával az anyagukon. Néhány percre szívesen a kezembe vettem volna őket, de mindet üvegszekrényben tartották, méghozzá igen indokoltan, hiszen már a kezek láthatatlan verítéke is enyhe sérülést okozhatott volna ezeken a drága tárgyakon. Egy ideig csak álltam ott, és elképzeltem, hogy az ujjaimmal érzékelem őket. Különös, hogy ez mennyire megnyugtatott. A magas, világos teremben, azzal a lebegő fényével együtt, megvolt az, ami engem a Második és Harmadik sugárút régiségboltjainak, mágikus órájában is olyannyira vonzott: megállt az idő, amelyből oly sokat kellett elpazarolnom csak azért, hogy életben maradhassak.

A temetkezési intézet olcsó volt ugyan, de azért minden ott volt, ami kellett ahhoz a hamis pátoszhoz, amelynek hatására néhány deszka vagy a hullaszállító kocsi méltóságteljesebbnek tetszik. Számomra a legkellemetlenebb a tapintatosság volt, ez a feketébe bugyolált tapintatosság, az ünnepélyes arckifejezések, a részvétteli pofák, a cserepekben a bukszusok a bejáratnál, az orgona, amelyről az ember tudta, hogy gramofon. 

Csaknem megváltás volt, amikor a piros és verejtékes arcú, csupa fekete fodor Betty hirtelen vadul és hangosan felzokogott.
	Tudtam, hogy igazságtalan vagyok. De nehéz elkerülni a halálban a pátoszt és az elfojtott belenyugvás meghitt érzését, ha az ember nem maga fekszik ott, abban a szörnyű, csillogóra fényezett ládában. Azt az érzést, amelyet gyűlölünk, és amelytől mégsem szabadulhatunk, amely mindent könnyen hamissá, eltúlzottá és hazuggá tehet. És mindennek tetejébe még ideges is voltam.
	Egyre jobban és jobban felizgatott a krematórium kínzó gondolata, amint kényelmes léptekkel közeledtem a 14. utcához. Időközben megtudtam, hogy a Funeral Home-oknak természetesen nincs saját krematóriumuk - ilyen saját üzemük csak a német koncentrációs táboroknak van -, ám ez a gondolat darázsként fészkelte be magát a koponyámba, és nem hagyta magát kiűzni onnan. Éppen elég kínos volt számomra, hogy egyáltalán felidézte emlékezetemben a krematóriumot, és elhatároztam, ha a gyászszertartás után még el kellene mennünk valahová az elhamvasztáshoz, ahogyan az Európában azelőtt szokás volt, én vonakodni fogok. Nem csak vonakodni - egyszerűen le fogok lépni. Lipschütz beszélt. Nem hallgattam. Szinte megfulladtam a fülledt melegtől és a koporsóra helyezett virágok erős illatától. Láttam Vriesländert és Rabinowitzot. Mintegy húszan-harmincan jöttek el. A társaság felét nem ismertem, egyeseken látszott, hogy írók és színészek. A Koller ikrek is ott voltak, rikító hajukkal, Vriesländer és a felesége mellett ültek. Kahn egyedül jött, nem Carmennel, aki két padsorral előtte ült, és úgy tűnt fel nekem, hogy alszik Lipschütz beszéde alatt. Benne volt az egészben minden gyászszertartás szokásos következetlensége is. Hozzájárult még kimondatlanul valami örökre felfoghatatlan is, amit igyekszik az ember imádságokkal, orgonazúgással és szavakkal felfoghatóvá változtatni, miáltal könyörületesen és kispolgáriasan meghamisítja.

Egyszerre csak ott termett négy fekete kesztyűs férfi a koporsó mellett, s olyan fogással emelték gyorsan és könnyedén magasra, amely begyakorlottságával azt a képzetet keltette az emberben, hogy hóhérsegédek, majd gumitalpukon meglehetős gyorsan kimasíroztak. Hamarább fejeződött be az egész, mint ahogy gondoltuk volna. Amikor szorosan mellettem haladtak el, úgy éreztem, mintha hirtelen felemelkedne a gyomrom, és aztán, meglepetésemre, megéreztem, hogy nedves lett a szemem.
Kimentünk. Körülnéztem, a koporsó már eltűnt. A kijáratnál egyszerre csak Vriesländer mellett találtam magám. Azt fontolgattam, ez lenne-e vajon a legalkalmasabb pillanat, hogy köszönetet mondjak a kölcsönért?	- Jöjjön - mondta. - Itt a kocsim.	- Hová? - kérdeztem rémülten.	- Bettyhez. Készített valami enni- és innivalót.	- Nincs annyi időm.	- Hiszen dél van. Sokáig úgyse kell maradnia. Csak hogy lássa, hogy ott vagyunk. Ez nagyőri fontos neki. Minden alkalommal. Hiszen tudja, hogy ő milyen. Na, jöjjön.
	Rabinowitz, a Koller lányok, Kahn és Carmen is velünk jöttek.	- Ez volt az egyetlen lehetőség, amivel megakadályozhattuk, hogy Betty még egyszer megnézze a szertartás előtt Mollert - közölte Rabinowitz. - Azt mondtuk, hogy a szertartás után mind odamegyünk hozzá. Meyer ötlete volt. És bevált. A sok évtizedes jó háziasszony győzött Betty ben. Reggel hatkor felkelt, hogy sütni-főzni kezdjen. Azt mondtuk neki, ebben a hőségben valami előétel és hidegtál lenne a legjobb. Ennek az előkészítése tovább tartott, mivel le is kellett hűteni az ételt. Egy órával ezelőttig dolgozott vele. Hála istennek. Hogy nézhet ki most már Moller, ebben a hőségben!
	Betty már otthon fogadott minket. A Koller ikrek rögtön kimentek vele a konyhába, hogy segítsenek. 

Az asztalra odakészítették a tányérokat. Megható és lesújtó volt ez a szörnyű gondosság. - Ez az, amit a természeti népeknél halotti tornak neveznek - magyarázta Rabinowitz. - Egyébként ősi szokás...
	Belemerült, teljes elragadtatással, az emberiség legrégibb korszakaiba visszanyúló szokás eredetének a taglalásába.
	Micsoda német! - gondoltam, miközben fél füllel hallgattam a fejtegetéseit, és azt néztem, hogyan tudnék innen elszabadulni. A Koller ikrek szardíniával, csirkemájjal, majonézes tonhallal teli nagy tálakat hoztak be. Kiosztották a tányérokat. Megláttam, amint Meyer II., aki időnként felbukkant Bettynél, lopva az egyik Koller lány valóban igen vonzó fenekébe csípett. Az élet kezdett visszatérni a rendes kerékvágásba. Szörnyű vagy nagyszerű, ahogy vesszük! Egyszerűbb, ha az ember nagyszerűnek tekinti.

A délutánom azzal telt el, hogy Silvers oktatásban részesített. Azt a trükköt gyakorolta velem, hogy én kijelentem, egy bizonyos kép nincs itt, holott valójában ott van a kis raktárhelyiségben. Azt kell mondanom, hogy megtekintésre éppen valamelyik Rockefellerhez, Fordhoz vagy Mellonhoz vitték át. - El se hinné, milyen hatásos ez - magyarázta Silvers. - A sznobizmus és az irigység a műkereskedő két felbecsülhetetlen segítőtársa. Pontosan úgy, mint ahogyan egy kép akkor is értékesebb lesz, ha egyszer a Louvre-ban vagy a Metropolitan Múzeumban is kiállították. Jóllehet maga a kép ugyanaz marad, a tény, hogy valamelyik milliomost érdekli, a műkereskedők alsóbb régióiban már önmagában elegendő ahhoz, hogy kívánatosabbá tegye-	- És azok a vevők, akik valóban a képeket szeretik?	- Az igazi műgyűjtők? Az megint csak kihaló fajta. Manapság azért gyűjtenek, hogy befektessék a pénzüket vagy hogy proccoljanak.	- Azelőtt nem?
	- Silvers gúnyos pillantást vetett rám. - Nyugodt, biztos korszakokban kevésbé; olyankor van idő arra, hogy egy-két nemzedéken át kifejlődjék a műértő. Minden háború után bekövetkezik a vagyonok bizonyos átrétegeződése, régiek elvesznek, újak keletkeznek. Régi gyűjteményeket felszámolnak, újgazdagok műgyűjtők akarnak lenni. Nem a művészet iránti csillapíthatatlan vonzódásuk miatt. Hogyan is fejlődhetne ki olyan hirtelen egy telekspekulánsban vagy egy fegyvergyárosban? Csak az első néhány millió után jelentkezik ez a vonzalom. Többnyire azért, mert az asszony nem bírja ki, hogy egyetlen Monet-jük se legyen, amikor Johnsonéknak már kettő is van. Pontosan úgy megy ez, mint a Cadillac és Lincoln kocsik esetében. - Silvers lágyan, torokhangon nevetett, úgy hallatszott, mintha valamiféle forrás bugyborékolna a mellkasában. - Szegény képek! Rabszolgákká változtatják őket.	- Eladná bármelyik képét is értékének a töredékéért valamelyik szegény embernek csak azért, mert az az életénél is jobban szereti a képet, de nincs elég pénze, hogy megfizesse az árát? - kérdeztem.
	Silvers megsimogatta a szakállát. - Könnyű dolog lenne most hazudni, és azt felelni: igen. De nem teszem. A szegény ember ingyen bemehet a Metropolitan Múzeumba, és szíve vágya szerint nézegetheti mindennap a Rembrandtokat, Cézanne-okat, Degas-kat, Ingres-t és ötszáz év művészetét.
Tovább erősködtem. - Az talán mégsem elég neki. Hátha azt szeretné, hogy valamelyik a saját tulajdona legyen, hogy mindig, minden időben, akár éjszaka is imádhassa.	- Akkor vegyen pasztellképekről meg rajzokról készített nyomatokat - felelte közönyösen Silvers. - Ma már olyan jók a nyomatok, hogy gyűjtők is bedőlnek, és eredetiként veszik meg őket.
	Nem lehetett kifogni rajta. Nem is akartam. Csak azt akartam, hogy ne kelljen valami máson gondolkodnom. Amikor Bettytől elmentem, egyszerre csak azt mondta Carmen: - Az a szegény Moller úr! Most ég a krematóriumban! 

Engem elbűvölt ez a hülyeség, ahogyan még mindig úrnak titulálta, de ez csak nevetséges volt; ami megmaradt, mint a fogfájás, az a krematórium. Nemcsak egy kép volt. Én ismertem. Tudtam, hogy mi történik, amikor a halott a tűzben felágaskodik, mintha még valami utolsó, iszonyú fájdalom rohanná meg, és az elégett haj lángkoszorújában darabjaira szakadva torzul el az arca. Tudtam, hogy néznek ki a szemek a tűzben.	- Az Öreg Oppenheimernek - folytatta kedélyesen Silvers - szép gyűjteménye volt, de bosszúságot is okozott neki. Kétszer loptak el tőle valamit. Egyszer visszakapta, de nagyon magas áron kellett megkötnie a biztosítást, hogy a képei védve legyenek. Túlságosan sokba kerültek már neki. Azonkívül valóban szerette őket, és a biztosítótól járó pénz a képeket úgyse pótolhatta volna. Úgy félt az újabb lopásoktól, hogy nem mert többé elmenni hazulról. Végül rájött a megoldásra: mindent eladott egy New York-i múzeumnak. Egyszerre szabad ember lett, oda utazhatott, ahová és amikor csak akart, elég pénze volt mindenre, amire kedve szottyant. És ha látni akarta a képeit, elment a múzeumba, ahol mások gondja volt a biztosítás meg a védekezés a tolvajok ellen. Mélységesen megvetette a képtulajdonosokat meg a gyűjtőket, akiknél nem lehet tudni, hogy a képek az ő rabjaik vagy ők maguk a képeik rabjai. - Silvers megint azt a bugyborékoló nevetést hallatta. - Nem is rossz ötlet!
	A sárga irigység evett. Micsoda gondosan karbantartott élet! Nyugodtan ringatózik egy kis cinizmusban, iróniában, egészséges, kemény üzletelésben és azoknak a lángoknak a visszfényében, amelyek a művészet agóniájából keletkeztek, és itt kényelmes kan-dallótűzzé szelídültek. Aki ért ehhez, az akár ismeretlen tűzhányók krátereiben is megfőzheti az ételét és megsütheti a bélszínszeletét. Bárcsak meg lehetne tanulni ezt! De tényleg ezt akartam volna? Nem tudom, de azon a napon ezt akartam. Féltem attól, hogy vissza kell mennem a szürke hotelszobámba.

Már a sarkon befordulva megláttam a szálloda előtt álló Rolls-Royce-ot. Megszaporáztam lépteimet, hogy még ott találjam Natasa Petrovnát. Túlontúl gyakran tapasztaltam már, hogy há nagyon kívánunk valamit, az az utolsó pillanatban elillan előlünk.	- Megjött - mondta Natasa, amikor beléptem a plüss-szobába. - Adjunk neki rögtön egy vodkát. Vagy ahhoz már túl meleg van?	- Meg kellene tanulnunk, hogy ilyenkor Moscow Mule-t kell készíteni - feleltem. - Úgy rémlik, hogy a nyár New Yorkban: nyár egy óriás konyhában. Más, mint Párizsban.	- Ma megint szélhámosnő vagyok - jelentette ki Natasa Petrovna. - Tizenegy óráig enyém a Rolls-Royce, a sofőrrel együtt. Megkockáztatná, hogy újra kikocsikázzék velem?
	Kihívó pillantást vetett rám. Gyorsan megbecsültem, hogy mennyi pénzem lehet.	- Hová? - kérdeztem.
	Nevetett. - Semmiféle Longchamps. Menjünk a Central Parkba, és együnk egy hamburgert.	- Coca-Colával?	- Egy pohár sörrel, hogy meg ne sértsük azt az európai lelkét.	- Helyes.	- Engem is magával akart cipelni - mondta Melikov. - De engem már meghívtak Raoulhoz.	- Gyászszertartásra vagy örömlakomára? - kérdezte Natasa.	- Üzleti megbeszélésre. Raoul ki akar költözni, és lakást akar bérelni. Polgári életet akar élni Johnnal. Erről kell lebeszélnem. A főnök utasítása.	- Milyen főnöké? - kérdeztem.	- Azé, akié ez a szálloda is.	- Ez úgy hangzik, mintha a Ritzben lennénk. Ki az a titokzatos főnök? Láttam már?	- Nem - felelte kurtán Melikov.	- Egy családos gengszter - mondta Natasa. 
	Melikov körülnézett. - Ne mondjon ilyeneket, Natasa. Az nem egészséges.
	- Én ismerem. Hiszen itt laktam. Kövér pasas, szivacsos, a kelleténél valamivel szűkebb öltönyöket hord, és le akart feküdni velem.	- Natasa Petrovna! - szólt rá élesen Melikov.	- Jól van, már megyünk. Vagy kér még egy pohárkával ebből a gengsztervodkából? - kérdezett Natasa.
	Nemet intettem.	- Ő inkább a Rolls-Royce vodkára vár - jelentette ki Melikov.	- Akkor inkább ebből igyon - szólt hozzám Natasa. - A Rolls-Royce-ban valami kifürkészhetetlen sorscsapás következtében csak egy palack cherry brandy van, Koppenhágából. A járgány tulajdonosa tegnap bizonyára valami hölggyel sétakocsizott.
	Kimentünk a házból. A sofőr ott állt az utcán, és cigarettázott. - Nem óhajtja ön vezetni á kocsit, Sir? - kérdezte.	- A Rolls-Royce-ot? Azt nem merném. Azonkívül nincs jogosítványom. Harmadsorban pedig nem is tudok autót vezetni.	- Gyönyörű! - mondta Natasa. - Nincs is unalmasabb, mint egy amatőr autóversenyző!
	Ránéztem. Úgy tetszett, az unalom az, amitől ő retteg. Szerettem Natasát. Ő volt a biztonság. Ő viszont valószínűleg a kalandokat szerette, amit én gyűlöltem; túlontúl sokáig voltak a kalandok az én mindennapi kenyerem. Száraz kenyér. Száraz, mint a bilincs.	- Valóban az állatkertbe akar menni?	- Miért ne? A vendéglő még nyitva van. Az ember leül odakinn, és nézi a fóka-bohócokat. A tigrisek aludni mennek. A galambok az asztalra szállnak. Még a mókusok is feljönnek a teraszra. Hát hol lehetünk közelebb a paradicsomhoz?	- Gondolja, hogy a Rolls-Royce elegáns sofőrje elégedett lesz, ha vacsorára egy hamburgerrel kínáljuk, na meg ásványvízzel? Szeszt valószínűleg nem is szabad innia.	- Ugyan, mit képzel! Úgy vedel, mint egy szomjas ló. Persze, nem ma este. A gazdáját kell hazavinnie a színházból. De a hamburger a szenvedélye. Nekem is.

Roppant csend volt. Már csak kevesen maradtak ott. A fákra ráborult az alkony. A barna medvék éjszakai pihenőre készülődtek. Csak a jegesmedvék úsztak fáradhatatlanul fel s alá a szűkös medencéjükben. John, a sofőr, oldalt három, paradicsommártással megkent óriáshamburgert evett. Kávét ivott hozzá.	- Kár, hogy éjszaka nem lehet sétálni a Central Parkban - mondta Natasa. - Egy óra múlva már veszélyes lesz. A négylábú ragadozók ilyenkor aludni térnek, a kétlábúak felébrednek. Maga hol volt ma? Annál a képkereskedő ragadozójánál?	- Igen. Egy Degas példáján elmagyarázta nekem az életet. Az ő életét. Nem a Degas-ét.	- Hát nem furcsa, hogy mennyi tanácsot kaphat mindenütt az ember?	- Maga is?	- Állandóan. Mindenki mindig nevelni akar engem. És mindenki mindent jobban tud nálam. És e naprakész bölcsesség alapján azt hihetné az ember, hogy a boldogság mindenütt honos. Csak nála nem. Nagy az ember a tervekben; mármint a mások számára ajánlottakban.
Natasára néztem. - Úgy látom, magának nincs sok tanácsra szüksége.	- Végtelenül sokra van szükségem. De nem segítenek rajtam. Mindennek ellenére, mindent fordítva csinálok. Nem akarok boldogtalan lenni, mégis az vagyok. Nem akarok egyedül lenni, mégis mindig újra meg újra egyedül vagyok. Most kinevet. Hiszen oly sok embert ismerek, gondolja. Ez igaz. De a másik is igaz.
	Roppant bájos volt, miközben az esti szürkületben, a vadállatok utolsó üvöltései közepette ezeket a gyerekes csacskaságokat fecsegte. Hallgattam, és hasonló érzésem támadt, mint délután Silversnél, hogy milyen távolinak tűnik ez az élet is az enyémtől. Ezt is ugyanúgy, mint a másikat, egyszerű érzelmek vezérlik, józan boldogtalanság, és a feszengő félelem attól, hogy a boldogság nem valami állapot, hanem csak hullám a víz színén - de egyiknél sem lapult az árnyékban a bosszú oresztészi fogadalma, valami sötét ártatlanság, a belekeveredés a bűnbe, sem az emlékeket őrző Erinnüszek baljós csapata. 

Mily szerencsések és irigylésre méltók voltak ők a sikereikkel, a bágyadt cinizmusukkal, az elmés megjegyzéseikkel és az ártatlan boldogtalanságaikkal, amelyeknek valamilyen anyagi veszteség vagy szerelem jelentette a végső határát. Ott ültek előttem, mint egy másik évszázad díszmadarai, és csicseregtek. Milyen szívesen tartoztam volna én is közéjük, és feledtem volna mindent, és csicseregtem volna velük együtt.	- Az ember elcsügged - mondta Natasa. - Azt hiszi, hogy megszokhatja a csalódásokat. Pedig nem igaz. Minden alkalommal jobban és jqbban fájnak. Annyira fájnak, hogy az ember megrémül. Mintha minden alkalommal elégetnék az embert. És minden esetben lassabban gyógyul. - Tenyerébe támasztotta a fejét. -Nem akarom, hogy továbbra is megégjek.	- És ezt hogyan akarja elérni? - kérdeztem. - Kolostorba akar vonulni?
	Natasa türelmetlen kézmozdulatot tett. - Az ember nem szökhet el önmaga elől.	- De igen, megteheti. Egyszer. De onnan már nem lehet visszatérni - mondtam, és Moherre gondoltam, ahogyan New Yorkban magányosan, egy forró éjszakán a csillárról lógott, a jó öltönyében és tiszta ingben, amelyhez nem kötött nyakkendőt, amint Lipschütz közölte velem. Úgy vélte, hogy a nyakkendő gyötrelmesebbé tenné a megfulladást. És ezt nem akartam elhinni. Olybá tetszett ez nekem, mintha valaki a vonaton azt hinné, hogy hamarább fog megérkezni, ha ide-oda rohangál a folyosón. Rabinowitzot izgatta a téma, a tudós kíváncsiságával akart elmélyedni benne. Akkor mentem el.	- Néhány nappal ezelőtt azt magyarázta nekem -fordultam Natasához -, hogy boldogtalan. Majd utána azt mondta, hogy nem igaz. Ilyen gyorsan megy ez magánál? Milyen szerencsés!	- Egyik sem volt igaz. Maga tényleg ennyire naiv? Vagy csak kigúnyol?
	- Egyik sem igaz? Én megtanultam, hogy senkit se gúnyoljak ki, és megtanultam, hogy először mindent elhiggyek, amit mondanak nekem. Ez sok mindent egyszerűbbé tesz.
Natasa kétkedve nézett rám. - Furcsa ember maga - mondta végül. - Úgy beszél, mint valami öreg ember. Nem akart pap lenni valamikor?
	Nevettem. - Soha.	- Azok ilyenek néha. Miért nem akar másokat kicsúfolni? Olyan komoly, nem ártana magának egy kis humor! De hát a németek...
Leintettem. - Tudom. A németeknek nincs humoruk. Ez így is van.	- Akkor hát mi az, ami helyette van?	- Káröröm. Kevés nyelvre lefordítható német szó. Ugyanaz, amit maga a humor szóval jelöl meg: másokból gúnyt űzni.
Natasa egy pillanatra zavarba jött. - Talált, tanár úr! Milyen precíz maga!	- Mint egy német - feleltem nevetve.	- Én pedig boldogtalan vagyok. Vagy üres. Vagy szentimentális. Vagy kiégett. Hát nem érti?	- De igen.	- Előfordul ez németeknél is?	- Megesett már. Régebben.	- Magával is?
	A pincér az asztalunkhoz jött. - A sofőr kérdezi, hogy rendelhet-e egy adag fagylaltot? Vaníliát és csokoládét.	- Kettőt - feleltem.	- Ügy kell mindent harapófogóval kihúzni magából - mondta Natasa Petrovna türelmetlenül. - Nem beszélgethetnénk végre egyszer értelmesen? Maga is boldogtalan?	- Nem tudom. A boldogtalanság olyan szelíd kifejezés.
	Döbbenten nézett rám. Minél inkább besötétedett, annál világosabb lett a szeme. - Akkor tulajdonképpen semmi sem történhet velünk - mondta végül, szinte csüggedten.

	- Jól benne vagyunk a pácban mind a ketten.	- Semmi sem történhet - erősítettem meg -, mi mindketten olyan gyerekek vagyunk, akik már megégették magukat, és éppen ezért pokolian óvatosak vagyunk.
	A pincér a számlát hozta. - Azt hiszem, záróra van - mondta Natasa.
	Egy pillanatra úrrá lett rajtam a régi pánik. Ezen az estén nem akartam egyedül maradni, és féltem, hogy Natasa már el akar menni.	- Nem addig a magáé a kocsi, amíg véget nem ér a színházban az előadás?	- De igen. Autózgassunk addig?	- Nagyon szívesen.
	Felálltunk. A terasz és az állatkert már egészen kiürült. A sötétség fekete lobogóival borult a fákra. Olyan érzésünk is támadhatott volna, hogy egy kis falu terén vagyunk, ahol, mint égy kútban halkan lubickoló néger gyerekek, fürdenek a fókák, és kissé távolabb ott vannak a bivalyok és zebuk istállói.	- Ez már az az óra, amikor veszélyessé lesz a Central Park?	- Ez még csak a kukkolók és perverzek órája. Odasettenkednek a padokhoz, ahol a szerelmespárok csókolóznak. A kézitáska-rablók, nemi erőszakot elkövetők és gyilkosok órája később kezdődik, amikor már egészen besötétedett. A portyázó bandáké is.	- És ez ellen a rendőrség semmit se tud tenni?	- Végigjárják autóval az utakat, járőröznek is, de a park óriási, és mindenfelé el lehet bújni. Kár. Olyan szép lenne, ha nyáron másképp volna. De most nincs mitől félnünk, hiszen nem vagyunk egyedül.
	Belém karolt. Most semmitől sem kell félnünk, hiszen nem vagyunk egyedül, gondoltam, és éreztem, hogy ott van, szorosan mellettem. A sötétség most nem veszélyt jelentett; oltalmazott és titkokat őrzött, tele volt titkokkal, amelyek vigaszként ragyogtak ki belőle. 

Valamiféle, csaknem megnevezhetetlen gyöngédséget éreztem, olyan gyöngédséget, amelynek még neve sem volt, és még senkihez sem kötődött, szabadon lebegett, mint a pára a késő nyári estében, és mégis valamilyen enyhe csalás volt már. Nem tiszta érzés volt ez, hanem különböző okokból összeállt keverék, volt benne félelem és rettegés, hogy újra felbukkanhat a múlt, volt benne gyávaság is, meg a kívánság, hogy még el ne vesszem a tehetetlenségnek ebben a titokzatos és lesben álló időközében a megmentés és a megmenekülés között, és benne volt a vak tapogatózás, amely minden után kinyújtja a kezét, amit biztonságnak vél. Szégyenkeztem miatta, de felszínesen azzal vigasztaltam magam, hogy Natasa sem sokban különbözik tőlem, hogy ő is olyan, mint az a növény, amelyik anélkül, hogy sokat kérdezne, és minden különösebb becstelenség nélkül, belekapaszkodik abba, ami a közelében van. Nem akart egyedül lenni életének egyik zűrzavaros időszakában; és ugyanúgy én sem akartam többé. De, ha látszólag ok nélkül is, körüllengett minket ez a langyos, könnyű gyöngédség, amely oly veszélytelennek tűnik, hiszen még neve sincs, és nem ismeri a fájdalmat, amely, mint a keselyűk karma kapaszkodik belé, s amelynek az ember éppen ezért olyan könnyen megadja magát.	- Imádlak - mondtam váratlanul, magam is meglepődve, és akaratom ellenére, amint az előttünk menő sofőr széles árnyékában lépdeltünk az ötödik sugárúthoz vezető, sárga lámpákkal megvilágított, lombos sétaúton. - Nem ismerlek, Natasa, és imádlak - ismételtem meg, és akkor jöttem rá, hogy most először tegeztem.
	Natasa felém fordult. - Ez nem igaz - felelte. - Hazudsz, ez nem igaz. De mondd csak mégis, olyan jó hallani ezt a mondatot.

Felébredtem, de némi időbe telt, amíg tisztázni tudtam magamban, hogy álmodtam. Csak lassan-lassan, fokozatosan ismertem fel a szobám sötét körvonalait, az ablak világosabb foltját és a vöröses New York-i éjszaka gyenge fényét. De nyúlós, lassú ébredés volt ez, mintha valami mocsárból kellene keservesen kievickélnem, amelybe majdnem belefulladtam.
	Füleltem. Valószínűleg kiabáltam. Mindig kiabáltam, valahányszor ezt álmodtam, és minden alkalommal sokáig tartott, amíg az álomból visszataláltam a valóságba. Azt álmodtam, hogy valakit meggyilkoltam és elástam egy patak parti elvadult kertben, és hogy hosszú idő múltán megtalálták, és egyre jobban szorul körülöttem a hurok, és el fognak kapni. Sose tudtam pontosan megmondani, hogy férfi vagy nő volt-e az, akit megöltem. Azt se tudtam, hogy miért tettem, és még olyasmi is rémlett nekem: már az álomban is elfelejtettem, hogy egyáltalán elkövettem a gyilkosságot. Annál kínosabb volt aztán az ijedtség és a mélységes rémület, amitől az ébredés után még sokáig nem tudtam szabadulni, mintha az álom mégis valóság volna. Az éjszaka és az ébredés páni rémülete ledöntött minden védőgátat, amit magam köré emeltem. Újra itt volt a fülledt éjszakában a krematórium kimeszelt helyisége, az akasztásra szolgáló kampókkal, s alattuk a falon a meszet lesúrolva rángatózó fejektől származó foltokkal, és az a csontvázszerű kéz a padlón, amely még mozgott, és az a zsíros hang, amely megparancsolta: „Lépj rá! Te szaros dög, nem vagy hajlandó rátaposni? Rajta, vagy téged is elintézlek! Téged is mellé akasztunk, te disznó, de lassan, kiélvezve!" Újra hallottam a hangot, és láttam azt a hideg, gúnyos tekintetet, és századszor is elmondtam magamnak, hogy ha nem teszem meg, engem is megölt volna, mint egy házilegyet, mint ahogy más foglyok tucatjait is megölte puszta szórakozásból. Csak arra várt, hogy ellenszegüljek. Mégis éreztem, ahogy minden alkalommal veríték patakzik a hónaljamból, és mint minden alkalommal, most is tehetetlenül nyögtem, az okádás határán. Ezt a zsíros hangot, ezeket a szadista szemeket ki kell oltani. März, gondoltam. Egon März. Engem aztán, később, a rendszer egyik ilyen ellentmondásos rohamában szabadon bocsátottak, csak mert nem vagyok zsidó, és elmenekültem. Nem messze onnan húzódott a holland határ; ismertem, és segítségem is akadt, de tudtam, hogy mielőtt meghalok, egyszer még elém kell kerülnie ennek az arcnak.

Az ágyamon ültem, felhúzott térddel, mintegy belülről megdermedve, a rövid nyári éjszakában. Ott ültem, és minden eszembe jutott, amit el akartam ásni, el akartam temetni, és újra csak arra gondoltam, hogy nem tehetem, és hogy muszáj visszamennem, és hogy nem múlhatok ki idő előtt, és undorból és kétségbeesésből nem vethetek véget az egésznek úgy, mint Moller. Életben kell maradnom, meg kell menekülnöm, és teljesen mindegy, hogy mi az, ami után segítségért nyúlok. Tudtam, hogy az éjszaka mindent tragikusabb színben tüntet fel, és felnagyítja az értékeket , és a fogalmakat, de mindennek ellenére csak ültem ott, és éreztem a bosszú, a tehetetlen düh és a gyász kísértetszárnyait. Csak ültem ott, az éjszaka szürkébe fordult, és én mint Valami gyerekkel, úgy beszéltem önmagammal, és vártam a reggelre, és amikor eljött, ösz-szetört voltam, mintha egész éjszaka késsel a kezemben hadakoztam volna valamiféle végtelen, fekete vattafallal, amely meg sem sérült egyáltalán.

14.

Silvers elküldött Cooperhez, aki a Degas-táncosnőt vette meg. El kellett vinnem neki a képet, és segíteni, hogy felakassza. Cooper a Park Avenue egyik házának negyedik emeletén lakott. Arra számítottam, hogy az ajtónál inas fog eligazítani, ezzel szemben maga Cooper fogadott, ingujjban.	- Jöjjön be - mondta. - Szánjunk egy kis időt arra, hogy helyet találjunk ennek a zöldeskék hölgynek. Kér egy whiskyt? Vagy inkább kávét?	- Köszönöm, egy kávé jólesne.	- Én egy whiskyt iszom. Ez az egyetlen okos dolog ebben a hőségben.
	Nem vitatkoztam vele. Nagyon hűvös volt a lakás, a mesterségesen hűtött és szellőztetett helyiségek enyhe kriptalevegője érződött benne. 

Mint valami érett paradicsom, úgy világított benne Cooper feje. Ezt még csak aláhúzta a berendezés: francia, XV. Lajos korabeli, csupa cirádás vagy aranyozott, kecses bútordarab, néhány kis olasz székkel és egy gyönyörű sárga, velencei fiókos szekrénykével keverve. A tapétás falakon francia impresszionisták függtek.
	Cooper leszedte a csomagolópapírt a Degas-ról, és az egyik székre állította. - Az ugye csak szélhámosság volt a képpel? - kérdezte. - Silvers azt állította, hogy a feleségének ajándékozta, és az asszony botrányt fog csapni, ha hazajön! Micsoda blöff!	- Ezért vette meg? - feleltem kérdésre kérdéssel.	- Természetesen nem. Azért vettem meg, mert meg akartam venni. Van róla fogalma, hogy mit kért érte Silvers?	- A legcsekélyebb fogalmam sincs. . - Harmincezer dollárt.
	Cooper fürkészve nézett rám. Rögtön tudtam, hogy hazudik, és ki akar faggatni. - Nos? - kérdezte. - Szép kis summa, mi?	- Énnekem sok pénz lenne.	- Hogyan? Maga mit fizetne érte? Nevettem. - Semmit!	- Miért nem? - kérdezte nagyon gyorsan Cooper.	- Mert nincs rá pénzem. Köztem és a semmi között ebben a pillanatban mintegy harmincöt dollár van,
	Cooper nem tágított. - Mit fizetne, ha meglenne rá a pénze?
	Úgy éreztem, hogy egy csésze kávéért már éppen eléggé kihallgatott. - Mindent, amim csak lenne - feleltem. - Csak meg kell becsültetnie ezeket a képeit itt, hogy megtudja: a művészet iránti rajongás egyben jó üzlet is. Jobb nem is létezik. Azt hiszem, Silvers nagy ráfizetéssel is szívesen visszavásárolná magától.	- A csibész! Hogy egy hét múlva ötven százalék felárral újra felajánlja nekem!
	Cooper úgy hurukkolt, mint a pulykakakas étkezés után: elégedetten és már nem is kihívón. - Nos, hová akasszuk a táncosnőt?

	Végigmentünk a lakáson. Coopert közben telefonhoz hívták. - Nézzen csak körül - kiáltott oda nekem. - Talán talál egy helyet.
Finom ízléssel volt berendezve a lakás. Úgy tetszett, Cooper kitűnően ért hozzá, vagy kiváló tanácsadói vannak; valószínűleg mindkét feltételezés igaz. Egy lány vezetett. - Itt még lenne hely.
Széles, szecessziós ágy fölött, arany keretben egy erdei tájkép lógott, bőgő szarvas és néhány őzike, az előtérben egy forrás. Szótlanul néztem erre az iszonyú csinálmányra. - Ezt Cooper úr maga festette? - kérdeztem végül. - Vagy a szüleitől örökölte?	- Nem tudom. Amióta itt vagyok, megvan neki. Gyönyörű, ugye? Olyan természethű!	- Ez az. Még a szarvas szájából kiáradó párát is látni lehet. Cooper úr vadász?	- Nem tudok róla.
	Körülnéztem, és a szemközti falon Ziem egyik velencei tájképét pillantottam meg. A meghatottságtól csaknem könnyes lett a szemem, hogy felfedeztem Cooper titkát. Itt, a hálószobájában, nem kellett pózba vágnia magát. Ez volt az, amit valóban szeret. Minden más csak dekoráció, üzlet és talán még valami halvány vonzódás is, ki tudhatja ezt, és ki akarja tudni egyáltalán? Ám ez a bőgő szarvas, ez szenvedély volt, és ez a szentimentális Velence-tanulmány, ez romantika.	- Menjünk tovább - mondtam a szobalánynak. - Itt minden olyan, hogy csak megzavarhatnánk. Fent is vannak még szobák?	- A padlástér van fenn, és egy kis szalon.
Megmutatta a lépcsőn felvezető utat. A dolgozószobából kihallatszott, amint Cooper nyers hangon parancsokat ugat a telefonba. Roppant kíváncsi voltam, vajon a dolgozószoba berendezése is hasonlít-e a hálószobáéra: nagyon is odaillett volna még egy bőgő szarvas.
	A teraszra nyíló ajtóban megálltam. Alattam terült el, ameddig a szem ellátott, New York a fülledt nyári hőségben, akár valamilyen afrikai város, tele felhőkarcolókkal. A látóhatáron sejteni lehetett a tengert.

	Kőből és acélból épült város volt, és annak is látszott, ami: nem fokozatosan létesült és szervesen növekedett település, nem az évszázadok patinájával, hanem olyan, amit elszántan, gyorsan építettek elszánt emberek, akiket nem gátoltak mindenféle hagyományok, és akik számára a legfőbb törvény nem a szépség, hanem a célszerűség volt, és éppen ezért valami új, vakmerő, antiromantikus, antiklasszikus, modern szépség. Felülről kell látni New Yorkot, gondoltam, nem lentről, a nyakat mereven a magasba, a felhőkarcolók felé tartva. Fentről békésnek látszottak, olyasféleképpen, mintha úgy tartoznának oda, mint zsiráfok valamilyen zebrákból, gazellákból és óriásteknőcökből álló csordába. Meghallottam, amint Cooper szuszogva felfelé csoszog a lépcsőn. - Talált valami helyet?	- Itt - mondtam, és a teraszra mutattam. - De a nap hamar tönkretenné. Egy táncosnő e város fölött, az lenne valami! De talán ott, a terasz melletti szalonban? Azon a falon, amelyiket nem süti a nap.
Bementünk. A szalon nagyon világos volt; fehér falak és bútorok, amelyeket kartonhuzattal vontak be. Az asztalon három kínai bronzedény és egy Tang-kori táncosnőpár volt. Cooperre néztem. Mit érezhet? A Csou-kori bronzok helyett nem inkább három fedeles söröskancsó lenne kedvére való, a terrakotta táncosnők helyett pedig néhány porcelántörpe?	- Oda - jelentettem ki. - A bronzok mögött a falra. A bronzok zöldeskék patinájának árnyalata ugyanolyan, mint a táncosnők tüllszoknyájáé.
Cooper még mindig mereven bámult és szuszogott. Odatartottam a falhoz a képet. - De akkor egy lyukat kell fúrni a falba - mondta végül. - És ha később, egyszer elvisszük onnan a képet, ott marad a lyuk.	- Akkor odaakaszthat egy másik képet is - mondtam, és elképedve néztem Cooperre. - Azonkívül úgy begipszelhetik a lyukat, hogy szinte meg se lehet látni. - Micsoda krajcároskodó pasas! De hát valószínűleg éppen így szerezte a millióit. Furcsa módon nem is bosszantott, az a bőgő szarvas a hálószobában engem mindennel kibékített. 

Minden egyéb némileg ellenséges volt Cooper számára a saját lakásában, és nem is értette igazán. Éppoly kevéssé értette, mint azt, hogy az ember ezekért annyi pénzt adhat ki. Ez volt az oka annak is, hogy ki akart kérdezni engem. Nem ismerte ki magát egészen a művészet-pénz kombinációban, és ebben tulajdonképpen megegyezett az igazi műgyűjtőkkel.
	Cooper végül rászánta magát. - De kis lyukat csináljon - mondta.	- A lehető legkisebbet. Látja ezt a két patentkampót: csak egy-egy vékony szög kell hozzájuk, és ennek ellenére egy nagy képet is elbírnak.
Gyorsan elkészültem a munkával. Cooper bizalmatlanul ott maradt mellettem. Annyi időt mégis szakítottam, hogy megnézzem és kézbe vehessem a kínai bronzokat. Rögtön megéreztem a patina enyhe melegét, mely ugyanakkor hűvösnek is tetszett. Nagyon szép bronzok voltak, és számomra a vészes otthonosság különös érzése áradt belőlük; oly tökéletesek voltak, hogy semmi más „üzenetet" nem közvetítettek, csak azt, hogy tökéletesek, azt a leírhatatlan érzést, amely egy pillanatra elfogja az embert, amikor megérti, hogy ezeknek a nagyvilágban kóborló, nyughatatlan, serdületlen, rövid életű vándoroknak a hordája abban a kevéske szerencsében részesült, amit az „örökkévalóságnak" nevezett illúzió kifejezéssel jelölhetünk meg.	- Ért valamit ehhez? - kérdezte Cooper.	- Valamicskét.	- Mit érnek ezek? - kérdezte rögtön, és legszívesebben megöleltem volna, oly őszinte és előre látható volt a kérdése. '	- Megfizethetetlenek.	- Micsoda? Hogyan? Jobb tőkebefektetés, mint a képek?	- Nem - feleltem, azonnal óvatosan, nehogy Silverst hátba támadjam -, de ezek nagyon szépek. A Metropolitan Múzeumban sincsenek ezeknél különbek.	- Igazán? Nahát, nahát! Valamelyik csibész sózta rám egyszer ezeket!
	- Szerencséje volt.	- Úgy gondolja? - Olyan gurgulázva nevetett, mint hat pulykakakas, és valamiféle felmérő pillantással nézett végig rajtam. Gondoltam, azt mérlegeli, hogy adhat-e borravalót nekem, de aztán hagyta az egészet. - Kér még egy kávét?	- Köszönöm.
Visszamentem Silvershez, és beszámoltam neki. - Az a vén rablógyilkos! - mondta Silvers. - Ezzel próbálkozik minden alkalommal, amikor valakit odaküldök hozzá. Született alkalmi vásárló. Egy taliga ócskavassal kezdte, aztán már vonatrakomány-számra árusította az ócskavasat. Később beszállt a fegyverkereskedelembe. Még idejében, a háború előtt. Szorgalmasan szállított fegyvereket és ócskavasat Japánnak. Amikor azt már nem tehette, az Egyesült Államokat látta el. Minden Degas-ért, amit megvásárol, emberek százainak vagy ezreinek kell fűbe harapni.
	Még sose láttam Silverst ilyen dühösnek. A hasonlat a Degas-val persze sántított, de azért szöget ütött a fejembe. A hamis dolgoknak nagyobb a tehetetlenségi nyomatékuk, mint az igazságoknak.	- Akkor meg miért ad el neki bármit is? - kérdeztem. - Nem válik ezzel maga is bűntárssá?
	Silvers nevetett, még mindig dühösen. - Miért? Azért mert eladok? Nem vezethetem úgy az üzletemet, mint egy kvéker. Még hogy bűntárs? Miben? A háborúban? Nevetséges!
	Nagy fáradságomba került, amíg meg tudtam nyugtatni; ez lett a hasznom abból, hogy logikusan akartam gondolkodni! Az ilyesmi mindig félreértésekre vezet.	- Ki nem állhatom ezeket a halálkufárokat - jelentette ki Silvers, végül már nyugodtabban. - A csudába is! ötezer dollárral többet gomboltam le róla, mint amennyire a képet taksáltam, de még ötezret kellett volna hozzászámítanom!
	Whiskyt és szódát hozott. - Kér maga is?
	- Köszönöm. Már túl sok kávét ittam.
	Így kell bosszút állni, gondoltam. Számokban! Ha ezt meg tudná tenni az ember, akkor már kikerülhetett volna a múltjának ebből az egész, zavaros mocsarából.

 - Ezt biztosan kipótolhatja - mondtam. - Talán nemsokára megint felkeresi magát. Mondtam neki, hogy a másik Degas, azzal együtt, amelyiket megvett, csodálatos párt alkot, és hogy én, bár ez csak az egyéni ízlésem, azt a másikat, amelyik még itt van, művészileg talán még érdekesebbnek tartom.
	Silvers elgondolkodva nézett rám. - Maga fejlődik! Kössünk egy fogadást. Ha Cooper visszajön egy hónapon belül a második Degas-ért, kap tőlem száz dollárt.

A Plaza Hotel előtt váratlanul megpillantottam Natasát. Ágas-bogas fák közt jött át a téren, az 59. utca felé. Most volt alkalmam először nappal látni. Gyorsan járt, kissé előrehajolva, nagy léptekkel, és engem nem vett észre.	- Natasa - mondtam, amikor közvetlenül mellé kerültem. - Eldöntötted már, hogy melyik diadémot kellene ma estére a Van Cleef és Arpelstől kölcsönvennéd?
	Egy pillanatra meghökkent. - És te? - válaszolta aztán. - Loptál Silvers úrtól egy Renoirt, hogy kifizethesd a számládat az El Moroccóban?	- Ez a különbség! - sóhajtottam. - Én kölcsönre gondolok, te meg mindjárt rablásra. Te fogod többre vinni az életben.	- Ami éppen ezért talán rövidebb lesz. Nem kísérnél el? Együtt ehetnénk valamit.	- Hová menjünk?	- Én akarlak meghívni - mondta nevetve.	- Az nem megy. A selyemfiúsághoz már túl öreg vagyok. És a kelleténél kevesebb van bennem az ahhoz szükséges bájból is.	- Egyáltalán nincs benned, de az mindegy. Gyere velem, és hagyd a csudába a morális meggondolásaidat. Mi mindnyájan itt eszünk, rendszeresen, és felírásra. Senki sem fizet a hónap vége előtt. A méltóságodon tehát semmi csorba nem esik. Azonkívül, szeretném, ha megismerkednél valakivel. Egy öreg hölgy.
Nagyon gazdag. Képeket akar vásárolni. Már beszéltem neki rólad.
	- De Natasa! Hiszen én nem árulok képeket!	- Te nem, de Silvers igen. És ha vevőket viszel neki, jutalékot fog adni neked.	- Mit?	- Jutalékot. Ez a szokás. Hát nem tudod, hogy az emberek fele kölcsönös jutalékokból él?	- Nem tudom.	- Akkor meg kell tanulnod. És most gyere. Éhes vagyok. Vagy félsz?
	Kihívóan nézett rám. - Nagyon szép vagy - mondtam.	- Bravó!	- Ha lesz valami abból a jutalékból, el kell jönnöd velem, kaviárt fogunk enni és pezsgőt iszunk.	- Bravó. D'accord. És akkor kielégítettük végre az etikai érzékedet is?	- Igen. Most már csak tériszonyom van.	- Nem is vagy olyan nagyon más, mint a többiek - mondta Natasa.
	Meglehetősen tele volt az étterem. Olyan érzésem támadt, mintha pillangókkal, papagájokkal és más díszmadarakkal teli elegáns kalitkába kerültem volna. Pincérek száguldoztak mindenfelé. Natasa, mint mindig, sok embert ismert.	- Azt hiszem - jegyeztem meg -, te fél New Yorkot ismered.	- Csacsiság. Csak semmittevőket ismerek meg olyan embereket, akiknek a divathoz van valami közük. Mint nekem. És, hogy ki ne törjön rajtad megint a tériszony, együnk egy nyári menüt.	- Nyári menü, kellemes név.
	Natasa nevetett. - Ez a diéta másik elnevezése. Egész Amerika valamiféle diétát tart.	- Miért? Hiszen itt mindenki eléggé egészségesnek látszik.	- Azért diétáznak, hogy el ne hízzanak. Amerikában dúl a fiatalsághóbort meg a karcsúsághóbort. Mindenki fiatal és karcsú akar maradni. Az öregekre itt semmit sem adnak. A tiszteletreméltó öregek tanácsát, amelyet az ókori Görögországban olyan nagyra becsültek, itt bedugnák valamelyik aggok házába. - Natasa cigarettára gyújtott, és rám kacsintott.

 - Arról pedig most egy szót se, hogy a világ nagyobbik része éhezik! Mert ezt akartad mondani, ugye?	- Olyan kellemetlen azért nem vagyok, mint amilyennek képzelsz. Nem arra gondoltam.	- Na-na!	- Európára gondoltam. Ott még nem éheznek olyan nagyon, de azért az itteninél sokkal kevesebb az ennivalójuk.
	Félig lehunyt szemmel nézett. - Nem gondolod, hogy egészen jót tenne neked, ha kissé kevesebbet gondolnál Európára? i
	Meglepett, hogy Natasa ezt észrevette. - Nem az akaratomon múlik, hogy rá gondolok.
	Natasa nevetett. - Itt jön a gazdag, öreg hölgy.
	Valamilyen testes pufogó viperát vártam, Cooper amolyan női változatát. Ehelyett egy ezüstös hajfürtű, piros pofikájú, filigrán valaki jött oda, akiről az ember azt hihette, hogy folyton folyvást csak ápolják, gondozzák, becézik, és soha ki sem lépett még a babalétéből. Mintegy hetvenéves volt, de minden megerőltetés nélkül Ötvennek is mondhatta volna magát. A kor is csak olyasminek tűnt fel rajta, mint valami enyhén összegyűrt selyempapír, amelybe bebugyolálták. Csak a nyakán meg a kezén látszott meg. Ezért is viselt négy egymásra boruló sorból álló művészi gyöngy nyakéket, ami sok mindent elfedett, és az asszonyt még kecsesebbé és még fejedelmibb jelenséggé tette.
	Párizs érdekelte, és arról kérdezősködött. Őrizkedtem attól, hogy bármit is a saját ottani életemről meséljek el neki, úgy tettem, mintha ott nem is volna háború. Natasára, néztem, és a Szajnáról beszéltem, a Szent Lajos-szigetről, a Quai des Grands Augustins-ről, a nyári délutánokról a Luxembourg-kertben, meg az estékről a Champs Elysées-n és a Bois-ban. Nem esett nehezemre, hogy ezekről beszéljek, miközben néztem Natasát, és észrevettem, hogyan csillog egyre gyengédebben a szeme.

	Gyorsan hozták az ételt, és Mrs. Whymper alig egy óra múlva elbúcsúzott. - Eljönne értem holnap délután öt óra körül? - kérdezte. - Akkor elmehetnénk a Silvers képtárba.	- Szívesen - feleltem, és még valamit el akartam magyarázni, de Natasa megrúgott az asztal alatt, mire én elhallgattam.
	Natasa nevetett. - Ez fájdalommentesen ment, ugye? Te persze azt akartad elmondani neki, ugye, hogy Silversnél csak ládákat bontogatsz? Nem szükséges. Sokan vannak itt, akik azzal foglalkoznak, hogy gazdag, tanácstalan embereknek adnak tanácsokat, és elviszik őket a műkereskedőkhöz, akikkel ők maguk üzleti kapcsolatban állnak.	- Felhajtok! - mondtam.	- Tanácsadók - felelte Natasa. - Tiszteletre méltó emberek, akik megvédik a rabló műkereskedőktől a szegény, tehetetlen milliomosokat. Elmész Mrs. Whymperhez?	- Igen - bólintottam.	- Bravó!	- Mert szeretlek.	- Kétszeresen bravó!	- Őszintén megvallva, egyébként is elmennék hozzá. Megvesztegethetőbb vagyok, mint ahogy gondolnád.
	Natasa halkan összecsapta a tenyerét. - Fokról fokra szinte elbűvölő leszel.	- Ember, ugye? És a te osztályozásod szerint?	- Még nem egészen. De olyan szobor, amelyik már megmoccan.	- Olyan ijesztő gyorsan ment ez az egész. Hiszen Mrs. Whymper semmit se tud rólam.	- Olyasmikről beszéltél, amit ő szeret. Párizsról, a nyárról a Bois-ban, az .őszi Szajnáról, a rakpartokról, az ottani könyvárusokról...	- De képekről egy szót se.
	- Az különösképpen tetszett neki. Okosan tetted. Egy szót se az üzletről.
	Egész kedélyesen bandukoltunk az 54. utcában. Jókedvűnek, könnyűnek éreztem magam. Megálltunk egy régiségbolt előtt, ahol egyiptomi nyakláncokat állítottak ki. Türkizkéken ragyogtak, s mellettük egy íbiszmadár állt. A Savoy árverési csarnokból emberek jöttek, szőnyegeket hoztak onnan. Szép volt érezni az életet. Milyen messzire tud kerülni az éjszaka!	- Este újra láthatlak? - kérdeztem. 
	Natasa bólintott.	- A szállodában?	- Igen.
	Visszafelé indultam az utcán. Poros volt a napfény. Kipufogógáz bűze érződött, forró volt a levegő. Megálltam a Savoy árverési csarnok előtt, és végül bementem. A csak félig tele teremben álmos hangulat uralkodott. Az árverező valamilyen katedrafélén állt, és kikiáltotta a kínálatokat. A szőnyegek árverése már befejeződött, most szentek szobrait ütötték dobra. Egy emelvényre vitték, és ott felállították őket, egyiket a másik után; csaknem olybá tetszett, mintha egy újabb mártíromságra készítenék őket elő. Némelyikük még át volt kötözve, ott, a dobogón csomagolták ki. Minden nagyon olcsó volt, nemigen keresték ezeket a színes figurákat. Háborús időkben a szentéket inkább börtönbe zárják. Újra kimentem, és a kirakatokat nézegettem. Nehéz reneszánsz bútorok között két kínai bronzot láttam, az egyik Ming-utánzat, ez könnyen felismerhető volt, a másik azonban eredeti is lehetett. A patinája silány, talán túlságosan is megmunkált, volt benne mégis valami, ami eredetinek látszott. Olybá tűnt nekem, mintha valaki, aki nem eléggé értett hozzá, másolatnak vélte és hamisítani próbálta volna. Visszamentem a félhomályos helyiségbe, és elkértem a következő árverés katalógusát. A bronzokat a koruk megjelölése nélkül sorolták fel, ónkancsók, réztárgyak és egyéb olcsó holmik között. Sokba nem kerülhetnék, hiszen jelentősebb kereskedőkre nem is számíthatnak az ilyen nem sokat ígérő árverésen.

Otthagytam az árverést, és az 54. utcán át lesétáltam a Második sugárútig. Ott jobbra fordultam, és továbbmentem, míg végül a Lowy fivérek környékére értem. Azon gondolkodtam, hogy megveszem azt a bronzedényt, és aztán továbbadom Lowy szeniornak. Biztos voltam benne, hogy észre se vette az ónkancsók és a nehéz bútorok között. Aztán Natasa jutott eszembe, és az az este, amikor a Rolls-Royce-szal visszavitt a szállodába. Kapkodva búcsúztam el tőle, de már az út vége felé is nagyon hallgatag voltam, mert azon töprengtem, hogyan tudnék kiszabadulni ebből a luxusjárgányból.
	Ennek egyszerűen az a gyerekes oka volt, hogy sürgősen ki kellett mennem. Mivel azonban New Yorkban az ilyesmi sokkal, de sokkal nehezebb, mint Párizsban, megpróbáltam visszatartani, ezért aztán arra már nem volt időm, hogy hosszasan búcsúzkodjam. Natasa megbotránkozva nézett utánam, én pedig, az első megkönnyebbülés után, nagyon dühös lettem magamra, úgy hittem, megint mindent elrontottam. Természetesen később, másnap, éppen az a tény, hogy inkább szenvedni és kitartani akartam, mintsem a legközelebbi szállodához irányítani a sofőrt, és hagyni, hogy Natasa az autóban várakozzék, ez az egész helyzet a romantika valamiféle fonák szimbólumának tűnt fel nekem, és bár ostobának, de mégis a vonzalom bizonyos jelének is tartottam, és éppen nem is várt gyöngédségnek éreztem. Most, amikor Lowy üzlete elé értem, ugyanazzal a gyöngédséggel gondoltam az esetre. Megláttam Lowy juniort, amint két fehérre festett XVI. Lajos korabeli szék között áll, és kibámul az utcára; lendületet vettem, lemondtam az első önálló üzletemről, és beléptem a boltba.	- Hogy vannak, Lowy úr? - kérdeztem óvatosan, közömbös hangon, nehogy rögtön megbotránkoztassam ezt a romantikus lelket.	- Jól. A fivérem nincs itt. ő kóser kosztot eszik, hiszen tudja! Én nem - tette hozzá, enyhén csillogó szemmel. - Én amerikai ételt eszem.
A Lowy ikrek engem a híres, eredeti sziámi ikrekre emlékeztettek, akik közül az egyik antialkoholista, a másik iszákos volt.

Minthogy a vérkeringésük közös volt, a szerencsétlen antialkoholistának nemcsak a mámort, hanem azt követően a részeges testvére másnaposságát is el kellett viselnie. Mint mindig: az erény szenvedett. Lowyéknál a helyzet úgy alakult, hogy egyikük ortodox, a másik szabadgondolkodó zsidó volt.	- Rábukkantam egy szép bronzra - mondtam. - Olcsón kerül árverésre.
	Az ifjabb Lowy leintett. - Ezt mondja majd el annak a fasiszta bátyámnak, én most gondolni se tudok az üzletre. Nekem most életbe vágó kérdésben kell döntenem. - Hirtelen elhatározással felém fordult. - Mondja meg őszintén, mit tanácsol nekem: nősüljek vagy ne nősüljek?
	Beugrató kérdés volt, igennel vagy nemmel csak veszíthettem.	- Mi maga asztrológiailag? - kérdeztem vissza.	- Hogyan?	- Mikor született?	- Mi köze annak ehhez? Július tizenkettedikén.	- Gondoltam. Akkor maga Rák. Rendkívül érzékeny, családszerető, művészi beállítottságú.
	- Megnősüljek?	- A rákok nehezen mozdulnak. Megkapaszkodnak, amíg csak le nem törik az ollóikat.	- Micsoda undorító kép!	- A kép csak szimbolikus. A pszichoanalitikusok nyelvére lefordítva csak azt jelenti: amíg le nem szakítják a nemi szerveiket.	- Csak? - sopánkodott Lowy. - Hagyjuk ezt! Kertelés nélkül, egyszerűen: megházasodjam?	- A katolikus Olaszországban azt tanácsolnám magának, hogy nem. Amerikában egyszerűbb a dolog: el is válhat.
- Ki beszél itt válásról? Én házasságról beszélek.
Arra az olcsó vicces megjegyzésemre, hogy az csaknem ugyanaz, már nem került sor. Éppúgy arra az olcsó tanácsomra sem, hogy aki kérdezi, az hagyja is a fenébe.

Az ember vagy megházasodik, vagy nem. Lowy szenior jött be ugyanis a boltba, ragyogva a nehéz kóser ételektől.
	A fiatalabb testvér intett, hogy hallgassak. Bólintottam.	- Mit csinál az a parazita? - kérdezte nyájasan Lowy szenior.	- Silvers? Éppen fizetésemelést adott nekem, teljesen önként.	- Meg is teheti. Mennyit? Havi egy dollárt?	- Százat.	- Tessék?
	Mindkét Lowy rám bámult. Az idősebb szedte össze magát hamarább.	- Kétszázat kellett volna adnia - jelentette ki. Csodálattal néztem rá, de nem akartam elmaradni mögötte. - Meg is tette - feleltem. - De én visszautasítottam. Úgy látom, annyit még nem érek. Talán majd egy év múlva.	- Magával sose lehet értelmesen beszélni - morogta Lowy szenior.	- De igen - mondtam. - Ha bronzokról van szó.
	Elmondtam neki, hogy mit fedeztem fel. - Az én részemre licitálhatna rá. Mindenki hamisítványnak fogja tartani.	- És ha valóban hamisítvány?	- Akkor tévedtünk. Vagy azt akarja, hogy minden tévedés ellen bebiztosítsam?	- Miért ne? - vigyorgott Lowy. - A maga jövedelmével!	- Megvehetem magam is. Úgy egyszerűbb - mondtam kijózanodva. Valamivel több hálát vártam volna az ötletért. Megint csak tévedés. Mint mindig. - Milyen volt a lencseleves? - kérdeztem.	- Lencseleves? Honnan tudja, hogy azt ettem?
	A zakója hajtókájára mutattam: egy szétnyomott fél lencseszem pompázott rajta. - Túl nehéz étel ebben az évszakban, Lowy úr. Könnyen gutaütést kaphat. Jó napot, uraim!	- Maga egy emberbarát vadállat, Ross úr – felelte Lowy szenior kesernyésen. - Érti a tréfát! Milyen összegig menjünk el a bronzért?
	- Még egypárszor szemügyre veszem.	- Helyes. En azt nem tehetem meg. Ha kétszer megnézem, máris megszagolnak valamit odaát a testvérek. Ismernek. Pontosan tájékoztat még, ugye?	- Természetesen.
Már az ajtóban álltam, amikor Lowy szenior utánam szólt: - De az a dolog Silversszel ugye nem igaz?	- De igen! - feleltem. - De Rosenbergtől még jobb ajánlatot kaptam.
	Még tíz lépést se tettem, máris megbántam. Nem erkölcsi okból, csak babonából. Életem során már nagyon sok csalárd üzletet kötöttem a Jóistennel, akiben mindig hinni kezdtem, valahányszor veszélyes helyzetbe kerültem, hasonlóan, mint ahogyan a bikaviadorok Istenanya-szobrot állítanak fel arénabeli szállásukon a viadal előtt, és virágokkal díszítik és imádkoznak hozzá meg komoly fogadalmakat tesznek, gyertyák, misék, jámbor élet, egyetlen csepp tequila se többé és így tovább. Aztán véget ér a viadal, s az Istenanyát hanyagul egy bőröndbe dobják, koszos rongyok közé, a virágokat eladják, a fogadalmakról megfeledkeznek és előszedik a tequilás-palackot - a legközelebbi bikaviadalig, amikor is minden megismétlődik. Az én szélhámos üzleteim a Jóistennel hasonló jellegűek voltak. De ehhez hozzájárult néha még valami óvatos babona is, ami pedig már régen meg sem volt bennem, mert nem arra vonatkozott, hogy az ember valami veszélyből kiszabaduljon, hanem inkább arra, hogy ne kelljen csalatkoznia valamilyen elvárásában. Megálltam. Egy horgászüzlet kirakatából kitömött csukák bámultak rám, körös-körül különböző horgászzsinórok voltak. Ezekre van szüksége mindenekelőtt az embernek, hogy ne kelljen az elvárásában csalatkoznia, gondoltam, és egyszerre rájöttem, hogy pontosan ilyen okokból engedtem át Lowyéknak az én kis üzletemet. Nemcsak az Isten jóindulatát akartam megnyerni, az Istenét, aki álmos fejét egyszerre csak ismét a háztetők fölé emelte, hanem a sorsét is, mert bekövetkezett 

valami, amiben én már nem is hittem: az, hogy számíthattam valamire, várhattam valamire és, hogy az nem valami ésszerű, kézzelfogható dolog volt, hanem olyasmi, amit inkább melegségnek nevezhetnénk, és amitől átjárt az a boldogító érzés, hogy még nem váltam teljesen automatává. Eszembe jutottak a szívdobbanás, a lélegzetvétel és az elfúló lélegzet összes régi, elcsépelt kliséi, amelyek ebben a pillanatban mind igazak lettek, s mindet bevonta ragyogásával valami váratlan, kettős élet: az enyém és azé a Névtelené.

15.

Amikor másnap reggel közöltem Silversszel Mrs. Whymper kívánságát, fitymálva fogadta a bejelentésemet. - Whymper, Whymper? Mikor akar idejönni? öt óra körül? Nem tudom, hogy itt leszek-e.
	Nagyon jól tudtam, hogy az égvilágon semmi más dolga sincs ennek a lusta krokodilnak, mint hogy vevőkre várjon és whiskyt igyon.	- Jól van - mondtam -, akkor hát halasszuk el, amíg egyszer lesz ideje.	- Hát, hozza csak ide a hölgyet - jelentette ki hanyagul. - Mindig egyszerűbb, ha az ilyesmit rögtön letudja az ember.
	Jól van, gondoltam. így lehetőségem nyílik, hogy megnézhessem azt a bronzot a Savoyban délután, amikor nem nyüzsög ott annyi vevő, mint a déli ebédszünetben.	- Tetszett magának Coopernél a berendezés? - kérdezte Silvers.	- Igen. Nagyon. Bizonyára kitűnő tanácsadói vannak.	- Bizony. Ő maga semmihez sem ért.
	Arra gondoltam, hogy Silvers sem ért semmihez, kivéve a francia impresszionisták szűk körét. Semmi sem indokolta, hogy olyan mértéktelenül büszke legyen a tudására; csak üzletelt ezekkel a tárgyakkal, pontosan úgy, ahogyan Cooper a fegyverekkel meg az ócskavassal. 

Ha így tekintjük, Cooper még fölényben is volt, hiszen ezenkívül még gyönyörű bútorai is voltak, míg Silversnek csupán párnázott heverői és foteljei meg egyenes vonalú, józan, modern típusbútorai.
	Úgy látszik, kitalálta a gondolataimat. - Könnyűszerrel berendezhetném tizennyolcadik századbeli bútorokkal a házamat - mondta. - De a képek miatt nem teszem. Az az egész barokk és rokokó vicik-vacak csak eltereli a figyelmet. Túlhaladott idők csacskaságai. Mit is kezdhetnek velük modern emberek?	- Coopernél más a helyzet - feleltem. - Neki nem kell eladnia a képeket. Beleillesztheti őket a környezetbe.
	Silvers nevetett. - Ha tényleg a saját környezetébe akarná beilleszteni őket, akkor gépfegyvereket és ágyúkat kellene közéjük raknia. Azok odaillőbbek lennének.
	Újra felfedeztem azt az enyhe rosszmájúságot, amely ott bujkált benne Cooperrel szemben. Hasonlót figyeltem meg már más vevői esetében is, Silversnek az a kívülről oly szembetűnő szívélyessége csak vékony, ám tartós réteg volt. De mint a gyengén aranyozott réznél, némi dörzsölés után itt is hamarosan előbukkant az alsó réteg. Azt hitte, ha hitványabb színben tünteti fel a vevőit, akkor már lenézheti őket. De ebből inkább az derült ki, hogy irigyli őket. Bebeszélte saját magának, hogy a szabadságát a cinizmusa révén őrzi meg; ez azonban olcsó kis szabadság volt, hasonlított az alkalmazottnak arra a szabadságára, hogy szidalmazhatja a főnökét, amikor az nem hallja. Jóllehet megvolt benne oly sok egyoldalú műveltséggel rendelkező embernek az a tulajdonsága, hogy mindent kinevet, amit nem ért meg, őt ez a kényelmes tulajdonság mégsem tudta egészen megvédeni, annál kevésbé, minthogy valójában nem is az ő igazi természete volt. Meglepő módon látszott ki olykor mindezek mögül egy vigasztalan, neurotikus személy. Ez tette őt számomra érdekessé. 

Az egyéb édeskés prédikációi csak addig voltak elviselhetők, amíg valami újat is mondtak, azután unalmassá váltak. A gyakorlatias életművészet hamar ásításra késztetheti az embert.
	Délután elmentem a Savoy árverési csarnokba, és kértem, hogy mutassák meg nekem azt a bronzedényt. Kevesen voltak ott, aznap ugyanis nem tartottak árverést. Álmos szürkeségben derengett a tizenhatodik és tizenhetedik századbeli bútorokkal és tárgyakkal teli nagy terem. A falak tövébe újabb szőnyegszállítmányokat raktak, és közéjük fegyvereket, lándzsákat, régi kardokat és páncélokat. Silversre meg az ő Cooperre tett megjegyzésére kellett gondolnom, majd arra, amit én magam gondoltam Silversről. Ugyanúgy, ahogyan Silvers Coopernél, Silvers esetében én magam is kritikával és szubjektivitással léptem ki a tárgyilagos szemlélő szerepéből. Már nem egyszerű néző voltam, akinek alapjában véve minden mindegy. Résztvevő lettem, és bizonyos ellenszenveim támadtak, amelyeket azelőtt sohasem éreztem. Megértettem, hogy ez viszont olyan vonzalommal függ össze, amilyent ugyancsak soha nem tapasztaltam azelőtt. Úgy éreztem, hogy megint bekapcsolódtam a lét társasjátékába, nem voltam többé kívülálló, akit csak a túlélés foglalkoztat, szinte észrevétlenül jött hozzá valami új, amitől, akárcsak valami nagyon távoli morajlástól, már nem is tűnik fel olyan nagyon biztonságosnak az az én hamis biztonságom. Minden megingott egy kissé. Azon voltam, hogy újra állást foglaljak, és ez, világosan éreztem, nem az agyamból pattant ki. Primitívebb volt, és valahogyan az embernek azzal az egyszerű ellenszenvével függött össze, amely arra ösztönzi, hogy mindenki ellenére cselekedjék: a nőért harcoló férfinak a vetélytársaival szembeni ellenszenvéhez volt hasonlatos. Az árverési csarnok ablakában álltam, kezemben a bronzzal, mögöttem az ásító terem a poros múlt kacatjaival, de én az utcát lestem, ahol bármely pillanatban feltűnhet Natasa, és éreztem azt az enyhe izgalmat, amelytől igazságtalan lettem Silversszel szemben, és amely még további igazságtalanságokba is bele fog hajszolni, a tenyeremben éreztem, és ez az egész 

Natasával függött össze, és egyszerre csak tudtam, hogy újra akarok valamit, ami túlmegy a puszta életben maradáson, és ami már súrolja az érzelmek útvesztőjét, amely fölött hangtalanul lebegnek a délibábok, és ahol az igazság csak a legeslegjelentéktelenebb alapelvek egyike.
	Helyére tettem a bronzot. - Nem antik - mondtam az embernek, aki behozta nekem; öreg teremőr volt, a haja is csupa verejték, rágógumit rágott, mi sem volt közömbösebb neki, mint az én véleményem. A bronz antik volt, de az új lelkiállapotom ellenére is volt annyi lélekjelenlétem, hogy védjem magam, és ezt ne kürtöljem ki. Lassan sétáltam végig az utcán, míg a túlsó oldalán végre ahhoz a vendéglőhöz értem, ahol egyszer Natasával ültem. Nem mentem be, de úgy tetszett, mintha a bejárata egy fokkal jobban ragyogna, mint a szomszédos helyiségeké, holott a közvetlenül mellette lévő a Bakkarát cégé volt, s a kirakata csak úgy csillogott-villogott a sok kristálytól és üvegtől.

Elmentem Mrs. Whymperért. Az ötödik sugárút egyik házában lakott. Pontosan értem oda, de úgy tetszett, hogy neki nem olyan sürgős. Más képet nem is láttam nála, csak néhány Romneyt és Ruisdaelt.	- Túl korai lenne még ilyenkor egy Martinihoz? - kérdezte. Láttam, hogy ott van előtte már egy pohárral. Olyannak látszott, mintha vodka volna.	- Ez vodka-Martini? - kérdeztem.	- Vodka-Martini? Az meg mi? Ez a koktél itt ginből és egy leheletnyi vermutból áll.
	Elmondtam neki, hogy a Reuben Szállóban megtanultam: gin helyett vodkát is tölthetünk bele.	- Fura. Egyszer ki kell próbálnunk. - Mrs. Whymper megrázta a fürtöcskéit, és megnyomta a csengő gombját. - John - mondta a belépő inasnak. -Van a házban vodkánk?	- Igenis, madame.	- Akkor abból keverjen egy Martinit Ross úrnak. Gin helyett vodkát.

Hozzám fordult. - Francia vermutot vagy olaszt? Olajbogyóval vagy anélkül?	- Francia vermutot. És olajbogyó nélkül. Úgy tanultam. De miattam ne fáradjon. Megiszom a gin-Martinit is.	- Nem, dehogy! Az ember mindig tanuljon valamit, ha teheti. Keverjen egyet nekem is, John. Szeretném kipróbálni.
	Már láttam, hogy a babaszerű öreg hölgy valóságos szeszkazán, és csak azt reméltem, hogy elég józanul fog még odaérni Silvershez. John behozta a poharakat. - Isten-isten - mondta Mrs. Whymper vidáman, és mohón meghúzta a poharat.
	Első kortyintásra kiitta a felét. - Ez jó! - jelentette ki. - Ezt be kell itt vezetnünk, John. Nagyon ízlik.	- Parancsára, madame.	- Kitől kapta a receptjét? - kérdezte az öreg hölgy.	- Valakitől, aki nem akarta, hogy megérződjék az alkohol a leheletén - feleltem. - Azt nem engedhette meg magának, és azt mondta, hogy a vodka szagát nem lehet megérezni.	- Tényleg nem? Milyen furcsa! Maga már kipróbálta? Valóban így van?	- Lehet. Nálam ez sose volt fontos.	- Nem? Hát senkije sincs, akinél ez fontos lehet? 
	Nevettem. - Azok, akiket ismerek, maguk is mind szívesen isznak.
	Mrs. Whymper ferdén és alulról pislogott rám, mint valami madár. - Jót tesz a szívnek - mondta aztán; minden átmenet nélkül. - A fejnek is. Kitisztítja. Megigyunk még egy-egy fél pohárral? Szíverősítőnek a nyeregbe szállás előtt?	- Szívesen - feleltem kissé kelletlenül, és már előre láttam a következő nyeregbe szállás előtti szíverősítő félpoharak hosszú sorát. De meglepetés ért. Amint ezen a szíverősítőn túljutottunk, Mrs. Whymper felállt, és csengetett. - Kinn a kocsi?	- Igenis, madame.	- Helyes. Akkor most felkeressük Silvers urat. 
	Együtt mentünk ki a házból.

Egy nagy, fekete Cadillacbe ültünk. Furcsamód nem is gondoltam arra, hogy Mrs. Whymper a saját kocsiján mehet; már azon törtem a fejem, hogy hol lehet a legközelebbi taxiállomás, ezen a környéken. John velünk együtt jött ki a házból, ő vezette a kocsit. így éreztem, hogy autók terén a haladásom nem is olyan rossz: egy Rolls és egy Cadillac ilyen rövid időn belül, és mindkettő sofőrrel - erre egy rossz szót sem szólhatok. Láttam egy kis autószekrényt is, hasonlót, mint a Rolls-Royce-ban, és egyáltalán nem csodálkoztam volna, ha Mrs. Whymper újabb nyeregbeszállás előtti szíverősítőt varázsol elő, de nem tette. Ehelyett Franciaországról és Párizsról társalgott velem, eléggé döcögős amerikai francia nyelven, amibe rögtön belementem, minthogy különös energiámba nem került, amire, úgy véltem, Silversnél még nagy szükségem lehet.
	Arra számítottam, hogy Silvers hamarosan ki fog küldeni, hogy a saját elragadó egyéniségét csillogtassa. De Mrs. Whymper egy ideig még ott tartott. Végül kijelentettem, szívesen elkészítek néhány vodka-Martinit. Mrs. Whymper tapsolt. Silvers rosszalló pillantást vetett rám, legfeljebb egy whiskyt kalkulált be, ha már elkerülhetetlen, minden egyebet barbár dolognak tartott. Megmagyaráztam neki, hogy az orvos eltiltotta Mrs. Whympert a skót whiskytől, és a konyhába indultam. Ott, a szakácsnő segítségével, végre találtam egy üveg vodkát is.	- Maga ilyesmit szokott inni délután? - kérdezte a szikár szakácsnő.	- Nem én. A vevők.	- Szégyellje magát!
	Különös, hogy milyen gyakran tettek felelőssé a mások vétkeiért. Ott maradtam a konyhaablak előtt állva, és a szakácsnővel küldtem be Silvershez a Martinikat meg a whiskyt. Odakinn, az ablakpárkányon galambok gubbasztottak. New York, akárcsak Velence, olyannyira tele volt velük, hogy egészen megszelídültek, mindenfelé röpködtek, és ott fészkeltek mindenütt. A homlokomon éreztem az ablaküveg hüvösségét. 

Én vajon hol fogok egyszer kikötni? - jutott eszembe. A szakácsnő visszajött.
	Visszavonultam megfigyelőállásomra a képek raktárhelyiségében, és láttam, hogy Silvers időközben kivitt onnan néhány kisebb Renoirt. Csodálkoztam, hiszen általában szerette mutatni, hogy van segédje.
	Kis idő múltán bejött. - Megfeledkezett a koktéljáról. Jöjjön csak.
	Mrs. Whymper már kiitta a maga poharát. - Hát itt van végre? - mondta, - Máris hűtlen? Vagy fél a saját Martinijától?
	Egyenesen, babaszerűen ült ott, csak a keze nem volt lágy és apró. Keskeny volt a keze, kemény és csontos. - Mi a véleménye a kis Renoirról? - kérdezte.
	Virágcsendélet volt, az 1880-as évből. - Csodálatos - feleltem. - Nehezen tudunk hasonlóhoz még egyszer hozzájutni, ha ezt eladtuk.
	Mrs. Whymper bólintott. - Igyunk még egy kis szíverősítőt? Az ilyen napokon, mint ez a mai, nehezen boldogulok a migrénemmel. Féloldali, trigeminus, iszonyú! Az orvos szerint az egyetlen, ami segít, az alkohol. Kitágítja a véredényeket. Mi mindent meg kell tennie az embernek az egészségéért!	- Ezt megértem - mondtam. - Nekem is volt néhány évig trigeminus neuralgiám. Roppant fájdalmas.
	Mrs. Whymper hálás pillantást vetett rám, mintha valami bókot mondtam volna neki. Visszamentem a konyhába.	- Hol a vodka? - kérdeztem.	- Az ember legszívesebben kolostorba menne dolgozni - felelte a szakácsnő. - Ott van, szemben, a vodka. A kolostorban azok legalább még nem tartanak diétát.	- Dehogynem. A szerzetesek voltak a legelsők. Méghozzá szigorú diétát tartanak.	- Akkor mitől olyan kövérek?	- Mert nem azt eszik, amit kellene.	- Szégyellheti magát, csúfot űz egy kétségbeesett, egyszerű asszonyból. Hát minek tanultam meg főzni, ha aztán nem engedik? Uram, én pástétomokat készítettem a bécsi Jockey klubban! 

Itt meg most olaj nélküli salátákat fuserálok össze, és egy darabka vajra úgy tekintenek, mintha ciánkáli lenne! Hogy egy tisztességes Sacher-tortáról már ne is beszéljünk! Az itt hazaárulásnak számít!
	Visszamentem a két Martinival. Mrs. Whymper már nagyon várta.	- Túl nagy adagot készített - mondta, és egy hajtásra kiitta az egészet. - Tehát, viszontlátásra holnap, ötkor. Silvers úr azt mondta, hogy ön személyesen szeretné felakasztani nálam a képet.
	Kikísértük. A Martinikat észre sem lehetett venni rajta. A kocsijáig mentem vele. A kora este első lehelete érződött a forró levegőben. A meleg mint valami láthatatlan, kocsonyás anyag rekedt meg a házak között, de a fák levéléi szárazon zörögni kezdtek, mintha pálmák lennének.
	Visszamentem a házba. - Mrs. Whymper - mondta Silvers hanyagul. - Hát miért nem mondta ezt rögtön? Persze hogy ismerem.
	Földbe gyökerezett a lábam. - De hiszen mondtam magának - feleltem.
	Leintett. - Sok Whymper van itt. Azt nem mondta nekem, hogy Mrs. André Whymperről van szó. Réges-régóta ismerem. Na, most már mindegy!
	Teljesen elképedtem. - Remélem, nem veszi rossz néven tőlem - mondtam gúnyosan.	- Miért venném rossz néven magától? - válaszolta.	- Mindamellett, nyilvánvalóan vásárolt valamit.
	Silvers úgy tett, mintha egy szúnyogot hessegetne el. - Azt még sokáig nem tudhatjuk. Ezek az öreg hölgyek tucatszor is visszaadják a képeket, és a végén teljesen tönkremennek a keretek, és végül semmit se vesznek. Nem olyan egyszerű ez az üzlet, ahogy azt maga elképzeli. - Silvers ásított. -Itt az ideje, hogy mára befejezzük. Az ember elfárad ebben a melegben. Viszlát holnap. Rakja még el a képeket.
	Elment. Utána bámultam. Micsoda csirkefogó, gondoltam. Bizonyára meg akar fosztani a jutalékomtól, és azt akarja bemesélni, hogy nem is új vevőt vittem neki, csak egy régit, akit már régóta ismer. 

Fogtam a három Renoirt, amelyeket megmutatott Mrs. Whympernek, és visszavittem a képraktár-szobába.

	- A Rolls-Royce! - mondtam, amikor befordultam a sarkon. Ott állt a sofőrrel, én pedig boldog voltam. Azon töprengtem, hová vihetném ma este Natasát, és semmi sem jutott eszembe. Mindenütt túl meleg volt. A Rolls-Royce a megoldás.	- Mint az árnyék, a jelek szerint úgy jár a sarkamban a szélhámoskodás - mondtam. - Megint a színház végéig a tiéd a kocsi?	- Tovább - mondta Natasa. - Éjfélig. Éjfélkor az El Morocco előtt kell lenni vele.	- Neked is?	- Mindkettőnknek.
	- Mrs. Whympernek Cadillacje van - jegyeztem meg. - Lehet, hogy van egy Rolls-Royce kocsija is? Vagy új vevőt találtál Silversnek?	- Azt majd még meglátjuk. Hogy ment a dolog Mrs. Whymperrel?	- Nagyon könnyen. Vett egy nagyon szép kis Renoirt. Pontosan a babaházába illik.	- Babaház! - mondta Natasa, és nevetett. - Ez a baba, aki úgy tetszik, mintha csak arra lenne képes, hogy csodálkozva tágra nyissa a szemét és gyámoltalanul mosolyogjon a világba, két nagy társaság elnöke. Ott pedig nem csak valami tessék-lássék igazgató. Keményen kézben tartja az egészet.
	- Igazán?	- Még sok csodát fogsz megélni, ami az amerikai nőket illeti.	- Miért az amerikai nőket illetően? Nekem elegendőek azok a csodák is, amelyeket veled élek át.
	Meglepetésemre a haja tövéig elpirult. - Neked elegendőek? - dünnyögte. - Azt hiszem, gyakrabban kellene, hogy az ilyen Mrs. Whymper-féle nőkhöz küldjelek téged. Meglepő eredménnyel jössz majd vissza. Mosolyogtam.
	- Kocsikázzunk ki a Hudsonhöz - javasolta Natasa.	- Először a mólókhoz, ahol az óceánjárók állnak, aztán a Hudson partján a George Washington hídig, és tovább, a víz mentén, amíg egy kedvünkre való kiskocsmáig érünk. Énnekem ma kiskocsmákhoz és holdfényhez és folyami gőzösökhöz van kedvem. Tulajdonképpen szívesebben utaznék ki veled Fontainebleau-ba, ha már vége volna a háborúnak, de ott, mint egy német férfi szeretőjének, lenyírnák a hajamat, téged pedig, mint az ország ellenségét, a falhoz állítanának. Maradjunk hát a hamburgernél meg a Coca-Colánál ebben a fura országban.
	Hozzám támaszkodott. Éreztem a haját és a hűs melegét. Úgy tetszett mindig, mintha sohasem izzadna, még ezekben a forró napokban sem. - Jó újságíró voltál? - kérdezte.	- Nem. Másodrendű.	- És most egyáltalán nem írhatsz?	- Kinek? Nem tudok elég jól angolul. Már régóta nem írhattam.	- Ezek szerint olyan vagy, mint egy zongora nélküli zongorista?	- így is mondhatjuk. Hagyott itt neked valami italt a te ismeretlen pártfogód?	- Megnézzük. Nem szívesen beszélsz magadról?	- Nem különösképpen.	- Ezt meg tudom érteni. A mostani foglalkozásodról sem?	- A felhajtó- és kifutófiú-mesterségemről? 
	Natasa kinyitotta a szekrény rekeszét, ahol a palackok voltak. - Látod, mi itt árnyak vagyunk - mondta.	- A múlt különös árnyai. Árnyak a múlt poklában, amely ide is követ. Lesz ez vajon másképp valaha is? Nicsak! Lengyel vodka! Hogyan juthatott hozzá egyáltalán? Hiszen Lengyelország már nem is létezik.	- Nem - feleltem keserűen. - Lengyelország már nem létezik. De a lengyel vodka túlélte. Nevetni vagy sírni kell ezen?
	- Meg kell inni, drágám.
	Két poharat szedett elő, és megtöltötte őket. Kitűnő volt a vodka, és még hideg is. A beépített kis szekrényben még egy hűtőrekesz is volt.	- Két árnyalak egy Rolls-Royce-ban - mondtam. - Hideg lengyel vodkával. Salut, Natasa!	- Elmehetnél katonának? - kérdezte. - Ha akarnál?	- Nem. Engem senki sem fogad be. Itt ellenséges külföldi vagyok, és örülnöm kell, hogy nem dugnak internálótáborba. Igazad van, nem vagyok se hús, se hal, de így volt ez velem Európában is. Ez itt már paradicsom. Árnyékparadicsom, ha úgy tetszik, amit elvágtak mindentől, ami másoknak fontos és énnekem még fontosabb. Ha úgy tetszik, áttelelő paradicsom. Egy botcsinálta szemlélő paradicsoma. Jaj, Natasa! Beszéljünk inkább arról, ami még a miénk! Az éjszakáról, a csillagokról, a szikrányi életről, amely ott remeg még bennünk, és ne az emlékekről. Nézd a holdat! Az előkelő hajóstársaságok luxus óceánjáróiból csapatszállító hajók lettek. Mi viszont annak a világtörténelem nevű valaminek a vaskorlátjai mögött állunk, és kénytelenek vagyunk tehetetlenül és céltalanul várakozni, és az újságban olvasni a híreket a győzelmekről és a veszteségekről és a szétbombázott országokról, és továbbra is csak várni, és újra meg újra felkelni minden reggel és kávét inni és várni, Silversnél és Mrs. Whympernél, miközben a világot egyre magasabban árasztja el a vér, napról napra egy-egy centiméterrel magasabban. Igen, igazad van, ez bizony nyomorúságos árnyékparádézás, pokoli parádé!
	A mólókon túlra néztünk. Csaknem üresen nyújtóztak a zöldes fényben. Csak néhány hajó horgonyzott ott, acél szürkén, alacsonyan, kivilágítás nélkül. Újra beültünk a kocsiba.	- Itt szállnak el az én ostoba és korszerűtlen álmaim - mondta Natasa. - És a szentimentalizmusom is. Bocsáss meg nekem!
	- Még hogy én bocsássak meg neked? Micsoda furcsa ötleteid vannak! Te kellene, hogy megbocsáss nekem azért a sok sekélyes hülyeségért, amit itt összehordtam. Már ebből is láthatod, milyen rossz újságíró voltam! Milyen világos a víz... Telihold!	- Hová óhajt most menni, madame? - kérdezte a sofőr.	- A George Washington hídhoz. Lassan.
	Hallgattunk egy ideig. Szemrehányást tettem magamnak az idétlenségem miatt. Úgy viselkedem, mint az a pasas, akit az El Moroccóban láttam, amint keserű könnyeket hullatott Franciaország sorsa fölött, amit bizonyára komolyan gondolt is. De a gyász illemtana szigorúbb, mint az örömé. Ott azok a könnyek nevetségesek voltak. Hasztalan töprengtem, hogyan tudnék kikecmeregni a magam zsákutcájából.
	Natasa egyszerre csak felém fordult. Ragyogott a szeme. - Milyen szép ez! A víz meg a kis vontatóhajók, és szemben a híd!
	Régen elfelejtette az előzményeket. Ezt néhányszor már észrevettem. Gyors volt, és gyorsan is felejtett, ami igen nagy jótétemény a magamfajta elefánt szemében, akinek az emlékezőtehetsége roppant kitartó a számtalan balszerencsét, de nagyon gyenge az örömet illetően. - Imádlak - mondtam. - Itt, most, ennek a holdnak a világánál és a folyó mellett, amely a tengerbe torkollik, és amelyben százezer szilánkra hasadt hold tükröződik. Imádlak, és bátran igénybe veszem és ki merem mondani még az ősi, sablonos frázist is, hogy mint valami fejedelmi fejék, úgy nyújtózik a Washington híd a háborgó Hudson fölött, és hogy azt szeretném, bárcsak valóban diadém lenne, én pedig Rockefeller vagy Negyedik Napóleon vagy a Van Cleef és Arpels cég tulajdonosa. Roppant gyerekes, de ezt ki kellett mondanom.	- Hogyhogy gyerekes? Hát mindig valami viszontbiztosításra van szükséged? Vagy valóban nem tudod, hogy hány ilyen gyerekességet'tudnak könnyűszerrel elviselni a nők?	- Én született gyáva vagyok, akinek mindig újra meg újra kell bátorságot meríteni valamiből.

Megcsókoltam. - Bárcsak megtanultam volna autót vezetni - mondtam.	- Azt bármikor megtanulhatod.	- Egy Rolls-Royce-ot vezetni. Akkor valamelyik söröző előtt lerakhatnánk ezt az erénycsőszünket. Úgy érzem magam, mintha Madridban lennék: állandóan egy duena szeme előtt.
	Natasa nevetett. - Ez minket egyáltalán nem zavar: nem tud németül, franciául pedig egy árva szót se, az egyetlen „madame" kivételével.	- Tényleg nem zavar minket? - kérdeztem.
	Egy pillanatig hallgatott. - Darling, hiszen ez a nagyváros átka - dünnyögte aztán. - Az ember szinte soha sincs egyedül.	- Akkor hát hogyan lesz itt valakinek gyereke?	- A jó ég tudja!
	Megkopogtattam a sofőrfülke üveglapját. - Megállna, kérem, ott, szemben, annál a kis parknál? - kérdeztem a gépkocsivezetőt. Az ablakon át egy ötdollárost adtam neki. - Menjen, kérem, vacsorázni valahová. És egy óra múlva jöjjön vissza értünk.	- Igenis, uram.	- Na látod! - mondta Natasa.
	Kiszálltunk, és láttuk, amint eltűnik a kocsi a sötétben. Abban a szent pillanatban felharsant egy zeneautomata lármája a park mögötti nyitott ablakból. A park nagyon kicsi volt, tele coca-colás palackokkal, sörös- és fagylaltos dobozokkal.	- A nagyváros békéje - jegyezte meg Natasa. - És a sofőr csak egy óra múlva jön vissza!	- Sétálhatnánk a folyóparton.
	A rengeteg emberre mutatott, akik a fülledt melegben mind hűsítő levegő után kapkodtak.	- Sétálni? Ebben a cipőben?
	Váratlanul nagy lépést tettem, ki, az utcára, és úgy integettem, mint valami szélmalom. Az utcalámpák fényében ugyanis egy Rolls-Royce szögletes hűtőjét ismertem fel. Olyan sok nem járhatott erre, itt, a Hudson partján; ez minden bizonnyal a mi sofőrünk, amint éppen megfordult.

Natasa szeme csillogott a visszafojtott nevetéstől. - Most mi lesz? - kérdezte. - Hol ehetnénk valamit?	- Arra kijjebb mindenütt borzalmas - mondta a sofőr. - A Blue Ribbonban hűvös van. És elsőrendű az ecetes marhahús.	- Ecetes marhahús! - kiáltottam.	- Ecetes marhahús! - ismételte. - Elsőrendű!	- Átkozott legyek, ha New Yorkban ecetes marhahúst vagy savanyú káposztát eszem - mondtam Natasának. - Olyan lenne az, mintha Hitlert éltetném. Menjünk a kocsival a Harmadik sugarúira, ott sok vendéglőt találunk.	- A King of the Sea-hez, uram? - kérdezte a sofőr.	- A King of the Sea-hez. A tenger királyához. Ott légkondicionálás is van.	- A savanyú káposzta - magyarázta Natasa -, hogy pontosítsunk ebben a nemzeti vetélkedésben, elzászi étel!	- De Elzász hosszú ideig Németországhoz tartozott.	- Nem tudunk a politikától szabadulni. Vigyen minket vissza a Harmadik sugárútra. Az óceán egyelőre még semleges - mondta Natasa.
	Eltekintettem attól, hogy ezt is vita tárgyává tegyem, túlságosan kézenfekvő lett volna. Hiszen én magam is elsötétített hajón jöttem át ide, cikcakkban, hogy elmeneküljünk a tengeralattjárók elől. Ugyan mi lehetett volna még semleges, amikor maga az Isten sem volt már az, hanem egyik tábori istentiszteletről a másikra száguldott minden csata előtt?
A King of the Sea-ben Kahnnal találkoztunk. Már csak egyedül ő evett az egész helyiségben, magányosan gubbasztott egy óriási rákollókkal teli tál előtt. - Íme, akinek annyi hobbija van - mondtam Natasának. - Az egész világból egy nagy hobbigyűjteményt csinált, és ily módon tudja elviselni az életet.	- Nem rossz.	- Fagylaltot is eszik a rákok után? - kérdeztem Kahntól.	- Egyszer megpróbáltam. Csaknem rosszul lettem tőle. Szét kell hogy válassza egymástól a hobbijait az ember. - Nagyon bölcs.

Úgy roskadtunk le, mintha valami nagy utazásról tértünk volna meg. Elhatároztam, hogy nem megyek el Natasával az El Moroccóba. Nem óhajtottam még több barátját megismerni.

16.

Délben elmentem Kahnhoz. Ebédre hívott meg. Egy kínai vendéglőbe mentünk. Kahn különösen kedvel-. te á kínai ételeket. Ezt még Párizsból hozta magával, de Párizs e téren szegényes volt New Yorkhoz képest. Chinatown New Yorknak egész városnegyede volt.
	Autóbuszon mentünk a Mott utcáig. Az étterem pincében volt, néhány lépcsőfokon kellett lemenni. - Érdekes, hogy milyen kevés kínai nő látható New Yorkban - jegyezte meg Kahn. - Vagy a házaikban rejtegetik őket, vagy megoldották a partenogenezist a kínaiak. Elég sok gyereket láthatunk ugyanis, de kevés nőt. Mellékesen, a kínai nők a világ legcsodálatosabb női.	- A regényekben.	- Kínában - mondta Kahn.	- Járt már ott?	- igen. 1930-ban. Két évig éltem ott.	- Es visszajött? Miért?
	Kahn rázkódott a nevetéstől. - Honvágy!
	Olajban sült apró rákocskákat rendeltünk. - Hogy van Carmen? - kérdeztem. - Olyan, mintha valamiféle polinéziai és nagyon világos bőrű kínai keveréke volna. Nagyon trópusi és tragikus.	- Pomerániában született, Rügen szigetén. Megesik az ilyen. Szerencsére zsidó volt, ez segítette, hogy legyűrje az ebből eredő gátlását.	- Látszatra olyan, mintha timbuktui, hongkongi vagy papeetei lenne.
	- Szellemileg mucsai. Elbűvölő keverék. Azt körülbelül el tudora képzelni, hogy maga miképpen fog viselkedni vagy mit fog gondolni bizonyos helyzetekben. Carmennél erre képtelen vagyok. Olyan rendkívül idegen számomra, hogy sose tudom, mit gondol, vagy hogyan reagál valamire. Nem valamiféle jokoha-mai, kantoni és fűszerszigetekbeli romantikus keverék, aminek maga hinné, az ő gyökerei sokkal, de sokkal távolibbak. A hold krátereiben vannak, a színtiszta butaság, gyanútlanság vagy egyszerűség ősi tájain, ahová csak olyan utak vezetnek, amelyeket mi már régóta képtelenek vagyunk újra megtalálni. Carmen mindig olyan új, mint a legelső napon. Ő a nő, a maga maradéktalan tökéletességében. A legcsekélyebb fáradságot sem veszi magának; soha, semmiben nem kételkedik, minden úgy van jól, ahogyan van. Nem kér még egy adag pillangórákot? Az remek!	- Helyes.	- Drága kincs a butaság - folytatta Kahn. - Ha egyszer elveszett, soha többé nem lehet visszaszerezni. Mint valami varázsköpeny, úgy védi az embert. Aki ennek a birtokában van, az meg se látja a veszélyeket, amelyeken az értelem biztosan hajótörést szenvedne. Én magam végigcsináltam egy mesterséges butaságtanfolyamot. Alaposan gyakoroltam, jól megtanultam, különben néhány húzásomra odaát, Franciaországban jól ráfizettem volna. De hát természetesen mindez csak silány pótléka az igazi, sugárzó butaságnak, különösen, ha az olyan arccal párosul, amelyet akár egy Elea-nöra Duse számára teremthettek volna, és ráadásul még egy zsidó nő tulajdona. A nagyon buta zsidó olyan ritka, mint a kockás zebra.	- Ebben téved. A zsidók érzelgős, hiszékeny népség, művészi és üzleti tehetséggel megáldva, szellemesek, de távolról sem mindig okosak.
	Kahn elvigyorodott. - Én a nagyon buta zsidókról beszéltem. Ahol a butaság már parsifálivá és csaknem szentté lesz.
	Nagyot nyeltem. Carmen mint Parsifal vagy Lo-hengrin, ez oly kevéssé illett össze, hogy már valami igazság is volt benne. 

Szerettem a rejtelmes összefüggéseket, és Brüsszelben olykor azzal ütöttem el az időt, hogy ilyesmiket próbáltam kiötleni. Még most is képesek voltak rögtön jókedvre deríteni. Olyanok voltak, mint az a megvilágosodás kiváltotta taszítás a Zen vallásban. A meghökkentő összehasonlítás a logikán túl a kozmikusra utal.	- Egyébként hogy van? - kérdeztem. - Hogy megy az üzlet?	- Unatkozom - felelte Kahn, és körbepillantott az étteremben. Kínaiak szolgáltak fel, de a pincéreken kívül más kínai nem is volt ott. Ahelyett erőteljes, verejtékező üzletemberek ügyefogyott kísérletezéseit láthattuk, amint megpróbáltak a pálcikákkal enni. Mint megannyi kísértet, úgy lebegtek közben a székek támlájára akasztott, levetett zakók. Kahn olyan elegánsan evett, mint valami második fokozatú mandarin. - Végtelenül unatkozom - mondta. - Az üzlet jól megy. Néhány éven belül első segéd lehetne belőlem, aztán még néhány esztendő múltán betársulhatnék, és további néhány év múlva akár az egész üzletet is megvehetném. Csábító, ugye?	- Franciaországban csábító elgondolás lett volna.	- Remek. Ott a biztonság volt a nagy kaland, mert az nem létezett. De az elgondolás és a megvalósulása között óriási a különbség. Sokszor még ellentétesek is. A biztonságban a biztonság megint azzá lesz, ami valójában: unalommá. Tudja, mire gondolok? Hogy a mi sokéves kóbor cigány-létünk már alkalmatlanná tett minket a polgári eszmények szerinti életre.
	Nevettem. - Nem mindnyájunkat. A többséget nem. Sokak számára éz csak olyan kóborcigány-lét volt, amit túl kell élni valahogy; mintha lisztben és csirketápszerben utazó ügynököket kényszerítenének arra, hogy trapézon dolgozzanak. De amint lemászhatnak a trapézról, újra visszatérnek a liszthez és a csirketáphoz.
	Kahn a fejét csóválta. - De nem mind. Ami közben volt, az sokkal mélyebben felkavarta őket, mint ahogyan gondolja.	- Akkor felkavart lelkű lisztkereskedők és gabonaügynökök lesznek.
	- És a művészek? Az írók, a színészek, akik nem dolgozhatnak? És közben tíz évvel öregebbek lettek. Milyen idős lesz maga, amikor végre visszamehet és újra dolgozni tud?
	Ezen elgondolkoztam. Mi minden történhet még velem?

Mrs. Whymper várt rám, ott voltak már a Martinik is. Méghozzá ez alkalommal csiszolt üvegpalackban. A sofőrnek tehát nem kellett minden egyes poharat külön behoznia. Kissé meghökkentett: úgy becsültem, hogy az üvegben legalább hat vagy nyolc nagy adag Martini van.
	Határozott, hivatalos hanggal próbálkoztam, hogy hamar elszabaduljak. - Hová akasszam a Renoirt? - kérdeztem. - Mindent magammal hoztam, két percig se fog tartani.	- Azt előbb még meg kell fontolnunk. - A csupa rózsaszínbe öltözött Mrs. Whymper a csiszolt palackra mutatott. - A maga vodkás keveréke! Nagyon jó! Frissítsük fel magunkat egy kissé. Olyan forró ez a nap.	- Nem túl erős a Martini ilyen meleg időben?
	Az öreg hölgy nevetett. - Nekem nem. De magának sem, nem olyan férfinak látszik!
	Körülnéztem. - Itt szeretné a képet felakasztani? Ott szemben, a heverő fölött egészen jó helye lenne.	- Itt már mindennek megvan a maga helye. Mikor volt legutóbb Párizsban?
	Megadtam magam a sorsomnak. A második koktél után felálltam. - Most már hozzá kell látnom a munkához. Eldöntötte, hogy hová?	- Nem is tudom igazán. Maga mit gondol?
	A heverő fölötti helyre mutattam. - Mintha egyenesen virágcsendélethez teremtették volna. Remekül illik ide, és nagyon jó a megvilágítása.
	Mrs. Whymper felállt, és elvonult előttem; apró, filigrán termet, kékes, ezüstös haj. Egy ideig körbetekingetett, majd átment a szomszéd szobába. A falon függő olajfestmény egy férfit ábrázolt, akinek a teljes fél arcát az előreugró álla tette ki.
	- A férjem - magyarázta a babaszerű asszony, amint elment előtte. - 1935-ben halt még. Szívinfarktus. Túl sokat dolgozott. Soha nem volt ideje. Most túl sok az ideje. - Dallamosan nevetett. - Az amerikai férfiak halálra dolgozzák magukat. Európában ez másként van, ugye?	- Pillanatnyilag nem. Több férfi hal meg ott, mint Amerikában.
	Mrs. Whymper hátrafordult. - A háborúra gondol? Hagyjuk most a háborút.
	Még két szobán mentünk át, aztán lépcsőn fel. A lépcső mellett néhány Guys-rajz függött. Magammal vittem a Renoirt meg a kalapácsot, és kerestem a megfelelő helyet. - Talán a hálószobámban - mondta hanyagul Mrs. Whymper, és előrement.
	Krém és arany költemény volt az egész helyiség. Krémszínű ágy, XVI. Lajos korabeli, brokáttal letakarva, csinos karosszékek és székek, és egy XV. Lajos korabeli fekete lakk fiókos szekrény. A komódot arany-cirádák díszítették, és bronzlábakon állt. Egy pillanatra elfelejtettem azt a szorongató sejtelmet, amely előtte elfogott.	- Ide! - mondtam. - Csakis ide! A komód fölé.
	Mrs. Whymper egy szót se szólt. Csaknem szórakozott, fátyolos pillantással mért végig. - Nem gondolja ön is? - kérdeztem, és a kis Renoirt a fiókos szekrény fölé tartottam.
	Továbbra is rám nézett, és mosolygott. - Ha kaphatnék egy széket, amelyikre felállhatnék - mondtam.	- Hát fogja az egyiket - mondta végül.	- A XVI. Lajos-székek közül? 
	Továbbra is mosolygott. - Miért ne? 
	Kipróbáltam az egyik széket. Még nem billegett. Óvatosan felálltam rá, és kezdtem kimérni a falon a kép helyét. Mögöttem csend volt. Megjelöltem a kép magasságát, és odaillesztettem a képszöget. Mielőtt kalapálni kezdtem, hátranéztem. Mrs. Whymper ugyanúgy állt ott, mint az előbb, cigarettával a kezében, furcsán mosolyogva, és engem nézett. 

Kényelmetlenül éreztem magam, és gyorsan bevertem a szöget. A kampó tartott, fogtam a képet, amelyet a fiókos szekrény lapjára tettem, és felakasztottam. Majd lekászálódtam a székről, és megint félreállítottam. Mrs. Whymper még mindig meg se moccant. Továbbra is engem figyelt.	- Tetszik ez így ? - kérdeztem, és magamhoz vettem a holmimat. Bólintott, és előttem ment a lépcsőhöz. Megkönnyebbülten fellélegeztem, és utána siettem. Az első szobába ment vissza, és felemelte a csiszolt palackot.	- Egy szíverősítőt a nyeregbe szállás előtt?	- Szívesen - feleltem, és elhatároztam, hogy a második szíverősítőnél kijelentem, hogy temetésre kell mennem. De erre nem került sor. A furcsa hangulat most se szállt el. Mrs. Whymper engem nézett, és úgy tetszett, nem is lát. Egy kissé mosolygott, és nem tudtam pontosan, vajon mulattatja-e valami vagy sem. Mint régi mazochista, feltételeztem, hogy rajtam mulat. - Még nem írattam ki a csekket - mondta. - Jöjjön el a közeli napokban, akkor átveheti.	- Szívesen. Előtte telefonálok.	- Anélkül is jöhet, ötkor mindig itthon vagyok. És köszönöm a vodkás receptet.
	Zavartan léptem ki a forró utcára. Az az érzésem támadt, hogy nagyon finoman a bolondját járatták velem; méghozzá az, akiről én hittem már, hogy kissé nevetségessé tette magát; most pedig joggal gondolhattam, hogy legközelebb sem lesz ez másként. Ebben azonban mégsem voltam egészen biztos. Másképp is elsülhet a dolog, és semmi kedvem se volt, hogy kipróbáljam. Mindenesetre további veszély nem fenyeget. Hiszen a csekkért minden bizonnyal Silvers akar majd személyesen elmenni. Nem óhajtja, hogy belelássak a kártyáiba.

	- Kocsi nélkül? - kérdeztem Natasától.	- Kocsi nélkül, sofőr nélkül, vodka nélkül és bátorság nélkül. Túl meleg van. Be kellene szereltetni a légkondicionálást ebben a szállodában.
	- A tulaj sose fogja megtenni.	- Persze, hogy nem, az a bandita.	- Van jegünk a Moscow Mule-hoz - mondtam. - És van gyömbérsörünk és citromlevünk és vodkánk.
Gyengéd pillantást vetett rám. - Te szerezted be mindezt?	- Igen. És már két Martinin is túl vagyok. 
	Elnevette magát. - Mrs. Whympernél?	- Igen. Honnan tudod?	- Hírhedt erről.	- Miről? A sok Martinijáról?	- A sok Martinijáról is.	- Úgy iszik, mint a gödény. Vén pálinkáshordó. Csodálkozom, hogy minden olyan simán ment.	- Fizetett már?
	- Még nem. Miért? Azt hiszed, vissza fogja adni a képet? - kérdeztem döbbenten.	- Azt nem.	- Olyan sok a pénze, hogy egyszerűen csak úgy vásárolhat, anélkül hogy meggondolná?	- Ez így is van. Azonkívül szereti a fiatal férfiakat.	- Micsoda?	- Megtetszettél neki.	- Natasa - kiáltottam. - Ezt komolyan mondod? Csak nem akartál összeboronálni azzal a vén gödénnyel? Mint valami kerítőnő!
	Natasa nevetett. - Gyere - mondta. - Adj nekem egy Moscow Mule-t.	- Egy cseppet sem. Válaszolj előbb!	- Tetszett neked? Rábámultam.	- Nahát! - mondta. - Mrs. Whymper szereti a fiatal férfiakat. És te megtetszettél neki. Nem hívott meg valamelyik estélyére?	- Még nem. Egyelőre csak azért, hogy menjek el a csekkért - közöltem dühösen. - De talán még arra is sor kerül!	- Biztosan. — Natasa fürkészve nézett rám. - De akkor engem is meg fog hívni.	- Olyan biztos vagy benne? Talán már többször is megtetted ezt, hogy olyan pontosan tudod? Talán az kellett volna már, hogy le is teperjen engem?	- Nem - felelte Natasa hűvösen. - Adj egy vodkát.	- Miért ne mindjárt egy vodka-Martinit?	- Mert én nem iszom Martinit. Van még valami kérdésed?	- Sok. Még nem szoktam meg, hogy selyemfiúnak adnak el.
	Még meg se láttam, hogy felém lendíti, máris az arcomban volt a vodka. Az államon csurgott lefelé. Sápadtan, hatalmasan tágra nyitott szemmel nyúlt az üveg után. Én gyorsabb voltam, elkaptam a palackot, megnéztem, hogy jól be van-e dugaszolva, s a közelünkben lévő plüssheverőre hajítottam, messzire Natasától. Ő pedig rávetette magát. Erősen fogtam, a sarokba szorítottam, vasmarokkal megragadtam mindkét karját, és a ruhájához préseltem. - Hozzám ne nyúlj! - sziszegte.	- Nemcsak hozzád nyúlok, te sátán, hanem itt, ezen a szent helyen meg is foglak kefélni, de azonnal, úgy, hogy...
	Az arcomba köpött, és felém rúgott. Mindkét lábszárát átkulcsoltam a lábammal, és hátrahajlítottam a derekát. Ki akarta szabadítani magát, megbotlott és elesett. Visszalöktem a heverőre, a térdemet a combja közé szorítottam, és felhúztam a szoknyáját. - Eressz el, te őrült! - suttogta egyszerre valamiféle magas, idegen hangon. - Eressz el, vagy kiáltani fogok!	- Kiordíthatod a tüdődet - mordultam rá. - Meg leszel kefélve, te átkozott sátán!	- Jönnek! Nem látod, hogy jönnek? Eressz el, te szörnyeteg, te állat, eressz...
	Egészen mereven feküdt most a heverőn, ívben kifeszítette magát, hogy ne alattam feküdjön. Éreztem, ahogy a teste megfeszült, s a lábát szorosan és keményen az enyémhez nyomta, mintha nem is én kulcsolnám át őt, hanem ő engem, hogy megakadályozza, hogy belehatolhassak. Éreztem az ölét, és észrevettem, hogy a szoknyája alatt meztelen. Hátraszorítottam, megérintettem a szőrzetet az ölén, s egy rántással kinyitottam a nadrágomat. Natasa arca ott volt szorosan a szemem előtt, a szeme ideges volt és rám meredt.	- Eressz el! - suttogta. - Ne itt, ne itt, eressz el, ne itt, ne itt...	- Hát hol, te átok bestia - mondtam fogcsikorgatva. - Vidd el a kezedet, vagy letépem, itt leszel most megb...	- Ne itt, ne itt - suttogta ugyanazon a magas, idegen hangon.	- Hát hol, te...	- A szobádban. Nem itt, a szobádban.	- Hogy meglóghass és kinevess!	- Nem fogok meglógni, és nem foglak kinevetni, de ne itt, ígérem, nem fogok meglógni, te kedves, te drága..	- Tessék?	- Eressz el, ígérem, hogy nem szököm el, de eressz el, emberek jönnek itt...
	Elengedem. Felállók. Arra számítok, hogy most félretaszít és elrohan. De nem szalad el. Lehúzza a szoknyáját, és felegyenesedik. - Tedd el azt! - súgja.
	- Mit?
	- Azt! - Megrángatja a nadrágomat. Elteszem, ő feláll. Nézem. Most úgy áll, hogy el tud menni mellettem, de én még mindig meg tudnám akadályozni. - Gyere! - mondja.	- Hová?	- A szobádba.
	Engedelmeskedem, aztán előremegyek, sietve, majd hirtelen óvatosan, fel a nyikorgó lépcsőn, a szürke futószőnyegen, a „Gondolkozz!" felirat előtt, a második emeletre, ahol a szobám van. Az ajtó előtt megállok.	- Ha akarod, elmehetsz - mondom. Natasa félretol, és kinyitja az ajtót.	- Gyere - mondja. Utánamegyek, és becsukom az ajtót. Nem reteszelem be, érzem, hogyan következik be a hirtelen ellenhatás, a falnak támaszkodom, és olyan érzésem támad, mintha egy száguldva lefelé rohanó liftben állnék, miközben valami felfelé nyom, érzem a sötétséget, mintha vízzel csordultig telt vödör lenne az agyamban, zúg, fortyog, és én mindkét kezemet a falhoz nyomva próbálok megkapaszkodni.

	Láttam Natasát, amint az ágyon fekszik. - Miért nem jössz? - kérdezte.	- Nem tudok.	- Mit?	- Nem tudok.	- Nem tudsz?	- Nem - feleltem. - Az az átkozott lépcső!	- Mi van a lépcsővel?	- Nem tudom. Olyan ez, mint valami nyavalyás coitus interruptus.
	- Mi?	- Nem tudok, ennyi az egész. Dobj ki, ha akarod!	- A te saját szobádból?	- Akkor nevess ki, ahogy csak akarsz.	- Miért nevetnék?	- Nem tudom. Úgy hallottam, hogy ki szokták nevetni a férfiakat, ha ilyesmi történik velük.	- Ez nálam még sose történt meg.	- Eggyel több ok, hogy nevess.	- Nem - mondta Natasa.	- Miért nem mégy el?	- Elmenjek?	- Ne.
	Eddig meg se mozdult. Most a könyökére támaszkodott, és rám nézett.	- Nyomorúságosan érzem magam - mondtam.	- Én nem - felelte. - Mit gondolsz, mitől van ez?	- Nem tudom. Az a szó, hogy „te drága", megölt engem.	- Azt hittem, a lépcső.	- Az is. És aztán az a másik. Hogy egyszerre csak akartad.	- Hát ne akarjam?
	Gyámoltalanul néztem rá. - Ne is kérdezz ilyet. Minden összejött.
	Különös párbeszéd volt ez, egyhangú, kifejezéstelen, meg se mozdultunk közben.	- Van fürdőszobád? - kérdezte.	- Külön fürdőszobám nincs. De van itt egy, innen a harmadik ajtó.
	Nagyon lassan felkelt, lesimította a haját, és az ajtóhoz indult. Ahogy elment mellettem, hozzám ért. Nem nézett rám. Megéreztem a testét, elengedtem a falat, és utána nyúltam. Ki akarta szabadítani magát. Éreztem a testét, mintha meztelen lett volna, fiatal és forró volt. És hajlékony, mint a pisztráng. Abban a szempillantásban minden rendben volt megint. Magamhoz szorítottam. - De hiszen te nem akarsz engem - suttogta az arcát félrefordítva, könyökben behajlított karját a testéhez szorítva. Felemeltem, és visszavittem az ágyhoz. Súlyosabb volt, mint ahogyan gondoltam. - Akarlak! - mondtam fojtott hangon. - Akarlak, és semmi mást, csak téged és csakis téged, jobban akarlak, mint önmagamat, és beléd akarok hatolni, önmagamat és mindent tebeléd! - Ott volt fölötte az arcom, a szeme nagyon csillogott és megmerevedett, éreztem a mellét, és éreztem, amint belehatoltam, éreztem a tarkómban, a kezemben, a vágyamban. - Akkor tégy magadévá - suttogta, és nem hunyta le a szemét -, tégy magadévá és szoríts, és hatolj keresztül rajtam, törj darabokra, igen, igen, igen, mélyebben belém, igen, szegezz oda, ölelj, hatolj még jobban belém, eléd jövök, omolj belém, akár a forrás, úgy buzog, mást se hallok, jövök, szétszakadok, mint a zápor, a zápor, zúg és zúg és zúg...
	A hangja elhalkult, mormolás lett csak belőle, és egyes, érthetetlen szavak, majd suttogás, és aztán egészen elhallgatott.
	Kinyitotta a szemét, nyújtózkodott, mormogott, behunyta majd újra kinyitotta a szemét. - Esett az eső? - kérdezte.
	Elnevettem magam.	- Még nem. Talán ma éjszaka.	- Lehűlt az idő. Hol a fürdőszobád?	- A harmadik ajtó, a folyosón.	- Felvehetem a fürdőköpenyedet?
	Odaadtam neki. Levetkőzött, csak a cipő maradt rajta. Lassan vetkőzött, és rám se nézett. Nem volt zavarban. 

Láttam, hogy nem is annyira karcsú, mint ahogy azelőtt hittem. Már előbb is éreztem, most azonban láttam is. - Szép vagy - mondtam. Felpillantott. - Nem túl kövér?	- Jóságos Isten, persze hogy nem.	- Akkor jó - mondta. - így már sokkal rózsásabbak a jövőnk kilátásai. Szeretek enni. És egész életemben éheztem. Mint manöken - tette hozzá. - Egyébként nem.	- Utána annyit eszünk, amennyit csak akarsz, mindenféle előétellel és luxusdesszerttel.	- Arra azért vigyázok, hogy el ne hízzam, mint a disznó. Akkor kirúgnak. Nem kell hát félned.	- Nem is félek, Natasa.
	Fogta a szappanomat meg a kézitáskáját, az ajtóból szalutált, és kiment. Fekve maradtam, és semmire se gondoltam. Nekem is olyan érzésem támadt, mintha esett volna az eső. Tudtam, hogy nem, mégis az ablakhoz mentem, és kinéztem. A magasban is érződött a falak közé zárt hátsó udvar fülledt levegője, s az ott álló szemeteshordók bűze. Csak a mi szobánkban volt eső, gondoltam, és visszamentem. Újra az ágyra heveredtem, s a mennyezetről aláfüggő csupasz villanykörtét bámultam. Idővel aztán visszajött Natasa. - Elvétettem a szobádat - mondta. - Azt hittem, egy ajtóval odébb van.	- Volt benn valaki?	- Nem. Sötét volt. Itt az emberek nem szokták becsukni a szobájukat?	- Vannak, akik nem. Semmijük sincs, amit ellophatnának onnan.
	Szappan- és kölnivízillata volt. Hogy honnan szerezhetett kölnivizet, az számomra rejtély volt. Talán a kézitáskájában lehetett. De talán a fürdőszobában hagyta valaki, és Natasa azt használta.	- Mrs. Whymper szereti a fiatal férfiakat - jelentette ki -, de aztán nincs tovább. Szívesen elszórakozik velük, ennyi az egész. Hajlandó lennél ezt bevésni az agyadba?	- Igen - mondtam, nem nagy meggyőződéssel.

	Natasa a kopár szoba éles fényében, a mosdó fölötti szegényes tükör előtt kefélte a haját. - A férje szifiliszben halt meg, és nem kizárt, hogy őt is megfertőzte - fűzte hozzá.	- Azonkívül rákos, izzad a lába, és nyáron csak vodka-Martinival mosakszik - mondtam.
	Natasa nevetett. - Nem hiszel nekem? Miért is hinnél?
	Felkeltem, kivettem a kezéből a hajkefét, és megcsókoltam Natasát. - Jelent számodra valamit, ha elárulom, hogy remegek, ha csak hozzád érek? - kérdeztem.	- Nem egészen így tűnt ez nekem eddig.	- De most így van.
	Nekem támaszkodott. - Meg is ölnélek, ha nem így lenne - sziszegte halkan, a foga közt. 
	Levettem róla a fürdőköpenyt, s a padlóra ejtettem.	- Soha, senkit sem ismertem, akinek ilyen hosszú lába lett volna - állapítottam meg, és eloltottam a villanyt. A karomban tartottam, és az ágy felé tapogatóztam. A sötétben csak a halvány bőrét láttam, és a szája meg a szeme fekete mélyedését. - Lassan - súgta. - Egészen lassan akarok eljutni odáig.
Szorosan egymás mellett feküdtünk, és éreztük a sötétségben felénk és rajtunk áthömpölygő sötét hullámot, és aztán még sokáig feküdtünk úgy, és lélegeztünk és éreztük a bennünk elcsituló sokkal kisebb hullámokat, aztán már csak valami szelíd mozgást a bensőnkben, míg végül meg se tudtuk különböztetni már a saját lélegzetvételünktől.
	Natasa megmozdult. - Van egy cigarettád?	- Igen. - Odaadtam neki, és a gyufa fellobbanó fényében megláttam az arcát. Nagyon higgadt és ártatlan volt. - Nem akarsz inni valamit? - kérdeztem.
	Bólintott a sötétben. Ezt az izzó cigarettája mozdulatából állapítottam meg. - Csak ne vodkát.	- Nincs jégszekrényem, semmi sem hideg. De hozhatok lentről valamit.	- Nem hozhatná fel valaki?	- Csak Melikov van odalenn.

Hallottam, amint Natasa elneveti magát a sötétben. - Úgyis meg fog látni minket, amikor kimegyünk - jegyezte meg.
	Nem válaszoltam. Még hozzá kellett szoknom ennek a gondolatához. Natasa megcsókolt. - Gyújtsd meg a villanyt - mondta. - Ne sértsük meg az illemszabályokhoz ragaszkodó érzelmeidet. Azonkívül éhes vagyok. Menjünk el a King of the Sea-be.	- Már megint. Nem mennél inkább valami más helyre?	- Megkaptad már a Mrs. Whymper után járó jutalékodat?	- Még nem.	- Akkor menjünk csak a King of the Sea-be. 
	Natasa kiugrott az ágyból, és villanyt gyújtott. Meztelenül ment át a szobán, a fürdőköpenyért.
	Én is felkeltem és felöltöztem. Majd újra az ágyra ültem, és vártam, amíg Natasa visszajön.

17.
	- Én tulajdonképpen az emberiség jótevője vagyok - magyarázta Silvers. Szivarra gyújtott, és kedélyesen nézett végig rajtam.
	A milliomos Fred Lasky látogatására készültünk éppen. Ez alkalommal nem arról volt szó, hogy Silversné hálószobájában akasszunk fel egy képet, amiről aztán azt állítjuk, hogy a magántulajdona, és amelytől az asszony csak elkeseredett küzdelem után hajlandó megválni, miután a férje egy nercbundát és a Mainbo-cher szalonból két ruhát ígért neki. Silversné minden alkalommal megvált a képtől, de a nercbunda csak váratott magára. Nem is csoda, hiszen nyár volt. Ez alkalommal egy proli-milliomos megneveléséről volt szó, hogy bejuthasson a jobb társaságba.	- A háború olyan, mint az eke - oktatott Silvers. - Megforgatja a talajt, és átrétegezi a vagyonokat. Régiek eltűnnek, és számtalan új keletkezik.
	- Háborús feketézők, kereskedők, hadiszállítók... röviden: háborús nyerészkedők - jegyeztem meg.	- Nemcsak fegyverkereskedők - folytatta Silvers rendületlenül. - Egyenruha-szállítók és hajókereskedők, élelmiszer-szállítók, autókereskedők... mindenki keres a háborún!	- A katonák kivételével.	- Ki beszél azokról?
	Silvers félretette a szivarját, és az órára nézett. - Negyedóra múlva itt lesz. Maga kihozza az első képet, én meg a Sisley felől érdeklődöm. Maga azt is kihozza, fordítva támasztja a falhoz, hogy ne lehessen látni, és valamit a fülembe súg. Én nem értem, és türelmetlenül kérdem, hogy mi a baj. Mire maga hangosabban azt mondja, hogy a Sisleyt Rockefeller úrnak tettük félre.	- Rendben van - feleltem.
	Negyedóra múlva kezdetét vette a látogatás.
	Minden ment a maga módján. Behoztam a Sisleyt: egy tájképet. Én suttogtam, Silvers rám mordult, hogy beszéljek hangosabban, itt nincsenek titkok. - Micsoda? - kérdezte Silvers meglepődve. - Nem a Monet-ről volt szó? Maga téved, a Monet az, amit ő félretétetett.	- Bocsánat, Silvers úr, de attól tartok, ön téved. Én . pontosan feljegyeztem. Itt van... - Elővettem egy műbőr noteszt, és megmutattam neki.	- Bizony - mondta erre Silvers. - Akkor hát semmit se tehetünk, Lasky úr. Ami foglalt, az foglalt.
	Ránéztem Lasky úrra. Cingár volt, sápadt, kék öltönyt viselt és hozzá barna cipőt, a feje búbján kopasz, amelyre az oldalt nőtt hosszú hajtincseit hátrafelé kefélve a szó szoros értelmében ráragasztotta. Olybá tűnt, mint az állatoknál a gyenge hím, amelyet az a veszély fenyeget, hogy az erőteljes nősténye felfalja. Laskyné egy fejjel magasabb és kétszer olyan széles volt, mint ő. Zafírokkal volt teleaggatva.
	Én egy ideig tétován álltam, egyik kezemben a képpel, de úgy, hogy egy részét, fejjel lefelé, látni lehessen. Ahogy megfordultam, Laskyné ráharapott.

 - Megnézni azért lehet, ugye? - mondta rekedt, fojtott hangon. - Vagy talán az is le van foglalva?
	Silvers rögtön megváltozott. - De, természetesen! Kérem, bocsásson meg, asszonyom! Ross úr, miért nem állítja fel azt a képet! - förmedt rám barátságtalanul, szörnyű franciasággal. - Allez vite, vite!
	Én úgy tettem, mintha megsértődtem volna, s a képet az egyik festőállványra helyeztem. Aztán eltűntem a képkamrámban, amely engem mindig Brüsszelre emlékeztetett. Egy Delacroix-ról szóló monográfiát olvastam, és olykor-olykor a szomszédban folyó beszélgetésre füleltem. Bíztam Laskynéban. Olyan embernek látszott, aki mindig azt hiszi, hogy őt fenyegetik, és akinek a védekezése agresszivitásban, nem pedig pa-naszkodásban nyilvánul meg. Jól el tudtam képzelni, hogy örökös harcban áll azzal a fantomképpel, amelyet ő maga alkotott a bostoni és philadelphiai Mayflo-wer-társaságról, és minden áron fölébe akar kerekedni, hogy végül befogadják maguk közé, amikor is majd ugyanolyan hevesen fog a többi újonnan érkező ellen fordulni. Becsuktam a könyvet, és elővettem Manet-nak egy nagyon kis virágcsendéletét: bazsarózsa egy vizespohárban. Gondolataim visszaszálltak abba az időbe, amikor Brüsszelben egy zseblámpát kaptam, hogy olvashassak éjszaka a föld alatti zárkámban. Megígértem, hogy a lámpát csakis éjszaka használom, és csakis az ablaktalan pinceodúmban. Sűrű sötétségben volt hónapok óta az a kamrám, s az egyedüli fény, amit láthattam, az éjszakák sápadt szürkesége volt, amikor elhagyhattam a rejtekemet, hogy kísértetként bolyonghassak óvatosan a képtár termeiben. A zseblámpa, melyet végül odaadtak nekem, valamiféle szellemlét árnyékvilágából vitt vissza a színek világába. Ott gubbasztottam éjszakánként a kamrámban, melyet először láttam meleg fényben. Újra felfedeztem a színek boldogságát, mint aki addig teljesen színvak volt, vagy mint az az állat, amelyiknél a szeme szerkezete a világot csak a szürke árnyalataiban érzékeli. 

Eszembe jutott, hogy csaknem könnyekre fakadtam, amikor először megpillantottam Cézanne-nak a Mont St. Victoire-ról készített egyik akvarelljének színes ofszet nyomatát, melynek eredetijét addig a múzeum galériájában csak a holdvilág csalóka félhomályában láttam.
	Az útra készülődés jeleit hallottam a szomszédból. A világnak azt a parányi és csodálatos, Manet megfestette darabkáját a faállványok közt óvatosan a falhoz támasztottam. A forró délután, amely még az imént meghátrált a fehér bazsarózsára festett harmatcseppek és a festett pohár csillogó vize elől, most megint ott lihegett a kamrám keskeny, magas ablakában. Mélységes öröm tört fel bennem hirtelen, mint valami forró gejzír, egy pillanatra összekeveredett a régebbi idő a jelennel, a brüsszeli kamrám ezzel a kamrával itt, Síi-versnél. És -mindebből, akár az elszállt madár röpte, csak annyi maradt meg, hogy még élek és itt vagyok, és a kötelezettségek, amelyek falként zárták körül ezt az életet, egy pillanatra leomlottak, mint Jerikó falai a kiválasztott nép trombitáitól, és kitárult a szabadság, valamilyen vad, sólyomszerű szabadság, amelytől elakadt a lélegzetem, mintha széllel, napsugárral s a szél korbácsolta felhőkkel olyan életet nyitna meg előttem, amilyenről addig sejtelmem se volt.
	Silvers jöttbe, körüllengte a Partagas szivarja illata. - Kér maga is egy szivart? - kérdezte jókedvűen.
	Nem fogadtam el. Az ilyesféle ajánlatok mindig gyanúsak voltak, ha az illető pénzzel tartozott nekem. Már tapasztaltam, hogy volt, aki azt hitte, egy ajándék szivarral mindent kiegyenlített. Silverstől még a Mrs. Whymper után járó jutalékomra is számítottam. Ha már kétségek közt lebegtem egy ideig a szüzességemet illetően, akkor legalábbis valami bánatpénzt akartam kapni érte, hogy a selyemfiúzsargonnál maradjunk. Az egyensúlyt azzal akartam helyrebillenteni, hogy Natasát este egy légkondicionált étterembe viszem vacsorázni. Silversnél résen kellett lennem; máris azt akarta bemesélni nekem, hogy Mrs. Whymper az ő régi ismerőse; ezáltal próbálta kétségbe vonni a követelésem jogosságát. Úgy véltem, arra is képes lenne, hogy kijelentse, á Mrs. Whymper ügy benne foglaltatik a fizetésemben, hasonlóan azokhoz a tekintélyes cégekhez, amelyek a náluk dolgozó feltalálók összes szabadalmi követelését automatikusan a maguk számlájára könyvelik el, őket pedig legfeljebb valamilyen önkéntes bonusszal jutalmazzák meg.	- A Lasky házaspár ráharapott a Sisley-re - jelentette ki az emberiség jótevője. - Ahogy terveztük. Megmagyaráztam, hogy Rockefellernek egyhetes opciója van, de feltételezem, arra nem is számít, hogy valaki a képet már a következő napon megveheti, így hát bizonyára hagyja, hogy lejárjon az opció. Laskyné teljesen tűzbe jött attól, hogy egy Rockefeller orra elől halászhatja el a képet.	- Palifogó trükkök - jegyeztem meg, csak úgy mellékesen. - Csak azon csodálkozom mindig, hogy beválnak!	- Miért ne?	- Mert az ember nem is képzelné, hogy ezek a marcona rablók, akik a vagyonukat biztosan nem emberbarát cselekedeteikkel szerezték, ilyesminek bedőlnek.   '	- Ez nagyon egyszerű. A saját szakmájukban ezek a kalózok kétségtelenül gúnyos röhögéssel intéznék el az embert. De itt furcsa módon olyanok, mint a cápák az édesvízben, nem a megszokott elemükben vannak. Itt ők nem mozognak otthonosan. Bizonytalanok, és minél dörzsöltebbek egyébként, annál hamarább dőlnek be itt a legprimitívebb trükköknek. Természetesen a feleségek befolyásolásáról sem szabad megfeledkezni!

	- A fényképészhez kell mennem - mondta Natasa. -Gyere velem! Nem fog sokáig tartani.	- Meddig?	- Egy óráig. Nem sokkal tovább. Miért? Untat?	- Egyáltalán nem. Csak azt akartam tudni, hogy előtte vagy utána együnk-e.	- Utána. Akkor lesz rá időnk. Most egy félóra múlva ott kell lennem. Olyan fontos az evés? Vagy megkaptad már a Mrs. Whymperért járó jutalékodat?
	- Még nem. Ezzel szemben tíz dollárt kaptam egy tippért a Lowy fivérektől. Húsz dollárért vettek egy kínai, bronzot. Már égeti a zsebemet, hogy veled együtt elverhessem.
	Natasa gyengéden nézett rám. - El fogjuk verni. Még ma este.
	A fényképésznél hűvös volt a levegő, az ablakokat csukva tartották, és működött a légkondicionáló berendezés. Azonnal olyan érzésem támadt megint, hogy tengeralattjáróban vagyok. A többiek, a jelek szerint, ebből mit sem éreztek; én még nem szoktam hozzá.	- Augusztusban még melegebb lesz - mondta, mintegy vigasztalásul Nicky, a fotós, és a karkötőjét lóbálta.
	Bekapcsolták a fényszórókat. Natasán kívül ott volt még a sötét hajú manöken is, akit már legutóbb is láttam. A lyoni selymek sápadt, fekete hajú szakértője is jelen volt. Emlékezett rám. - Folytatódik a háború - mondta mélabúsan és fáradtan. - Még egy év, és vége lesz!	- Gondolja?	- Híreket kaptam odaátról.	- Valóban?
	Ebben a valószerűtlen fehér reflektorfényben, amely minden összefüggést elfödött és minden méretarányt erőteljesebben kiemelt, ez az ártatlan jóslat egyszerre hittel töltött el, mintha ez az ember valóban mindenki másnál többet tudna. Nagyon mély lélegzetet vettem. Tudtam, hogy ebben a háborúban már nagyon rosszul áll a németek szénája, de a befejezésére éppoly kevéssé tudtam gondolni, mint ahogyan a halált sem tudtam elképzelni. Az ember beszél róla, és tudja, hogy el fog jönni, de nem hisz benne, mert túl van azon az elképzelésen, amely az élettel függ össze, és mert ennek a hitnek az alapfeltétele maga az élet, és éppen ezért képtelenek vagyunk ésszel felérni.	- Valóban! - mondta a sápadt férfi. - Nekem elhiheti! Jövőre már megint importálhatunk selymet Lyonból.
Furcsán meghatódtam. Egyszerre megingott annak az időtlen légüres térnek a fogalma, amelyben látszatra az emigránslét lebegett. 

Ebbe még a lyoni selyemre vonatkozó értelmetlen összefüggés is beleillett; az órák ketyegni kezdtek és a harangok megkondultak. Egy addig megállított film újra elindult, mind gyorsabban és gyorsabban, hátra és előre, valamiféle őrült szekvenciával, mintha az orsó irányítás nélkül pörögni kezdett volna. Megértettem, hogy minden újságcikk ellenére komolyan sohasem hittem, hogy a háború valaha is véget érhet. Ha pedig tényleg bekövetkezne, automatikusan valami más, valami még szörnyűbb jönne utána. Túlságosan is hozzászoktam, hogy kénytelen legyek így gondolni. Ez a sápadt kis emberke, akinek a háború vége azt jelenti, sem többet, sem kevesebbet, mint hogy újra tud majd Lyonból selymet importálni, éppen a gyengeelméjűsége miatt győzött meg sokkal jobban, mint két hadvezér és egy elnök. Selyem Lyonból - ez az élet melegsége, a félelem nélküli életé!
	Natasa jött elő. Szorosan testhez simuló fehér estélyi ruha volt rajta, mely szabadon hagyta az egyik vállát, hosszú, fehér kesztyű és Eugénia királynő fejéke a Van Cleef és Arpels cégtől. Valósággal szíven ütött. Minden egybeállt: az előző éjszaka és ennek a mesterségesen hűtött helyiségben hűvös vállával itt álló, élesen megvilágított, valószerűtlen jelenségnek az ellentéte; az a láz, amelybe a háború végének a gondolata hozott, és még a diadém is Natasa hajában, amely úgy ragyogott, mintha ugyanakkor jelképesen a New York-i kikötő Szabadság-szobrának fejéke lenne... - Lyoni selyem -mondta mellettem a sápadt férfi. - Az utolsó vég anyagunkból.	- Valóban?
	Natasára néztem. Mozdulatlanul és nagy önuralommal állt most a fehér fényben, és nekem olybá tűnt fel, mintha valamiféle karcsú és kecses másolata lenne annak az óriási ércszobornak, amelyik a nyílt tenger előtt szegezi szembe az Atlanti-óceán viharaival a magasra tartott világító fáklyáját; úgy állt ott Natasa, rettenthetetlenül, de mégsem úgy, mint az a hatalmas mintaképe - Brünhilde és egy elszánt francia piaci kofa keveréke -, hanem inkább, mint Diana, aki éppen az erdőből lépett ki, harcra és rohamra készen. 

De minden bájossága mellett maga is veszedelmes, és kész arra, hogy a szabadságát megvédje.	- Hogy tetszik magának a Rolls? - kérdezte valaki, amint éppen mellém telepedett az egyik székre.
	Ránéztem. - A magáé?
	A férfi bólintott. Magas volt, sötét, és fiatalabb, mint amilyennek képzeltem. - Fraser - mondta. - Natasa már néhány nappal ezelőtt el akarta hozni magát.	- Nem értem rá - feleltem. - Nagyon köszönöm a meghívást.	- Ma még kipótolhatjuk - jelentette ki. - Már beszéltem Natasával. Luchowhoz megyünk. Ismeri?	- Nem - válaszoltam meglepetten. Én a King of the Sea-re számítottam, és egyáltalán nem voltam elragadtatva attól, hogy nem leszek kettesben Natasával, de nem tudtam, hogyan tudnék kitérni a meghívás elől. Ha Natasa már beleegyezett, én sem mondhatok nemet, ha nem akarok teljesen ostobának látszani. Nem voltam teljesen biztos benne, hogy Natasa valóban igent mondott-e vagy sem, azt sem tartottam kizártnak, hogy nem valamiféle Mrs. Whympert akart-e felhajtani nekem, de vigyen el az ördög, ha bármi hasonló dologba belemegyek ezzel a pasassal. Szerezze meg magának egyedül a maga Silverseit.	- Akkor hát, később találkozunk.
	Úgy láttam, Fraser hozzászokott, hogy nagy tekintély. Mindenekelőtt az se volt kedvemre, hogy az ő meg Natasa vendége legyek. Ezt ugyan nem mondta, de ez következett abból a meglehetősen magabiztos viselkedéséből, amely, bár udvarias volt, de szinte lehetetlenné tett bármi ellentmondást.
	Natasához akkor mentem oda, amikor már a kis bőröndjét csomagolta. - Magaddal viszed a fejéket is? - kérdeztem.	- Addig már nem terjed a megbízhatóságomba vetett hitük. Már le is adtam. A Van Cleefék egyik embere viszi vissza.
	- És a Luchow-féle étterembe megyünk?	- Igen. Hiszen azt akartad.	- Én? - kérdeztem. - Én veled akartam eldorbézolni tíz dollárt a King of the Sea-ben. De te már elfogadtad a rolls-royce-os meghívását.	- Én? Odajött hozzám, és azt mondta, hogy beszélt veled.	- Beszélt velem, de csak azután, hogy veled beszélt. 
	Natasa nevetett. - Micsoda csirkefogó! 
	Fürkészve néztem rá. Nem voltam benne biztos, hogy hihetek-e neki vagy sem. Ha igaza van, akkor bedőltem a legócskább trükknek, olyasminek, ami velem, úgy is, mint Silvers tanítványával, nem lett volna szabad, hogy megtörténjék. De el se tudtam képzelni, hogy Fraser ilyesmit tegyen, nem ilyen embernek látszott.	- Akkor hát induljunk - mondta Natasa. - A te tíz dollárodat majd holnap fogjuk eldorbézolni.
	A Rolls-Royce az utca túloldalán, egy vaskereskedés előtt várakozott. Ellentmondásos érzelmekkel szálltam be a kocsiba, bosszankodtam is miattuk, mert gyerekesek voltak. Fraser velünk együtt jött át az úttesten. A hűvös műterem után a fülledt esti hőség csaknem elkábított. - Jövőre légkondicionálást szereltetek a kocsiba - mondta Fraser. - Már létezik ilyesmi, csak még nem gyártják. A háborúnak elsőbbsége van.	- Jövő nyárra véget ér a háború - közöltem.	- Úgy gondolja? - válaszolta Fraser. - Akkor maga többet tud, mint Eisenhower. Egy vodkát? - Kinyitotta a jól ismert szekrénykét.	- Köszönöm - feleltem bosszúsan. - Ahhoz túl meleg van.
	Szerencsére nem voltunk túl messze a Luchow étteremtől. Felkészültem arra, hogy engem ott lassú tűzön fognak pirítani, mind Natasa, mind Fraser, akiről most egyszerre bármit feltételezhettem. Meglepetésemre a Luchow német vendéglő volt. Először azt hittem, hogy tévedésből megint a yorkville-i német negyedbe értünk. Azon se csodálkoztam volna; a Rolls számomra a pechek kocsija volt.
	- Mit szólnának egy őzpecsenyéhez áfonyával? - kérdezte Fraser. - És köretnek apró burgonyafánkokat?	- Van Amerikában áfonya?	- Valami hasonló. Amit itt cranberrynek hívnak. De Luchownak van még valódi német áfonyabefőttje. Odaát, németül, Preiselbeernek nevezik, ugye? - kérdezte tőlem Fraser barátságosan és alattomosan.	- Azt hiszem - feleltem. - Már régen nem voltam Németországban. Azóta ott sok mindent megváltoztattak. Talán az áfonya nevét is, ha nem volt eléggé árja.	- Az áfonya? A Preiselbeer? Miért? Hiszen csaknem úgy hangzik, mint PreujSenbeer, vagyis porosz gyümölcs - mondta nevetve Fraser.	- Mit iszunk, Jack? - kérdezte Natasa.	- Amit akarsz. Ross úr talán szívesen inna egy sört? Vagy rajnai bort? Még az is van nekik itt raktáron.	- A sör nem is lenne rossz. Illik az itteni hangulathoz - mondtam.
	Fraser a pincérrel tanácskozott. Én közben körülnéztem. A helyiség amolyan bajor eszem-iszom kricsmi és egyszerű rajnai borozó keveréke volt, némi berlini varieté-kávéház beütéssel. Zsúfolásig megtelt. Egy zenekar szalonzenét és népdalokat játszott. Az az érzésem támadt, hogy Fraser nem ok nélkül választotta a Luchow vendéglőt. Az emigráns-nyárson leszek itt a lassú tűz fölött megforgatva, és máris láttam magam, amint arra kényszerülök, hogy ha csak félig-meddig is helytállni szeretnék, akkor ezzel az amerikai pasassal szemben az én iszonyú hazámat éppen a jelentéktelen tulajdonságaiban vegyem ügyesen védelmembe - ami meglehetős galádság, mert a legkörmönfontabb módon szégyenít meg, úgy is, mint ennek a haramiafajtának valami távoli rokonát. így bizony csak egy vetélytársat próbálnak ledöfni, gondoltam.	- Előételként mit szólnának a fiatal heringhez? - javasolta Fraser. - Itt az különösen finom. És hozzá egy korty hazai borókapálinkát? Mert itt még az is kapható.
	- Remek - feleltem. - Nekem, sajnos, az orvos megtiltotta.
	Natasa, mint várható volt, rögtön oldalba támadott, és heringet kért vörös céklával, ami ugyancsak német különlegesség. A zenekar a lehető legnyálasabb és legbárgyúbb rajnai dalokat játszotta. Jellegzetes kisvárosi turistahangulat volt, amely azért hatott rám olyan különösen, mert a vendégek egy része komolyan vette és olyan költőinek tartotta. Csodálkoztam az amerikaiak toleranciáján.
	A bor megnyugtatott, és kezdtem enyhe gúnnyal csodálni Frasert. Az iránt érdeklődött ugyanis, hogy segíthetne-e nekem valamiben, és ily módon megint felszúrt az emigráns-nyársra, miközben saját magát valamiféle szerény washingtoni atyaúristennek tüntette fel, aki, ha szükséges, bizonyos nehézségeket szívesen elhárítana az utamból. Lelkes ódával válaszoltam, ami Amerikát illeti, és kijelentettem, hogy minden rendben van, köszönöm szépen. Közben nem éreztem igazán jól magam, egyáltalán nem tartottam fontosnak, hogy Fraser túlságosan is érdeklődjék az irataim iránt, kiváltképp azt sem tudva, hogy van-e valóban valamilyen befolyása, vagy csak tetteti.
	Az őzpecsenye kitűnő volt, a burgonyafánk úgyszintén. Megértettem, miért volt annyira tele a helyiség; New Yorkban valószínűleg az egyedüli a maga nemében. Dühös voltam önmagámra, amiért nem tudtam eléggé humorosan felfogni a helyzetet. Úgy tetszett, hogy Natasa mindebből semmit sem vesz észre. Erdei gyümölcsökből készített zselét, amolyan igazi német csemegét rendelt. Azon se lepődtem volna meg, ha utána a Hindenburg kávéházban szerette volna a kávét meg a süteményt elfogyasztani. Még azt is el tudtam képzelni, hogy rám haragszik, mert úgy véli, én sodortam őt a hülyeségemmel ilyen helyzetbe. Mindazonáltal nem ez volt az első eset, hogy Fraserrel együtt ment valahová; maga Fraser meg is tett mindent, hogy ezt tudomásomra hozza. Azt azonban tudtam, hogy én ezzel az emberrel utoljára vagyok együtt. 

Semmi kedvem se volt, hogy egyes amerikaiak folyton az orrom alá dörgöljék, mennyire hálásnak kell lennem tulajdonképpen nekik, külön-külön mindegyiküknek, amiért ebben az országban maradhatok. Én a kormánynak tartoztam hálával, de nem Frasernek, aki semmit se tett az érdekemben.	- Mit szólnának még egy éjszakai italhoz az El Moroccóban?
	Még csak ez hiányzott nekem! Éppen elég sokáig éreztem magam megtűrt emigránsnak. De nem csodálkoztam volna, ha Natasa igent mond. Szerette az El Moroccót. Mégis nemet mondott a javaslatra.	- Fáradt vagyok, Jack - mondta. - Megerőltető napom volt. Vigyél haza.
	Kiléptünk a fülledt meleg éjszakába. - Menjünk gyalog? - kérdeztem Natasától.	- De hiszen én hazaviszem - jelentette ki Fraser. 
	Ez volt az, amire számítottam. Le akart rázni engem, aztán meg rábeszélni Natasát, hogy menjen vele a kocsival tovább. Az El Moroccóba, vagy őhozzá, haza. Ki tudhatja? És mi közöm hozzá? Volt-e bármi jogom is Natasára? Egyébként is, miféle szó az, hogy jog? Ha létezik ilyesmi egyáltalán, akkor nem őneki volt-e valami joga? Nem én voltam-e a betolakodó? A betolakodó, aki azonkívül még sértődött is. - Vigyem el magát is? - kérdezte Fraser, nem túl barátságosan.	- Nem messze lakom - feleltem kelletlenül. - Mehetek gyalog is.
	Mást nem tehetek, gondoltam, ha nem akarom magam tapadós koloncként még jobban lealacsonyítani.	- Hülyeség - mondta Natasa. - Gyalogolni, ebben a hőségben! Tegyél le minket, Jack, az én lakásomnál. Őneki onnan már csak néhány lépést kell tennie.	- Jól van.
	Beszálltunk. Jack még megpróbálhatta volna, hogy engem tesz le először, de lemondott róla. Elég okos volt, hogy tudja: Natasa tiltakozna. Natasa háza előtt kiszállt, és jámborul elbúcsúzott. - Nagyon kellemes este volt! Megismételhetnénk!	- Köszönöm szépen. Nagyon szívesen.

Soha többé, gondoltam, és néztem, amint Fraser csókot nyom Natasa arcára. - Jó éjszakát, Jack - mondta Natasa. - Sajnálom, hogy nem tarthatok veled, de túl fáradt vagyok.	- Majd máskor. Jó éjszakát, darling.
	Ez volt az utolsó tűszúrása. Darling, gondoltam, ez Amerikában semmit sem jelent és sokat is. Darlingot mondhat az ember a telefonos kisasszonynak, akit nem is ismer. És a nőt, aki nélkül élni sem tudna, azt is darlingnak szólítja. Fraser ravasz, időzített aknát helyezett el.
	Szemben álltunk egymással. Tudtam, hogy minden elveszne/ha most bosszúsnak mutatkoznék. - Nagyon rokonszenves ember - mondtam. - Tényleg olyan fáradt vagy, Natasa?
	Bólintott. - Valóban. Unalmas volt, és Fraser egy undor.	- Nem éreztem annak. Kedves volt, hogy azt hitte, miattam éppen egy német vendéglőbe kell minket vinnie. Ilyen beleérző képességgel ritkán találkozik az ember.
	Natasa rám nézett. - Darling - mondta, és ez a kifejezés úgy nyilallt belém, mint a váratlan fogfájás. - Semmi szükség, hogy gentleman légy. Elképesztő, hogy milyen gyakran bosszantottak az ilyen úriemberek.	- Ma este is?	- Ma este is. Hogyanjutott eszedbe, hogy elfogadd ezt az ostoba meghívást?
	- Én?	- Igen, te! Mondd csak, hogy én vagyok az oka.
	Már éppen azon voltam, hogy ezt mondjam. Szerencsére eszembe jutott az apám tanácsa, amelyet a tizenhetedik születésnapomon adott nekem: most a nők korszakába érkezel, mondotta volt. Jegyezd meg magadnak, csakis a reménytelenül hülyék akarják, hogy nekik legyen igazuk, vagy hogy logikusan érveljenek a nőkkel szemben.	- Én vagyok az oka - mondtam, és közben csak úgy forrt bennem a düh. - Meg tudsz bocsátani az olyan hülyének, mint amilyen én vagyok?

	Gyanakodva mért végig. - Ezt komolyan gondolod? Vagy ez is csak a galádságaid egyike?	- Mindkettő igaz, Natasa.	- Mindkettő?	- Hogy is lehetne másképp? Teljesen meg vagyok kavarodva és hülyülve, mert imádlak.	- Ebből nem sokat vettem észre.	- Nem is fontos. A nem titkolt imádat olyan, mint a nyáladzó kutya. Az én imádatom zavarodottságban, alaptalan gyűlölködésben és tiszta önfejűségben nyilvánul meg. Teljesen felkavartál engem. Sokkal mélyebben, mint ahogy szeretném.
	Natasa arca megváltozott. - Te szegény teremtés! - mondta. - Nem vihetlek fel magamhoz. A szomszédasszonyom elájulna. Rögtön utána meg az ajtón hallgatózna. Lehetetlen.
	Mindent odaadtam volna azért, hogy vele lehessek; és mégis, egyszerre csak boldog lettem, hogy nem lehetséges. Ezek szerint másoknak is lehetetlen. Megfogtam a vállát. - Hiszen annyi időnk van - mondta, - Végtelenül sok időnk, holnap, holnapután, hetek és hónapok, és most, itt, mégis azt hiszi az ember, hogy ezzel a kissé félresikerült estével egy egész életet veszített el..	- Az én szememben még mindig ott ragyog a fejeden az a diadém a Van Cleeféktől. Úgy értem, most megint. A Luchownál kevésbé. Ott az inkább valami tizenkilencedik századbeli hamis bádogabroncs volt.
	Elnevette magát. - Ott ki nem állhattál engem, ugye?	- Valóban nem.	- Én se téged. Ilyet még egyszer nem követünk el. Túlságosan közel vagyunk még a gyűlölethez.	- Nincs az mindig is az ember közelében?	- Hála istennek. Micsoda édeskés kotyvalék volna különben az élet!
	Arra gondoltam, hogy egészen jól jönne még a világnak egy kevéske abból a szirupból. De nem mondtam ki. Ez is egyike az én átkozott tulajdonságaimnak, hogy vonzódom az általánosításokhoz.

 - A szirupnál jobb a méz - mondtam. - Neked mézillatod van. És annyi minden voltál te ma egyidejűleg. Ne feledd, hogy divatdolgokban én még kezdő vagyok; én még komolyan veszem és hiszek bennük. Akkor is, ha kölcsönzött diadémot hordasz.
	Behúzott a kapu alá. - Csókolj meg! - suttogta. - És szeress! Rengeteg szeretetre van szükségem. Most pedig menj! Menj! Különben letépem magamról itt a ruhát.	- Tépd le. Senki se lát minket. 
	Kilökött az utcára. - Eredj! Mindennek te vagy az oka! Eredj!
	Becsukta mögöttem a kaput. Lassan baktattam a forró, nyirkos éjszakában, vissza a földalatti-állomáshoz. Mint valami föld alatt parázsló szénégető füstje, úgy csapott meg az odakozmált levegő bűze. Az állomást csak gyengén világították meg. A sötétségből robogott elő a vonat, és csörömpölve állt meg. Csaknem üres volt a kocsi. Egy idősebb asszony ült az egyik sarokban. Rézsút szemben vele egy férfi. Az egész kocsi választott el engem kettőjüktől. Ennek az idegen városnak a talaja alatt robogtunk valahová. Az olyan pillanatok egyike volt ez, amikor lehullanak azok az emberi címkék, amelyeket mindenre ráragasztunk, és amelyekben egyszerre azzal a teljes ellenségességgel és azzal az iszonyú ősidegenséggel merednek ránk, amit rendszerint elfödnek az illúziók. Minden széthullott. Egyetlen elnevezés sem volt már helytálló. Fenyegető világ, nevek nélkül, és éppen ezért névtelen és minden összefüggés nélkül leselkedő rettegéssel tele. Nem lendült neki, nem csapott oda, nem támadott, de veszélyesebb volt: némán leselkedett. Kinéztem az ablakon, amely mögött elrobogott az idegen sötétség, majd a homályosan megvilágított vonatba bámultam, ahol néhány fogalom, mint megannyi kísértetdenevér röpködött, amúgy is idegenül, egy árnykép, egy elfojtott tűznek parányi maradéka, amely, akár valamiféle Volta-oszlop, az érzéki csalódásból egy káoszba vezető híd képét vetíti elénk anélkül, hogy valaha is kivezethetne a határtalan idegenségnek ebből a reménytelen magányából, 

amely nem az ártatlan szentimentalizmus magánya, hanem a végső embertelen magány, az, amelyikben az utolsó és első és legelhagyatottabb szikrányi élet vagyunk.

18.

Kahn megkért, hogy kísérjem el valahová. - Rablóhadjáratról van szó - mondta -, egy Hirsch nevű pasas ellen. Gräfenheim doktor érdekében.	- Az a Hirsch, aki Gräfenheimet becsapta?	- Pontosan - válaszolt bőszen Kahn.	- De nem ő az, aki azt állítja, hogy soha, semmit sem kapott Gräfenheimtől? És akitől egyetlen sor írás sincs Gräfenheim kezében?	- Pontosan. Éppen ezért nevezem az akciónkat rablóhadjáratnak. Ha lenne Gräfenheimnek valami nyugtaféléje vagy akár csak egy levele, akkor a dolog egy ügyvédre tartozna. De semmije sincs. Gsak az éhezés meg a tisztességes elméje. Azonkívül, most már a tanulmányait sem folytathatja;, nincs több pénze. írt egyszer Hirschnek, de az nem is válaszolt. Előtte egy alkalommal személyesen is felkereste. Hirsch türelmetlenül és udvariasan kirúgta, és megfenyegette, ha újra elmegy hozzá, zsarolás címén feljelenti. Erre aztán úrrá lett Gräfenheimen a régi, pán emigránsfélelem, hogy ki fogják utasítani. Mindezt Bettytől tudom.	- Gräfenheimnek tudomása van a maga tervéről? Kahn kivillantotta a fogait. - Nem - felelte nevetve.	- Máris ott feküdne Hirsch küszöbe előtt, hogy visszatartson minket. A régi félelem.	- Hirsch tudja, hogy odamegyünk hozzá?
	Kahn bólintott. - Előkészítettem rá. Kétszer is felhívtam telefonon.	- Ki fog minket dobni. Vagy nem lesz otthon. Újra elővillantak Kahn fogai. Ez valamiféle nevetés volt, de nem szerettem volna Kahn ellenfele lenni. 

A járása is megváltozott: gyorsabban, hosszabb léptekkel ment, mint azelőtt, és mintha az arckifejezése is keményebb lett volna, mint máskor. Arra gondoltam, ilyen lehetett Franciaországban is.	- Biztosan otthon lesz! - mondta.	- Az ügyvédjével együtt, hogy minket is megfenyegessen: zsarolásért fog feljelenteni.	- Nem hiszem - válaszolta Kahn, és megállt. - Itt lakik ez a dögkeselyű. Csinos, mi?
	Az 54. utcában állt a ház. Piros futószőnyeg, acélmetszetek a falakon, külön liftkezelő, tükör a felvonó párnázott falán, a liftesen valami fantázia egyenruha. Szolid jómód.	- A tizenötödik emeletre - mondta Kahn. - Hirsch!
	Szinte repültünk felfelé. - Nem hiszem, hogy ügyvéd lenne nála - magyarázta Kahn. - Valami újabb anyaggal fenyegettem meg. Minthogy gazember, bizonyára látni akarja előbb, és tekintettel arra, hogy még nem kapta meg az amerikai állampolgárságot, minden bizonnyal bujkál benne még egy kevéske abból a régi jó félelemből is, éppen ezért először tudni szeretné, miről is van szó, mielőtt beavatná az ügyvédjét is a dologba.
	Kahn csengetett. Szobalány nyitott ajtót. Egy szobába vezetett minket, ahol XV. Lajos korabeli bútorok utánzatai voltak, némelyek aranyozottak. - Mindjárt itt lesz Hirsch úr.
	Hirsch úr köpcös, középmagas férfi volt, mintegy ötvenéves. Egy juhászkutya jött vele ebbe az aranyozott pompába. Kahn elmosolyodott, amikor meglátta. - Ezt a fajtát legutóbb a Gestapónál láttam, Hirsch úr - mondta. - Ott ezeket az embervadászat céljára tartják.	- Nyughass, Harro! - Hirsch megpaskolgatta a kutyát. - Beszélni akart velem, ugye. Azt nem mondta, hogy másodmagával jön. Nagyon kevés az időm.	- Ez itt Ross úr. Nem akarom sokáig feltartani, Hirsch úr. Gräfenheim doktor ügyében jöttünk. A doktor úr beteg, nincs pénze, abba kell hagynia a tanulmányait, ön ismeri őt ugye?
	Hirsch nem válaszolt. A kutyát paskolgatta; az halkan morgott.
	- Tehát ismeri - folytatta Kahn. - Azt nem tudom, hogy engem is ismer-e. Sok Kahn létezik, mint ahogyan sok Hirsch is van. Én a Gestapo-Kahn vagyok. Lehet, hogy hallott már rólam. Franciaországban egy ideig a Gestapo becsapásával foglalkoztam. A dolgok nem mindig a legúribb módszerekkel mentek végbe, Hirsch úr, egyik fél részéről sem. Az én részemről sem. Ezen azt értem, hogy azon, ha valaki juhászkutyákkal akarta volna megvédeni magát tőlem, mint most ön is, én csak nevettem volna. Mielőtt akár csak hozzám érhetett volna az ön vadállata, Hirsch úr, máris halott lett volna. És vele együtt, feltehetően, ön is. De hát engem ez most egyáltalán nem érdekel. Most mi azért vagyunk itt, hogy pénzt gyűjtsünk Gräfenheim doktornak, ön milyen összeggel óhajtaná megsegíteni?
	Hirsch Kahnra bámult. - És miért kellene nekem egyáltalán?	- Ennek sok oka van. Az egyiket úgy hívják, hogy könyörület.
	Olybá tűnt egy ideig, mintha Hirsch rágcsálna valamit. Fürkész szemmel figyelte szünet nélkül Kahnt. Majd a kabátja egyik zsebéből előhúzott egy barna krokodil bőr tárcát, kinyitotta, s az egyik feléből kivett két bankjegyet, miközben benedvesítette az egyik uj-iát, úgy számolta le a pénzt.	- Tessék, itt van húsz dollár. Többet nem adhatok. Túl sokan jönnek hozzám, akik hasonló helyzetben vannak. Ha minden emigráns hasonló összeget bocsát rendelkezésükre, hamar összehozzák a Gräfenheim doktor tanulmányaihoz szükséges pénzt.
	Azt hittem, hogy Kahn az asztalra fogja hajítani a pénzt, ám ő elvette és a zsebébe dugta. - Jól van, Hirsch úr - mondta. - Akkor most még kilencszáznyolcvan dollárt kapunk. Ennyire van szüksége Gräfenheim doktornak, ha nagyon szerényen él, nem dohányzik és nem iszik.	- Maga viccel, ugye? Arra nincs időm...	- De igen, Hirsch úr, van rá ideje. Azt se mesélje be nekem, hogy ott ül a szomszéd szobában az ügyvédje. Nem ül ott. Ezzel szemben én akarok elmesélni önnek valamit, ami érdekelni fogja, ön még nem amerikai állampolgár, de reméli, hogy jövőre az lesz. 

Gondolom, nincs szüksége arra, hogy bármiféle kellemetlen hírbe hozzák, az Egyesült Államok az ilyesmire meglehetősen kényes. Ross barátom, az ismert újságíró, meg jómagam ettől szeretnénk megóvni önt.	- Van valami kifogása az ellen, ha most a rendőrséget értesítem? - kérdezte Hirsch, aki közben nyilván elhatározott valamit.	- A legcsekélyebb kifogásom sincs. Akkor legalább rögtön átadhatjuk nekik az anyagunkat.	- Az anyagok! A zsarolást Amerikában eléggé súlyosan büntetik. Tűnjenek el!
	Kahn az egyik aranyozott székre ült. - Ugye, Hirsch, most azt hiszi - mondta egészen más hangon -, hogy nagyon ravasz volt. Hát nem volt az. Vissza kellett volna adnia Gräfenheimnek a pénzét. Itt, a zsebemben a folyamodvány a bevándorlási hatóságokhoz, hogy tagadják meg öntől a honosítást. Száz emigráns írta alá. Van itt egy másik beadvány is, hat ember aláírásával, hogy a Gestapóval folytatott németországi üzelmei miatt ne adják meg önnek az állampolgárságot, tartalmazza azonkívül ez a beadvány még annak a pontos leírását is, hogy miért hozhatott ki több pénzt Németországból, mint mások, és benne van még annak a nácinak a neve is, aki átvitte magának Svájcba a pénzt. Aztán meg van itt nálam egy újságkivágás Lyonból egy bizonyos Hirsch nevű zsidóról, aki, amikor a Gestapo kihallgatta, elárulta két menekült tartózkodási helyét, minek következtében mindkettőt agyonlőtték. Ne tiltakozzék, Hirsch úr! Lehet, hogy nem ön volt az, de én állítani fogom, hogy ön volt.	- Tessék?	- Tanúsítani fogom, hogy ön volt az. Itt tudják, hogy én mit csináltam Franciaországban. Jobban hisznek nekem, mint önnek.
	Hirsch Kahnra meresztette a szemét. - Szóval hamisan akar tanúskodni.	- Hamisan csak a primitív jogértelmezés szerint, nem pedig a szemet szemért és fogat fogért értelmében.

Az ótestamentum értelmében, Hirsch. Maga tönkretette Gräfenheimet, mi pedig magát fogjuk tönkretenni. És amellett tökmindegy nekünk, hogy mi igaz és mi nem. Már megmondtam magának, hogy tanultam egyet s mást, amíg a nácik közt éltem.	- És maga zsidó?	- Éppúgy, mint maga, sajnos!	- És maga egy zsidót üldöz?
	Kahn egy pillanatra megrökönyödött. - Igen - mondta aztán -, hiszen már megmondtam magának, hogy a Gestapótól tanultam. Azonkívül az amerikai gengszterek technikájából. És, ha úgy óhajtja, Hirsch úr, még a zsidók eszességéből is.	- A rendőrség Amerikában...	- Az amerikai rendőrségtől is tanultunk - szakította félbe Kahn. - Nem is keveset! És nincs is rájuk szükségünk. A zsebemben lévő iratok elegendők ahhoz, hogy elintézzük magát. Nekem az se fontos, hogy maga börtönbe kerüljön. Elég, ha internálótáborba dugják.
	Hirsch felemelte a kezét. - Ahhoz másvalaki kellene, nem maga, Kahn úr. És ahhoz más bizonyítékok kellenének, mint a maga hamis vádaskodásai.	- Azt hiszi? - felelte Kahn. - Háborúban? Egy Németországban született állítólagos emigráns esetében? Egyébként is, mi baja lenne egy internálótáborban? Humánus körülmények közt lesz bezárva. Túlságosan sok ok nem kell hozzá. És még ha elkerülhetné is a tábort, mi lenne az amerikai honosításával? Annál már a kétség és a pletyka is döntő lehet.
	Hirsch keze görcsösen kapaszkodott a kutya nyak-örvébe. - És magánál? - kérdezte halkan. - Hogyan nézne ki magánál, ha mindez kiderülne? Mi történne magával? Zsarolás, hamis tanúzás...	- Pontosan tudom, hogy mibe kerülhet nekem - felelte Kahn. - De nekem mindegy. Arra én fütyülök. Minderre fütyülök! Mindarra, ami magának fontos, maga gazember, aki még a jövőjéről álmodozik. Énnekem minden mindegy, de hát ezt maga úgyse tudja megérteni, maga polgári fülbemászó féreg! Nekem már Franciaországban is mindegy volt. 

Azt hiszi, hogy különben mindazt végig tudtam volna csinálni? Én nem valamiféle széplélek emberbarát vagyok! Az is mindegy nekem, hogy mi történik azután! Ha maga olyasmire készülne, Hirsch, ami ellenem irányul, én bizony nem szaladnék a bíróságra! Elintézem én magát egyedül is. És ez nem az első eset lenne. Van fogalma, hogy mit jelent a teljes kétségbeesés? Még mindig nem tanulta meg, hogy milyen kevésért ölnek manapság? - Kiült az undor Kahn arcára. - Mi szükségünk van erre az egészre? Nem fog beleszakadni. Visszafizeti egy csekély részét annak, amivel tartozik, ennyi az egész.
	Megint úgy látszott, mintha csendben rágna valamit Hirsch.	- Nincs itthon pénzem - mondta végül.	- Adhat egy csekket is.
	Hirsch egyszerre elengedte a kutyát. - Kuss, Harro! - Kinyitotta az egyik ajtót. A kutya eltűnt. Hirsch újra becsukta az ajtót.	- Végre - mondta Kahn.	- Csekket nem adok magának - jelentette kis Hirsch. -Ezt megérti, ugye?
	Kíváncsian néztem rá. Nem gondoltam volna, hogy olyan gyorsan beadja a derekát. Lehet, hogy igaza volt Kahnnak, az ismeretlen tériszony keveredett itt a tényleges bűntudattal, és az tette bizonytalanná Hirscht. Olybá tűnt, hogy szaporán gondolkodik és éppoly gyorsan cselekszik is, hacsak nem valami cselre készül.	- Holnap visszajövök - mondta Kahn.	- És a papírok?	- Azokat holnap, a maga szeme láttára megsemmisítem.	- A pénzt csak az iratok ellenében adom oda. 
	Kahn a fejét rázta. - Hogy megtudja, kik azok, akik hajlandók maga ellen vallani? Szó se róla!	- Akkor ki mondja meg nekem, hogy azok az iratok valódiak-e?	- Én - válaszolta Kahn. - És azzal meg kell elégednie.

Hirsch megint szótlanul rágcsált. - Rendben - mondta aztán, nagyon halkan.	- Holnap, ugyanebben az időben. - Kahn felállt az aranyszékről.
Hirsch bólintott. Egyszerre elöntötte a verejték. - Beteg a fiam - suttogta. - Az egyetlen fiam! Maga pedig... maga... szégyellje magát! Az ember kétségbe van esve... maga pedig!	- Remélem, hogy a fia meg fog gyógyulni - felelte Kahn nyugodtan. - Gräfenheim doktor biztosan meg tudja mondani magának, hogy ki a legjobb orvos.
	Hirsch nem válaszolt. Az arcán gyűlölet és fájdalom furcsa keveréke tükröződött; a gyűlölet a szemében parázslott. Úgy rémlett nekem, hogy hajlottabb is, mint az elején, de már többször tapasztaltam: a pénz okozta fájdalom ugyanolyan valódi lehet, mint az igazi baj miatt érzett fájdalom. Éppen ezért az is lehetséges, hogy Hirsch valamilyen titokzatos és bonyolult összefüggést érzett a fia szenvedése és aközött, hogy ő éppen Gräfenheimet, az orvost csapta be, és ezért engedett olyan gyorsan, és ez a tehetetlensége talán még tovább növelte a gyűlöletét. Furcsa módon csaknem megsajnáltam.

	- Egyáltalán nem vagyok biztos, hogy tényleg beteg a fia.	- Én elhiszem. Egy zsidó nem csinál morbid vicceket a családja rovására.
	Kahn rám nézett, mulattatta a megjegyzésem. - Még abban sem vagyok biztos, hogy van-e fia egyáltalán - jelentette ki.
	Kiléptünk az utca mosókonyha-fülledtségébe. - Nem gondolja, hogy Hirsch holnap talán valami nehézséget fog támasztani? - kérdeztem.	- Nem hiszem. Félti a honosítását.	- Tulajdonképpen miért vitt engem magával? Hiszen inkább csak akadály voltam. A maga számára is, hiszen Hirschnek tanúk előtt óvatosnak kellett lennie. Nélkülem talán könnyebb dolga lett volna.

Kahn nevetett. - Lehet, de nem sokkal. Ezzel szemben nagyon segített a maga egész megjelenése.	- Miért?	- Mert magának olyan fergeteges-istennyila-gój megjelenése van. Tudja, mi az? Az, amilyennek odaát a náci kormány tökéletlen és fekete hajú tagjai az árjákat elképzelik. Egy zsidó meg egy másik zsidó, azok megértik és sose veszik egymást egészen komolyan. De ha jelen van egy olyan tőrőlmetszett árja is, mint maga, az már egészen más. Gondolom, hogy ez Hirschet jócskán megijesztette.
	Eszembe jutott, hogy nem sokkal ezelőtt, akaratom ellenére is, kénytelen voltam védelmembe venni Németországot Fraserrel szemben, most pedig náci mumusként használtak fel. Különös, hogy milyen helyzetekbe kerülhet az ember. Tudtam, hogy nincs valami nagy humorérzékem, az ilyen históriákhoz azonban végképp semmi humorom se volt. Úgy éreztem magam, mintha egy teli éjjeliedényt borítottak volna a fejemre.
	Kahn ebből mit sem vett észre. Ruganyos léptekkel csörtetett a szinte kijegecesedett déli forróságban, mint a vadász, aki meglátta a vadat. - Végre valami, ami megtöri az unalmat - mondta. - Már elviselhetetlen volt! Nem szoktam hozzá az ilyen biztonsághoz. Ebből a szempontból talán már örökre megrontottak.	- Miért nem jelentkezik háborús szolgálatra? - kérdeztem szárazon.	- Már megtettem. De hiszen tudja, hogy minket nem vesznek be. Mi „ellenséges külföldiek" vagyunk. Nézze csak meg az igazolványában!
	- Nekem még olyan sincs. Én még egy lépcsőfokkal lejjebb állok. De hát a maga helyzete egészen más. Biztosan tudják Washingtonban, hogy mit csinált Franciaországban.	- Tudják, és éppen ezért még kevésbé bíznak bennem. Kettős játékra gyanakodnak. A hivatalokban úgy gondolják, hogy aki ilyen szemtelen dolgokat tudott véghezvinni, annak különleges kapcsolatokkal is kellett rendelkeznie. Azon se csodálkoznék, ha még le is csuknának. Iróniák tükörlétében élünk.

Kahn elnevette magát. - Sajnos az iróniával csak az írók tudnak mit kezdem, a magamfajta ember számára semmit sem ér.	- Tényleg összeszedett emigránsoktól aláírásokat Hirsch ellen?	- Ugyan! Természetesen, nem. Ezért kértem csak ezer dollárt az egész összeg helyett. így azt hiheti Hirsch, hogy még szerencsésen megúszta.	- Ezt úgy érti, hogy Hirsch azt hiheti, jó üzletet kötött?
Kahn rám emelte tekintetét. - Igen, szegény Ross barátom - jelentette ki szánakozón. - Bizony, ilyen ez a világ!

	- Azt szerettem volna, ha elutazhatnánk valahová, ahol csend van és nyugalom - mondtam Natasának. - Valamilyen európai faluba vagy egy tó partjára. Valahová, ahol nem izzad meg rögtön az ember.	- Nincs kocsim. Hívjam fel Frasert?	- Semmi esetre sem!	- Nem kell, hogy ő is velünk jöjjön. Kölcsönadhatja a kocsiját.	- Azt se. Inkább földalattin vagy autóbuszon!	- Hová?	- Hát igen, hová? Úgy rémlik, hogy ebben a városban nyáron kétszer annyi ember van, mint máskor!	- És mindenütt meleg van. Szegény Ross! 
	Bosszúsan néztem rá. Ma már másodszor fordult elő, hogy szegény Rossnak neveznek. - Nem utazhatnánk ki a Cloisters-hoz? Ott vannak azok a híres faliszőnyegek az egyszarvúakkal. Még sose láttam őket. Hát te?	- Én igen. De este zárva vannak a múzeumok. Még az emigránsoknak is.	- Néha igazán elegem van abból, hogy mindig csak emigráns legyek - mondtam még bosszúsabban. - Ma egész nap emigráns voltam. Először Silversnél, aztán Kahn mellett. Mi lenne, ha egyszerű emberek lennénk?
Natasa nevetett. - Mihelyt túljutunk a táplálék és a hajlék megszerzésének gondján, máris megszűnünk egyszerű emberek lenni, kedves Waldenem, Rous-seau-m és Thoreau-m. Már a szerelemnél elkezdődnek a katasztrófák.
	- De nem akkor, ha úgy fogják fel, ahogy mi.	- Mi hogyan fogjuk fel?	- Általánosan. Nem egyénien.	- Jóságos istenem! - mondta Natasa.	- Mint a tengert. Nem mint valami egyedüli, egyedi hullámot. Hiszen te így vélekedsz róla. Vagy nem?	- Én? - ámult el Natasa.	- Igen, te. Azzal a sok barátoddal.	- Gondolod, hogy belehalnék most egy vodkába? -kérdezte egy másodpercnyi szünet után.	- Nem hiszem. Még itt, ebben az ócska lyukban sem. 
	Minden ok nélkül elkeseredve hoztam el az üveget és két poharat az éppen portásszolgálatot teljesítő Melikovtól. - Vodkát? - kérdezte. - Ebben a hőségben? Vihar készül. Átkozott fülledtség. Legalább valami vacak klímaberendezés lenne itt! Ezek a nyavalyás ventilátorok csak mint a nyerstésztában, úgy forognak a sűrű levegőben.
	Visszamentem Natasához. - Mielőtt veszekedni kezdenénk, gondoljuk meg, hogy hová mehetünk. Inkább hűvösben veszekedjünk, mint hőségben. Az európai falut meg a tavat feladom. Azonkívül van pénzem. Silverstől prémiumot kaptam.	- Mennyit ?	- Kétszázötven dollárt.	- Nem erőltette meg magát - mondta Natasa. - Ötszáz lett volna méltányos.	- Ugyan, kérem! Elmagyarázta, hogy tulajdonképpen semmivel sem tartozik nekem, Mrs. Whympert már régóta ismeri. Ez bosszantott. Nem az összeg. Azt én nem is tartottam rossznak. Amit ki nem állhatok, az csak, ha úgy adják oda, mintha ajándék volna.
	Natasa letette a poharát. - Azt sose tudtad elviselni? -kérdezte.	- Nem tudom - feleltem meglepetten. - Valószínűleg nem. Miért?

	Figyelmesen nézett rám. - Azt hiszem, néhány héttel ezelőtt még közömbösen érintett volna.	- Gondolod? Talán. Nincs humorérzékem, biztosan azon múlik.	- Éppenséggel hogy van humorod. De lehet, hogy ma nincsen.	- Hát kinek van humora ilyen fülledt melegben?	- Frasernek - válaszolta Natasa. - Csak az ilyen időben sziporkázik.
	Sok mindenre gondoltam egyidejűleg, de abból, amit mondani akartam, semmit se mondtam ki. - Nagyon tetszett nekem - jelentettem ki. - Azt meghiszem, hogy sziporkázik. Legutóbb is nagyon szórakoztató volt.	- Adj még egy fél vodkát - mondta nevetve Natasa, és fürkész pillantást vetett rám.
	Szótlanul félig töltöttem a poharát. 
	Felállt, és közben hozzám ért.	- Hová akarsz menni? - kérdeztem.	- Te hová akarsz menni? - kérdezte.	- A szobámba nem hurcolhatlak fel. Túl sokan vannak itt.	- Hurcolj el egy hűvös vendéglőbe.	- Rendben van. De nem a King of the Sea halai közé. Egy kis francia étterembe a Harmadik Sugárúton. A Bistróba.	- Drága hely?
	- Nem annak, akinek kétszázötven dollárja van. Akár ajándékba kapta, akár nem. Van neki.
	Natasa tekintete ellágyult. - így helyes ez, darling - jelentette ki. - Pokolba a morállal!
	Bólintottam, és az az érzésem támadt, épp csak hogy megszabadultam mindenféle veszedelemtől.

Villámlott, amikor kijöttünk a vendéglőből. Port és papírfoszlányokat kavartak fel a széllökések. - Kezdődik! - mondtam. - Igyekezzünk, hogy elkapjunk egy taxit.
	- Minek? A taxiknak izzadságszaguk van. Menjünk csak gyalog.	- Esni fog. Nincs esőköpenyed, sem esernyőd. Felhőszakadás készül.	- Annál jobb. Ma este úgyis hajat akartam mosni.	- Ronggyá ázol, Natasa.	- Ez nejlonruha. Át se kell vasalni. Túl hideg volt a vendéglőben. Menjünk csak! Ha nagyon elromlik az idő, beállhatunk egy kiugró tető alá. A szél! Micsoda szélröhamok! Egészen felzaklat!
	Szorosan a házfalak mellett mentünk. Hirtelen mindenütt villámlani kezdett, a felhőkarcolókon felfelé is villogott, mintha a villámok az aszfalt alatti csövek és vezetékhálózat szövevényéből röppennének elő. Rögtön utána eleredt az eső, nagy, fekete foltokat hintve az aszfaltra, még mielőtt az ember a bőrén is megérezhette volna.
	Natasa az eső felé tartotta az arcát. A szája félig nyitva volt, a szemét behunyta. - Ölelj át szorosan - mondta.
	A vihar erősödött. Egyszerre kisöpörte a járdákat: teljesen kiürültek. Az emberek a házak kapujában szorongtak, itt-ott suhant csak el néhány alak, meghajolva és menekülve a házak tövében, amelyek a zuhogó eső ezüstös fényében egyszerre csak vizesen csillogni kezdtek, miközben a zivatar az aszfaltot tajtékzó, sekély, sötét tengerré változtatta, melyre csak úgy záporoztak az eső átlátszó lándzsái és nyílvesszői.	- Istenem! - kiáltott fel váratlanul Natasa. - Az új öltönyöd van rajtad!	- Már késő! - válaszoltam.	- Én csak magamra gondoltam! Rajtam semmi sincs. - A csípőjéig húzta fel a ruháját. Parányi fehér bugyit viselt, harisnya nem is volt rajta, a cipője magas sarkú fehér lakkszandál, amely körül csillogva sziporkázott az eső. - De te! A te még ki sem fizetett sötétkék öltönyöd!	- Már késő - feleltem. - Azonkívül megszáríthatom és kivasalhatom. Egyébként, ki van fizetve. Tehát tovább ünnepelhetjük ujjongva az elemeket! Pokolba azzal a polgári sötétkék ruhával! Hadd fürödjünk meg a Plaza Hotel előtti szökőkútban.
	Natasa nevetett, és beráncigált az egyik ház kapujába. - így megmenthetjük legalább a válltömést és a lószőrt! Azt nem lehet vasalással rendbe hozni. Többször van vihar, mint új öltöny. És egy védett kapualjban is átérezhetjük a páni elragadtatást. Hogy villámlik! És hogy lehűlt a levegő! Ezt a szél okozza!
	Milyen gyakorlatias, anélkül hogy lemondana az elragadtatott érzelmekről, gondoltam, és megcsókoltam a meleg arcocskáját. Két üzlet kirakata közt álltunk. Az egyik oldalon fűzők voltak kirakva, idősebb, teltebb hölgyek részére, villóztak rajtuk a villámok; a másikon egy akvárium- és állatkereskedés volt. Egy egész falat megtöltöttek a zöld, selymes fénnyel megvilágított és tarka halakkal teli akváriumokkal megrakott állványok. Valamikor, fiatal koromban én magam is tenyésztettem halakat, és most felismertem néhány fajtát. Különös érzés volt, hogy ily meglepetésszerűen egyszerre csak felcsillámlik előttem a gyermekkorom egy darabkája, némán, és mintegy abból a minden látóhatáron túli világból bukkanva elő hangtalanul, amelyet még ismertem, villámok fényétől lángra lobbantva, és mégis teljesen érintetlenül, valamiféle szelíd varázslat által meghagyva olyannak, amilyen volt, mit sem öregedve, és vérrel sem bemocskolva, szét sem rombolva. A karomban tartottam Natasát, éreztem a melegét, és ugyanakkor az énem egy része messzire távolodva egy elfeledett kút fölé hajolt, melyben már régóta semmi sem pezsgett; és egy számomra idegenné és ezáltal annál vonzóbbá vált múltra füleltem. Patakok partján, erdőkben, egy kis tó mellett eltöltött napokra, a tónál, amely fölött röptükben remegve, szinte egy helyben álltak a szitakötők. Estékre a kertekben, amelyek kőkerítéseit orgona borította; mindez most hangtalanul suhant el a szemem előtt, mint valami gyorsított némafilm.	- Mit szólnál, ha ilyen fenekem lenne? - kérdezte Natasa. Megfordultam. Ő a másik irányba nézett: a fűzőboltba. Egy, valamiféle valkűrre méretezett páncél volt ott ráfeszítve egy fekete, olyasféle próbababára, amilyent a varrónők használnak.

 - Csodálatos feneked van - mondtam. - És neked soha sincs fűzőre szükséged, még ha nem is vagy olyan girhes zsiráf, mint amilyenek mostanában szaladgálnak.	- Jól van. Elállt az eső. Már csak néhány csepp esik. Menjünk innen.
	Lehangoló újra látni, hogy mi voltam egykoron, gondoltam, és még egy utolsó pillantást vetettem az akváriumokra.	- Nézd csak, majmok! - mondta Natasa, és az üzlet mélyébe mutatott. Egy nagy ketrecben, amelyben egy fatörzs is állt, két hosszú farkú, izgatott majom tornázott. - Ezek az igazi emigránsok! Ketrecben! Eddig ti még nem jutottatok.	- Nem? - kérdeztem.
	Natasa rám nézett. - Hiszen semmit sem tudok rólad - mondta. - És nem is akarok. Roppant unalmasnak tartom, amikor egyesek újra meg újra előadják egymásnak a gondjaikat meg az élettörténetüket. Milyen hamar ásítozni kezd ilyenkor az ember! - Még egyszer arra a Brünhilde-fűzőre pillantott. - Mily gyorsan elszáll az élet! Hamarosan én is ilyen leszek, és beleillek a páncélba, és beiratkozom egy női társaskörbe! Néha iszonyú félelemre ébredek. Te is?	
	- Én is.	- Valóban? Nem olyannak látszol.	- Te sem, Natasa.	- Élvezzünk ki mindent, amit csak lehet!	- Hiszen azt tesszük.	- Még többet. - Hozzám simult, úgy, hogy lábától a válláig éreztem a testét. A ruhája úgy tapadt rá, minta fürdőtrikó. A haja fürtökben lógott, az arca nagyon sápadt volt. - Néhány nap múlva lesz egy új lakásom - suttogta.,- Akkor feljöhetsz hozzám, nem kell többé szállodákban és kocsmákban üldögélnünk. - Nevetett. - És légkondicionált.	- Elköltözöl?	- Nem. A barátaim lakása.	- Fraseré? - kérdeztem dühös sejtelemmel.

	- Nem, nem Fraseré. - Újra elnevette magát. - Nem csinálok belőled többé selyemfiút, Robert, csak amennyire feltétlenül szükséges a kényelmünkért.	- Én már úgyis az vagyok - jelentettem ki. - Ólomcipőben táncolok az erkölcs kötelén, és gyakran lepottyanok. Nehéz mesterség tisztességes emigránsnak lenni.	- Légy tisztességtelen - mondta, és kilépett előttem az utcára. Lehűlt az idő, s a felhők közül újra előbukkant néhány csillag. Az autók lámpáinak visszfényében úgy csillogott az aszfalt, mintha fekete jégen futnának a kocsik.	- Varázslatosan nézel ki - mondtam Natasának. -Úgy érzem magam, mintha a jövő strandfürdőjén lennék, valamiféle mesebeli leányzóval. Miért nem talál ki a divat olyan ruhákat, amelyek ugyanúgy a testre tapadnak, mint a tiéd?	- Már kitalálták - felelte. - Csak még nem láttad. Várj csak, amíg a Café-Society báltermeibe jutsz!	- Én már tetőtől talpig benne vagyok - mondtam, és behúztam egy sötét kapualjba. Natasának eső-, bor- és fokhagymaillata volt.
	Teljesen elállt az eső, amire hazakísértem Natasát. Én magam visszafelé is gyalog tettem meg az egész utat. Minden pillanatban taxik álltak meg mellettem, hogy beszállhassak. Egy órával azelőtt sehol egyetlenegyet sem lehetett találni. Belélegeztem a hűs levegőt, mintha bor lett volna, és végiggondoltam az elmúlt napot. Valahol veszélyt szimatoltam, de nem olyat, amely engem fenyeget, hanem amelyik énbennem van. Olybá tűnt nekem, mintha átléptem volna valamilyen titokzatos határt, anélkül hogy észrevettem volna, és mintha olyan területre tévedtem volna, amelyet általam is ellenőrizhetetlen erők tartanak uralmuk alatt. Riadalomra még alig volt okom, de én magam kapcsoltam be önmagamat újra valami olyan áramkörbe, amelyben más az értékrend, mint amelyik számomra mindaddig mérvadó volt. Sok minden, ami énnekem korábban közömbös lett volna, most már nem volt az. Addig kívülálló voltam, most már nem egészen. 

Mi történt velem? - gondoltam. Hiszen nem vagyok szerelmes! De tudtam, hogy a kívülálló is lehet szerelmes, még akkor is, ha szerelme tárgyául nem igazán alkalmas személyt talál is, csak azért, mert neki magának olyan nagy szüksége van a szerelemre, hogy már az sem annyira fontos, kire vonatkozik az a szerelem. És azt is tudtam, hogy ebben éppen az a veszély, egyszerre csak rabul esik az ember, és elveszíti minden áttekintését.

19.
	- Holnap megműtik Bettyt - közölte velem telefonon Kahn. - Nagyon fél. Nem akarja meglátogatni?	- Természetesen. Mi baja van?	- Nem tudják pontosan. Gräfenheim és Ravic vizsgálta meg. A műtét fogja kideríteni, hogy a daganat jóindulatú-e vagy sem.	- Úristen! - mondtam.	- Ravic fog vigyázni rá. Asszisztens lett a Mount Sinai kórházban.	- Ő fogja megoperálni?	- Jelen lesz. Nem tudom, hogy szabad-e már önállóan operálnia. Mikor megy oda?	- Hat óra körül, amikor itt végeztem. Hallott valamit Hirschről?	- Ott voltam nála. Minden rendben. A pénz máris Gräfenheimnél van. Nehezebb volt rátukmálni, mint Hirschtől megszerezni. Tisztességes emberekkel néha több bajunk van, gazembereknél mindig rögtön tudjuk, mire számíthatunk.	- Maga is eljön Bettyhez?	- Most voltam ott. Előtte egy óra hosszat küszködtem Gräfenheimmel. Azt hiszem, visszaadta volna Hirschnek a pénzt, ha nem fenyegetem meg, hogy elküldöm Berlinbe, a náci Kraft durch Freudé mozgalomnak. A saját pénzét se volt hajlandó egy csibésztől elfogadni. Es közben már ennivalóra is alig telik neki. Menjen el Bettyhez. Én nem mehetek még egyszer. Fél.

Azonkívül gyanút fogna, ha kétszer is meglátogatnám. Még jobban félne. Menjen el hozzá, és németül beszéljen vele. Betty úgy Véli, elég baj, ha az ember beteg, nem kell ráadásul még angolul is beszélnie.
	Elmentem hozzá. Meleg és szürke volt az idő, s az ég színe olyan, mint a fehér hamu. Betty ágyban feküdt, lazacpiros köntösben, melyet a készítője, Brooklyn-ban, valószínűleg mandarinköpenynek képzelt.	- Éppen jókor jött a kivégzés előtti lakomámra - fogadott Betty. - Holnap megyünk a guillotine alá.	- Ugyan, Betty - mondta Gräfenheim. - Egy kis rutinvizsgálatot csinálunk holnap. Csak óvatosságból.	- A guillotine az guillotine - mondta rá Betty hamisan csengő, túl hangos jókedvvel. - Akár a lábujjáról a körmöt, akár a fejét vágják le vele az embernek.
	Körülnéztem. Körülbelül tízen voltak ott. A legtöbbet ismertem. Ravic is ott volt. Az ablaknál ült, és kibámult az utcára. Nagyon meleg volt a szobában, de az ablakok mégis csukva voltak. Betty attól tartott, hogy ha kinyitná, még nagyobb lenne a hőség. Mint valami fáradt, óriási légy, úgy zümmögött a rúdján egy ventilátor. Nyitva állt a szomszéd szoba ajtaja. A Koller ikrek kávét és almásrétest hoztak be; először meg se ismertem őket. Szőkék lettek. Úgy röpködött a helyiségben a csicsergésük, mintha fecskék volnának. Jó hangulatban voltak, olyan fürgén szaladgáltak, mint a nyulak, szűk rövid szoknya volt rajtuk és rövid ujjú, keresztcsíkos pamutpulóver.	- Nagyon étvágygerjesztő, ugye? - jegyezte meg Tannenbaum.
	Nem tudtam rögtön, hogy mire érti ezt, az almásrétesre vagy a lányokra. A lányokra értette.	- Nagyon - mondtam. - Nagyon ingerlő gondolat viszonyt kezdeni egy ikerpárral, különösen, ha annyira hasonlítanak, mint ezek itt.	- Dupla biztonság - válaszolta Tannenbaum, és kettévágta az egyik rétest. - Ha az egyik meghal, az ember feleségül veheti a másikat. Hol talál különben ilyet az ember?	- Elég morbid gondolat. - Bettyre pillantottam, de ő nem hallotta meg. 

Behozatta a Koller lányokkal a berlini rézmetszeteket, amelyek egyébként az előszobában lógtak, és felállította mindkét éjjeliszekrényre, az ágya mellé.	- Én nem arra gondoltam - mondtam -, hogy az ember egymás után feleségül vegye az ikreket, és a halálra sem gondoltam rögtön.
	Tannenbaum csak csóválta a libegő fekete hajjal koszorúzott kopasz fejebúbját, mely olyan volt, mint egy pávián fényes feneke. - Mi másra gondolhatna az ember? Ha szeret valakit, persze, hogy az jut eszébe: egyikünknek a másik előtt kell meghalnia, és az egyik akkor egyedül marad. Ha erre valaki nem gondol, az nem is szeret igazán. Ez a nagy, ősi félelem, jó, elismerem, módosítva. A primitív félelem, hogy meg kell halnunk, a szerelem révén a másik iránti féltéssé alakul át. Szublimáció, amely ezt a szeretetet valamilyen, szinte még nagyobb kínszenvedéssé változtatja, mert befészkeli magát abba, aki életben marad.
	Tannenbaum lenyalta az ujjáról a porcukrot. - Hogy az ember ne legyen kénytelen örökké attól rettegve, egyedül végigjárni a lét országútját, a legésszerűbb menekvés: egy ikerpár. Különösen, ha olyan csinosak, mint ez a két Koller lány.	- Válogatás nélkül venné feleségül valamelyiküket? - kérdeztem. - Hiszen meg se tudja különböztetni őket. Vagy kockát vetne saját magával, és úgy döntené el?
	Rám nézett a csíptetőjén át, a bozontos szemöldöke alól.	- Csak gúnyolódjék valakin, aki szegény, beteg, kopasz és zsidó. Maga árja szörnyeteg, aki fehér hollóként ül itt olyan emberek között, akik már akkor eljutottak a műveltségük legmagasabb fokára, amikor a maga ősei a Rajna mindkét oldalán a fákon ültek még, és maguk alá szartak.	- Gyönyörű kép - válaszoltam. - Maradjunk csak a mi ikreinknél. Miért nem teszi túl magát az alacsonyabbrendűségi komplexusán, és miért nem indul kürtszóval rohamra?

Tannenbaum egy ideig gondterhelten nézett rám. - Ezek filmproducereknek való lányok - mondta végül. - Hollywoodi csemegék.	- Hát nem színész-e maga is?	- Én nácikat játszom, kisebb nácikat. Nem vagyok bájgúnár.	- Ami engem érdekel, az: ikrekkel élni, és egyáltalán nem az foglalkoztat, ami magát: ikrekkel meghalni. Ha az ember összezördülne az egyikkel, elmehetne a másikhoz. Ha az egyik faképnél hagyna, még megmaradna a másik. Ebben bizonyára roppant vonzó lehetőségek rejlenek.
	Tannenbaum undorodva nézett végig rajtam. - Azért csinálta végig ezt a félelmetes elmúlt évtizedet, hogy végül ilyen léhaságokon jártassa az eszét? Hát nem tudja, hogy minden idők legnagyobb világháborúja dúl odakinn? Ez minden, amit megtanult belőle?	- De Tannenbaum - mondtam. - Hiszen maga kezdett étvágygerjesztő seggekről beszélni. Nem én!	- Én azt metafizikai értelemben gondoltam. Tragikus értelemben, hogy elmeneküljünk a világ nagy problémái elől. Nem vulgárisan, mint maga, maga kései virága az Edda-dalok naspolyafájának. -
	Az egyik Koller lány egy újabb tál almásrétessel jött oda hozzánk. Tannenbaum felélénkült, rám tekintett, mintha valami ihlet szállna meg éppen, rámutatott az egyik rétesre, és amikor az ikerlány a tányérjára tette, miáltal mindkét keze el volt foglalva, félénken megpaskolta a gömbölyű fenekét.	- Na de Tannenbaum úr - suttogta az ikerlány, és nevetett. - Ne itt! - És kényeskedve riszálva magát, ment tovább.	- Nahát, maga metafizikus - mondtam. - Maga kései virága a Talmud száraz kaktuszának!	- Maga vitt rá engem - magyarázta Tannenbaum zavarban és izgatottan.	- Természetesen! Mindig a másik, maga szemforgató német! Csak semmi felelősségvállalás, ugye?
	- Úgy értem, ezt magának köszönhetem! De, ugye nem vette rossz néven a lány? Nem gondolja maga is?
	Tannenbaum kezdett kivirulni. Felemelte a fejét, és rozsdavörös színt kapott, ami a sokáig esőben hevert vasra emlékeztetett.	- Hibát követett el, Tannenbaum úr - mondtam. - Egy kis krétajelet kellett volna tennie a szoknyára, hogy tudja, az ikrek közül melyik tűrte el a maga vulgáris közeledését. Lehet ugyanis, hogy a másiknak semmi érzéke nincs hozzá, és ha megismétli, az egész tál almásrétest, a kávéval együtt, a fejére borítja. Amint látja, éppen ebben a pillanatban hoznak be újabb, almásrétessel teli tálakat az ikrek. Tudja, melyik volt az a lány? Én már nem tudom.	- Én... ö... de nem... - Gyűlöletteli pillantást vetett rám Tannenbaum. Mintha elvesztette volna a szeme világát, úgy meredt az ikrekre. Aztán, emberfölötti erőfeszítéssel, kicsikart magából valami édeskés mosolyt. Valószínűleg azt hitte, hogy a megtapogatott iker majd visszamosolyog rá. Ehelyett mindketten visszamosolyogtak. Tannenbaum fojtott hangon elkáromkodta magát. Otthagytam, és visszamentem Bettyhez.
	El akartam menni. Csak nagyon nehezen viseltem el az ilyen, az édeskés szentimentalizmus és őszinte, nagy félelem keverékével csordultig tele helyzeteket. Hányingert kaptam tőlük. Gyűlöltem ezt a kiirthatatlan epekedést, ezt a hamis honvágyat, amely, még ha átcsap is gyűlöletbe és iszonyodásba, állandóan valamiféle mentséget keres, hogy újra előbukkanhasson. Túlontúl sok olyan beszélgetést hallgattam végig, amelyek úgy kezdődtek, hogy „a németek nem mind olyanok", vagyis azzal a frázissal, amelyről mindenki tudja, hogy így igaz, s ami aztán átvezetett a szokásos locsogáshoz a nácik előtti régi szép időkről Németországban. Megértettem Bettyt, a jóságos, naiv lelke legmélyéig, mégse tudtam végighallgatni. Könnyekig meghatott engem is a könnyben úszó szeme, a berlini képek, és ahogyan beszél a hazájáról, amelybe a holnaptól való nagy félelmében kapaszkodott. 

Én magam is úgy hittem, hogy érzem a rezignált feladás, a tehetetlen lázadás szagát, a lázadásét, amely tudja már, mielőtt kitörne egyáltalán, hogy tehetetlen, és éppen ezért, bár komolyan gondolták, az üres gesztusok kongó hangján szól csupán. Olybá tűnt nekem, hogy mindezt újra érzem, ezt a szögesdrót nélküli rabságot, ezt az emlékek holt levegőjében fészkelő létet, ezt az ürességbe markoló, árnyékszerű gyűlöletet. Körbetekintettem, és valamiféle szökevénynek éreztem magam, amiért el akarok menni, mert nem akarok ebben a légkörben élni, noha tudtam, hogy ez is telítve van alig elviselhető súlyos szenvedéssel és veszteségekkel; hangtalanul eltűnt hozzátartozók elvesztésével; veszteségekkel, amelyek túl súlyosak ahhoz, hogy az ember meddőn tépelődjék felettük, és azáltal ő maga is elpusztuljon. Egyszerre csak rájöttem, hogy miért akarok elmenni innen. Nem akartam én magam is belesodródni ebbe a tehetetlen árnyéklázadásba és bágyadt lemondásba, mert az egyikből egyenesen következik a másik. Amúgy is állandóan veszedelmesen közel voltam hozzá, de nem akartam a várakozás évei után egy szép napon arra ébredni, hogy a várakozástól és a hasztalan árnyékbokszolástól elkorhadtam és megtörtem; én magam akartam mindent megtorolni és megbosszulni, nem panaszkodással és tiltakozásokkal, hanem a saját két kezemmel, és, hogy azt megtehessem, a lehető legtávolabb kell tartanom magam a siratófaltól és a jajveszékeléstől a babiloni vizek partján.
	Úgy néztem körül, mintha tetten értek volna. - Ross - szólt hozzám Betty -, milyen szép magától, hogy eljött hozzám. Csodálatos, hogy az embernek oly sok barátja van.	- Maga az emigránsok anyja, Betty. Maga nélkül csak szanaszét kóborló jószág lennénk.	- Hogyan boldogul annál a képkereskedőnél?	- Nagyon jól, Betty. Hamarosan vissza tudok fizetni valamit Vriesländernek.
	Felemelte a forró fejét, és egyik szemével rám hunyorított. - Azzal nem kell sietnie. Vriesländer gazdag ember. Nincs szüksége a pénzre. Még akkor is megadhatja neki, ha már mindenen túlleszünk. 

Nevetett. - Örülök, Ross, hogy jól megy magának! Oly kévésünknek megy jól. Nem szabad, hogy sokáig beteg legyek. Szüksége van rám a többieknek. Nem gondolja maga is?
	Raviccsal együtt mentem el. Láttam, hogy Tannenbaum az ajtóban áll. Tanácstalanul nézett egyik ikerről a másikra. Csillogott a kopasz fejebúbja. Már megint gyűlölt engem.	- Veszekedett vele? - kérdezte Ravic.	- Csak amolyan léha ugratás, hogy elterelje a gondolataimat. Nem vagyok igazi beteglátogató. Türelmetlen és bosszús leszek tőle. Ki nem állhatom magam emiatt, de hát így van ez.	- Majdnem mindenki így van vele. Az ember vétkesnek érzi magát, amiért egészséges.	- Én azért érzem magam vétkesnek, mert a másik beteg.
	Ravic megállt a lépcsőn. - Csak nem roppant össze már maga is?	- Nem ez történt-e mindnyájunkkal?
	Az orvos elmosolyodott. - Az elfojtás mértékén múlik. Akik a leginkább magukba fojtják az érzelmeiket, azok a legveszélyeztetettebbek. Aki mindent kiad magából, annak nincs mitől félnie.	- Ezt megjegyzem magamnak - mondtam. - Mi van Betty-vel?	- Fel kell nyitnunk. Addig nem sokat mondhatok.	- Letette már a vizsgáit?	- Igen.	- Maga fogja Bettyt megműteni?	- Igen.	- Viszontlátásra, Ravic.	- Most már Fresenburgnak hívnak. Az az igazi nevem.	- És engem még mindig Rossnak hívnak. Nem az igazi nevem.
	Nevetett, és gyors léptekkel elsietett.
	- Úgy nézel körül, mintha valahol egy halott gyereket rejtettem volna el - mondta Natasa.	- Régi szokásom. Nem lehet tőle hamar megszabadulni.	- Gyakran kellett elrejtőznöd?
	Csodálkozva néztem rá. Ostoba kérdés volt, olyan, mintha azt kérdezte volna, hogy kellett-e lélegzetet vennem. Aztán eszembe jutott, Natasa semmit sem tud arról, hogy milyen életet éltem, és ez csodálatosképpen az öröm forró érzésével töltött el. Istennek legyen hála, gondoltam, hogy semmit se tud róla.
	Egy alacsony szobában, széles ablak előtt állt. Sötéten állt ott az éles fény előtt, és semmiféle magyarázatot sem kellett adnom neki, és menekültnek sem kellett éreznem magam. A karomba zártam, és megcsókoltam. - Milyen forró a naptól a vállad - mondtam.	- Tegnap költöztem ide. A hűtőszekrény tele van. Ki se kell mennünk egész nap az utcára. Ma vasárnap van, ha esetleg elfelejtetted.	- Nem felejtettem el. Van valami ital is a hűtőszekrényben?	- Két üveg vodka. És két üveg sovány tej.	- Tudsz főzni?	- Úgy-ahogy. De tudok húst sütni roston, és kinyithatok konzerveket is. Azonkívül rengeteg gyümölcsünk és salátánk van, meg egy rádiónk. Polgári életet kezdhetünk.
	Nevetett. Én a karomban tartottam, és nem nevettem. Rám mindez úgy hatott, mintha tucatnyi puha nyílvessző érne, olyasfajták, amelyek hegyén gumi van, s a gyerekek légpisztolyába valók. Fájdalmat nem okoznak, de az ember mégis megérzi őket.	- Ez nem neked való, ugye? - kérdezte Natasa. - Túlságosan nyárspolgári.	- Ez a lehető legnagyobb kaland a mi korunkban - feleltem, és belélegeztem a haja illatát: cédrusillata volt. - Annyi kaland jut osztályrészül manapság minden könyvelőnek, mint valaha Artus királynak. Hetekig tudnék elüldögélni a rádió mellett, sört inni, és olybá érzékelni a kispolgáriasságot, mintha bíborpalást borítaná a vállamat.
	- Láttál már televíziót?	- Keveset.	- Gondoltam. Hamarosan káromkodva otthagynád. Egykettőre viszketősen, elviselhetetlenné válna a bíborpalástod.	- Ma minden mindegy nekem. Tudod-e, hogy ez az első nap, amikor nem valami kocsmában vagy szállodában kell lebzselnünk?
	Natasa bólintott. - Ezt már korábban is megmondtam neked. De te Fraserre gyanakodtál.	- Még most is gyanakszom rá. De az is mindegy nekem.	- Majd megnyugszol. Semmi okod a nyugtalanságra.
	Körülnéztem. Kis lakás volt a tizenötödik emeleten, egy nappali és egy hálószobából, valamint konyhából és fürdőszobából állt. Ahhoz valóban nem eléggé elegáns, hogy Fraseré legyen. A nappalinak meg a hálószobának nagy ablakai voltak, messzi kilátással New Yorkra, a felhőkarcolók mellett és az alacsonyabb házak számtalan során túl, az 57. utcától egészen a Wall Streetig. - Na, hogy tetszik? - kérdezte Natasa.	- Olyan, ahogyan New Yorkban élni kellene. Ennyi fénnyel, tágassággal és ezzel a kilátással. Igazad van, bolondok lennénk, ha kimozdulnánk innen!	- Hozd fel a vasárnapi újságokat! Mindjárt a sarkon találsz egy újságosbódét. Akkor meglesz mindenünk, amire szükségünk van. Én közben megpróbálok kávét készíteni.
	Kimentem a felvonóhoz.
	Megvettem a New York Times és a Herald Tribune vasárnapi számát, mindegyik néhány száz oldalas volt. Azon tűnődtem, boldogabbak voltak-e az emberek Goethe idejében, amikor csak a gazdag és művelt emberek olvastak újságot. Arra a következtetésre jutottam, hogy amit nem tud az ember, az nem teheti boldogtalanná. Meglehetősen sovány végeredmény.
	A friss égboltra néztem, ahol egy repülőgép körözött, és mint a bolhákat, úgy söpörte le a gondolataimat. 

Egy darabig a Második sugárúton mentem. Bal oldalt egy bajor mészáros volt, mellette a három Stern fivér csemegeboltja.
Aztán újra befordultam az 57. utcába, és a liftben egy agyoncicomázott alakkal mentem fel a tizenötödik emeletig; a pasas Jasper néven mutatkozott be, vörös haja volt és kockás sportzakót viselt. A pudlija fehér volt, és René névre hallgatott. Jasper meghívott, hogy reggelizzem vele. Megszabadultam tőle; énrám sokkal derűsebb dolog várt, és becsengettem.
	Natasa a feje köré tekert turbánnal, a csípője köré kötött fürdőlepedőben, csaknem meztelenül fogadott. - Remek! - kiáltottam, és az újságokat az előszobában egy székre hajítottam. - Ez pontosan illik az emelet leírásához!	- Miféle leírás?	- Amit Nicktől, a sarki újságárustól kaptam. Azt állítja, hogy itt azelőtt egy kupi volt.	- Megfürödtem - mondta Natasa. - Aztán másodszor is. Ez alkalommal hideg vízben. Még mindig nem jöttél. A Times Square-ről hoztad az újságokat?	- Egy idegen világban jártam. A homoszexuálisok közt. Tudod-e, hogy csak úgy nyüzsögnek errefelé?
	Bólintott és ledobta a fürdőlepedőt. - Tudom. Ez a lakás is egy ilyen másfajtáé, hogy megtudd végre.	- Ezért fogadtál ebben az öltözékben?	- Ezen még nem gondolkodtam. De úgy véltem, nem árthat neked.

	Az ágyon hevertünk. A kávé után sört ittunk. Hozzá a Stern fivérek vasárnapi ügyeletétől füstölt húst, szalámit, vajat, sajtot és fekete kenyeret hozattunk. Amerikában csak telefonálni kell, hogy mindent megkapjon az ember. Vasárnap is. Házhoz is viszik, csak résnyire kell kinyitni az ajtót, és átvenni az árut. Nagyszerű ország ez annak, aki részese lehet ezeknek a meglepő áldásoknak. 
	- Imádlak, Natasa - mondtam. 

Éppen vonakodtam, hogy felvegyem az ismeretlen lakástulajdonos vörös selyempizsamáját, amelyet Natasa elém hajított. - Úgy imádlak, ahogy az Isten engem megteremtett. Ezt a holmit nem veszem magamra!	- Na de Robert! Ki lett mosva és vasalva, és Jerry nagyon tiszta ember.	- Kicsoda?	- Jerry. Hiszen a szállodában is olyan ágyneműben alszol, amelyben ki tudja, ki aludt előtted!	- Igaz. De mégse szívesen gondolok rá. Azonkívül, ott az névtelen. Nem ismerem a személyeket.	- De hiszen Jerryt sem ismered.	- Rajtad keresztül ismerem. A különbség pontosan olyan, mint ha az ember olyan csirkét eszik, amelyet nem ismert, vagy ha azt eszi, amelyiket ő maga nevelt és néven szólított.	- Kár! Szerettelek volna piros pizsamában látni. De most álmos vagyok. Hagysz egy órát aludni? Kimelegedtem a füstölt hústól, a sörtől és a szerelemtől. Addig olvashatod az újságokat.	- Eszemben sincs. Itt maradok, melletted fekve.	- Azt hiszed, hogy akkor el tudok aludni? Én nem hiszem.	- Kipróbálhatjuk. Talán én is elalszom.
	Natasa néhány perc múlva mély álomba merült. Egy ideig csak néztem anélkül, hogy valóban láttam volna. Szinte nem is hallhatóan zümmögött a légkondicionáló készülék, lentről, tompán, zongoraszó hallatszott Olyasvalaki gyakorolt ott, aki rosszul játszott, de éppen az, hogy rosszul játszott, az keltette fel bennem egyszerre a gyermekkorom illúzióját, meg azokét a forró nyári napokét, amikor egy másik emeletről botladozó, lassú zongoraszó szemerkélt át a lakásunkon, és az ablak előtt lustán himbálózva zörögtek a gesztenyefa ágai.
	Felriadtam. Én is elaludtam. Óvatosan felkeltem, és átmentem a másik szobába, hogy felöltözzem. Szanaszét hevertek a ruhadarabjaim. Összeszedtem őket, majd az ablak elé álltam, és kinéztem erre az idegen városra, mely semmiféle emléket és tradíciót nem viselt magán. 

Új volt, erőteljes jövővel tele. Sokáig álltam ott, és töprengtem sok mindenen. Valaki megint zongorázni kezdett, de nem Clement-szonátát, nem is Czerny-etűdöt gyakorolt. Egy bluest, valamilyen lassú táncot játszott. A szoba belsejébe mentem, ahonnan láthattam Natasát. Meztelenül feküdt a takarón, egyik keze a hajában, a feje félrebillent. Nagyon szerettem. Szerettem benne az aggályoskodás teljes hiányát. Mindig ott volt, maradéktalanul, de sohasem lett az ember terhére, és elment, mielőtt még valóban óhajtottam volna. Újra visszamentem az ablakhoz, és újra kinéztem a csaknem keletiesnek tetsző fehér kőrenge-tegre, Algírnak és a holdnak erre a keverékére. Hallgattam a közlekedés szakadatlan moraját, és néztem a Második Sugárút közlekedési lámpáinak hosszú sorát, amint önműködően zöldről pirosra és pirosról megint zöldre váltanak. Volt ebben a szabályosságban valami megnyugtató és ugyanakkor embertelen is, mintha a várost máris robotok kormányoznák. De ebben, úgy tetszett, semmi ijesztő sincs. Visszamentem a szoba belsejébe, és felfedeztem, hogy ha megfordulok, látom Natasát a hálószoba szemközti tükrében is. Különös hely cserés játék volt ez, és némi idő múltán félelmetessé lett: mintha egyikünk sem volna valóságos, és én magam egy toronyban függenek két tükör között, amelyek addig vetítik egymásra ide-oda a képüket, amíg csak el nem vesznek a végtelenben.
	Natasa megmozdult. Sóhajtott és megfordult. Azon gondolkodtam, hogy kivigyem-e a konyhába a tálcát a rajta lévő sörösdobozokkal, papirosokkal, füstölt hússal és kenyérrel. De aztán hagytam. Semmi kedvem se volt, hogy háziasszonyi erényekkel tündököljek. Még a vodkásüveget se tettem vissza a hűtőszekrénybe, persze, tudtam, hogy van ott behűtve egy másik palack is. Azon tűnődtem, hogy milyen különösen érintett ez az egyébként oly mindennapi helyzet: hazajönni és ott találni valakit, aki rám vár, és aki most, itt mellettem, teljes bizalommal és félelem nélkül alszik. Nagyon régen volt, amikor még valami hasonló megtörtént velem, és az akkor is valami álnok szituáció volt, amelyre gondolni sem óhajtottam, amíg vissza nem mehetek odaátra. 

Mert tudtam, hogy ezek a gondolatok roppant veszélyesek, hogy csak egy keskeny, korlátok nélküli úton járok, melynek mindkét oldalán mély szakadék tátong, és hogy ezen az úton sem gúnyolódásnak, sem töprengésnek nincs helye, itt csak továbbmenni lehet, gondolkodás nélkül. Ha akartam volna, táncolhattam volna is ezen az úton, de egyetlen elhibázott lépés éppoly veszedelmes, mint a kötéltáncos rossz lépése.
	Natasára néztem. Nagyon szerettem, de éreztem, hogy ebben szemernyi érzelgősség sincs. Tudtam, hogy addig vagyok bizonyos mértékig biztonságban, amíg ezen az állapoton nem változtatok. Ezt még abbahagyhatom anélkül, hogy megsérülnék. Néztem a szép vállát, az elbűvölő karját, s a kezemmel néma, könyörgő mozdulatot tettem: maradj itt, te, a világnak e csodálatos, idegen részecskéje! El ne hagyj, mielőtt én hagylak el! Üdvözlégy, te, a mesterkéletlen békesség részecskéje!	- Te meg mit csinálsz itt? - kérdezte Natasa. Lehanyatlott a kezem. - Hát te látsz engem? Hiszen hason fekszel!
	Egy kis tükörre mutatott, a rádió mellett, az éjjeliszekrényen.
 - El akarsz varázsolni? - kérdezte. - Vagy megelégelted már a családi tűzhely melletti életet?
	- Egyiket sem. És ki se mozdulunk ebből a már csaknem elszállt bordélybűbájosság és az oly közeli homoszexualitás közötti várkastélyból! Legfeljebb délután sétálgatunk egy keveset az ötödik sugárúton, mint a rendes amerikaiak, akik a Mayfloweren hajóztak át ide. De aztán rögtön vissza a rádióhoz, az elektromos roston sült marhaszeletekhez és a szerelemhez.
Délután se mentünk ki az utcára. Helyette kinyitottuk egy órára az ablakokat, hadd jöjjön be a forró levegő, majd újra legerősebb fokozatára állítottuk a légkondicionálót, hogy ne izzadjunk szeretkezés közben. A nap végére úgy éreztem, mintha csaknem egy esztendeje élnénk valamiféle légüres tér súlytalan békéjében.
20.

	- Egy kis estélyt adok - jelentette ki Silvers. - Maga is meg van híva.	- Köszönöm - válaszoltam minden lelkesedés nélkül. - Sajnos, le kell mondanom. Nincs szmokingom.	- Nem is kell. Ez nyári összejövetel. Úgy jöhet mindenki, ahogy akar.
Nem volt több kibúvóm. - Jól van - mondtam.	- Nem hozná magával Mrs. Whympert is?	- Meghívta?	- Még nem. De hiszen a maga ismerőse. Ránéztem erre az agyafúrt fickóra. - Nem hiszem,
hogy ő csak úgy minden további nélkül elmegy az emberrel valahová. Azonkívül, amint azt maga közölte velem, Mrs. Whymper magának sokkal régebbi ismerőse.	- Hát, csak úgy hittem. Nagyon érdekes emberek jönnek el.
	Jól el tudtam képzelni azokat az érdekes embereket. Az emberiség azon része számára, amelyik a kereskedelemből él, az alkalmazott pszichológia roppant egyszerű. Az, akin keresni lehet, érdekes ember, a többiek a kedves és közömbös emberek közé sorolhatók. Az, aki pénzbe kerül, akire ráfizet, az természetesen disznó gazember. Silvers fanatikusan betartotta ezeket a szabályokat, sőt még tovább is ment.
	A Rockefellerek, Fordok és Mellonok, akikről Silvers oly sokat regélt nekem, hogy azt kellett hinnem, a legjobb barátai, és éppen ezért feltétlenül ott kell hogy legyenek, nem voltak sehol. Ezzel szemben jelen voltak más milliomosok - valószínűleg első generációbeliek, nem pedig a második vagy pláne harmadik nemzedékből. Hangosak voltak, közvetlenek, és azon a varázslatos szinten mozogtak, amely ott billeg a pénzkeresés nagy biztonsága és az általuk megvásárolt képek ismeretének enyhe bizonytalansága közt. Mindnyájan műgyűjtőnek érezték magukat, nemcsak olyan embernek, aki egyszerűen megszerzett néhány képet, hogy a házában a falra akaszthassa. 

Ez volt Silvers nagy trükkje: műgyűjtőkké tette őket, gondoskodott arról, hogy néhány képüket alkalmanként kölcsönkérje valamelyik múzeum egy-egy kiállítására, hogy aztán „Mr. és Mrs. X. gyűjteményéből" megjelöléssel tüntessék fel a katalógusban, ami által megint egy fokkal feljebb jutottak a hőn sóvárgott társadalmi elismerés létráján.
	Egyszerre csak szembe találtam magam Mrs. Whymperrel. Magához intett. - Mit keresünk mi itt, ezek között a cápák között? - kérdezte. - Ezért hívott meg? Szörnyű társaság! Ne menjünk el?	- Hová?	- Bárhová. Az El Moroccóba. Vagy hozzám, haza.	- Szívesen megtenném - feleltem. - De én nem mehetek el. Én itt félig szolgálatban vagyok.	- Félig! És én ? Velem szemben semmi kötelezettsége sincs? Ki kell juttatnia innen! Hiszen maga hívatott meg.
Ezt a bizonyítási eljárást nem is tartottam rossznak. - ön nem orosz véletlenül? - kérdeztem.	- Nem. Miért?	- Orosz nőknél tapasztaltam számtalanszor ilyen pompás logikát, amellyel hamis premisszákból és hamis következtetésekből megtámadhatatlanul valóságos követelést építenek fel. Nagyon bájos, nagyon nőies és nagyon ingerlő.
	Váratlanul elnevette magát. Olyan sok orosz nőt ismer?	- Néhányat, Persze, mind fehér oroszok. Emigránsok. Megfigyeltem, abban zseniálisak, hogy állandóan, minden ok nélkül, hamisan vádolják a férfiakat. Úgy vélik, az tartja ébren a szerelmet.	- Mi mindent tud maga! - mondta Mrs. Whymper, lassú, fátyolos pillantást vetve rám. - Mikor indulunk? Semmi kedvem tovább hallgatni ennek a Piroskának a hamis prédikációit.	- Hogyhogy Piroska?	- Báránybőrbe bújt farkas.	- Az nem a Piroskáról szóló mese. Az egy bibliai idézet, Mrs. Whymper.
	- Köszönöm, tanár úr, de mindkettőnél előfordul a farkas. Nem kavarodik fel a gyomra, ha ezeknek a kisebb és nagyobb hiénáknak és farkasoknak a csordáját látja, amint itt ólálkodnak a Renoirjaikkal a pofájukban?	- Még nem. Én nem olyan vagyok, mint ön. Szeretem, ha valaki komolyan beszél olyasmiről, amiről fogalma sincs. Az olyan üdítően gyermeteg. A szakértők mindig unalmasak.	- És a maga főpápája, aki könnyekkel a szemében beszél a képeiről, akár a gyerekeiről, és aztán mégis szívesen és haszonnal eladja őket, ez a gyerekkufár?
	Nevetnem kellett. Jó fogalmat alkotott magának erről a körhintáról itt. - Mi dolgunk van ezek között? - kérdezte. - Vigyen haza.	- Hazakísérhetem, de aztán vissza kell jönnöm.	- Jól van.
Bár tudhattam volna, hogy ott várakoztatja a kocsiját a sofőrjével, mégse feltételeztem. Észrevette, mennyire meglepődtem. - Na, kísérjen már haza, nem fogom leharapni a fejét - szólt rám. - A sofőr aztán visszahozhatja ide. Utálok egyedül hazaérkezni. El se tudja képzelni, milyen üres tud lenni egy lakás!	- De igen - feleltem. - Ezt tudom.
	A sofőr megállt, és kinyitotta a kocsi ajtaját. Mrs. Whymper kiszállt, nem várt rám. Előresietett a háza kapujához. Bosszúsan mentem utána. - Sajnálom, hogy vissza kell mennem - mondtam. - De biztosan megérti, hogy nincs más lehetőségem.	- Dehogyis nem, lehetne más is - válaszolta. - Arról viszont magának nincs halvány fogalma sem. Jó éjszakát. John, vigye vissza... izé.. .hogy is hívják magát?
	Rábámultam. - Martin - mondtam habozás nélkül.
	Mrs. Whympernek a szeme se rebbent - ... vissza Martin urat.
Egy pillanatig arra gondoltam, hogy vissza kellene utasítanom. De aztán beszálltam a kocsiba. - Vigyen a legközelebbi taxiig - mondtam a sofőrnek.
	Elindult. - Itt álljon meg - szóltam rá két utcával odább. - Itt egy taxi.
A sofőr hátrafordult. - Miért akar kiszállni? Igazán nem számít nekem, ha visszaviszem.	- De igen. Nekünk az számít. 
	Elvigyorodott. - Úristen, miken rágódik maga! Megállt. Borravalót adtam neki. A fejét csóválta, de elvette. A taxival Silvershez indultam. Aztán én is a fejemet csóváltam. Milyen hülye vagyok, gondoltam. - Kérem, vigyen a Második sugárút és az 57. utca sarkára - mondtam a taxisofőrnek. - De nem, inkább a 62. utcához.	- Ahogy akarja, főnök. Szép éjszakánk van, ugye?	- Forró.
	A Stern fivéreknél álltam meg. A csemegebolt még nyitva volt. Néhány homokos élvezettel válogatott hideg felvágottakat a vacsorához. Felhívtam Natasát. Csak két-három órával későbbre várt. Éppen azért gondoltam, hogy felhívom, mielőtt a lakására megyek. Csupa meglepetés volt ez a nap, el akartam kerülni az újabb meglepetéseket.
	Otthon volt. - Hol vagy? - kérdezte. - Lélegzetnyi szünethez jutottál a műgyűjtőknél?	- Nem a gyűjtőknél és nem is Mrs. Whympernél. A Stern fivérek üzletében vagyok, sajtok és szalámik közt.	- Hozz egy negyed kiló szalámit és fekete kenyeret.	- Vajat is?	- Vajunk van. De egy kis eidami sajt jól jönne.
	Egyszerre nagyon boldognak éreztem magam. Három pudli kergetőzött az üzletben, amikor kiléptem a telefonfülkéből. Felismertem Renét és a gazdáját, a vörös hajú Jaspert. Jasper azzal a laza könnyedséggel üdvözölt, ami a homokosoknak gyakran sajátja. - Mi újs', kis idegenem? Már régen nem láttam!
	Egy kerek alufóliába csomagoltattam a szalámit, a sajtot és egy csokoládétortát.	- Nos? - kérdezte Jasper - bevásárlás a késői vacsorához?
	Szótlanul néztem rá. Szerencséjére nem azt kérdezte, hogy a barátnőmmel fogok-e vacsorázni, és ahhoz vásárolok-e, mert akkor a csokoládétortát az alumíniummal együtt, mint valami koronát, a vörös fürtjeire nyomtam volna.

De nem kérdezte. Viszont utánam jött az utcára. - Szintén egy kis éjszakai portyázás? - kérdezte, és átvette a lépteim ütemét. Körülnéztem. Nagy élénkség volt a Második sugárúton. Ez volt bizonyára az esti séta ideje, csak úgy nyüzsgött az utca a buziktól, kutyával vagy anélkül. Volt köztük egy csomó törpe-dakszli is, sokat ölben is vittek. Ünnepi hangulat volt. Köszöntötték egymást, vicceket mondtak, a járda szélén elvégeztették a kutyákkal a szükségletüket, figyelték egymást és sokatmondó pillantásokat váltottak. Észrevettem, hogy figyelmet keltettem. Jasper büszkén integetve lépdelt mellettem, mintha máris megvásárolt volna. Úgy beszéltek rólam, mint a legújabb hódításáról. Elegem lett az egészből.
	Hirtelen megfordultam.	- Miért siet úgy? - kérdezte Jasper.	- Áldozni megyek minden reggel a templomba, arra kell előkészülnöm. Jó napot!
	Jaspernek egy pillanatra elakadt a szava. Aztán felharsant mögöttem a nevetése, az a nevetés, amely meglepően Mrs. Whymperre emlékeztetett. Megálltam az újságosbódénál, és két esti lapot vettem. - Nem rossz a felhajtás ma este, mi? - jegyezte meg Nick, és kiköpött.	- Mindig így megy ez?	- Minden este. A rózsaszínű korzó. Ha így megy tovább, csökkenni fog Amerikában a születések száma.
	Felmentem a lifttel Natasához. Viszonyunkban némi változás állt be, amióta ott lakott. Azelőtt csak alkalomadtán találkoztunk, most minden este nála voltam.	- Fürödnöm kell - mondtam. - Imádlak, de meg kell fürödnöm. Meglehetősen bemocskoltnak érzem magam.	- Akkor rajta! Soha, senkit se tartsunk vissza a fürdéstől! Kérsz fürdőolajat is? Mary Chess-féle szegfűt?	- Inkább nem. - Jasperre gondoltam, és arra, hogy mi történne, ha találkoznék vele a liftben, és szegfűillatom lenne.
	- Hogyhogy ilyen korán visszajöttél?	- Hazavittem Mrs. Whympert. Silvers hívta meg, a tudtomon kívül.	- És ilyen hamar elengedett az öreg hölgy? Bravó! Felültem a meleg vízben. - Nem akart elengedni.
Honnan tudod, hogy ez nem megy olyan egyszerűen? 
	Natasa nevetett.	- Mindenki tudja.	- Ki az a mindenki?	- Mindenki, aki ismeri. Magányosnak érzi magát, nem érdeklik az ő korabeli férfiak, martinit vedel és ártalmatlan. Szegény Robert! Féltél?
	Elkaptam a tarka batikruhájánál fogva, hogy a fürdőkádhoz húzzam. Felkiáltott. - Eressz el! Ez modell-ruha, nem az enyém!
	Elengedtem. - Tulajdonképpen mi az, ami a miénk? A lakás nem, a ruhák nem, az ékszer nem...	- Csodálatos, ugye? Egyáltalán semmi felelősség! Hát nem ez az, amit akartál?	- Ma rossz napom van - mondtam. - Könyörülj rajtam!
	Natasa felállt. - És még te akarsz nekem szemrehányást tenni Elisa Whymper miatt! Te, azzal a híres szerződéseddel!	- Miféle szerződéssel?	- Hogy ne okozzunk fájdalmat egymásnak. Hogy azért vagyunk együtt, hogy kölcsönösen segítsünk egymáson, hogy megszabaduljunk a régi históriáktól! Istenem, milyen szépen elmagyaráztad mindezt! Remegve, mint a bárányok a vihar után, úgy menekültünk egy mérsékelt szerelembe, hogy begyógyítsuk a sebeket, amelyeket mások ütöttek rajtunk!
	Körbetáncolta a fürdőszobát. Csodálkozva néztem rá. Honnan szedte egyszerre mindezeket a félig elfeledett, ostoba dumákat? Ilyesmivel kezdődik mindig valami érzelmi kitörés. Meg voltam győződve, hogy így ezt nem mondtam, ilyen buta nem lehettem. Inkább az ő egyéni reagálása volt ez, és valószínűleg az ok is, amiért belement velem ebbe az egész ügybe. De nagyon hamar arra kezdtem gondolni: tudom, hogy részben mégis igaz, még ha bevallani nem akarom is. 

Ami meglepett, csak az, hogy Natasa olyan pontosan tudja.	- Adj még egy vodkát - mondtam óvatosan, és elhatároztam, hogy támadásba megyek át. Ez a legegyszerűbb, ha az embernek rossz a lelkiismerete.	- Amivel olyan szépen áltattuk magunkat, ugye? - folytatta Natasa.	- Hát nem azt teszi-e mindenki? - feleltem boldogan, amiért valami kiutat láttam már.	- Nem tudom. Mindig újra elfelejtem.	- Mindig újra? Hát olyan gyakran megesik?	- Azt se tudom már. Végül is nem számológép az ember. Te talán igen, én nem.	- A fürdőkádban fekszem, Natasa. Az nagyon hátrányos helyzet. Kössünk békét.	- Békét - válaszolta gúnyosan. - Hát ki akar békét? 
Törülközőért nyúltam, és felálltam. Ha tudtam volna, hogy mi fog történni velem, mint a kolerát, úgy elkerültem volna a fürdőkádat. Natasa a tréfának és a komolyságnak valamiféle veszedelmes keverékébe hergelte bele magát, ezt megláttam a szemén, a gyors mozdulatain és az egyszerre csak világosabban csengő hangján. Vigyáznom kellett. Mindenekelőtt azért, mert őneki volt igaza. Azt hittem, hogy én vagyok támadásban Mrs. Whymper ürügyén, de most hirtelen megéreztem, hogy minden visszájára fordult.	- Ez valami csodálatos ruha - mondtam. - És ezzel akartalak a fürdőkádba dobni!	- Miért nem tetted meg?	- Túl meleg volt a víz, és túl keskeny a kád.	- Miért öltözöl fel megint? - kérdezte Natasa.	- Mert fázom itt.	- Leállíthatjuk a léghűtést.	- Jól van így. Különben neked lesz nagyon meleged. Gyanakodva nézett rám. - Meg akarsz lógni, te gyáva? - kérdezte.	- Miért? Csak nem fogom itt hagyni a szalámit meg az eidamit?
	Egészen meglepően dühbe gurult. - Menj a pokolba!	- kiáltotta. - Tűnj el, abban az átkozott szállodai vacak szobádban! Oda való vagy!
	Reszketett a dühtől. Felemelte az egyik kezét, meg akarta ragadni a hamutartót, hogy hozzám vágja. Biztos voltam benne, hogy remekül eltalálna. Nagyszerűen nézett ki. A düh nem torzította el, még szebb lett tőle. Nemcsak a haragtól reszketett, az élettől remegett. Meg akartam fogni, de valami a bensőmben figyelmeztetett: ne tedd! Abban a hirtelen támadt világos pillanatomban láttam, hogy az semmire se lenne jó. A problémákat csak halogatná, de meg nem oldaná, és csak elveszítettem volna egy későbbi, fontos érzelmi érvet. A legokosabb, amit tehettem: a menekülés. Ez volt az utolsó alkalmas pillanatom.	- Ahogy óhajtod - mondtam, azzal az ajtóhoz siettem, és eltűntem.
	Várnom kellett a liftre, és füleltem. Semmit se hallottam. Talán azt várta, hogy visszamegyek.

	A Lowy Brothers cég kirakatában a lámpa fénye korai tizenkilencedik századbeli, fehér, porcelánvirágokkal díszített francia gyertyatartókon csillogott. Mindig megálltam itt, és nézegettem a kirakatokat. Elballagtam a vigasztalanul világos, üres hamburgerbolt előtt, ahol a hosszú pultnál sült vagdalthúst vagy virslit kapott kiadagolva az ember, Coca-Colával vagy narancslével, s amihez sehogy sem tudtam hozzászokni.
	Szerencsére ezen az estén Melikov volt az éjszakai portás.	- Elanyátlanodtál? - kérdezte. Bólintottam. - Látszik rajtam?	- Egy mérföldről. Innál valamit?
	A fejemet csóváltam. - Még az első stádiumban vagyok, ilyenkor az alkohol csak ront a helyzeten.	- Mi az első stádium?	- Amikor azt hiszi magáról az ember, hogy rosszul, humortalanul és bután viselkedett.	- Azt hittem, azon már túl vagy.
	- A jelek szerint még nem.	- Mikor jön a második stádium?	- Amikor azt hiszem, hogy számomra minden véget ért. A saját hibámból.	- Mit szólnál legalább egy pohár sörhöz? Ülj le abba a plüssfotelbe, és verj ki mindent a fejedből.
	- Jó.
	Határtalan ábrándozásba merültem, miközben Melikov ásványvizes üvegeket, később pedig még whiskyt is cipelt fel a szállodaszobákba.	- Jó estét! - harsant egy hang mögöttem. Lachmann! Fel akartam állni, hogy elmenekülhessek. - Már csak te hiányoztál nekem - mondtam.
	Könyörögve visszanyomott a fotelembe. - Egy árva szóval sem akarok panaszkodni neked - suttogta. -A boldogtalanságom véget ért. Ujjongani akarok!	- Elkaptad a nőt, te hullarabló?	- Kit?
	Felkaptam a fejemet. - Micsoda? Az egész szállodát megrendítetted a szerelmi bánatoddal, de úgy, hogy még a lámpák is beleremegtek, most pedig van képed azt kérdezni, hogy kit?	- Azon már túl vagyok - magyarázta Lachmann. - Én gyorsan felejtek.
	Kíváncsian néztem rá. - Szóval, gyorsan felejtesz? Hát ezért jajgattál hónapokig?	- Természetesen. Az ember csak akkor felejt gyorsan, ha mindent kipucol.	- Mint a csatornatisztító?	- Nem az elnevezésen múlik. Semmit sem értem el. Jól becsaptak, az a mexikói meg a Puerto Ricó-i dona.	- Senki sem csapott be. Csak nem kaptad meg, amit meg akartál kapni. Nagy különbség.	- Este tíz után már nem tudok ilyesféle különbséget tenni.
	- Nagyon virgonc vagy. – mondtam némi irigységgel. - Úgy látszik, valóban gyorsan mennek nálad a dolgok.	- Egy drágakövet fedeztem fel - súgta Lachmann. - Még nem akarok beszélni róla. Valódi ékszer, és mexikói nélkül.
	Melikov integetett a pult mögül. - Telefon, Robert.	- Kicsoda?	- Natasa.
	Felvettem a hallgatót. - Hol vagy? - kérdezte Natasa.	- Silvers estélyen.	- Marhaság! Vodkát iszol Melikovval!	- Egy plüssfotel előtt térdepelek, téged imádlak, és átkozom a sorsomat, össze vagyok törve.
	Natasa nevetett. - Gyere vissza, Robert.	- Fegyveresen?	- Fegyvertelenül, te bolond! Ne hagyj egyedül, ez minden.
	Kimentem az utcára. Csillogott a késő éjszakai fényben, nagyon békésen, mindenféle tájfun szöges ellentéteként, és tele volt széllel, álmokkal és a visszafojtott lélegzetek csendjével. Sose tűnt nekem szépnek; most csaknem az volt.

	- Itt maradok ma éjszaka - mondtam Natasának. - Nem megyek vissza a szállodába. Melletted akarok aludni, és veled együtt ébredni. Kenyeret, tejet és tojást hozok majd a Stern Brotherstől. Most fogunk először együtt ébredni. Azt hiszem, a félreértéseink csak abból adódnak, hogy nem vagyunk elég sokat együtt. Először is újra egymáshoz kell szoknunk.
	Natasa nyújtózkodott. - Én mindig azt hittem, túl hosszú az élet az állandó együttléthez.
	Nevetnem kellett. - Biztosan van ebben is valami - jegyeztem meg. - Sose volt még alkalmam, hogy kipróbáljam. Az élet, mármint ahogy én ismerem, mindig gondoskodott róla, hogy rövid legyen.	- Az az érzésem - tettem hozzá később -, mintha valami léggömbben volnánk. Nem repülőgépben, hanem egy csendes léghajóban, amolyan Montgolfiére-félében, a korai tizenkilencedik századból, csak annyira magasan, hogy már semmit se halljunk, de még mindent láthassunk: az utcákat, a játékautókat és a város lámpafüzéreit. 

Áldott legyen az az ismeretlen jótevő, aki felhozatta ide ezt a széles ágyat, és szemben, a falon a tükröt, amelyben mintegy varázslatra, megkétszereződsz, valahányszor átmégy a szobán: ikerpár, melynek egyik fele néma.	- A néma a kényelmesebb, ugye?	- Nem!
	Nagy lendülettel átfordult a másik oldalára. - Ez a helyes válasz!	- Nagyon szép vagy - mondtam. - A nőknek rendszerint a lábára nézek először, aztán a fenekére, és csak végül az arcára. A te esetedben ez fordítva történt. Nálad először az arcra került sor, aztán a lábra, és amikor már beléd szerettem, csak akkor kezdtem eltűnődni a hátsó feleden. Karcsú voltál, és még az is lehetett volna, hogy csak olyan agyonkoplalt, csupa csont manöken vagy, valamiféle lapos lovaglóseggel. Aggódtam.	- És mikor vetted észre, hogy nem az?	- Nem túl későn. Megvannak az egyszerű módszerei annak, hogy rájöjjön az ember. A különös csak az, hogy olyan hosszú idő múltán kezdett csak igazán érdekelni.	- Mesélj róla többet!
	Mint valami nagy macska, lustán üldögélt a takarón, és egy kis ecsettel a lábkörmeit lakkozta. - Most nem erőszakolhatsz meg - mondta. - Előbb meg kell, hogy száradjon ez a kencefice, különben mindenütt összeragadunk. Beszélj tovább!	- Mindig ázt hittem, hogy a napbarnított nőkre bukom. Azokra a teremtésekre, akik nyáron naphosszat a vízben pancsolnak és a napon hevernek. Te vagy az első, aki olyan fehér, mintha sose mennél ki a napra. Sok minden van benned a holdból, az átlátszó, szürke szemedben is, eltekintve persze a haragos vérmérsékletedtől. Nimfa vagy, és én ritkán tévedtem annyira, mint a te esetedben. Rakéták röppennek a magasba ott, ahol te vagy, tűzijáték és ágyúlövések, és a különös az, hogy mindez hangtalan.
	- Beszélj még! Nem innál valamit?
	Nemet intettem. - Életemben sokszor félrehúzódtam kissé a saját felkavaró érzelmeim elől. Nem néztem szemtől szembe velük, csak oldalról lestem rájuk. így nem is tudlak telibe találni. Lesiklottak rólam ezek az érzelmek. Nem tudtam, miért. Talán félelem volt, talán valami gátlásosság. Nálad más a helyzet. Nálad semmiféle aggályom sincs. Minden olyan szabad, mint a szél. Gyönyörűség szeretni téged, és éppoly gyönyörűség együtt lenni veled a szerelem után, mint most is. Sok nőnél ez nem lehetséges, nem is akarja az ember. Nálad sose lehet tudni, hogy mi szebb. Amikor szerelmeskedik, azt hiszi az ember, hogy ennél teljesebb már nem is létezik, és amikor aztán teljesen elernyedve hever veled az ágyon, arra gondol, hogy most még jobban szeret.	- Már csaknem megszáradt a körmöm - mondta Natasa. - Mesélj még!
	A félhomályos szobába bámultam. - Gyönyörűség együtt lenni veled, és arra gondolni, hogy az ember halhatatlan - folytattam. - Egy pillanatig olyan erősen hisszük, mintha valósággá válhatna, és ezért mondunk egymásnak és mormolunk magunk elé varázsigéket, hogy még mélyebben erezhessük, még közelebb kerülhessünk hozzá; primitív, közönséges, durva szavakat, hogy még erősebben egymásba hatoljunk, hogy azt a minket még elválasztó, milliméternyi, parányi távolságot is legyőzzük, olyan szavakat, amilyeneket kocsisok mondanak vagy mészároslegények, ostorcsapáshoz hasonló szavakat, csak hogy még közelebb, még mélyebbre kerüljünk egymáshoz.
	Natasa kidugta és figyelmesen szemlélte az egyik lábát. Majd újra hátradőlt. - Drágám, jól fésülten, kiglancolt pofával nem lehet szeretni.
	Elnevettem magam. - Ki tudhatná ezt jobban, mint mi, romantikus lények! Pokolba a hazug szavak bárányfelhőinek ide-oda tologatásával! Veled ezt nem lehet megtenni! Nálad nem kell hazudni!	- Már egész szépen hazudsz - mondta Natasa álmosan. - Ma éjszaka nem fogsz meglógni?
	- Csak veled együtt.	- Helyes.
	Néhány perc múlva elaludt. Képes volt rá. Betakartam. Én még sokáig ébren voltam, hallgattam Natasa lélegzését, és sok mindenen elgondolkodtam.

21.

Betty Stein hazakerült. - Senki sem mondja meg nekem az igazat - panaszolta. - Sem a barátaim, sem az ellenségeim.	- Magának nincsenek is ellenségei, Betty.	- Maga valóságos kincs. De miért nem mondják meg nekem az igazat? El tudom viselni. Sokkal szörnyűbb, ha nem tudom, hogy mi van velem.
	Gräfenheimre néztem, aki ott ült Betty mögött. - Az igazat mondták magának, Betty. Miért akarja erőnek erejével azt hinni, hogy az igazság csak a legrosszabb lehet? Ilyen drámai alkat maga?
	Betty úgy mosolygott, mint valami gyerek. - Akkor másképp tudom beosztani az életemet. Ha most minden rendben van nálam, akkor, hiszen ismerem magam, hagyom, hogy továbbra is úgy éljek, mint eddig. De ha tudom, hogy életről vagy halálról van szó, akkor harcolni fogok. Mint az őrült, úgy fogok harcolni a még hátralévő időmért. És ha harcolok, akkor talán meg is tudom hosszabbítani az időt. Különben elveszítem. Hát nem érti ezt? Hiszen meg kell értenie!	- Én értem. De ha Gräfenheim doktor úr azt mondja magának, hogy minden rendben van, igazán el kell hinnie. Miért csapná be magát?	- Mert mindig azt teszik. Egyik orvos sem mondja meg az embernek az igazat.	- Akkor se, ha régi barátja?	- Akkor aztán igazán nem.
Három napja volt otthon, azóta gyötörte önmagát és a barátait ezekkel a kérdésekkel. Nagy, elragadó és nyugtalan szeme, ebben a lágy arcban, amely kora ellenére még mindig egy fiatal

lány éretlen jellegét viselte magán, egyikünkről a másikra rebbent. Úgy tetszett, hogy valakinek sikerült rövid időre megnyugtatni, és akkor gyerekesen hálás volt, de néhány óra múlva újra kezdődtek a kételyek és a kérdések. A Lowy fivéreknél vásárolt régi, fejtámlás karosszékben ült, mert az Európára emlékeztette, és berlini rézmetszetek voltak körülötte. Ezeket az előszobából a hálószobájába vitette, s ott akasztatta fel, két kisebbet pedig, amelyek felállíthatók voltak, bárhová ment is, mindig maga mellé tette. Az csak futólag zavarta, ha az újságokban arról olvasott, hogy Berlint szinte mindennap bombázzák. Csak órákra ért el a tudatáig, de akkor persze olyan nagyon hatott rá, hogy a kórházban Gräfenheim kénytelen volt eltitkolni előle a híreket. De az se használt. Másnap ott találta Bettyt sírva valamelyik rádió mellett. Szögesen ellentétes hatások érték, és azok állandó sokkállapotban tartották. Nagymértékben hozzájárult ehhez az, hogy a Berlin pusztulása miatt érzett bánata került összeütközésbe a családja egy részét kiirtó gyilkosok elleni gyűlöletével. Végül, harmadsorban, még az is nyomasztotta, hogy nem tudta nyíltan kimutatni a bánatát, hanem mint valami tisztességtelen érzést kellett elrejtenie a többi emigráns elől. A Kurfürstendamm utáni honvágya miatt Bettynek már többször is megvetésben volt része, mint amolyan szentimentális Sárának, aki a gyilkosai lábát akarja megcsókolni. Most azonban, amikor az elüldözöttek idegei a reménytől, iszonyattól és félelemtől amúgy is pattanásig feszültek - amihez hozzájárult még az a meghasonlás is, hogy minden egyes bomba, amelyik a hajdani hazájukra hull, azt pusztítja el, ami egykoron az övéké is volt, és éppen ezért ugyanakkor, amikor epedve várják, egyben elátkozzák is -, most, amikor a remény és a rettegés sehogyan se tudott egyensúlyba kerülni, mindenki kénytelen volt egyedül megbirkózni ezzel az ellentmondással, és azok tudták ezt a legegyszerűbben megoldani, akikben oly nagy volt a gyűlölet, hogy az minden gyengébb hangot túlharsogott: az ártatlanokért érzett részvét, az általános könyörület és az emberiesség hangját is.

Ennek ellenére voltak sokan, akik nem tudtak belenyugodni abba, hogy egy nép egészét ítéljék el. Nem elégedtek meg azzal, hogy kijelentsék: ez a nép ezt a szerencsétlenséget saját maga zúdította önmagára az iszonyú gaztetteivel vagy legalábbis a szíve tétlenségével, azzal az elpusztíthatatlan német nyugodt lelkiismeretével és félelmetes önfejűségével, amely szerint a parancs egyenlő az igazsággal, és felment minden felelősség alól. Természetesen a legszeretetreméltóbb zsidó tulajdonságok egyike volt a csakis a mások megértésére való hajlandóság, az a tulajdonság, amely sokszor már engem is kétségbeesett dühbe hozott." Még ahol gyűlöletet várt az ember, és valóban azt is talált, rövid idő múltán ott is újra előbukkant a megértés. És a megértéssel együtt már a félénk mentegetések is. Miközben még csöpögött a vér a gyilkosok szája széléről, máris jelentkeztek a mentőtanúk. A védők népe volt ez a zsidó nép, nem a vádlóké. A szenvedők népe, nem a bosszúállóké. Csak ritkán tűntek fel makkabeusok.
	Betty Stein boldogtalanul hurcolta ide-oda a maga szenvedélyes, szentimentális lelkét ebben a zűrzavarban. Bocsánatot kért, vádolta magát, majd újra mentegetőzött, és egyszerre csak minden kísértetek legalattomosabbika vette űzőbe: a halálfélelem.	- Hogyan megy a sora, Ross? - kérdezte.	- Jól, Betty. Nagyon jól.	- Ez örvendetes! - Láttam, hogyan lobbantja fel benne még ez is újra a reményt. Ha valakinek jól megy, az már ok a reményre, hogy neki is jól fog menni a sora. - örülök - tette hozzá. - Azt mondta, hogy nagyon jól?	- Nagyon jól, Betty.
	Elégedetten bólintott. - Berlinben az Olivaer Platzot bombázták - súgta. - Hallotta?	- Egész Berlint bombázták, nem csak az Olivaer teret.	- Tudom. De hát az Olivaer Platz! Ott laktunk. - Félénken tekintett körül. - A többiek haragszanak, ha erről beszélek. A mi szép, régi Berlinünk!
	- Elég förtelmes város volt - mondtam óvatosan. - Párizzsal vagy Rómával összehasonlítva. Mármint építészetileg, Betty.	- Gondolja, hogy életben maradok addig, amíg visszamehetek?	- Természetesen. Miért ne?	- Mert olyan szörnyű lenne, amikor pedig már oly sokáig vártam rá.	- Némileg más lesz, mint ahogy az emlékeinkben él - jegyeztem meg.
	Ezen elgondolkodott. - Valami azért csak megmarad. És nem mindenki volt náci.	- Nem - válaszoltam, és felálltam. Az ilyesfajta társalgást nem tudtam sokáig elviselni. - Ezen sokkal később még elgondolkozhatunk, Betty.
	Átmentem a másik szobába. Tannenbaum ült ott, kezében egy papírlappal, amelyből valamit felolvasott. Gräfenheim és Ravic volt mellette. Kahn éppen akkor lépett be a szobába.	- A halállista - közölte Tannenbaum.	- Az meg mi?	- összeállítottam azoknak a névsorát Németországban, akiket agyon kell lőni. - Tannenbaum elvett egy szelet almásrétest.
Kahn átfutotta a listát. - Helyes - mondta.	- Természetesen még ki lesz bővítve - tette hozzá Tannenbaum.	- Az is helyes - bólintott Kahn.	- Ki fogja megcsinálni?	- Mindenki tehet javaslatokat.	- És ki fogja a főbelövéseket végrehajtani?	- Egy bizottság. Bizottságot kell felállítani. Ez egyszerű.	- Maga lesz a bizottság vezetője? Tannenbaum hirtelen nagyot nyelt. - Rendelkezésére állok.	- Ezt egyszerűbben is megoldhatjuk - mondta Kahn. - Kössünk szerződést. Maga agyonlövi az elsőt a listán, én az összes többit. Rendben?
	Tannenbaum újra nagyot nyelt. Gräfenheim és Ravic kíváncsian nézett rá. 

- Úgy értem - mondta éles hangon Kahn -, hogy maga lövi agyon az elsőt, saját kezűleg. Nem egy bizottság által, amely mögött elbújhat az ember. Rendben? Tannenbaum nem válaszolt.	- Szerencséje, hogy hallgat - jelentette ki Kahn. - Ha azt felelte volna, hogy rendben, behúztam volna egyet magának. El se tudja képzelni, hogy gyűlölöm én az ilyen vérszomjas szalonfecsegést. Maradjon maga csak a színészkedésnél. Úgyis csak az lesz ebből az egészből!
Átment Bettyhez a hálószobába.	- Tisztára náci tempók - dünnyögte a háta mögött Tannenbaum.

Gräfenheimmel együtt mentem el. Most már New Yorkban lakott, az egyik kórházban kapott segédorvosi állást, önálló orvosi gyakorlatot nem folytathatott, havi hatvan dollár fizetést adtak neki, meg szállást és ingyen ellátást a kórházban. - Ugorjon fel egy pár percre hozzám - mondta.
Elkísértem. Hangos volt az este, és nem olyan forró, mint máskor.	- Mi van Bettyvel? - kérdeztem. - Vagy nem szabad megmondania?	- Kérdezze meg Ravictól.	- Ő meg azt fogja tanácsolni, hogy magától kérdezzem meg.
	Habozott egy ideig. - Felnyitották és újra összevarrták, ugye? - kérdeztem. Egy szót se szólt.	- Már előbb is operálták egyszer?	- Igen - felelte.
	Nem kérdezősködtem tovább. - Szegény Betty - mondtam. - Meddig tarthat még?	- Azt nem lehet tudni. Lehet gyors és lehet lassú is. A kórházhoz értünk. Gräfenheim felvitt a szobájába.
Kis helyiség volt, nagyon egyszerű, és egy nagy, fűtött akvárium volt benne. - Egy kis különcködés - mondta. - Ezt megengedtem magamnak, amikor Kahn elhozta nekem a pénzt. Berlinben a várószobám telis tele volt akváriumokkal. Díszhalakat tenyésztettem. - 

Rövidlátó szemével bocsánatkérőn nézett rám. - Mindenkinek megvan a maga vesszőparipája.	- Ha vége lesz a háborúnak, vissza szeretne menni Berlinbe? - kérdeztem.	- A feleségem még ott van.	- Kapott róla valaha is valami értesítést?	- Megbeszéltük, hogy nem írunk egymásnak. A postát figyelik. Remélem, hogy el tudott menni Berlinből. Vagy gondolja, hogy talán lecsukták?	- Nem. Miért is kellett volna?	- Gondolja, hogy azok is ezt kérdezik?	- Némelyek. A németek bürokraták, abban is, amit jogtalanul tesznek. Azt hiszik, hogy azáltal jogossá válik.	- Nagyon nehéz ilyen sokáig várni - sóhajtott Gräfenheim. Elővett valamilyen üvegszerkezetet, amellyel fel lehet szedni a szennyet az akvárium fenekéről anélkül, hogy zavarossá tenné a vizet. - Gondolja, hogy kiengedték Berlinből? Valahová Közép-Németországba?	- Lehetséges.
	Rádöbbentem a helyzet iróniájára: Betty, akit Gräfenheim áltat, és Gräfenheim, akit nekem kell áltatnom.	- És az ember semmit, de semmit se tehet! - mondta Gräfenheim.	- Bizony, mi csak nézők vagyunk - válaszoltam. - Átkozott nézők, akiket egyesek még irigyelhettek is, amiért nem hajlandók megengedni nekünk, hogy magunk is ténylegesen részt vegyünk a háborúban. Ez az, ami a mi létünket itt olyan árnyszerűvé és szinte szemérmetlenné teszi. Értünk is harcolnak, mások mellett, azt azonban nem akarják, hogy velük együtt mi is megtegyük a magunkét. És ha igen, akkor is csak elvétve, és mindenféle elővigyázatossági intézkedések betartásával, és csak valahol a harc peremén.	- Franciaországban jelentkezhetett az ember az idegenlégióba - mondta Gräfenheim, és eltette azt a szennykiemelő szerkentyűt.
	- Maga jelentkezett?	- Nem.	- Nem akart németekre lőni, ugye?	- Egyáltalán nem akartam lőni.
Vállat vontam. - Néha nem marad az ember számára választási lehetőség. Valamire muszáj lőni.	- Legfeljebb saját magára.	- Badarság! De soknál az volt a helyzet, hogy nem akartak németekre lőni. Tudták, hogy azok, akikre szívesen lőttek volna, úgysincsenek a fronton. A fronton az ártalmatlan, vakon engedelmeskedő ágyútöltelék van.
	Gräfenheim bólintott. - Nem bíznak bennünk. Sem a felháborodásunkban, sem a gyűlöletünkben. Úgy van ez is, mint Tannenbaumnál, aki listákat készít, de sohasem lőne. Körülbelül így, ugye?	- Körülbelül így. Még Kahnt sem akarták bevenni. Azt hiszem, magának van igaza.
	Kimentem, végig a fehér lámpákkal megvilágított fehér folyosókon át. Visszamentem az árnylétbe, mintha valamiféle bűvös szigeten élnék a viharban, olyan szigeten, amelynek nem három, csak két dimenziója van. Más idők voltak ezek, mint azok az évek annak idején Európában, ahol a harmadik dimenzió a bürokrácia, a hatóságok és a csendőrök elleni harcból, a tartózkodási engedélyekért, a fekete munkáért, a vámtisztviselőkkel és rendőrökkel vívott harcból, a puszta létfenntartásért folytatott harcból állt. Itt egyszerre szélcsendbe kerültünk, újságcikkcímek, rádióhírek szélcsendjébe, és egy olyan olyan háborúba, amelyet messze, a minket tőle elválasztó óceánon túl, egy másik földrészen vívnak, egy olyan háborúéba, amelyben soha, egyetlen ellenséges repülőgép sem jelent meg az amerikai égbolton, egyetlen bomba sem csapódott be, egyetlen gépágyú sem ugatott. Csak mentem, zsebemben az értesítéssel, hogy további három hónapra meghosszabbították a tartózkodási engedélyemet, enemy alien, ellenséges külföldi, aki azonban nem annyira ellenséges, hogy lecsuknák; csak bolyongtam a város szellős végtelenjében, egy szikrányi élet, amely nem akart kialudni, idegen, aki mélyen lélegzik és fütyörészik magában, egy parányi lét - Ross álnéven.	- Lakás! - mondtam. - Lámpák! Bútorok! Ágy! Egy nő! Egy elektromos sütő, amelyen húst lehet roston sütni! Egy pohár vodka! A nyomorúságos élet, amelyre kárhoztattam, de amelynek megvan a fényes oldala is. Az ember semmihez sem tud igazán hozzászokni, és ez így is van jól. Úgy élvezi, mintha mindig először jutna hozzá! Minden egyes alkalommal a csontjából árad az élvezet! Nem kívülről, a csontjaiból, a gerincvelejéből, onnan, amit a koponyája zár magába. Hadd nézzelek! Imádlak már csak azért is, mert itt vagy. Amiért egyazon időben élünk. És minden más csak azután következik. Robinson vagyok, aki mindig újra találja meg a maga Péntekét! Nyomok a homokban. Lábnyomok. Te vagy az első ember. Újra meg újra. Ez az én elátkozott életem fényes oldala.	- Mennyit ittál? - kérdezte Natasa.	- Semmit. Kávét és szomorúságot. Semmi egyebet.	- Szomorú vagy?	- Az ember csak rövid ideig szomorú, ha úgy él, mint én. És akkor úgy hánykolódik, mint éjszaka az ágyban. És a bánat csak háttér lesz, amely előtt világosabban kirajzolódik maga az élet. A bánat lesüllyed, mint a kő, és az élet vízállása magasabb lesz. Amit itt most mondok neked, az azért nem egészen úgy van. Csak szeretném, hogy úgy legyen. De valami mégiscsak van benne. Különben az ember egyszerűen elnyűné magát, szétfoszlana, mint valami borotvapengék közé került bársonydarabka.	- Jó, hogy nem vagy szomorú - mondta Natasa. - Az okok nem érdekelnek. Amihez okokra van szükség, az már mind gyanús.	- Az is gyanús neked, hogy imádlak?
	Natasa felnevetett. - Az már valami egészen obskurus dolog. Aki olyan könnyen, olyan nagyon fellelkesül, az bizonyára eltitkol valamit. 

Meghökkenten néztem rá. - Ezt miből gondolod?	- Csak úgy.	- Tényleg úgy hiszed?	- Miért ne? Talán bizony nem Robinson vagy, akinek mindig meg kell győződnie arról, hogy valóban lábnyomokat látott a homokban?
	Nem válaszoltam. Amit Natasa mondott, az mélyebben érintett, mint amire számítottam. Vajon itt, ahol azt képzeltem, hogy újra szilárd talaj van a lábam alatt, az mégis csak valamiféle hordalék, amely már az első lépésnél meglazulhat? Túloztam, hogy saját magammal is elhitessem?	- Nem tudom, Natasa - mondtam, és megpróbáltam elhessegetni a gondolataimat. - Amit én tudok, az csak annyi: a megszokás olyasvalami, ami számomra mindeddig tilos volt. A kiállt nyomorúságnak kell végül kalanddá alakulnia? De még ebben sem vagyok biztos. Miben biztos az ember egyáltalán?	- Mi az, hogy biztos? - kérdezett vissza. 
	Nevettem. - Ez a vodka, itt, a pohárban, a hús a grillsütőn, és remélem, mi ketten ebben a másodpercben. Mégis imádlak, még ha ez gyanús is neked. Ehhez sose lehet túl korán hozzáfogni.	- Ez igaz. Ezt ugye bizonyítanunk se kell. A fő dolog, hogy érezzük, ugye?	- Bizony. És ezt sem lehet eléggé mélyről kezdeni. - Hol?	- Ennél a szobánál! Ezeknél a lámpáknál! Ennél az ágynál! Még ha nem is a miénk? Különben is, mi az, ami az ember tulajdona? És meddig az? Minden csak kölcsön kapott és lopott, és mindig újra csak el lesz lopva.
	Natasa megfordult. - Saját magát is csak lopja az ember?	- Saját magát is.	- Akkor hogy van az, hogy nem lesz tőle olyan eszméletlenül szomorú, hogy öngyilkos legyen?
	- Mert azt még később is, bármikor megteheti. Méghozzá sokkal körmönfontabb módon.	- Sejtem, mire gondolsz. - Megkerülte az asztalt, és odajött hozzám. - Nincs valami megünnepelni valónk?	- Mi?	- Az, hogy újabb három hónapig Amerikában maradhatsz?	- Ez igaz.	- Mit tettél volna, ha nem hosszabbítják meg a tartózkodási engedélyedet?	- Megpróbáltam volna beutazási engedélyt kapni Mexikóba.	- Miért éppen Mexikóba?	- Mert ott a kormány emberséges. Befogadta a spanyolországi menekülteket is.	- Kommunistákat?	- Embereket. Olyan hamar ráncigálják elő manapság mindenütt a kommunista szót, mint Hitler. Őneki mindenki kommunista, aki ellene van. Minden diktátor első cselekedete a fogalmak leegyszerűsítése.	- Ne beszéljünk politikáról. Mexikóból vissza tudtál volna jönni Amerikába?	- Csak megfelelő iratokkal. És még úgy sem, ha egyszer kiutasítottak. Most már vége a kihallgatásnak?	- Még nem. Miért engedték meg, hogy itt maradj? Nevettem. - Ez bonyolult dolog. Ha Amerika nem állna háborúban Németországgal, valószínűleg be sem engedtek, vagy újra kiutasítottak volna, így profitáltam egy antitézisből. Ez is a sors számtalan iróniáinak egyike, azokénak, amelyek a nagy szerencsétlenségek közben jelentkeznek. Ha nem lennének ezek, sokan már nem is élnének a magamfajta emberek közül.
Mellém ült. - Olybá tűnik fel, hogy te eléggé nehezen megfogható típus vagy.	- Sajnos.	- De valami halvány érzés azt súgja nekem, hogy ezt te élvezed.
A fejemet csóváltam. - Nem, Natasa. Csak magamat is áltatom vele.
	- Egészen jól becsapod magad vele. .	- Talán úgy, mint Kahn? Vannak aktív és vannak passzív emigránsok. Kahn meg én inkább cselekvők akartunk lenni. Azok is voltunk Franciaországban. Muszáj volt aktívnak lennünk. Ahelyett, hogy siránkoztunk volna a sorsunkon, megpróbáltuk, ahányszor csak tehettük, kalandnak tekinteni. Eléggé kétségbeejtő kaland volt.

Késő este még egyszer elmentünk hazulról. Előtte egy ideig az ablaknál ültem, és gondolkodtam. Csillagokkal volt tele az ég, és a szél az 55. és 56. utca alacsony háztetői fölött nyargalászott alattunk, úgy tetszett, hogy rohamra indul a felhőkarcolók ellen, amelyek mint a hallgatás tornyai álltak az utca zölden és pirosan villogó fényei közt. Kinyitottam az ablakot, és kidugtam a fejemet. - Lehűlt az idő, Natasa. Hetek óta először! Lélegezni lehet! Odajött mellém. - Jön az ősz - mondta.	- Hála Istennek!	- Hála Istennek? Ne kívánjad el az időt!	- Úgy beszélsz, mintha nyolcvanéves lennél.	- Az ember ne kívánja el az időt. Te azt teszed. Tudom, hogy azt teszed.	- Most már nem - feleltem, és tudtam, hogy hazudok.	- Hová sietsz? Tudom, vissza.	- De Natasa, még csak nem is igazán értem ide. Ki gondol most a visszatérésre?	- Te. Másra se gondolsz.
Tagadón ráztam a fejem. - A holnapnál messzebbre nem is gondolok. Jön az ősz, és tél lesz és nyár és ősz megint, és mi nevetni fogunk és továbbra is együtt leszünk.
	Hozzám dőlt. - Ne hagyj el! Nem tudok egyedül meglenni. Én nem vagyok hősies nő. És hősi jellemem sincs.
	- Milliószámra láttam azokat a hősi jellemű nőket a teutonoknál. Őnáluk az nemzeti tulajdonság. Nőies báj helyett is az van bennük. Gyakran még az erotikát is az helyettesíti. Okádnivaló! Menjünk ki panaszszó nélkül ezen az első késő nyári estén.	- Helyes.
	Lementünk a lifttel a földszintre. A felvonulásnak vége volt. A rózsaszínű balett már véget ért. A pudlik órája is. Mint valami vadászkutya, úgy szaglászott a szél az Edward's drugstore sarkánál.	- Vége a nyárnak - szólt ki a bódéjából Nick, az újságárus.	- Hála Istennek - felelte Natasa.	- Ne örülj korán - mondtam. - Visszajön.	- Semmi se jön vissza - jelentette ki Nick, - Csak a nyomorúság és az a René nevű disznó pudlikutya, amelyik folyton levizeli a bódém előtt a Vogue és az Esquire címlapképeit, ha nem vigyázok eléggé. Kéri a Newst?	- Majd visszafelé visszük haza.
	Ez az ártatlan terefere engem mindig újra meg újra feldúlt. Valamiféle megilletődés kerített hatalmába, az olyan ember meghatottsága, aki nem szorul már rá, hogy bujkáljon. Az esti séta szelíd polgáriassága újra meg újra a biztonság kalandjává lett. Csaknem ember voltam már, még csak megtűrt ugyan, de már nem üldözött. Hozzájárult ehhez még az is, hogy amerikai fejlődésemben elértem az európai fejlettségemnek mintegy kétharmadát. Nem beszéltem igazán jól angolul, de már valamelyest folyékony, korlátozott angolsággal. Bár a szókincsem még csak egy tizennégy éves gyereké volt, de annál már mégis többre jutottam vele. Sok amerikai ennél alig több szóval is elboldogul már. Csak nem sülnek bele, mint én.	- A nagy körsétánkat tegyük meg? - kérdeztem. Natasa bólintott. - Amennyi világossághoz csak
hozzájuthatunk ebben a félig elsötétített városban! A napok már rövidülnek.
	Felmentünk az ötödik sugarúira, elhaladtunk a Hotel Sherry Netherland előtt, egészen a Central Parkig. 

Az állatkertből az utcai zajokon át is hallani lehetett az oroszlánok üvöltését. Megálltunk a Vieille Russie-nél, és nézegettük az ikonokat meg a művészi húsvéti tojásokat, amelyeket Fabergé készített valamikor, ónixból és aranyból a cári családnak. Az orosz emigránsok, a menekülteknek ezek az arisztokratái, még mindig itt adták el ezeket a holmikat. Ez sose ért véget, mint ahogy a doni kozákok se hagyták abba soha a koncertezéseiket, mintha ők is olyanok volnának, mint azok a táncdalénekesek, akik ugyancsak sohasem öregszenek.	- Odakinn már kezdődik az ősz - mondta Natasa, és a Central Parkra mutatott. - Menjünk vissza a Van Cleef és Arpelshez.
Végigjártuk a kirakatokat, ahol az őszi divatot mutatták be.	- Ezen én már régen túl vagyok - mondta Natasa. -Ezeket júniusban fényképeztük. Egy évszakkal mindig előbbre járok. Holnap bundákat fényképezünk. Talán azért van olyan érzésem, hogy gyorsabban száll el az élet. Amikor mások még a nyarat dicsérik, nekem már ott a véremben az ősz.
	Megálltam és megcsókoltam. - Hogyan beszélünk! -mondtam. - Mint Turgenyev vagy Flaubert regényalakjai. Tizenkilencedik század! Most már a telet hordozod a véredben, hóviharokkal, bundákkal és kandallókkal, te, évszakok előhírnöke!	- És te?	- Én? Azt nem tudom. Talán pusztítások és erőszakoskodások emlékeit. Az amerikai őszről és télről semmit sem tudok. Ezt az országot én csak tavaszi és nyári időben ismerem. Nem tudom, hogy milyenek a felhőkarcolók a hóban.
	A 42. utcáig mentünk, aztán visszafelé a Második sugárúton.	- Ma éjszaka nálam maradsz? - kérdezte Natasa.	- Szabad?	- Van itt fogkeféd és tiszta fehérneműd. Pizsamára nincs szükséged. Borotválkozáshoz is találsz itt készüléket. Nem szeretnék egyedül aludni ma éjszaka.

	Erősebb lesz a szél. Azt akarom, hogy ha felébreszt, te ott feküdj mellettem és vigasztalj. Szeretnék gátlástalanul szentimentális lenni, szeretném, hogy vigasztaljanak, és veled akarok újra elaludni és érezni az őszt, és aztán elfelejteni és újra megérezni.	- Itt maradok.	- Jó. Feküdjünk le, és érezzük egymást. Látni fogjuk a szemközti tükörben az arcunkat, és hallgatjuk a vihart. S amikor halljuk, a szemünk néha rémült és kissé sötétebb lesz. És akkor közelebb fogsz húzni magadhoz, és Firenzéről és Párizsról és Velencéről fogsz mesélni, és mindazokról a helyekről, ahol együtt sohasem leszünk.	- Soha nem voltam sem Velencében, sem Firenzében.	- Azért, még beszélhetsz róluk, mintha ott lettél volna. Talán majd sírva fakadok, és iszonyúan fogok kinézni. Nem vagyok valami szépség, amikor könnyezem. De meg fogod bocsátani nekem, és a szentimentalizmusomat is.
-Igen.	- Akkor gyere, és mondd, hogy örökké szeretni fogsz, és, hogy sose leszünk öregebbek.

22.
	- Érdekes újságom van a maga számára - mondta Silvers. - Felszedjük a sátorfánkat, és meghódítjuk Hollywoodot. Mit szól hozzá?	- Mint színészek?	- Képeket fogunk eladni. Több meghívást is kaptam, és elhatároztam, hogy egyszer szakszerűen megdolgozzuk a terepet.	- Velem?	- Magával - jelentette ki nagyvonalúan Silvers. -Jól bedolgozta magát, és segítségemre lehet.	- Mikor?
	- Körülbelül tizennégy nap múlva. Van tehát időnk az előkészületekre.	- És meddig maradunk? - kérdeztem.	- Egyelőre tizennégy napra tervezem. De talán tovább is. Los Angeles szűz talaj. És arannyal van kikövezve.	- Arannyal?	- Százdolláros bankókkal. Ne kérdezzen ilyen ostobákat. Mindenki más táncolna örömében. Vagy talán nem akarja? Mert akkor más kísérőt kellene keresnem.	- És engem elbocsátani?
Silvers dühös lett. - Mi van magával? Persze, hogy azt kellene tennem. Mi egyebet? De hát miért ne akarna velem jönni?
Silvers kíváncsian nézett rám. - Úgy gondolja, hogy nincs elég ruhája? Adhatok valami előleget.	- Azokra a ruhákra, amelyekre a maga szolgálatában lesz szükségem? Úgyszólván üzleti ruhatárra? És azt én fizessem meg az előlegéből? Gyenge kis üzlet, Silvers úr!
	Elnevette magát. Megint otthonos terepen járt. - Azt hiszi?
	Bólintottam. Időt akartam nyerni. Nem volt teljesen közömbös számomra, hogy el kell-e utaznom New Yorkból. Kaliforniában senkit sem ismertem, és Silvers, mint egyedüli társaság, jócskán unalmasnak ígérkezett. Már mindent tudtam róla. Ami nem volt nehéz, ha az ember nem különösképpen a ravaszság csodálója. Semmi sem unalmasabb, mint az olyan ember, aki ráadásul még önmagának is folyton azt akarja bemesélni, hogy ő milyen okos. Ezt csak rövid ideig lehet elviselni. Borzadva képzeltem el a végtelen estéket egy szálloda halljában, Silversnek kiszolgáltatva, és magánélet nélkül.	- Hol fogunk lakni? - kérdeztem.	- Én a Beverly Hills Hotelben. Maga a Garden of Allahban.
	Kíváncsian pillantottam fel. - Szép név. Allah kertje. Amolyan Rudolph Valentinóhoz illően cseng. Tehát nem ugyanabban a szállodában fogunk lakni?
	- Az enyém túl drága. De úgy hallottam, hogy a Garden of Allah is nagyon jó. Közel van a Beverly Hills Hotelhez.	- És hogyan intézzük el az elszámolást? A szállodaköltséget és a napi kiadásokat?	- Felíratja.	- Úgy érti, hogy minden étkezést a szállodában kell elköltenem?
	Silvers olyan kézmozdulatot tett, mintha lesöpörne valamit a levegőben. - Nehézkes alak maga! Úgy csinálhatja, ahogy akarja. Vannak még kérdései?	- Igen - mondtam. - Fizetésemelésre van szükségem, hogy új öltönyt vehessek.	- Mennyivel több kellene.	- Havi száz dollárral.
	Silvers felpattant. - Az ki van zárva! Talán Knize-hoz akar menni, vele akar dolgoztatni? Amerikában konfekciós ruhát vesznek. Mi kifogása van az öltönye ellen? Hiszen nagyon jó.	- De nem a maga alkalmazottja számára. Talán még szmokingra is szükségem lesz.	- Nem azért megyünk Hollywoodban, hogy táncoljunk és bálba járjunk.	- Ki tudja. Talán nem is lenne olyan rossz ötlet. Az éjszakai mulatókban könnyebben meglágyul a milliomosok szíve. Hiszen azzal a bevált üzleti trükkel akarjuk megfogni őket, hogy attól lesznek szalonképesek az előkelő társaságban, ha képeket vesznek.
	Silvers bosszúsan nézett rám. - Ezek üzleti titkok! Ilyesmiről nem beszélünk. Egyébként higgye el nekem: a hollywoodi milliomosok csak úgy duzzadnak az önteltségtől. A kultúra hordozóinak tartják magukat. Na jó, adok magának húsz dollár pótlékot.	- Százat - válaszoltam.	- Ne feledje, hogy maga itt feketén dolgozik. Én kockáztatok a maga érdekében!	- Már semmit se kockáztat! - Az egyik Monet-ra néztem, amely ott lógott a szemközti falon. Pipaccsal teli rét, melyen egy fehér ruhás nő sétál; állítólag 1889-ben festették, de úgy tetszett, mintha ilyen tömény békesség csak sokkal régebben lehetett volna. - Megkaptam a tartózkodási engedélyemet. További három hónapra, és aztán automatikusan újra meghosszabbítják. Silvers az ajkába harapott. - Na és? - mondta.	- Vagyis: dolgozhatom - jelentettem ki. Ez ugyan nem volt így igaz, de hát pillanatnyilag nem vették túl komolyan.	- Úgy érti, hogy esetleg állást változtatna?	- Természetesen nem. Miért is tenném? Wildensteinnél valószínűleg a galériában kellene álldogálnom. Jobban érzem magam itt, magánál.
	Láttam, hogy Silvers számol. Kiszámította, hogy mennyit ér az, amit róla tudok - mennyit ér neki, és mennyit érne Wildensteinnek. Abban a pillanatban bizonyára sajnálta már, hogy annyi trükkjébe beavatott. - Gondoljon arra - folytattam -, hogy az elmúlt hetekben már az én erkölcsömet is belerántotta ezekbe a mesterkedésekbe. Csalnom kellett, meg mindenfélét összehazudozni. Csak tegnapelőtt is a Louvre egykori munkatársaként szerepeltem annál a texasi milliomosnál. Még a nyelvtudásom is ér valamit.
	Kiegyeztünk hetvenöt dollárban. Én harmincra számítottam. A szmokingot nem említettem többé, nem is akartam most szmokingot venni. Kaliforniában még jól jöhet nekem, hogy újabb egyszeri pótlékot préseljek ki Silversből, ha azt kérné, hogy mint a Louvre munkatársa kísérjem el valahová.

	Vriesländerhez mentem, hogy megadjam neki az első száz dollárt, amit az ügyvédem számára kaptam tőle kölcsön.	- Üljön le - mondta, és hanyagul a fekete krokodilbőr tárcájába tette a pénzt. - Evett már?	- Nem - feleltem azonnal. Vriesländernél nagyszerű koszt volt.	- Akkor maradjon itt - határozott. - Még négy-öt vendégünk lesz mindössze. Nem is tudom, hogy kik. A feleségemtől kérdezze meg. Kér egy whiskyt?

	Amióta Vriesländer amerikai állampolgár lett, már csak whiskyt ivott. Én éppen fordítva képzeltem volna: vagyis, hogy előbb kellett volna whiskyt innia, mutatni akarván, mennyire igazi amerikai akar lenni, utána pedig visszatérhetett volna a barackhoz meg a köménypálinkához. De Vriesländer különös ember volt. Éppen azért, már a honosítása előtt, magyar kiejtéssel ugyan, de csak angolul dadogott, és következetesen állította, hogy odahaza a családja is angolul beszél. Még olyan rosszindulatú pletykák is keringtek róla, hogy még az ágyban is az angol nyelvhez ragaszkodott. Ezt, természetesen, senki sem bizonyíthatta. Néhány nappal a honosítása után a Vriesländer házban újra babiloni nyelven beszéltek: valamiféle német, angol, jiddis és magyar keveréknyelven.	- A barackpálinka a feleségem védőőrizetében van - magyarázta Vriesländer. - Arra nagyon vigyázunk. Itt alig lehet hozzájutni. El kell zárnunk. A szakácsnő különben az egészet meginná. Ebben nyilvánul meg a honvágya. Magának is van honvágya?	- Mi után?	- Németország után.	- Nem. Hiszen ném vagyok zsidó. Vriesländer nevetett. - Ebben van valami.	- Méghozzá milyen sok - mondtam, és Betty Steinre gondoltam. - A zsidók voltak a legszentimentálisabb hazafiak.	- Tudja, miért. Mert 1923-ig Németországban jó dolguk volt. Az utolsó császár még nemességet is adott nekik. Még az udvarba is bejáratosak lehettek. Zsidó barátai voltak, a trónörökösnek zsidó szeretője volt.	- Őfelsége uralkodása alatt maga talán még báró is lett volna - jegyeztem meg.
	Vriesländer hátrasimította a haját. - Tempi passati! - sóhajtotta.
	Egy röpke másodpercig álmodozva pillantott a múltba. Szégyelltem magam a pimasz megjegyzésem miatt, de ő észre se vette. Egy ragyogó napfényes pillanatig hatalmába kerítette a tiergartenstrassei villa egykori tulajdonosának konzervatív vére. 

- De hiszen akkor maga még gyerek volt -- mondta. - Na jól van, kedves, fiatal barátom! Menjen át a hölgyekhez.
	A „hölgyek" társasága Tannenbaumból és - meglepetésemre - Ravicból, a sebészből állt.	- Az ikrek már elmúltak? - kérdeztem Tannenbaumtól. - Másodszor talán nem ugyanannak a lánynak a fenekébe csípett, akiébe először?	- Hülyeség! Azt hiszi egyébként, hogy nem csak az arcuk hasonlít, hanem a...	- Természetesen.	- Úgy érti, a természetük is?	- Ezt illetően két iskola felfogása áll egymással szemben.	- A fenébe! Mit szól ehhez, Ravic doktor úr?	- Semmit.	- Ahhoz, hogy ezt válaszolja valaki, nem kell doktornak lenni - jelentette ki csípősen Tannenbaum.	- így is van - felelte nyugodtan Ravic. 
	Vriesländerné jött be, keble alatt redőzött empire ruhában, amolyan elpuhult Madame de Staél. Zafír-karkötő, diónyi kövekkel, zörgött a csuklóján. - Koktélt, uraim?
Ravic meg jómagam vodkát ittunk; Tannenbaum, iszonyatunkra, sárga sartrőz likőrt. - A heringhez? - kérdezte elképedve Ravic.	- Az ikrekhez - felelte Tannenbaum, még mindig sértődötten. - Aki az egyikhez nem ért, az a másikhoz se szóljon hozzá!	- Bravó, Tannenbaum! - mondtam. - Nem is tudtam, hogy maga szürrealista.
	Belépett Vriesländer, vele együtt az ikrek, Carmen és még néhány vendég. Az ikrek mint a higany, Carmen tragikus homályba burkolózva, mogyorós csokoládét majszolva. Kíváncsi voltam, hogy a csokoládé után eszik-e a heringből is. Megtette. Éppoly rendíthetetlen volt a gyomra, mint az agya.	- Hollywoodba megyek két hét múlva - jelentette be hangosan Tannenbaum, miközben kitálalták a pörköltet. Körbetekintett, majd páváskodva az ikrek felé pillantott.
	- Milyen minőségben? - kérdezte Vriesländer.	- Mint színész. Ugyan mi más lennék?
Erre felfigyeltem. Nem hittem neki: a kelleténél sokkal gyakrabban emlegette. Egyszer azonban már volt Hollywoodban, kapott valami kis szerepet, menekült volt egy náciellenes filmben.	- Mit játszik? - kérdeztem. - Buffalo Bilit?	- Egy SS-Gruppenführert.	- Mit?	- Maga? Zsidó létére? - kérdezte Vriesländerné.
	- Miért ne?	- Tannenbaum névvel?	- A művésznevem Gordon T. Crow. A T. jelenti a Tannenbaumot.
	Kétkedve nézett rá mindenki. Gyakran előfordult ugyan, hogy zsidó emigránsok játszottak nácikat; Hollywood nagyon általánosító elképzelése szerint ugyanis ezek is, azok is európaiak, s ezáltal, akár barát, akár ellenség, alkalmasabbak az ilyen szerepre, mint a tősgyökeres amerikaiak.	- SS-Gruppenführer ? - jegyezte meg Vriesländer. -Hiszen azoknál az olyan, mint a tábornok!
	Tannenbaum bólintott.	- Nem csak Sturmbannführerre gondol? - kérdeztem.	- Gruppenführer! Miért ne? Hiszen az amerikai hadseregben vannak zsidó tábornokok is. De még az is lehet, hogy megemelik a szerepet. Valamiféle tábor-	- Ért maga ahhoz?	- Mit kell ahhoz érteni? Megvan a szerepem. A pasas természetesen szörnyeteg. Rokonszenves Gruppenführert természetesen nem is vállaltam volna.	- Gruppenführer! - mondta Vriesländerné. - Én azt hittem volna, hogy egy ilyen nagykutyát Gary Cooperrel játszatnak el!	- Amerikaiak nemigen vállalnak ilyen szerepeket - magyarázta a kis Vésel, Tannenbaum egyik vetélytársa. - Árt a reputációjuknak. Nekik rokonszenveseknek kell maradniuk. 

Az ilyen szerepeket átengedik az emigránsoknak. És azok eljátsszák, különben éhen halnának.
- A művészet az művészet - válaszolta gőgösen Tannenbaum. - Maga talán nem játszaná el Raszputyint vagy Dzsingisz kánt vagy Rettenetes Ivánt?	- És legalább főszerep? - kérdeztem.	- Természetesen nem - vágta rá gyorsan Vésel. -Hogy is lehetne? A főszerepet egy rokonszenves amerikai játssza, egy erényes amerikai nővel az oldalán. Ez kell!	- Ne veszekedjetek! - szólt rájuk Vriesländer. - Inkább segítsetek egymásnak! Mi az utóétel?	- Szilváslepény és Sacher-torta.
	A legtöbbünk számára most is csomagokat készítettek, hogy hazavihessünk valamit. Ravic nem fogadta el. Tannenbaum és Vésel nagyobb adagot kért a Sacher-tortából. Nekem a szakácsnő, akinek titokbankét dollárt adtam, egy kényelmesen vihető, ónozott réz, füles fazekat nyomott a kezembe, és hozzá egy süteménnyel telerakott keménypapír díszdobozt. Az ikrek egy ikertálat kaptak. Carmen lemondott róla, lusta volt ahhoz, hogy cipelje.
	Úgy búcsúzkodtunk, mint a szegény rokonok. -Hogyan lehetne elválasztani egymástól ezeket az ikreket? - kérdezte tőlem halkan Tannenbaum Gruppen-führer. - Együtt esznek, együtt élnek és együtt alszanak!	- Én ezt nem érzem olyan súlyos problémának -feleltem. - Nagy gondot az igazi sziámi ikreknél jelentene.

Azon az estén Natasának fotózásra kellett mennie. Odaadta nekem a lakása kulcsát, hogy megvárhassam. Felvittem a pörköltet meg a süteményt. Majd újra lementem a Második sugárútra, hogy sört vegyek.
	Különös érzésem támadt, amikor kinyitottam a kulccsal az ajtót, és beléptem az üres lakásba. Nem emlékeztem, hogy tettem-e valaha is ilyet. Mindig csak egy szállodaszobába mentem, vagy látogatóba valamilyen lakásba. 

Most úgy éreztem, mintha a saját lakásomba mennék haza. Enyhe borzongás futott végig a karomon, amikor kinyitottam az ajtót. Mintha valami a messze távolból szólt volna hozzám, valami, ami a szülői házzal függ össze, amire már nagyon régen nem is gondoltam. Hűvös volt a lakás, hallottam az ablakban a klímaberendezés, a konyhában pedig a hűtőszekrény zümmögését. Olyanok voltak ezek a zörejek, mint valamiféle baráti szellemek, akik a lakást őrzik. Villanyt gyújtottam, a sört hidegre tettem, a pörköltet kis lángon a gáztűzhelyre, hogy melegen tartsam. Aztán újra eloltottam a villanyt, és kinyitottam az ablakot. Hevesen, mindent elsöprő erővel ömlött be a meleg levegő. A tűzhelyen a kis kék láng gyenge, bűvös fényt árasztott. Kikerestem a rádióban azt az állomást, amelyik klasszikus zenét sugároz, hirdetések nélkül. Debussy Les Préludes-jét játszották. Az ablakhoz ültem egy karosszékbe, és kinéztem a városra. Először fordult elő, hogy így vártam Natasára. Nagyon nyugodt voltam, oldott, és nagyon élveztem a helyzetet. Natasának még egy szót sem szóltam arról, hogy esetleg Kaliforniába kell utaznom Silversszel.
	Körülbelül egy óra múlva jött meg. Hallottam a kulcsot az ajtó zárjában. Egy pillanatig arra gondoltam, hazajöhetne mit sem sejtve a lakás tulajdonosa is, de aztán meghallottam Natasa lépteit.
	- Te vagy itt, Robert? Miért nem gyújtasz villanyt?
	Bedobott a szobába egy bőröndöt,a holmijaival. - Koszos vagyok és nagyon éhes. Mit csináljak először?	- Fürödj. És fürdés közben megkínálhatlak egy tányér pörkölttel. Ott áll forrón a gáztűzhelyen. Kovászos uborka van hozzá, és utána Sacher-torta.	- Megint annál a mesébe illő szakácsnőnél voltál?	- Ott voltam, és mint á varjú a fiókáinak, bőven hoztam mindent magunknak. Két-három napig semmit sem kell vásárolnunk.
	Natasa már kilépett a ruhájából. Gőzölgött a fürdőszoba, és Mary Chess-féle szegfűillata volt. Bevittem a pörköltet. Egy pillanatra megint béke honolt a világban.
	- Ma mint Eugénia császárnőt fényképeztek a Van Cleef és Arpels cég diadémjával? - kérdeztem, miközben ő beleszagolt a pörköltbe.	- Nem. Mint Anna Kareninát. A pétervári vagy moszkvai pályaudvaron, nyakig felgombolt bundában várakozva a Vronszkij alakjában megjelenő végzetére. Megdöbbentem, amikor kiléptem az utcára, és nem havazott.	- Úgy is nézel ki, mint Anna Karenina. - Még mindig?	- Általában.
	Natasa nevetett. - Mindenkinek más és más az Anna Kareninája. Attól tartok, hogy lényegesen kövérebb volt, mint a mai nők. Akkoriban az úgy illett. Hiszen a tizenkilencedik században még rubensi formák voltak, hosszú fűzők, halcsonttal páncélozottak, és földig érő ruhák. A kor a fürdőszobát is csak mutatóban ismerte. Mit csináltál itt? Újságot olvastál?	- Ellenkezőleg. Igyekeztem egyszer még csak címsorokra és vezércikkekre se gondolni.	- Miért nem?	- Mert semmivel sem tudom őket befolyásolni.	- Azt csak nagyon kevesen tehetik. Kivéve a katonákat.	- Igen - mondtam. - Kivéve a katonákat. Natasa visszaadta a tányért. - Szeretnél katona lenni?	- Nem. Az mit sem változtatna.
	Hosszasan, fürkész tekintettel nézett rám. - Nagyon gyötrődsz, Robert? - kérdezte végül.	- Azt sose vallanám be. Egyébkent is, mit számít, hogy gyötrődik-e az ember? Mások az életüket veszítik.
	Natasa a fejét csóválta. - Tulajdonképpen mit akarsz, Robert?
	Meglepetten néztem rá. - Mit akarok? - ismételtem, hogy időt nyerjek. - Hogy érted ezt?	- Úgy, hogy majd később. Mit akarsz csinálni? Mi-, ért élsz?	- Gyere - mondtam. - Ez nem fürdőszobai téma! Ki a vízből!
Natasa felállt. - Valójában mi végre élsz? - kérdezte.
	- Ki tudja azt magáról? Te tudod magadról?	- Énnekem nem kell tudnom. Én visszfény vagyok. De te!	- Visszfény vagy ?	- Semerre se térek ki. De te mit akarsz? Mi végre élsz?	- A polgáriasság súlyos szárnycsapásait hallom a fülem körül. Ugyan ki tudja az ilyet igazán? És ha tudja is, már akkor sem igaz többé. Könnyű poggyásszal utazom, ennyi az egész, egyelőre.	- Nem tudod.	- Nem tudom - válaszoltam. - Nem tudom úgy, ahogy egy bankár vagy pap tudja. És úgy soha nem is fogom tudni. - Megcsókoltam a vizes vállát. - És nem is szoktam meg, Natasa. Az életben maradás volt oly sokáig minden, és az olyan nehéz volt, hogy arra már ereje sem maradt az embernek, hogy valamiért éljen. Na, most elégedett vagy?	- Ez nem az igazság, és te is tudod, hogy nem az! Csak nem akarod megmondani nekem. Talán saját magadnak sem akarod megmondani. Hallottalak, amint kiabálsz!	- Tessék?
	Natasa bólintott. - Álmodban. 
	- És mit kiabáltam?	- Azt már nem tudom. Hiszen aludtam, és arra ébredtem fel.
	Fellélegeztem. - Mindenkinek lehetnek egyszer rossz álmai.	- Nem válaszolt. - Tulajdonképpen semmit se tudok rólad - mondta aztán elgondolkozva.	- Máris túl sokat tudsz! Árt a szerelemnek. - Fogtam, és kituszkoltam a fürdőszobából. - Tartsunk szemlét, nézzük meg, mi van az élelmiszercsomagban. Neked van a legszebb térded a világon!	- El akarod terelni a figyelmemet.
	- Miért kellene elterelnem? Hiszen szerződést is kötöttünk. Nemrégiben te magad emlékeztettél rá.	- Az a szerződés! Az csak kibúvó volt. Mind a ketten el akartunk felejteni valamit. Elfelejtetted?
Egyszerre csak úgy éreztem, mintha hideg ütés érte volna a szívemet. Nem vadul, amire számítottam, csak hidegen, mintha valami kísértet ragadta volna meg. Egy pillanatig tartott csupán, de a hidegség nem olvadt fel. Megmaradt, és csak vonakodva engedett nagy nehezen. - Én semmit se felejtettem el - jelentettem ki. - Hazudtam.	- Nem kellene ilyen ostobaságokat kérdeznem - mondta. - Nem is tudom, mi történt velem. Talán annak a következménye, hogy egész este Anna Karenina voltam, bundákba bugyolálva, és olyasféle érzéssel, mintha egy trojkában ülnék a havon, csordultig egy olyan kor érzelgősségével és romantikájával, amelyet sohasem ismertünk. Talán az ősz okozza, amely olyan sokkal közelebb jött hozzám, mint tehozzád. Ősszel minden szerződés felbomlik, egyik sem érvényes többé. Az ember azt akarja... hát igen, mit is akar?	- Szerelmet - feleltem, és ránéztem. Kissé elveszetten kuporgott az ágyon, gyengédség lengte körül és az olyasvalaki önsajnálata, aki azt se tudja, hogy mit kezdjen vele.	- Szerelmet, ami megmarad.
	Bólintottam. - Szerelmet kandallótűzzel, lámpafénnyel, éjszakai szellőkkel, hulló levelekkel és azzal a bizalommal, hogy semmit se veszíthetünk el.
	Natasa végigheveredett az ágyon. - Máris újra megéheztem. Van még abból a pörköltből?	- Egy kisebb létszámú századnak elegendő. Te valóban pörköltet akarsz enni megint a Sacher-torta után?	- Ma este mindenre képes vagyok. Itt maradsz egész éjszaka?	- Igen.	- Jól van. Akkor nem kínozlak tovább a teljesület-len őszi ábrándjaimmal. Egyébként is még korai. Azt hiszem, nincs már sörünk a hűtőszekrényben, ugye?
	- De van. Hoztam.	- Ehetünk az ágyban?	- Hát ha a pörkölt nem hagy foltot...
	Natasa nevetett. - Majd vigyázok. Mit tennél most, ha lehetőséged volna a választásra?

23.

Több mint egy hét múlva jelentkezett csak az álom. Korábban számítottam rá, és már azt hittem, talán el se jön többé. Tétován és óvatosan mocorgott bennem valami remény, hogy talán örökre elmúlt. Megtettem, ami csak tőlem tellett, hogy megszabaduljak tőle. Izgatottan, kapkodva igyekeztem bebeszélni magamnak, hogy ezek már csak a vihar utóhatásai, amikor egyszerre csak rám tört az a hirtelen, lélegzetelállító pillanat, amilyent földrengéskor érezhet az ember, az az érzés, amelytől úgy rémlik, hogy elszabadult a pokol.
	De tévedtem. Ugyanaz a ragadós, nyúlós fekete álom volt, mint azelőtt, semmivel sem gyengébb, sőt, még fenyegetőbb, és éppoly nehezen tudtam kiszakadni belőle, mint máskor. Nagyon sokáig tartott, amíg kitisztult a tudatom, és rájöttem, hogy nem valóság volt, csak álom. A brüsszeli múzeum pincéjével kezdődött, benne az áporodott sötétséggel és azzal az érzéssel, hogy a falak fentről és oldalról csúszni kezdenek felém, hogy agyonnyomjanak. Aztán, miközben zihálva levegő után kapkodtam és kiabálva felriadtam, anélkül, hogy felébredtem volna, jött az a ragacsos iszap, később pedig az az érzés, hogy üldöznek, mert visszamerészkedtem a határon át, és most a Fekete-erdőben vagyok, sarkamban az SS-szel és a rendőrkutyákkal, akiket az az ember vezet, akinek a puszta ábrázatára sem tudok úgy gondolni, hogy bele ne remegjek a zsigereimig. 

Elkaptak, és ott voltam megint abban a helyiségben, ahol a krematórium kemencéi álltak, ott voltam, kiszolgáltatva azoknak az arcoknak, összeszorult torokkal fuldokolva, mert éppen akkor vettek le eszméletlenül a falra szerelt kampóról, amelyre egy-egy áldozatukat felakasztották, miközben azok a kezükkel és az összekötözött lábukkal kaparták a falat, a kínzóik pedig fogadásokat kötöttek, hogy ki marad legtovább életben. Aztán újra hallottam azt a mosolygósat, aki parfümtől bűzlött, és elmagyarázta nekem, hogyan fog engem csak jóval később elevenen elégetni, de majd csak akkor, ha már térden állva könyörgök neki, és azt is elmondta, hogy mi történik majd közben a szememmel. Az utolsó álom, mint mindig, most is az volt, hogy valakit elástam egy kertben, és már csaknem elfelejtettem, míg végül a rendőrség megtalálja a mocsárban a hullát, én pedig egyszerűen nem értem, hogy miért nem máshová és miért nem jobban rejtettem el.
	Hosszú időbe telt, amíg rájöttem, hogy Amerikában vagyok, és csak álmodtam.
Olyan kimerült lettem, hogy egy ideig fel se tudtam kelni. Fekve maradtam, csak bámultam a vörhenyes éjszakába. Végre aztán felálltam és felöltöztem. Nem akartam megkockáztatni, hogy újra belecsússzam az álomba, és az megint úrrá legyen rajtam. Már az is megtörtént velem, és ilyenkor a második álom mindig még az elsőnél is rosszabb volt. Nemcsak álom és valóság keveredett kibogozhatatlanul rejtélyes módon, hanem a két álom is, melyek közül az első valamiféle felfokozott valóságként jelent meg, s ezáltal engem teljes kétségbeesésbe kergetett.
	Lementem a szálloda halijába, ahol már csak egyetlen bánatos lámpa világított. A sarokban horkolt az a férfi, aki hetenként háromszor Melikovot helyettesítette. Ráncos, lélektelen arcával, nyitott, ásító szájával ő maga is olyannak látszott, mint valamelyik megkínzott rab, akit éppen eszméletlenül akasztottak le az egyik mészároskampóról.
És én hozzájuk tartozom, gondoltam, a gyilkosoknak ahhoz a hordájához tartozom, az volt az én népem, mit sem számít, hogy engem üldöztek, kitaszítottak, megfosztottak állampolgárságomtól, én közöttük születtem, és ostobaság volt, amikor azzal akartam áltatni magam, hogy csak egy hűséges, becsületes, gyanútlan népet kerítettek hatalmukba és hipnotizáltak valamilyen marsbéli légiók. Ezek a légiók ott nőttek fel közöttük, kaszárnyáik udvarán üvöltöző sintérekből és őrjöngő demagógokból fejlődték ki, ez volt a régi, a középiskolai tanárok által olyannyira magasztalt furor teutonicus, amely a szolgalelkűen engedelmeskedők, egyenruhák bálványozói és az állati atavizmus talaján virágzott ki, azzal az egyetlen különbséggel, természetesen, hogy az állatok sohasem voltak ennyire állatiak. Nem valami elszigetelt jelenség volt ez! A heti filmhíradók a tátott szájú, őrjöngő pofákkal nem egy türelmes, a parancsot csak vonakodva teljesítő népet mutattak, nem, az maga az ősnép volt, amely ujjongva üvöltött, amely áttörte a civilizáció vékony rétegét és most a maga barbár módján vérben-sárban fetrengett. Furor teutonicus! Az én szemüveges, szakállas tanárom szent szava! Hogy ízlelgette ezt a szót! És hogy ízlelgette még maga Thomas Mann is az első világháború kezdetén, amikor a Gondolatoka háborúról és a Frigyes és a nagykoalíció című írásait írta. Thomas Mann, az emigránsok fárosza és vezére. Mily mélyen kellett gyökereznie a barbárságnak, ha még ebből az emberséges és humanista íróból sem lehetett teljesen kiirtani!
	Kimentem az utcára. A falak közt még aludt az éjszaka. Világosságra vágyódva, a Broadway felé indultam. Néhány, éjszaka is nyitva tartó hamburgerbolt takarékos világossága szivárgott ki az utcára. Némelyikben, mint elátkozott szellemek, emberek kuporogtak a bárszékeken. Az utca néptelen világossága kísértetiesebb volt, mint a sötétség, céltalan ebben a mindig célszerűségre törekvő világunkban, és valamiféle holdfénynek tetszett, mintha a házak közé telepített és elhagyott tűzhányókráterekben világolna.
	Megálltam egy csemegebolt előtt. A kirakatban mortadellák és mindenféle sajtok búslakodtak. A tulajdonost Irwin Wolffhak hívták, valószínűleg még idejében hagyta ott Európát. Bámész tekintettel meredtem a névre. Nekem még ez a mentség sem adatott meg. 

Még ezt a mesterséges megkülönböztetést se írhattam a javamra! Nem mondhattam, hogy zsidó vagyok, erre sem hivatkozhattam, hogy világossá tegyem: semmi közöm sincs a teutonokhoz, nem üthettem vissza rájuk a saját, álságos fegyverükkel. Hozzájuk tartoztam, közülük Való voltam, és ha Irwin Wolff úr ebben a ködös hajnali szürkületben egyszerre csak elibém toppan és engem, mint népe gyilkosainak egyikét, késsel a kezében, üldözőbe vesz, azon, abban az órában, meg se lepődtem volna.
	Továbbmentem, át az éjszakai 20. utcán, egy darabon felfelé a Broadwayn, majd jobbra, a Harmadik sugárút felé. Átvágtam rajta és visszafelé indultam a Broadwayn, melynek fényei már elhalványultak, majd felfelé, míg végül a hallgatag és csaknem kihalt ötödik sugárútra értem. Csak a közlekedési lámpák működtek, valamiféle értelmetlen, elembertelenedett akaratnak engedelmeskedve lett az egész, hosszú utca piros és zöld, mint ahogyan a népeket is minden ok nélkül egyszerre csak békés zöldről a pirosnak kilométernyi baljós fáklyafényére állítják át. Lassan kezdett az ég a hangtalanság e félelmetes tája fölé emelkedni. A házak is magasabbak lettek, úgy emelték maguk fölé a sötétséget, mint a ruhájukat a vetkőző nők, emeletről emeletre, míg végül, egészen fenn, sápadtan láthatóvá lett a peremük, és az alaktalan káosz egy csaknem érezhető rántással elvált az épületektől, elmosódott és széjjel-oszlott. Csak mentem és mentem, és tudtam, hogy a járás és a mély lélegzés az egyedüli, ami mindig segített rajtam, és önkéntelenül is a széles ötödik sugárúton maradtam, ahol úgy hervadtak el az erősödő hajnali szürkületben az üzlethelyiségek, mintha rák támadta volna meg a falaik közé zárt világossághasábokat. Az olcsó civilizáció és a luxusüzletek utcáján maradtam, mintha biztonságot, sőt, még vigaszt is adnának nekem, mintha díszszemlén tekinteném végig a haszontalan szükségletek e sugárútját, és mintha a kőfalak mögött, mindkét oldalon máris ott hömpölyögne ragadós feketén a káosz, most még a föld alatt, de készen arra, hogy itt is feltörjön a csatornákból és mindent elöntsön. 

Az éjszaka kialudt, a korareggel bizonytalan órája ködlött át az utcákon, s a háztömbök fölött gyengéden, szűziesen, rózsásan és szürke ezüstszínben és bárányfelhők vándormadárröptében egyszerre csak megjelent a zsenge nappal, és kilőtte első világító nyílvesszőit a legmagasabb épületek legfelső emeleteire, amelyek most világos pasztellszínben lebegtek az utcák sötétebb hullámverése fölött. Elmúlt, gondoltam, és megálltam Saks kirakatai előtt, ahol elvarázsolt manökenbabák álltak mintegy Csipkerózsika-álomba dermedve. Bundában, nyakukba vetett stólákkal, pelerinekkel, nercgallérokkal, tucatnyi megfagyott Anna Karenina, szalonkavadászaton Oroszországban. Egyszerre nagyon megéheztem és szinte beestem a legközelebbi nyitott reggeliző helyiségbe.

	Betty Stein most már meg volt győződve arról, hogy rákja van. Senki sem mondta neki, mindenki csak nyugtatgatta, ám a bizalmatlan betegek sohasem lankadó éleslátásával a sok apró bizonyítékból, amelyeket összehordott és nem felejtett el, fokozatosan átfogóbb képet alkotott magának. Ez idő tájt az olyan tábornokra hasonlított, aki összegyűjti a csatáról az összes részjelentést, és egy nagy térképre rajzolja fel. Semmi sem felejtődik el, az ellentmondásokat egybevetik, helyreigazítják, bejegyzik, és lassan kirajzolódik a csata képe, és amíg a többiek még részsikereket könyvelnek el, optimizmusban úszkálnak, ő egyes-egyedül tudja már, hogy a csatát elveszítették, és miközben körös-körül még győzelemről ordítoznak, ő már az utolsó összecsapásra csoportosítja át a csapatait.
	Betty intésekből, pillantásokból, véletlen megjegyzésekből és könyvekből mindent összeszedett, amihez csak hozzájuthat az, aki az életéért harcol. A megnyugvást kereső időszak a bizalmatlanság korszakára változott, az pedig a kételyévé, összes érzékszervének éber erőfeszítése most egyszerre összeomlott, és bizonyosságot eredményezett. De ahelyett, hogy feladta és belenyugodott volna, Betty most valami csaknem hősi harcba kezdett minden egyes napért. 

Nem akart meghalni. A Halált, aki a kétség időszakában, úgy rémlett, ott állt az ágy mellett, most akaraterejének hallatlan megerőltetésével tartotta távol. Meglehet, ott ólálkodott továbbra is, akárcsak azelőtt, de Betty nem vett róla többé tudomást. Élni akart, és vissza akart érni Berlinbe, nem akart New Yorkban meghalni. Haza akart kerülni Berlinbe, az Olivaer Platzra. Onnan jött el, oda akart visszatérni.
	Váratlanul lázasan tanulmányozni kezdte az újságokat. Németországot ábrázoló térképeket vett, s a hálószobájában a falra szögezte őket, hogy követhesse a szövetségesek előnyomulását. Színes gombostűi voltak, s azokat minden reggel, amikor elolvasta a hadijelentéseket, egy darabkával előbbre szúrta. Fej fej mellett futott versenyt a saját halála és a tömeghalál Németországban. Keményen eltökélte magát, hogy ő fog tovább kitartani.
	Azelőtt olyan asszony volt, akinek lágy a szíve, mint a napon olvadó vaj. Ismerősei részére továbbra is az maradt. Nem tudott könnyeket látni, hogy meg ne próbálta volna csillapítani őket. Most azonban egy nép pusztulásával szemben megkeményítette magát, az a bukás nem emberi, hanem inkább valamiféle matematikai katasztrófává lett. Nem volt képes megérteni, miért nem adja fel a harcot az a nép. Kahn azt állította, hogy Betty ezt lassan-lassan már súlyos, személyes sértésként fogta fel. Érthetetlen is volt sok emigráns számára, különösképpen azoknak, akik még mindig egy félrevezetett Németországban hittek. Ők sem értették meg, hogy miért nem adják fel odaát. Hajlandók voltak elismerni, hogy az egyszerű ember nem cselekedhet másképpen, hiszen be van szorítva az engedelmesség és a kötelesség fogójába. Azt azonban senki sem tudta megérteni, hogy a vezérkar miért folytatja a háborút, holott már világosan látja, hogy minden elveszett. Tudni lehetett, hogy az a vezérkar, amely egy elveszített háborúnak nem vet véget, az egyébként is kétes hősi testületből tömeggyilkosok bandájává zuluk, s az ember csak undorral és iszonyattal tekinthetett Németországra, ahol a gyávaság, a félelem és az emberi nagyság félreértése lehetővé tette ezt az átváltozást. 

A Hitler elleni merénylet ezt még világosabbá tette: a bátor kevesekkel szemben állt az önző és gyilkos tábornokok túlnyomó többsége, akik önmagukat nem veszélyeztető, kitartásra buzdító jelszavakkal menekültek a gyalázatuk elől.
	Betty Stein számára mindez személyes üggyé vált. Már csak azért folyt a háború, hogy ő eljut-e még az Olivaer Platzra vagy sem. A vér fogalma az előnyomulás számadataiban oldódott fel. Betty a hadsereggel együtt menetelt. Most már, ha felébredt, csak azon tűnődött, hogy az amerikaiak közben meddig jutottak el; Németország az ő számára összezsugorodott: már csak Berlinből állt. Itt aztán számára a háború megint vérré és iszonyattá vált. Együtt szenvedett vele, amikor bejelölte a bombázásokat. Sírt és dühöngött, mert ott még gyerekeket is beöltöztettek egyenruhába, azok is harcoltak. Mint valami bánatos bagoly, úgy nézett ránk azzal a nagy, rémült szemével, és egyáltalán nem értette, hogy az ő Berlinje és az ő berlini emberei miért nem akarják feladni a harcot és miért nem űzik el a nyakukra ült és a város vérét szívó parazitákat.	- Milyen hosszú időre utazik el, Ross? - kérdezett.	- Nem tudom pontosan. Két hétre. De talán hosz-szabb időre is.	- Hiányozni fog nekem.	- Maga is nekem, Betty. Maga az én őrangyalom.	- Őrangyal, akinek a hasában a rák zabál.	- Nincs is rákja, Betty.	- Én érzem - suttogta. - Érzem, hogyan zabál éjszaka. Mint valami selyemhernyó, amely eperlevelet zabál. Evéssel kell ellensúlyoznom, különben túl gyorsan fog engem felzabálni. Naponta ötször eszem. Nem szabad lefogynom. Kell hogy pótolhassam valamivel. Hogy nézek ki?	- Ragyogóan, Betty. Egészségesen.	- Gondolja, hogy sikerülni fog?	- Mi, Betty? Hogy visszamenjen Németországba? Miért ne?

Betty rám nézett a sötéten árkolt, mohó szemével.	- Be fognak engedni minket?	- A németek?
	Betty bólintott. - Ez ma éjszaka jutott eszembe. Hátha letartóztatnak minket a határon, és koncentrációs táborba visznek.	- Az lehetetlen. Hiszen akkorra már legyőzték őket, semmit se parancsolhatnak és rendelhetnek el. Az amerikaiak meg az angolok meg az oroszok lesznek akkor ott, ők parancsolnak.	- Az oroszok? Hát nincsenek-e nekik is koncentrációs táboraik? Hiszen ők lesznek akkor Berlinben! Nem fognak minket a szibériai bányáikba küldeni? Vagy munkatáborba? Mert úgy hívják azokat a táborokat, ahol aztán meghal az ember.
	Remegett az ajka. - Ezen én most nem gondolkodnék, Betty - mondtam. - Várjon, amíg véget ér a háború. Akkor majd meglátjuk, mi lesz. Talán valami egészen más, mint amit ma elképzelünk.	- Mi? - kérdezte aggódva Betty. - Úgy gondolja, hogy folytatják a háborút, ha már Berlint is bevették? Az Alpokban? Berchtesgadenben?
A háborúra csak a saját, gyorsan elfutó életével kapcsolatban gondolt. Észrevettem, hogy mennyire figyel, és összeszedtem magam; a betegek szeme élesebb, mint az egészségeseké.	- Maga arra gondol, amit Kahn is hisz - mondta panaszos hangon. - Hogy amíg mások győzelmek és vereségek miatt izgulnak, én csak az Olivaer Platzra gondolok.	- Miért ne tenné, Betty? Éppen eleget tett és szenvedett. Most már nyugodtan az Olivaer Platzra korlátozhatja a gondolatait.
	- Tudom. De...	- Ne hallgasson másokra, akik kritizálják! Az emigránsok most lőtávolságon kívül vannak, és sokan beleesnek a fogolypszichózis hibáiba. Bármily brutálisan hangozzék is, ez bizony a kávéházi politizálókéra hasonlít. Mindenki mindent tud, és mindent még jobban. Maga maradjon, Betty, csak olyannak, amilyen.

	Itt van már nekünk Tannenbaum tábornokunk a halállistájával. Kettőre nincs szükségünk ebből a fajtából.
	Eső kopogott az ablaküvegen. A szobában sötét lett.
	Betty váratlanul kuncogni kezdett. - Az a Tannenbaum! Azt mondja, ha egyszer Hitlert kellene valamelyik filmben eljátszania, hitvány kis házasságszédelgőnek játszaná. Úgy is néz ki ugyanis azzal a Napóleont utánzó hazug hajfürttel meg a kefeszőrzettel az orra alatt. Idősebb hölgyekre szakosodott házasságszédelgő!
	Bólogattam. Már untam ezeket az olcsó emingráns-vicceket. Nem lehet viccekkel elütni azt, ami világkatasztrófát váltott ki. - Tannenbaum elpusztíthatatlan - mondtam. - Arany humora van!
	Felálltam. - Viszontlátásra, Betty. Nemsokára visszajövök. Addigra már el is felejti ezt az egész buta históriát, ami csak a maga dús fantáziájából kelt ki, és olyan lesz megint, mint azelőtt. írónak kellett volna mennie. Bárcsak a maga fantáziájának a fele volna meg bennem!
	Annak vette ezt, aminek szántam: bóknak. Az elgyötört, fürkész szeme megelevenedett. - Ez jó ötlet, Ross! De hát miről írhatnék? Semmi élményben sem volt részem.	- Az életéről, Betty. A mindnyájunkért élt teljes életéről.	- Tudja mit, Ross? Egyszer valóban megpróbálhatnám.	- Tegye is meg.	- De ki fogja elolvasni? És ki fogja kinyomtatni? Hiszen ez történt Mollerrel is! Teljesen kétségbeesett, hogy Amerikában senki, egyetlen sorát sem akarta kinyomtatni. Ezért akasztotta fel magát.	- Nem hiszem, Betty. Azt hiszem, inkább azért, mert nem tudott írni itt - vágtam rá gyorsan. - Az egészen más, mint a maga esete! Moller itt nem tudott írni, semmi se jutott már eszébe. Az első évben még igen, akkor még tele volt felháborodással és tiltakozással. De aztán elhallgatott. Elmúlt a veszély, a felháborodás újabb személyes tapasztalatok nélkül ismétlődött, valamiféle lázongó unalommá vált, és olykor-olykor csak erőtlen rezignáció lett belőle. 

Az, hogy az élete megmenekült, számára nem volt elég, mint ahogyan a legtöbbünk számára sem elegendő. Többet akart, és eközben összetört.
	Betty figyelmesen hallgatott. A tekintete már nem rebbent ide-oda. - Úgy, mint Kahn? - kérdezte.	- Kahn? Mi köze ennek Kahnhoz?	- Nem tudom. Csak úgy eszembe jutott.	- Kahn nem író. Épp az ellentéte, ő a tettek embere.	- Éppen azért - tette hozzá Betty bátortalanul. - De talán tévedek.	- Biztosan, Betty:
	De amikor lefelé mentem a sötét lépcsőházban, már nem is voltam benne olyan biztos. A kapualjban Gräfenheimmel találkoztam. - Hogy van Betty? - kérdezte.	- Bonyolult - feleltem. - Fájdalomcsillapítót ad neki?	- Még nem. Úgyis elég hamar lesz szüksége rá. Végignéztem az esőáztatta utcán. Kahn üzletének a
közelében fordultam be. Eredetileg az 57. utcáig akartam elmenni, de most arra gondoltam, megnézem, mi van vele.
	Az üzletében találtam. - Mikor utazik Hollywoodba? - kérdezte.	- Két nap múlva.	- Lehet, hogy Carmen is felbukkan ott, és találkozik vele.	- Carmennel?
	Kahn nevetett. - Egy kis segédrendező valamiféle előszerződést adott neki. Három hónapra. Heti száz dollár. De hamar itt lesz megint. Tök tehetségtelen.	- Carmen akarta?	- Nem. Annál sokkal kényelmesebb. Nekem kellett rábeszélnem.	- És miért?	- Azt ne higgye, hogy elszalasztott valamit. Különben örökre szemrehányást tehetne nekem. Három hónap múlva így majd megtudja ő maga is. Igazam van?

	Nem válaszoltam. Kahn ideges volt. - Nincs igazam? - kérdezte újra.	- Remélem. Carmen nagyon szép. Én nem kockáztattam volna.
	Újra nevetett, kissé nyugtalanul. - Miért ne? Hollywoodban ezrével vannak az olyanok, mint ő. Olyanok, csak több tehetséggel. Hiszen ő még angolul se tud! Vigyázzon rá egy kicsit, ha ott lesz.	- Természetesen, Kahn. Már amennyire az ember vigyázhat egy csinos lányra.	- Carmennél az egyszerű. Többnyire alszik. Törődjön vele egy kicsit.	- Szívesen megteszem. De én magam sem ismerek ott senkit. Talán csak Tannenbaumot, különben senkit.	- Akkor legalább ebédeljen vagy vacsorázzon néha Carmennél. És ha már időszerű lesz, beszélje rá, hogy jöjjön vissza New Yorkba.	- Helyes. És maga mit csinál, amíg Carmen nincs itt?	- Amit mindig.	- Mit?	- Semmit. Rádiókészülékeket adok el. Mi mást tehetnék? A lelkesedés, amellyel az ember élni akar, olyan, mint a pezsgő. Ha már kibontottuk, hamar megposhad. Jó, hogy szinte senki sem töpreng ezen sokáig. Sok szerencsét, Ross! Ne legyen színész! Hiszen maga már úgyis színészkedik!

	- Mire visszajössz - mondta Natasa -, ez a kakukkfészek-fellegvár már megint egy búvalbélelt homoszexuális otthona lesz. Egy hét múlva jön haza. Egy szürke merített papíron írt, zsokéklub illatú levél jelezte ma reggel az érkezését.	- Honnan írta?	- Most egyszerre érdekel?	- Nem. Hülye kérdés volt, csak a zavaromat akartam leplezni vele.
	- Mexikóból. Ott is véget ért egy nagy szerelem.	- Hogyhogy ott is?	- Ez megint csak olyan kérdés, amivel a zavarodat akarod leplezni?	- Nem. Ez az emberi sorsok alakulása iránti általános érdeklődésemet jelző kérdés.
	Natasa feltámaszkodott a könyökére, és a tükörbe nézett, ahol összetalálkozott a tekintetünk. - Hogy van az, hogy sokkal több érdeklődést tanúsítunk a boldogtalanság, mint a boldogság iránt? Hát nem vagyunk irigy vadállatok?	- Biztosan. De azonkívül: a boldogság unalmas. A boldogtalanság egyáltalán nem az.
Natasa elnevette magát. - Ebben van valami. A boldogságról legfeljebb öt percig lehet beszélni. Ott nincs más mondanivaló, mint hogy az ember boldog. A boldogtalanságról viszont éjszakákon át lehet beszélni, így van ez?	- A kisebb boldogtalanságok esetében - feleltem kelletlenül. - Nem az igazinál.
	Még mindig rám nézett. A nappali szobából kiáradó fény ferdén esett a szemére, és az attól különösen világos és átlátszó lett.	- Nagyon boldogtalan vagy, Robert? - kérdezte, és nem vette le rólam a szemét.	- Nem - feleltem némi idő múltán.	- Jó, hogy nem azt mondtad, hogy boldog vagy. Többnyire semmi kifogásom sincs a hazugságok ellen. Én magam se hazudok rosszul. De néha nem tudom elviselni.	- Éppen nagyon is kívántam, bárcsak boldog lennék - mondtam.	- De nem vagy az. Nem úgy, ahogyan mások boldogok.
	Még mindig egymást néztük. Úgy tetszett, könnyebb a tükörben válaszolni, mint amikor közvetlenül nézünk egymásra. - Nemrégiben, egyszer már kérdeztél tőlem valami ilyet - jegyeztem meg.	- Akkor hazudtál. Azt hitted, hogy valami jelenetet akarok rendezni neked, és azt akartad elkerülni. Pedig semmiféle jelenetet nem akartam rendezni.
	- Én akkor sem hazudtam - mondtam csaknem gépiesen, de rögtön azután már meg is bántam. Életem során sajnos rászoktam néhány olyan tulajdonságra, amelyek fontosak voltak az életben maradásom, de nem a magánéletem szempontjából, s ezek közé tartozott az is, hogy sose valljam be a hazugságot. Ez, mint alapelv, a hatóságokkal szemben igen jó volt, de a szeretett lénnyel való kapcsolatban már nem mindig, habár néha ott is több előnye, mint hátránya volt.	- Nem hazudtam - ismételtem. - Csak ügyetlenül fejeztem ki magam. Egy romantikus évszázadból vettünk át számos olyan fogalmat, amelyek azóta sokkal bonyolultabbak lettek. Ezek közé tartozik a boldogság fogalma is. Milyen könnyen lehetett azelőtt boldog az ember! És a boldogságon a teljes boldogságot értették! Nem csak az írókra és a szélhámosokra gondolok, akik az ügyes hazugságaikkal egész korszakokat vezettek félre; de még egészen nagy korokat is mintegy hipnotizált az a csillogó, aranyfüsttel bevont, valójában nem is létező golyó: a boldogság, ez a panacea, ez a mindenre alkalmazható gyógyszer. Aki szeretett, az boldog volt, és aki boldog volt, az maradéktalanul volt boldog.
	Natasa tekintetét elfordította az én kitartó pillantásom elől, és hosszan nyújtózkodott. - Igenis, tanár úr - dünnyögte - ez biztosan nagyon okos, de nem gondolod, hogy az a régi boldogság egyszerűbb volt?	- Valószínűleg az volt.	- Csak azon múlik, hogy mit hisz az ember. És egyébként is, mi igaz? Hiszen amit érzünk, annak semmi köze sincs az igazsághoz.
	Nevettem. - Természetesen, nincs.	- Ti mindent összezavartok. Milyen szép volt azelőtt, amikor nem azt mondták arra, ami nem igaz, hogy hazugság, hanem azt, hogy fantázia, és amikor az érzelmeket csak az erősségük alapján ítélték meg, nem pedig mindenféle morális elvek szerint. 

Kíváncsi vagyok, hogyan fogsz visszajönni abból a hollywoodi bűvész- és szélhámos fészekből. Úgy fogják ott megcsillogtatni és a szemed előtt lobogtatni a csillogó kliséket, mintha tollat ráznának ki egy felhasadt dunyhából.	- Honnan tudod? Voltál már ott?	- Igen - felelte Natasa. - Szerencsére nem voltam fotogén.	- Te nem voltál fotogén? Te nem mutattál jól a képen?	- Nem, akárhogy nevezzük is.	- Különben ott maradtál volna?
	Natasa megcsókolt. - Természetesen, te német Hamletem. Minden nő, aki mást mond, hazudik. Azt hiszed, olyan fennkölt ez az én foglalkozásom, hogy nem tudnám otthagyni? Jaj, ezek a kövér, gazdag asszonyok, akik előtt meg kell játszani, hogy a karcsú nőkre illő ruhák nekik is jól állnának! És azok a vézna bestiák, akik attól is félnek, hogy szeretőjük legyen, de nem is találnának maguknak, és ezért minden dühüket azokra zúdítják, akik nem tudnak védekezni ellene!	- Azt szerettem volna, ha te is velem jöhetnél - mondtam.	- Az nem megy. Most van a téli szezon. És pénzünk sincs.	- Meg fogsz csalni?	- Természetesen - mondta.	- Az természetes?	- Amikor itt vagy, nem csallak meg. 
	Ránéztem. Nem tudtam, komolyan gondolja-e, amit mond.	- Ha valaki nincs itt, az olyan, mintha soha vissza se jönne - mondta Natasa. - Nem azonnal, de hamarosan.	- Milyen hamar?	- Azt honnan tudhatnám? Ne hagyj egyedül, és akkor soha sem kell megkérdezned.	- Ez kényelmes - válaszoltam.	- Egyszerűbb - felelte ő. - Ha valaki itt van, nincs szükségünk másra. De ha nincs itt, akkor az ember egyedül van, és ki az, aki tud egyedül maradni? Én nem.
	- És ez olyan gyorsan megy? - kérdeztem, most kissé mégiscsak nyugtalanul. - Az egyiket egyszerűen a másikra cseréljük át?
	Natasa nevetett. - Természetesen nem. Az nem így van. Nem arról van szó, hogy az egyik a másik helyett; csak a nem egyedüllét az egyedüllét helyett. A férfiak talán kibírják az egyedüllétet, a nők nem.	- Te nem tudsz meglenni egyedül?	- Nem valami jól, Robert. Én borostyán vagyok. Egyedül csak a földön kúszom, és elrothadok.	- Már két hét alatt is?	- Ki tudja, meddig maradsz el. Én sose hiszek a dátumoknak. Különösen a visszatérés dátumának nem.	- Szép kilátások!
	Nagy lendülettel megfordult, és megcsókolt. - Jobban szeretnél egy síróbabát, aki kolostorba vonul?	- Ha itt vagyok, akkor nem, de amíg elmegyek: igen.	- Mindent nem lehet egyszerre.	- Ez a lehető legszomorúbb mondat.	- Nem a legszomorúbb. A legbölcsebb. Tudtam, hogy csak játszunk, mégis olyan játék volt
ez, amelyben nem is olyan tompa a nyílvesszők hegye. A szavak tovább hatoltak, mélyebbre, nem csak közvetlenül a bőr alá.	- Itt maradnék, ha megtehetném - mondtam. - Nekem úgy rémlik, hogy ilyenkor utazni Hollywoodba a lehető legésszerűtlenebb. De ha nem mennék el Silversszel, egy hét múlva már nem lenne mit ennem. Másik segédet venne fel.
	Gyűlöltem magam, amiért ezt mondtam. Nem akartam, hogy mentegetőzésekbe bocsátkozzam, nem akartam olyan függő helyzetbe kerülni, amelyben magyarázkodni lennék kénytelen, mint valami papucsférj. Ravasz volt Natasa, gondoltam elkeseredetten, terepet változtatott. Már nem az ő területén hadakoztam, hanem a magamén, és az veszélyt jelentett. 

Ezt egyszer egy bikaviadortól tanultam meg. - Kénytelen leszek beletörődni - mondtam, és nevettem hozzá.
Ez nem tetszett neki, de nem válaszolt rá. - ősz van - mondta azzal a gyors hangulatváltással, amelyet olyan jól ismertem nála -, és ősszel az ember már ne legyen egyedül. Azt úgyis éppen elég nehezen lehet kibírni.	- Nálad már tél van, Natasa. Te mindig egy évszakkal előbbre vagy, te magad magyaráztad el nekem, és azt is, hogy már teljesen beindult, hóviharokkal, a téli divat.	- Mindenre tudsz valami feleletet - jelentette ki ellenségesen. - Mindig találsz valami kibúvót.	- Egyvalahonnan nem találok kiutat - mondtam. - Tetőled!
	Natasa arckifejezése megváltozott. - Bárcsak ne hazudnál!	- Nem hazudok. Tényleg nem találok. De miért is kellene?	- Te mindig tervekkel vagy tele. Nem hagyod, hogy meglepetések érjenek. Engem mindig meglepetések érnek. Te miért nem hagyod?	- Mert számomra mindig valami rossz sül ki belőle. Csak nálad nem. Olyan meglepetés vagy te, amelyik sose válik megszokássá.	- Itt maradsz ma éjszaka?	- Itt maradok, amíg csak nem futva kell már a pályaudvarra mennem.	- Azt nem kell. Taxiba ülhetsz.
	Keveset aludtunk azon az éjszakán. Felébredtünk és szerettük egymást és elaludtunk, szorosan egymáshoz simulva, és felébredtünk és beszélgettünk és újra szerettük egymást vagy csak egymás hevét éreztük, meg a bőr titkát, a bőrünkét, amely összeköt és ugyanakkor mindig el is választ egymástól. Elfáradtunk a próbálkozástól, hogy legyőzzük, kiáltásokat hallattunk, értelmetlen, tudatalatti forrásokból hirtelen feltörő rikoltásokkal, mint amilyenekkel a lovakat biztatják, hogy nagyobb erőkifejtésre tüzeljék fel őket, gyűlöltük és szerettük egymást, mint a kocsisok, úgy kiabáltunk egymással, hogy 

mélyebbre hatolhassunk egymásba, hogy eltávolítsunk az agyunkból minden mesterségesen megvont határvonalat, hogy közelebb jussunk a szél, a tenger és az állatok titkához, a kurvák ocsmány beszédét és a szeretők gyengéd szavait zúdítottuk egymásra, kifárasztottuk magunkat és elcsendesedtünk, vártuk a végső elernyedés mély, barna és arany csendjét, amikor már maguk a szavak is túlságosan fárasztóak, és egyébként sincs szükség rájuk -messze, szétszórva hevernek, mint kövek a viharos eső után -/vártuk és eljött és ott volt velünk és éreztük: ezt a csendet, amelyben az ember már csak lehelet, nem heves lélegzetvétel, csak a leghalkabb, amely a tüdőt alig-alig mozgatja meg. Erre vártunk, belesüly-lyedtünk, és Natasa ezen keresztül álomba zuhant. En azonban csak néztem, és sokáig tartott, amíg én is elaludtam. Azzal a titkolt kíváncsisággal néztem, amely az alvók mellett mindig megvolt bennem, mintha Natasa tudna valamit, ami számomra örökké rejtve maradt. Láttam az oldott arcvonásait, a hosszú szempillákat, az arcát, amely az álom árnyékvarázslata révén eltávolodott tőlem, és már semmit se tudott rólam, amely számára az előző óra összes esküje, kiáltozása és önkívülete már nem is létezett, s amely számára már én sem voltam ott, akár meg is halhattam volna mellette anélkül, hogy tudomást venne rólam; mohó vággyal és valami halk borzadállyal néztem, bámultam ott mellettem azt az idegent, aki most már éppen csak valakim volt, és egyszerre csak megértettem, hogy teljesen csak a holtak a miénk, mert sose tudnak elszökni tőlünk. Minden egyéb lüktet és változik és elszakad és eltolódik és már nem ugyanaz, ami a kezdetén volt. Csak a halottak hűségesek. Ebben rejlik a hatalmuk.
	Hallgattam a szelet, amely ebben a magasságban csaknem mindig ott suhogott a házak között. Féltem az elalvástól, elhessegettem magamtól a múltat, és néztem Natasa arcát, amelyen most, a szemöldöke közt egy keskeny ránc jelent meg. Néztem az arcát, és rövid ideig olybá tűnt nekem, hogy már-már felfedezek rajta valamiféle ismeretlen és szelíd fénnyel beragyogott vonást, amelyről addig sejtelmem se volt. 

Valamiféle roppant nyugodt, eksztatikus révületet éreztem, amelynek legnagyobb szenzációja a tágasság volt. Óvatosan, lélegzetvisszafojtva közeledtem hozzá, s abban a pillanatban, amikor az utolsó mozdulatot tettem, már nem is tudtam róla, és elaludtam.

24.

A Garden of Allahban úszómedence volt, és számos kibérelhető kis ház. Ezekben egyedül vagy kettesben vagy akár többen is lakhattak. Engem egy olyan kis épületben szállásoltak el, ahol egy színész lakott. Mindegyikünknek megvolt a külön szobája, és kettőnknek közösen egy fürdőszoba. Az egésznek valami kényelmes cigánytábor jellege volt. Engem meglepett, és rögtön jól érezem magam. A színész az első este meghívott magához. Whiskyvel és borral kínált, és egymás után érkeztek az ismerősei. A társaság eléggé fesztelenül viselkedett, akinek fürdésre szottyant kedve, az beugrott a zöldeskék, kivilágított úszómedencébe, és lehűtötte magát. Én, a szerepem szerint, mint a Louvre egykori munkatársa léptem fel. Mivel nem tudtam, milyen messzire terjedhetnek a pletykák, helyesebbnek tartottam, ha a magánéletben is ennél maradok, végeredményben Silvers ezért alkalmazott.
	Az első napokban semmi dolgom se volt. A képek, amelyeket Silvers New Yorkban feladott, még nem érkeztek meg. Az Allah kertjében lődörögtem, John Scott-tal, a színésszel. Lementem vele autón a tengerhez, ahol oktatásban részesített a hollywoodi életről. Már New Yorkban is újra meg újra a valószerűtlenség érzése kerített hatalmába, hiszen ez a hatalmas ország úgy viselt háborút, hogy abból semmit sem látott, és az tőle fél világnyi távolságban zajlott; itt, Hollywoodban pedig ez a háború teljes egészében irodalmivá vált. Tömegével nyüzsögtek itt ezredesek és századosok, akik egyenruhában páváskodtak, de a háborúról fogalmuk sem volt. 

Film-ezredesek, film-kapitányok, filmrendezők és filmproducerek voltak, akiket egyik napról a másikra neveztek ki ezredessé valamiért, ami valamilyen módon háborús filmekkel függött össze, és akik a katonáskodásról nem sokkal többet tudtak, mint hogy köszönésnél nem kell a sapkát levenni. A háború itt valamiféle vadnyugattá változott, s az embernek az az érzése támadt, hogy még este is valamelyik film statisztái járkálnak az egyenruhájukban. Valóság és látszat oly tökéletesen vegyült itt össze, hogy valami új anyaggá vált, mint ahogyan a vörösréz és a cink áll össze sárgarézzé, mely úgy néz ki, mint az arany. Ennek semmi köze sem volt ahhoz, hogy Hollywood tele volt nagy muzsikusokkal is, költőkkel és filozófusokkal, de éppen úgy tele volt rajongókkal, mindenféle szektásokkal és csalókkal is. Mindenkit magába szívott, és aki nem menekült ki idejében, az, akár hajlandó volt elhinni, akár ném, elvesztette az identitását. Az elkoptatott kifejezés, hogy „eladta a lelkét az ördögnek", itt valóság lett. De ami itt sárgarézzé vált, s amikről hangulatos elégiákat intonáltak, az valójában mégis csak vörösréz és cink volt.

	A Santa Monica-i strand homokjában ültünk. Előttünk hömpölyögtek a Csendes-óceán szürkészöld hullámai. Mellettünk gyerekek kiabáltak. Mögöttünk, egy fa pavilonban homárt főztek. Jövendő filmstatiszták feszítettek fel s alá, és remélték, hogy valamelyik tehetségkutató vagy arra járó segédrendező felfedezi őket. A vendéglátó helyiségek pincérnői mind a nagy pillanatukra vártak: töméntelen arcfestéket, ajakrúzst és szűk nadrágot vagy rövid szoknyát használtak el. Mindenekfölött ott lebegett, mint valami lottózó helyiségben, a főnyeremény utáni vágy: a film számára felfedeztetés reménye.	- Tannenbaum? - mondtam kétkedve, s egy nagykockás zakóban közeledő alakra bámultam, aki háta mögött a nappal, sötéten bukkant fel, s eltakarta szemem elől a látóhatárt.
	- Személyesen - felelte méltósággal a náci szerepek megszemélyesítője. - A Garden of Allahban lakik, ugye?	- Honnan tudja?	- Az az emigráns színészek otthona.	- A fenébe is! Azt hittem, végre egyszer megszabadulhatok. Maga is ott lakik?	- Ma délben költöztem be.	- Ma délben! Tehát két órával ezelőtt. És máris itt sürgölődik nyakkendő nélkül, ordító vörös selyemsállal a nyakában, narancsszínű hajával és sárga kockás sportzakóban a Csendes-óceán partján? Ez igen! Le a kalappal! - Sietni kell. Látom, Scott-tal van itt.	- Ismeri Scottot?	- Természetesen. Már kétszer voltam itt. Egyszer mint Scharführer, másodszor mint Sturmscharführer.	- Meredeken ível felfelé a karrierje. Most Sturmbannführer?	- Gruppenführer vagyok.	- Még forgat? - kérdezte Scott.	- Még nem. Jövő héten kezdjük. Most jelmezpróbákat tartunk.
	Jelmezpróbák, mondtam magamban. Az, amire én gondolni sem mertem, és amit megpróbáltam kiűzni az álmaimból, itt máris játékká lett. Tannenbaumra meredt a tekintetem, és egy pillanatra hirtelen úgy éreztem, roppant intenzitással, hogy megszabadultam. Néztem a háborgó, ezüstszürke óceánt, a látóhatár szélét rohamozó higany- és ólomszínű hullámverést, és láttam előtte ezt a nevetséges alakot, aki számára a világ katasztrófája máris jelmezpróbákká, sminkeléssé és forgatókönyvvé változott, és olyan érzésem támadt, mintha valami sűrű felhőtakaró szakadozna szét fölöttem. Talán, gondoltam, talán az is lehetséges, hogy már nem veszik komolyan! Még ha a jelmezpróbához és a filmhez elegendő is, azért talán mégis úgy alakulhat már, hogy ne félelmetes gleccserként függjön az ember feje fölött, amely a jégtömegével bármely pillanatban betemetheti.
	- Mikor jött el Németországból, Tannenbaum? - kérdeztem.	- Harmincnégyben.
	Tovább akartam kérdezni, de meggondoltam magam. Azt akartam megtudni, hogy érték-e személyes veszteségek, voltak-e rokonai, akik már nem tudtak elmenekülni, vagy akiket meggyilkoltak - ez nagyon valószínű, ám ilyesmi felől mégse lehetett kérdezősködni. Csak azért akartam volna hallani, hogy megállapíthassam, vajon olyannyira messze maga mögött hagyta-e már mindezt, hogy képes minden lelki válság nélkül megjeleníteni azokat az embereket, akik éppen a hozzátartozói gyilkosai voltak. De hát ez nem is volt fontos. A tény, hogy eljátssza őket, elegendő válasz volt.	- örülök, hogy találkoztunk, Tannenbaum - mondtam.
Gyanakodva sandított rám. - Nem éppenséggel olyan volt a viszonyunk, hogy udvariaskodnunk kelljen - jegyezte meg.	- Én tényleg úgy érzem - jelentettem ki.

Silvers valamilyen titokzatos tevékenységet fejtett ki, ami sehová se vezetett. Ezt néhány nap múlva abbahagyta, és közvetlen támadásba ment át. Felhívta telefonon azokat a producereket és rendezőket, akiket más vevői révén valamikor megismert, és meghívta őket, hogy nézzék meg a képeit. De a szokásos dolog történt: azok, akik New Yorkban csaknem könnyes szemmel kérték, hogy látogassa meg őket, ha egyszer Los Angelesben jár, egyszerre alig-alig akartak emlékezni rá, és amikor arra kérte őket, hogy nézzék meg a képeit, nem volt idejük.	- Az ördög vigye el ezeket a barbárokat - morogta az első hét után. - Ha nem változik a helyzet, visszautazunk New Yorkba. Miféle emberek laknak a Garden of Allahban?	- Nem vevők - válaszoltam - Legfeljebb kisebb rajzokra vagy litográfiákra.
	- Ha ló nincs, a szamár is jó. Úgyis van nálunk két kis Degas-rajz és Picasso két szénrajza. Vigye magával ezeket a képeket, és akassza fel a szobájában. És adjon egy koktélpartit.	- Saját költségemre vagy elszámolásra?	- Természetesen elszámolásra. Semmi más nincs a fejében, csak a pénz?	- Mivel a zsebemben nincs, azért van gyakran a fejemben.
	Silvers leintett. Sehogy se fűlt a foga az élcelődéshez. - Tegyen egy próbát ott. Talán csak horogra akad egy kisebb tőkehal, ha már nagyobb csukákat nem foghatunk.
	Meghívtam Scottot, Tannenbaumot és néhány ismerősüket. A Garden of Allah híres volt a koktélpartijairól. Scott elmondta nekem, hogy néha reggelig is eltartanak. Óvatosságból és az irónia kedvéért meghívtam Silverst is. Megütközve és gőgösen nemet mondott. Az ilyesféle koktélparti kis emberekhez illett, és méltóságán aluli volt.
	Az összejövetel sokat ígérően kezdődött, tíz emberrel több jött el, mint ahányan meg lettek híva, este tízre pedig már legalább húsz vendéggel is több volt ott. Az én italaim elfogytak, átvonultunk egy másik bungalóba. Egy ősz hajú, vörös képű férfi, akit Eddynek szólítottak, szendvicseket, hamburgert és virslihegyeket rendelt. Tizenegy órára tucatnyi idegennel eljutottam odáig, hogy keresztnevünkön szólítottuk egymást, bár ehhez tulajdonképpen már elég késő volt. Az ilyen összejöveteleken ez általában már sokkal korábban szokott bekövetkezni. Éjféltájt néhányan beleestek az úszómedencébe, másokat belelöktek. Ez finom tréfának számított. Néhány lány melltartóban és bugyiban úszkált a kékeszölden kivilágított medencében. Nagyon fiatalok és csinosak voltak, s az egésznek ártatlan jellege volt. Mind e lárma fölött valami különös sterilitás lebegett. Abban az órában, amikor Európában az ember már régen ágyban lett volna, itt a többiekkel együtt körülállt egy zongorát, és érzelgős cowboydalokat énekelt.
	Lassan-lassan elveszítettem az áttekintést. 

Körülöttem a világ tántorogni kezdett, és már nem is bántam. Nem akartam józan maradni. Gyűlöltem azokat az éjszakákat, amelyekben az ember egyedül ébred fel és nem tudja, hol van; túl közel vannak ezek az éjszakák azokhoz az elűzhetetlen álmokhoz. Lassan belesüppedtem valami súlyos, nem is kellemetlen részegségbe, amelyből itt-ott barna és arany fények villantak elő. Másnap reggel nem is tudtam, hogyan kerültem vissza a szobába.
	Scott világosított fel. - Robert - mondta -, maga eladta azt a két képet, ami itt lógott a falon. A magáé voltak azok?
Körülnéztem. Zúgott a fejem. Mindkét Degas-rajz eltűnt. - Kinek adtam el? - kérdeztem.	- Azt hiszem, Holtnak. A rendezőnek, aki a Tannenbaum filmjét készíti.	- Holt? Fogalmam sincs róla. Úristen, én aztán jól berúghattam!	- Mindnyájan túl sokat ittunk. Nagyszerű parti volt! Maga remek volt, Robert!
	Gyanakodva néztem rá. - Nem úgy viselkedtem, mint valami hülye majom?	- Nem. Az Jimmy volt. Ő üvöltözik mindig, ha iszik. Maga semmi zűrt se csinált. Talán már részeg volt, amikor eladta a rajzokat? Nem is látszott magán.	- Pedig biztosan az voltam. Semmire sem emlékszem.	- A csekkre sem?	- Miféle csekkre?	- De hiszen Holt rögtön kiállított egy csekket magának.
	Felálltam és átkutattam a zsebeimet. Valóban, meg is találtam az összehajtogatott csekket. Rábámultam.	- Holt egészen odavolt - mondta Scott. - Maga csodálatosan beszélt a művészetről. Úgy megbabonázta, hogy rögtön magával is vitte a képeket.
A világosság felé tartottam a csekket. Aztán elnevettem magam. A két képet ötszáz dollárral magasabb áron adtam el, mint ahogy Silvers előírta. - Nahát! - mondtam Scottnak. - Túl olcsón adtam el a képeket.
	- Igazán? Átkozott história. Nem hiszem, hogy Holt visszaadná őket.	- Nem baj - jelentettem ki. - Úgy kell nekem.	- Kellemetlen magának?	- Nem nagyon. Jogos a büntetés. Eladtam a két Pi-cassót is?
	- Mit?	- A másik két rajzot.	- Azt nem tudom. Mi a véleménye, ne ugorjunk be az úszómedencébe? Az nagyon jó a másnaposság ellen.	- Nincs fürdőnadrágom.
	Scott kihozott négyet is a szobájából. - Válasszon ki egyet. Reggelizni akar vagy ebédelni? Egy óra van.
	Felálltam. Odakinn a béke képe tárult a szemem elé. A víz csillogott, néhány lány úszkált a medencében, lezseren öltözött férfiak ültek a támlás karosszékekben, újságot olvastak, narancslét vagy whiskyt iddogáltak és hanyagul beszélgettek. Felismertem az ősz hajú férfit, akinél este voltam. Integetett nekem. Másik három, akikre nem emlékeztem, ugyancsak integetett. , Egyszerre egész sereg jóindulatú barátom született, akiket addig nem is ismertem. Az alkohol egyszerűbb közvetítőnek bizonyult, mint a szellem, és úgy tetszett, hogy az élet teljesen gondtalan, az ég felhőtlen, és ez a darabka föld a paradicsom, amely kívül és fölötte áll Európa zavaró viszonyainak és viharos, fekete éjszakájának. Az első benyomás illúziója volt ez. Nem vitás, hogy itt is kígyók uralkodnak, nem pedig pillangók. De már maga az illúzió is olyan rendkívüli volt, mintha az ember egyszerre csak Tahitiba, valamiféle déltengeri idill kellős közepébe került volna, és semmi egyebet nem kellene tennie, csak elfelejteni a múltat és a saját, hozzánőtt, gyilkos hajlamú énjét, és visszatalálni az évek tapasztalatain és szennyén túli, eredeti ősénjéhez. Talán, gondoltam, amikor a kékeszöld vízbe ugrottam, ez alkalommal valóban nem lopózik utánam már semmi sem, s az ember újra kezdheti, ahelyett, hogy állandóan, mint valami ólommal teli tarisznyát, cipelné magával tovább a bosszúra tett fogadalmát.

Silvers rossz kedve elszállt, amint odaadtam neki a csekket.	- Ezer dollárral többet kellett volna kérnie - jelentette ki.	- ötszáz dollárral többet kértem, mint amennyit maga mondott. Ha akarja, visszaadhatom a csekket, és visszahozom magának a rajzokat.	- Azt egy Silvers nem teszi meg. Ami el van adva, az el van adva! Még ha ráfizetéssel is.
	Eltehénkedett a világoskék bőrpamlagon az. ablak alatt, ahonnan a szálloda úszómedencéjére lehetett lelátni.	- A Picasso-rajzokra is kaptam ajánlatot - mondtam. - De úgy látszik, jobb, ha maga egyedül adja el. Nem szeretném csődbe juttatni azáltal, hogy rosszul értelmezem az adatait.
	Váratlanul elmosolyodott. - Magának semmi humorérzéke sincs, kedves Ross. Adja csak el a rajzokat. Hát nem érti, hogy itt közrejátszik némi szakmai féltékenység is ? Maga már eladott itt valamit, én pedig még semmit sem.
	Figyelmesen megnéztem. Silvers máris kaliforniai módra öltözött, akárcsak Tannenbaum, és ez már valamit jelentett. Természetesen angol sportzakó volt rajta, míg Tannenbaum konfekciós zakót viselt. Ezzel szemben Silvers cipője túlságosan sárga volt, a sálja túl rikító és valahogyan kellemetlenül cinóberpiros. Tudtam, mire megy ki ez a beszéd: nem akart nekem jutalékot adni az eladásért. Éppen azért azon sem csodálkoztam, hogy azt javasolta, nyújtsam be neki minél előbb a koktélparti számláját.
	Délután értem jött Tannenbaum. - Megígérte Holtnak, hogy ma kijön a stúdióba - mondta.	- Fogalmam sincs róla - válaszoltam. - Mi mindent beszéltem össze?	- Remek hangulatban volt. Azonkívül eladott két képet Holtnak. Meg akarta mondani neki, hogyan kell majd bekeretezni őket.	- De hiszen keretben vannak.	- Azt mondta neki, hogy azok csak üzleti keretek.

Helyettük tizennyolcadik századbeli kereteket kellene vennie, attól a képek háromszor értékesebbekké válnak. Jöjjön velem. Nézzen már meg egyszer egy filmstúdiót.	- Jól van.
	A fejem még mindig meglehetősen üres volt. Vele mentem, anélkül, hogy sokat gondolkoztam volna. Tannenbaum egy régi Chevroletét vezetett. - Hol tanult meg autót vezetni? - kérdeztem.	- Kaliforniában. Itt kell hogy kocsija legyen az embernek. Túl nagyok a távolságok. Néhány dollárért kap már egy használt autót.	- Néhány száz dollárra gondol, ugye?
	Tannenbaum bólintott. Áthajtottunk egy spanyolbakkal elzárt kapun. Előtte rendőrök álltak. - Ez itt börtön? - kérdeztem, amikor megállították a kocsit.	- Ugyan kérem! Ez a filmgyári rendőrség. Azért van itt, hogy el ne lepjék a műtermeket a kíváncsiskodók meg az álláskeresők.
	Egy aranyásó falu mellett hajtottunk el. Aztán egy vadnyugati kocsmákkal teli utca előtt. Ezt egy tánccsarnok követte. Furcsa volt mindezeket a megtévesztő építményeket a kék ég háttere előtt látni. Olybá tűntek fel, mintha a többségük csak a házak homlokzatából állna, mintha valami nagyon alapos és módszeres háborúban nagyon pontosan szétlőtték és lebombázták volna.	- Ezek a külső felvételek helyszínei - magyarázta Tannenbaum. - Százával forgatják itt a cowboy- és vadnyugati filmeket, mindig ugyanazzal a cselekménnyel. Néha a színészek sem változnak. Senki sem veszi észre.
	Egy óriási csarnok előtt álltunk meg. „Stúdió 5" - ez volt mindenütt, nagy betűkkel rámázolva. Az ajtó fölött vörös lámpa égett.	- Egy pillanatig várnunk kell - mondta Tannenbaum. - Éppen forgatnak odabenn. Hogy tetszik magának ez az egész?	- Tetszik - feleltem. - Kissé a cirkuszra meg a cigányokra emlékeztet.

	A négyes számú stúdió előtt néhány ácsorgó cowboyt láttam és a puritánok korabeli viseletébe öltözött férfiakat és nőket, hosszú ruhákban, szalonkabátban, szakállasán és széles karimájú puhakalapban. Csaknem mind ki voltak festve, ami a napfényben nagyon különösnek tűnt fel. Lovak is voltak ott, meg egy seriff, aki éppen Coca-Colát ivott.
	Kialudt a piros lámpa az ötös számú stúdió ajtaja fölött, és bementünk. A kinti világosság után az első pillanatban semmit se láttam. Aztán megdermedtem. Mintegy húsz SS-katona jött felém. Gondolkodás nélkül sarkon fordultam, hogy elmeneküljek, és beleütköztem a mögöttem jövő Tannenbaumba. - Film - mondta Tannenbaum. - Eléggé valóságos, ugye?	- Hogyan?	- Úgy értem, jól megcsinálták.	- Igen - feleltem nagy nehezen, és egy pillanatig nem tudtam, hogy a képébe vágjak-e, vagy sem. Az SS-ek feje fölött, a háttérben egy őrtornyot láttam, és mellette szögesdrót kerítést. Észrevettem, hogy zihálva szedem a lélegzetet.	- Mi a baj? - kérdezte Tannenbaum. - Megijedt tőle? De hiszen tudta, hogy egy náciellenes filmben szerepelek.
	Bólintottam, és nyugtatni próbáltam magam. - Elfelejtettem - mondtam. - A tegnapi este után. A fejem még nem tisztult ki egészen. Ilyenkor megesik az emberrel.	- Természetesen, természetesen. Emlékeztetnem kellett volna.	- Minek? - válaszoltam még mindig elakadó lélegzettel. - Hiszen Kaliforniában vagyunk. Az csak az első pillanat volt.	- Világos. Én is így lennék vele. Az első alkalommal tulajdonképpen meg is történt velem. Azóta, persze, már hozzászoktam.	- Tessék?
	- Úgy értem, az ember megszokja - magyarázta Tannenbaum.	- Igazán? - kérdeztem.
	- Ó, igen!
	Újra megfordultam, és néztem azokat a gyűlölt uniformisokat. Úgy éreztem, hogy rögtön hányingert kapok. Értelmetlen, semmibe vesző düh szállt meg. Semmi sem volt itt, amin azt valahogyan kitölthettem volna. Csak most jöttem rá, hogy az SS-katonák angolul beszélnek. A sokk mégis megmaradt. A harag szétpukkant, az ágaskodó rémület szétfoszlott, de egyik sem tűnt el belőlem teljesen: mintha valami heves görcsön estem volna át. Minden izmom sajgott még.	- Itt van Holt - kiáltotta Tannenbaum.	- Igen - mondtam, és a koncentrációs tábor drótkerítésére bámultam.	- Hello, Robert! - Holton vadászsapka és lábszárvédő volt. Azon se csodálkoztam volna, ha a mellén horogkeresztet viselne. Vagy sárga Dávid-csillagot.	- Nem tudtam, hogy már elkezdődött a felvétel - mondta Tannenbaum.	- Csak két órával ezelőtt. Ma délben. Most befejeztük. Mit szólna egy whiskyhez, Robert?
	Felemeltem a kezemet. - Még ne! A tegnapi után.	- Éppen azért. Kutyaharapást szőrével, az a legjobb.	- Valóban? - kérdeztem, kissé távollevőn.	- Régi recept! - Holt a vállamra csapott.	- Lehet - feleltem. - Talán jó is.	- Ez a helyes beszéd.
	Kimentünk, elhaladtunk néhány könnyedén csevegő SS-katona mellett. Jelmezes színészek, gondoltam, de teljesen még mindig hem értettem meg. Nekiduráltam magam. - Azon az emberen ott nem jó a sapka -mondtam, és az egyik Scharführerre mutattam.	- Igazán? - kérdezte izgatottan Holt. - Biztos benne?	- Igen, biztosan tudom. Sajnos.	- Ezt rögtön ellenőriznünk kell - mondta Holt egy zöld napszemüveges fiatalembernek. - Hol a jelmezszakértőnk?	- Mindjárt megkeresem.
	Jelmezszakértő, gondoltam magamban. Odaát még gyilkolnak, itt meg már statisztákká lettek. De hát nem így volt-e mindig is, mind a tizenegy-tizenkét véres esztendőben, nem a statiszták felkelése volt-e az egész, statisztáké, akik végre egyszer hősökként akartak szerepelni, és végül semmi egyéb nem lett belőlük, csak közönséges, véres kezű mészárosok hordája? - Ki a szakértőjük? - kérdeztem. - Egy valódi náci?	- Azt nem tudom pontosan - felelte Holt – Mindenesetre szakember. A fenébe is, ha egy tetves sapka miatt most újra kell forgatnunk az egész jelenetet!
	A kantinba mentünk. Holt whiskyt és szódát rendelt. Azon már nem is csodálkoztam, hogy milyen csinosak és ápoltak a pincérnők. Valószínűleg mind arra lestek, hogy felfedezzék őket. - Valamit még meg kell kérdeznem magától a Degas-rajzokkal kapcsolatban - mondta kis idő múltán Holt. - Ugye eredetiek? Ne vegye rossz néven, de azt mondják, hogy rengeteg a hamisítvány.	- Nincs mit rossz néven venni, Joe. Jogában áll, hogy pontosan tudja. A rajzokon nincs saját kezű aláírás, csak egy piros pecsét, Degas névvel. Ez az, ami nyugtalanítja, ugye?
	Holt bólintott.	- A pecsét a műterem bélyegzője. A rajzok Degas hagyatékából származnak, és a halála után bélyegezték le őket. Vannak könyvek, amelyekben láthat erre vonatkozó ábrákat. Silvers úrnál, akivel együtt vagyok itt, vannak is ilyen könyvek, szívesen megmutatja magának. Miért nem megy el hozzá? Itt már végzett?	- Egy óra múlva. De én hiszek magának, Robert.	- Sokszor én magam se hiszek magamnak, Joe. Találkozzunk hatkor a Beverly Hills Hotelben? Ott személyesen meggyőződhetik róla. Azonkívül még egy vételi elismervényt is ad magának Silvers, garanciával. Ennek ez a rendje.	- Helyes.

Silvers a világoskék pamlagján fogadott minket. Nem látszott rajta, hogy a hollywoodi látogatása eddig csak nagy bukás volt. Nagyon fölényesen viselkedett, kiállíttatott velem egy igazolást a hagyatéki árverésről, és mindkét rajzról garanciát, valamint egy-egy fényképet mellékelt hozzá.
	- Mindkét műalkotást szinte ajándékba kapta - magyarázta hetvenkedve. - Ross úrnak, a Louvre-ból idekerült munkatársamnak az eladáshoz tulajdonképpen semmi köze sincs. Éppen ezért, vele csak az árat közöltem, amennyiért én vettem a képeket. így történt a félreértés. Nem tudta, hogy azok nem eladási árak, ezért adta el önnek a képeket annyiért, amennyibe nekem magamnak kerültek egy évvel ezelőtt. Ha ma akarnám megvenni, legalább ötven százalékkal kellene többet fizetnem értük.	- Érvényteleníteni akarja a vásárlást? - kérdezte Holt.
Silvers legyintett.	- Ami el van adva, az el van adva. Csak gratulálni akartam önnek. Ragyogóan, vásárolt.
	Silvers barátságosabb lett, kávét és konyakot rendelt. - Teszek önnek egy ajánlatot - mondta. - Visszaveszem húsz százalék felárral mindkét rajzot, ha akarja. Most, azonnal. - A zakója zsebéhez nyúlt, mintha egy csekket akarna elővenni.
	Érdeklődve figyeltem, hogyan fog reagálni Holt erre a palifogó trükkre. Helyesen reagált. Kijelentette, azért vette meg a képeket, mert tetszenek neki. Meg akarja tartani őket. Sőt, élni akar a két Picassóra érvényes opciója jogával, amit az elmúlt éjszaka kapott tőlem, és azokat is meg akarja venni.
	Elképedve néztem rá; semmiféle opcióra nem emlékeztem, és csak a jó üzlet mohó vágyának villanását véltem felfedezni a szemében. Gyorsan kapcsolt.	- Opció? - fordult hozzám Silvers. - Maga opciót adott?
	Én is ugyanolyan gyorsan kapcsoltam. Semmiféle opcióról nem tudtam. Holt valószínűleg blöffölt. De remélhetőleg nem tudta nagyon pontosan az árakat. - Úgy van - mondtam. - Valóban adtam opciót. Ma estig.	- Mennyire?	- Hatezer dollárra.
	- Egy képért? - kérdezte Silvers.	- A kettőért - felelte Holt,	- Ez igaz? - kérdezte élesen Silvers. Lehorgasztottam a fejemet. Kétezer dollárral volt ez több, mint amennyiben Silvers a két rajz árát szabta meg. - Igaz - jelentettem ki.	- Maga engem tönkretesz, Ross úr - mondta Silvers meglepő szelídséggel.	- Nagyon sokat ittunk - magyarázkodtam. - Nem szoktam eléggé hozzá.
	Holt nevetett. - Ivás közben egyszer én közönséges dámajátékon tizenkétezer dollárt veszítettem - mondta. - Jó tanulság volt.
	A „tizenkétezer dollár" szavaknál Silvers szemében hasonlóképpen villant fel röviden valami fény, mint a Holtéban. - Hát legyen ez tanulság a maga számára is, Ross - jelentette ki. - Végeredményben maga mégiscsak tudós, és nem üzletember. A maga helye a múzeumokban van!
	Egy pillanatra összerázkódtam. - Lehet - mondtam aztán, és kinéztem az estébe, amelynek messzi kékségében a nap késői, fehér teniszezői kergetőztek. Az úszómedence üres volt, viszont a kis, kerek asztaloknál az emberek üdítőket ittak, s a szomszédos bárból halk zene szűrődött ki. Hirtelen olyan mindent elsöprő vágy rohant meg Natasa, a gyermekkorom, az ifjúságom régen elfelejtett álmai, az elveszett életem után, hogy azt hittem, ezt már nem is tudom elviselni. Kétségbeesetten jöttem rá, hogy sohasem tudok már megszabadulni, és a teljes értelmetlenség komor törvényei szerint kell továbbra is harcolnom a komor, vészjósló maradványok eltüntetéséért. Nincs menekvés, jutott eszembe, és mindaz, amit remélhetek, csupán a szélcsendnek ez az oázisa, amely itt megnyílt előttem, miközben odakinn folytatódik a katasztrófa földcsuszamlása, Minden érzékemmel ki akartam élvezni és érezni akartam a szélcsendnek ezt az oázisát, hiszen csak rövid időre szóló ajándék volt, mely valamiféle iszonyú iróniával majd akkor ér véget, amikor a világ elkezdhet fellélegezni, és a béke örömünnepére készülődhetik. Akkor kezdődik majd az én saját, magányos hadjáratom, amely csakis a romlásba vezethet, s amely elől nem tudok kitérni.	- Na jól van, Holt úr - mondta Silvers, és nemtörődöm mozdulattal zsebre vágta a második csekket. - Hadd gratuláljak még egyszer! Egy remek gyűjtemény finom alapját vetette meg. Két nagy mester négy rajza! Alkalomadtán mutatok majd magának néhány Picasso-pasztellképet. Most nem érek rá. Vacsorameghívásom van. Már híre ment, hogy itt vagyok. De ha itt nem jutna rá időnk, talán egyszer majd New Yorkban.
	Hangtalanul megtapsoltam, anélkül, hogy a kezem megmozdult volna. Tudtam, hogy semmiféle vacsorameghívása sincs. De azt is tudtam, hogy Holt arra számít, Silvers most majd megpróbál egy nagyobb képet is rásózni. De Silvers is tudta ezt, éppen ezért lemondott róla. Ami újra csak arról győzte meg Holtot, hogy jó üzletet csinált. Silvers kifejezésével élve: Holt most érett lett.	- Fel a fejjel, Robert - vigasztalt Joe. - Holnap este elviszem a képeket.	- Jól van, Joe.

25.

Egy hét múlva eljött hozzám Tannenbaum.	- Leellenőriztük a szakértőt, Robert, akit a filmünkhöz szerződtettünk. Nem szavahihető. Tud egyet s mást, de Holt már nem bízik benne. A forgatókönyv szerzőjében sem bízik többé; a pasas sose volt Németországban. Jól benne vagyunk a szarban. És mindez maga miatt - siránkozott elkeseredetten Tannenbaum. - Hiszen maga okozta ezt az egészet! Maga, azzal a megjegyzésével, amit a Scharführer sapkájára tett. Maga nélkül Holt sose kezdett volna gyanakodni!	- Jó. Hát felejtse el, amit mondtam.
 - Hogy tehetném? A szakértőnket kirúgták.	- Vegyenek fel egy másikat.
	- Ezért vagyok itt! Holt küldött. Magával akar beszélni.	- Képtelenség. Nem vagyok náciellenes filmek tanácsadója.	- De az! Ki más lehetne? Ki más lenne itt különben, aki tényleg ismeri a koncentrációs táborokat.
	Ránéztem. - Mit jelentsen ez ?	- Nem többet, mint amit mindenki tud. Úgy értem, mindenki New Yorkban. A maga ismerősei, hogy pontos legyek.	- Na és?	- Robert, Holtnak segítségre van szüksége. Azt szeretné, ha maga lenne a tanácsadója.
	Nevettem. - Tannenbaum, maga megőrült.	- Tisztességesen fizet. És végül is, náciellenes filmet készít. Abban maga is érdekelt.
	Láttam, hogy Tannenbaummal csak akkor tudnám magam félig-meddig megértetni, ha saját magamról próbálnék valamit elmondani neki. Ehhez azonban a legcsekélyebb kedvem se volt. Meg se értette volna. Egészen mások voltak az ő elképzelései. Ő arra várt, hogy béke legyen, és aztán békésen élhessen újra Németországban vagy Amerikában; én arra vártam, hogy béke legyen, hogy bosszút állhassak. - Nem óhajtom, hogy bármi közöm legyen is nácikról szóló filmekhez -mondtam gorombán. - Számomra azok nem olyan emberek, akikről darabokat lehet írni. Számomra azok olyan emberek, akiket meg kell ölni. És most hagyjon békén! Találkozott már Carmennél?	- Carmennél? Úgy érti, Kahn barátnőjével?	- Úgy értem, hogy Carmennél.	- Mit törődöm Carmennél? Én a filmünkre gondolok! Nem akar legalább beszélni egyszer Holttal?	- Nem - feleltem.

Este levelet kaptam Kahntól. „Kedves Robert - írta. - Először a szomorú hír: Gräfenheim nincs többé. Nagyon nagy adag altatót vett be, Svájcon keresztül kapta a hírt, hogy a felesége Berlinben meghalt. 

Amerikai légitámadás. 
Gräfenheim ebbe teljesen belebetegedett. Azt, hogy éppen amerikai légitámadás okozta, már nem tudta kényszerű véletlennek tekinteni, hanem a sors halálos iróniájának. Szerényen és csendben vetett véget az életének. Talán emlékszik még a legutóbbi beszélgetésünkre az önkéntes halálról. Gräfenheim azt az álláspontot képviselte, hogy az öngyilkosságot egyetlen állat sem ismeri, mert nem képes a teljes kétségbeesésre. Kifejtette azt a véleményét is, hogy az önkéntes halál lehetősége a legnagyobb ajándékok egyike, mert véget vethet a pokolnak, a szellem e keresztény kínzóeszközének. És most megtette. Nincs mit mondani erről. Túl van rajta. Mi még élünk, még előttünk van, teljesen mindegy, hogy megöregedésnek, meghalásnak vagy öngyilkosságnak nevezzük-e.
	Carmenról semmit se hallok. Túl lusta ahhoz, hogy írjon. Itt küldöm mellékelve a címét. Magyarázza meg neki, hogy az lenne a legjobb, ha visszajönne.
	Isten vele, Robert.
	Jöjjön vissza maga is, amint csak teheti. A nehéz idő számunkra még csak most kezdődik! Akkor, amikor a semmibe bámulunk, és a bosszúnak még az illúziói is szertefoszlanak. Készüljön fel rá lassacskán, hogy ne legyen túl erős a sokk. Már nem vagyunk ütésállók. Különösen nem az olyan csapásokkal szemben, amelyek egészen más irányból érnek, mint ahonnan vártuk. Nemcsak a boldogságnak vannak fokozatai, a halálnak is. Néha Tannenbaumra gondolok, a mozivászon Gruppenführerére. Talán az a szamár a legbölcsebb mindnyájunk közül. Salute, Robert."
	Elmentem a címre, amelyet Kahn megadott. Rozoga kis viskó volt Westwoodban. Néhány narancsfa állt az ajtaja előtt, a ház mögött a kertben tyúkok kotkodácsoltak. Carmen egy nyugágyban aludt. Feszes fürdőruha volt rajta; egyáltalán nem értettem, miért gondolta Kahn, hogy nem lesz sikere Hollywoodban. Soha életemben nem láttam még nála szebb lányt. Nem valami ízetlen, unalmas szöszke szépség, hanem tragikus jelenség, amelytől reszketni kezd az ember szíve.	- Nahát, Robert - mondta, minden meglepetés nélkül, miután óvatosan felébresztettem. - Maga mit csinál itt?	- Képeket adok el. És maga?	- Szerződést kaptam egy hülyétől. Semmit se csinálok. Nagyon kényelmes.
	Javasoltam, hogy menjünk el enni valahová. Nem volt hozzá kedve, azt állította, hogy a háziasszonya jól főz. Kétkedve néztem a meglehetősen lompos, vörös hajú háziasszonyt. Hamburgert virslit és konzervzöldséget néztem ki belőle. - Frissek a tojások - közölte Carmen, és a tyúkokra mutatott. - Remekek az omlettek!
	Sikerült rábeszélnem, hogy mégis jöjjön el velem ebédelni a Brown Derbybe. - Azt mondják, csak úgy nyüzsögnek ott a filmsztárok - mondtam, hogy kedvet csináljak neki.	- Azok se tudnak egyszerre egy adagnál többet enni.
	Vártam, amíg Carmen felöltözött. Olyan volt a járása, mintha egész életében kosarakat vitt volna a fején, a bibliai asszonyok módjára, könnyedén. Nem értettem Kahnt, egyszerűen nem értettem, hogy miért nem vette már réges-régen feleségül, és miért nem költözött el vele, mint rádióügynök, az eszkimókhoz; az eszkimók, úgy olvastam valahol, szeretik a tőlük nagyon különböző embereket.
	Amikor megállt a taxi a Brown Derby előtt, lelkiismeret-furdalásom támadt. Láttam, hogy a nyersselyem öltönyöket viselő férfiak megdermedtek, amikor Carment megpillantották. - Egy pillanat - mondtam. - Megnézem, hogy van-e itt hely.
	Carmen odakinn állva maradt. A Brown Derby tele volt csábítókkal, de volt a helyiségben még több szabad asztal. - Minden hely foglalt - mondtam, amikor kijöttem. - Sajnos. Van valami kifogása az ellen, ha egy kisebb vendéglőt keresünk?	- A legkevésbé. Még jobban is szeretem.
	Egy másik vendéglőbe mentünk, amely kicsiny volt, sötét és üres. - Hogy érzi magát Hollywoodban, Carmen? - kérdeztem. - Nem sokkal unalmasabb itt, mint New Yorkban?

Felém fordította azt a csodálatos tekintetét. - Ezen még nem töprengtem.	- Én iszonyúnak és unalmasnak találom - hazudtam. - örülök, hogy visszautazom.	- Ez attól függ, hogyan érzi magát az ember. New Yorkban senkim se volt, akivel úgy igazán összebarátkoztam volna. Itt viszont itt van a háziasszonyom. Nagyszerűen megértjük egymást. Mindenről elbeszélgetünk. Meg aztán, szeretem a csirkéket. Nem is olyan buták, mint ahogyan a legtöbb ember hiszi. New Yorkban egyetlen eleven tyúkot se láttam. Itt már név szerint ismerem őket, és odajönnek hozzám, ha hívom őket. És a narancsok! Hát nem csodálatos, hogy az ember egyszerűen letépheti a fáról és igazán meg is eheti?
	Egyszerre megértettem, mi az benne, ami Kahnt úgy lenyűgözte. Nemcsak az egyszerűsége és a bája, amely a tiszta butaság elképzelhetetlen útvesztőin át hatott annyira az olyan tevékeny szellemű emberre, mint Kahn, akinél akció és intellektus megbonthatatlanul kötődött egybe; Carmen maga a világ legritkább keverékeinek egyike volt, olyan, amilyennel még sohasem találkoztam. Azonkívül - ami valószínűleg Kahnban sem volt tudatos - Carmen ártatlan világának az a mesterkéletlen ártalmatlansága és mesterkéletlen békéje hatott rá úgy, ami természetesen azért sem lehetett olyan ártalmatlan, mert egyszerűen elképzelhetetlen, hogy ilyen testben ártalmatlan legyen. Egy százszorszépektől és kankalintól tarkálló idillikus rét is elképzelhető valamelyik éppen nem működő vulkán lejtőjén, ám a békességet egy amolyan szászországi Kötschenbroda-szerű falu himnuszokat éneklő, kávéivó polgárai körében semmiképpen sem lehet elképzelni.	- Honnan tudta meg a címemet? - kérdezte Carmen, miközben egy csirkecombot rágcsált.	- Kahn írta meg nekem. Magának nem írt?	- De igen - felelte rágás közben Carmen. - De sose tudom, hogy mit írjak neki. Ő olyan bonyolult.
	- Írjon valamit a csirkéiről.	- Azt nem érti meg.	- Én nyugodtan megpróbálnám. Vagy írjon bármi mást. Biztosan örül, ha valami hírt kap magától.
A fejét csóválta. - A háziasszonyommal az sokkal jobban menne. Kahn olyan nehézkes. Őt én sohasem értem.	- Mi van a filmmel, Carmen?	- Csodálatos. Megkapom a fizetésemet, és semmit se kell csinálnom. Heti száz dollárt! Hol kapja meg ezt az ember? Vriesländeréknél hatvanat kaptam, és egész nap dolgoznom kellett. Azonkívül folyton rám kiabált az az ideges sátán, ha elfelejtettem valamit. Vriesländerné pedig gyűlölt. Nem, itt én nagyon jól érzem magam.	- Is Kahn? - kérdeztem rövid töprengés után, holott máris tudtam, hogy fölösleges.	- Kahn? Neki nincs rám szüksége.	- Talán mégis.
	- Mihez? Ahhoz, hogy fagylaltot egyen és kibámuljon az utcára? Az ember sose tudja, miről beszéljen vele.	- Talán mégis szüksége lenne magára, Carmen. Nem akar visszamenni?
	Rám nézett azzal a tragikus szemével. - Vissza, Vriesländerhez? Neki már úgyis új titkárnője van, akit nyaggathat. Bolond lennék! Nem, dehogy, én itt maradok, amíg van olyan hülye filmgyár, amelyik fizet nekem a semmiért.
	A szemébe néztem. - Hogy hívják tulajdonképpen a maga rendezőjét? - kérdeztem óvatosan.	- Azt? Silvio Colemannak. Csak itt találkoztam vele egyszer, mindössze öt percre..Mulatságos, ugye?	- Úgy tudom, ilyesmi elég gyakran megesik - mondtam megnyugodva. - Sőt ez a szokás.

	Elgondolkodtam Kahn levelén, Nyugtalanított. Rosszul aludtam, és attól tartottam, hogy rám tör megint valamelyik szörnyű álmom. Már azon az éjszakán számítottam rá, amikor előtte a filmes SS-eket láttam, de az álom, meglepetésemre, elmaradt, és nyugodtan végigaludtam azt az éjszakát. Most azon tűnődtem, vajon arra vezethető-e vissza ez, hogy a heves megrázkódtatás, melyet kezdetben éreztem, feloldódott a filmesek nevetséges jelmezpróbájában, amiből a végén már csak a szégyen maradt meg, amiért olyan hisztérikusan reagáltam rá. Eltöprengtem azon a sokkon, amelyről Kahn írt a levelében. Ezen az éjszakán úgy éreztem, hogy ezekre a megrázkódtatásokra kevésbé hevesen kellene reagálnom, hogy megóvjam az erőmet, amelyre később még nagy szükségem lesz, amikor majd rám ront a valóság. Ez itt, Hollywoodban, talán éppen egyik módja annak, hogy hozzászokjam. Talán hozzá is tudnám szoktatni magam annyira, hogy a még bekövetkező kisebb, kevésbé igazi sokkok majd valami ellentétes hatást fognak kiváltani, éppen azért, mert mint nevetségesek, rögtön szét is foszlanak. Vigyáznom kell, nehogy valamilyen hisztériás roncs váljék belőlem, amelyik egy egyenruha puszta megpillantásától rögtön remegni kezd. Amikor kora reggel a zizegő pálmafák és a magas, idegen égbolt alatt mentem át pizsamában az úszómedencéhez, úgy éreztem, ez eléggé sajátos és különös, de talán hatásos megoldás.

Délben eljött hozzám Tannenbaum. - Tulajdonképpen mit érzett - kérdeztem -, amikor először készítettek olyan filmet, amelyben nácik jelennek meg?	- Egész éjszaka nem tudtam aludni. De aztán hozzászoktam. Az a legegyszerűbb.	- Igen - bólintottam. - Az a legegyszerűbb.	- Egészen más lenne, ha nácibarát filmet csinálnék. Ami, persze, kizárt dolog. Ilyesmi, azt hiszem, már sohasem lesz lehetséges. Mindazok után, ami kiderült azokról a disznókról. - Tannenbaum helyre ráncigált egy piros zsebkendőt a sportzakója zsebében. - Holt beszélt ma reggel Silversszel. Silversnek semmi kifogása sincs az ellen, ha maga délelőttönként mint tanácsadó tevékenykedik nálunk. Azt mondja, hogy őneki főként délután és este van szüksége magára.
	- Már meg is vett tőle Holt? - kérdeztem. - Ilyesféle dolgok történhetnek a mozicsillagokkal Hollywoodban.	- Természetesen, nem. Csak megkérdezte, mert sürgősen szüksége van magára. Senki sincs itt Hollywoodban magán kívül, aki valóban volt koncentrációs táborban.
összerázkódtam. - Eladott neki Silvers egy olajfestményt az engedélyért?	- Azt nem tudom. Tegnap megnézte Holt a Silvers képeit. Nagyon tetszettek neki.
	A déli verőfényben megláttam Holtot, amint zöld nadrágban köröz az úszómedence körül. Tarka hawaii inget viselt hozzá, az ingre déltengeri tájkép volt nyomva. Már messziről lengette mindkét mancsát.	- Hello, Robert.	- Hello, Holt úr.
	A vállamra csapott - ez az a mozdulat, amelytől undorodom.	- Még mindig haragszik amiatt a néhány kis rajz miatt? Na de hát azt majd rendbehozzuk.
	Hagytam, hadd beszéljen egy ideig. Aztán végre a tárgyra tért. Azt akarta, hogy nézzem át a forgatókönyvet, nincsenek-e benne hibák, s azonkívül amolyan jelmez- és katonai tanácsadóként tevékenykedjem, nehogy valamit rosszul csináljanak.	- Ez két különböző feladat - mondtam. - Mi történik, ha a forgatókönyv teljesen képtelen?	- Akkor átírjuk. De nézze meg először. - Holt enyhén izzadt. - De nagyon sietni kell. Holnap akarjuk elkezdeni a fontosabb jelenetek forgatását. Át tudná nézni ma nagyjából a kéziratot?
	Nem válaszoltam. Holt kivett egy csomagot az aktatáskájából.	- Százharminc oldal - mondta. - Két-három órai munka.
	A sárga kötetre néztem. Valóban határozatlan voltam, de aztán nekiduráltam magam. - ötszáz dollár -mondta Holt. - Azért, hogy véleményt mond néhány oldalról.
	- Ez nagyon fair - erősködött Tannenbaum.	- Kétezer - feleltem. Ha már eladom magam, hadd fizessem ki belőle legalább az összes adósságomat, és hadd tegyek még félre is valamit.
	Holt csaknem könnyekre fakadt. - Az lehetetlen - jelentette ki.	- Jól van - mondtam. - Nekem jobb is így. Elhiheti, hogy nem szívesen emlékezem arra az átkozott időre.	- Ezer - válaszolta Holt. - Mert magáról van szó.	- Kétezer. Mit számít az valakinek, akinek impresszionista képgyűjteménye van?	- Ez nem volt fair - mondta Holt. - Nem én fizetek, a filmgyár fizet.	- Annál jobb.	- Ezerötszáz-jelentette ki fogcsikorgatva Holt. - És heti háromszáz dollár, mint tanácsadónak.	- Rendben - feleltem. - És egy autó, amíg tanácsadóként tevékenykedem. Azonkívül az a feltételem, hogy délutánonként szabad legyek.	- Micsoda szerződési - kiáltotta Tannenbaum. - Mint valami sztárnak.
	Holt erre nem reagált. Tudta, hogy én közben már úgyis értesültem, mennyit keresnek a sztárok. - Jól van, Robert - mondta férfiasan. - Itt hagyom a kéziratot. Lásson rögtön hozzá: sürgős!	- Rögtön hozzálátok, amint a kezemben van ezer dollár előleg, Joe - feleltem barátságosan.

	- Ha csak fél napokra áll rendelkezésemre - mondta Silvers -, természetesen csökkentenem kell a fizetését. Mondjuk, a felére. Ez fair, nem gondolja maga is?	- A fair kifejezést ma már hallottam néhányszor - válaszoltam. - Mindig akkor, amikor nem volt találó.
	Silvers felhúzta a lábát a világoskék pamlagra. - Én úgy vélem, hogy az ajánlatom nemcsak fair, hanem nagylelkű is. Lehetőséget nyújtok magának, hogy egy másik foglalkozással sok pénzt keressen. Ahelyett, hogy elbocsátanám, megelégszem azzal, hogy csak alkalmanként dolgozik nálam. Hálás lehetne nekem.	- Sajnos, nem vagyok az - szögeztem le. - Bocsásson el inkább.	- Ha akarja, köthetünk kevésbé merev szerződést is, a következő alapon: alacsonyabb fizetés, és ezzel szemben részesedés. - Mint valami ritka rovarra, úgy nézett rám Silvers. - Fogalma sincs az eladásról! - jelentette ki lekicsinylőn. - Részesedéses alapon egyszerűen éhen halna.
	Mindig ingerelte, ha az ember nem hitte el, hogy a képeladáshoz valamiféle Istenhez hasonlatos lángelme szükségeltetik. - Én bedobom magam, hogy valahol a filmnél felvegyék magát, maga pedig...	- Silvers úr - szakítottam félbe higgadtan. - Kíméljük meg ettől egymást. Hiszen nem nekem akar eladni valamit, hanem az én vevőmnek, Holtnak. Nem bánom, ha Holt előtt ezt az ügyet valami nagy szívességként tünteti fel, és biztosra veszem, hogy ő hálásan fog újra vásárolni magától. Csak azt nem szeretném, hogy engem kényszerítsen köszönetre, amikor inkább maga az, aki köszönettel tartozna nekem. Nagyon kedves, hogy megtanított árra: az igazán rátermett eladó legszebb célja nemcsak az, hogy lenyúzza a vevő bőrét, hanem még arról is meggyőzze, hogy ezért hálásnak kell lennie. Maga ebben igazán nagy mester, de engem kíméljen meg tőle.
	Silvers tekintete egyszerre elborult. Egyik pillanatról a másikra húsz évvel öregebbnek látszott. - Úgy - mondta halkan -, tehát kíméljem meg magát. És nekem mi van az életből? Maga koktélpartikon szórakozik az én pénzemen, maga huszonöt évvel fiatalabb nálam, és én csak ülök itt, ebben a szállodában, és lesem a vevőket, mint valami vén pók. Nevelem magát, mint a saját fiamat, maga meg már attól is dühbe gurul, ha a fáradt karmaimat köszörülöm magán! Hát már egyáltalán semmi örömöm se legyen?
	Éles pillantást vetettem rá. Ismertem már a trükkjét a halállal, a betegséggel meg azzal a ténnyel kapcsolatban, hogy senki, még a legeslegkisebb képet sem viheti magával odaátra. 

Akkor már mégis csak jobb itt, a földön eladni őket rokonszenves vevőknek, még ha veszteséggel is, addig, amíg itt van az ember; sokáig már úgyse lesz. Én magam raktam oda az orvosságos üvegeket, amikor Silvers fáradtan és sápadtan - hűséges felesége által gondosan sápadtra festve -, kék pizsamájában az ágyba feküdt, hogy egy iszonyú mázolmányt, egy óriási halott zsokét a lovával, „veszteséggel" eladjon egy texasi olajmilliomosnak. Én jöttem rá, hogy Silvers szokásos piros hálóöltözékét kékre kell cserélni, mert a kék még jobban kiemeli a beteges sápadtságot. Kétszer is félbeszakítottam a tárgyalást az orvosság miatt, amit Silversnek be kellett vennie, ami persze vodkából állt; ez a finom árnyalat is tőlem származott, mármint hogy whisky helyett, ahogyan Silvers tervezte, vodkát adok neki, a vodkának ugyanis nincs szaga, míg a whiskyt egy jó texasi orr már húsz méter távolságból megszimatolja. Silvers végül elhaló hangon diktálta le nekem az eladási szerződést/amelyen húszezer dollárt keresett. Amikor az összeget meghallottam, a néma tiltakozástól, szokás szerint, tágra meresztettem a szemem, majd a fejemet csóváltam enyhén, persze hiába. Ismertem Silversnek mindezeket a trükkjeit, amelyekben kimeríthetetlen volt, és amelyeket ő „a művészi gőz kieresztésének" nevezett, de ezt az új, kedvetlen vonást még nem ismertem, sem az arcán a kimerültségnek ezt az igazi jelét.	- Nem tesz jót magának ez az éghajlat? - kérdeztem.	- Éghajlat! Beledöglöm az unalomba! Képzelje csak - mondta -, unalmamban meghívom az egyik lányt, akit az úszómedencénél ismertem meg; egyébként egy olyan szőke, csinos, semmitmondó jószág, tizenkilenc éves, itt ugyanis nagyon óvatosnak kell lennie az embernek a korral, a kis pipik azt állítják, hogy már nem kiskorúak, és az ajtó mögött ott leselkedik már az anyja, hogy megzsarolja az embert; szóval, meghívom magamhoz vacsorára, és a lány jön is. Megiszunk egy kis pezsgőt, apró rákot eszünk Thousand-Island mártással, legfinomabb vesepecsenyét, mindezt itt fenn, nálam felszolgálva az étkezős konyhámban. Jókedvűek leszünk, elfelejtem a vigasztalan életemet, bemegyünk a hálószobába, és mi történik?	- A lány kikiabál az ablakon, hogy meg akarják erőszakolni. Rendőrség! Rendőrség!
	Silvers egy pillanatig döbbenten elgondolkozott. - Ilyesmi előfordul?	- A szomszédom, Scott, magyarázta el nekem, hogy ez itt a pénzszerzés egyik legegyszerűbb trükkje.	- Nahát, nahát! Itt nem ez történt. Sajnos, nem. Tulajdonképpen még rosszabb.	- Bizonyára pénzt kért. Az ilyesmi mindig nyomasztóan hat az olyanokra, akik megszokták, hogy önmagukért szeretik őket - mondtam kajánul. - Száz dollárt kért?	- Még rosszabb.	- Ezret. Ami, persze, már szemtelenség.
	Silvers legyintett. - Kért valamit, de nem ezt. - Feltápászkodott a világoskék pamlagjáról, és a fogát vicsorítva, a szakállát felborzolva, magas gyerekhangon utánozta: - Milyen ajándékot kapok, ha bebújok az ágyacskába... - és aztán kirobbanva: - daddy!
	Bámulva hallgattam az előadását, az egyidejű fogvicsorítással együtt egészen akrobatikus mutatvány volt.	- Daddy - mondtam. - Vagyis, ahogyan mi Európában mondjuk, papa. Súlyos csapás, amikor az ember túl van az ötvenen. De itt az nem sokat jelent. Harmincéveseket is daddynek szólítanak itt kedveskedésből, mint ahogyan kilencvenéves agg nőket is darlingnak és girlnek szólítanak. Amerika, mint fiatal ország, imádja a fiatalságot.
	Silvers úgy hallgatott végig, mint aki haslövést kapott, és vízért könyörög. Most a fejét csóválta. - Sajnos, ez nem az az eset. Meg tudnám pofozni magam, hogy nem tartottam a pofámat, de hát mikor tud hallgatni egy kereskedő? Zavaromban megkérdeztem, hogyan gondolja ezt. Értse meg, Ross, én természetesen meg akartam fizetni, méghozzá bőkezűen, erről ismert vagyok, csak az a daddy szó zavart meg. Számomra úgy csengett, mint nagyapó, ő azonban azt hitte, hogy akadékoskodni akarok a pénz miatt, és bádogosán kongó babahangon elmagyarázta nekem, 

hogy ha ilyen öreg emberrel bújik a bölcsőbe, ő használta ezt a kifejezést, akkor abból persze kell, hogy kijöjjön neki valami. 
	Látott, mondta Bullocks Wilshire-nél egy valódi teveszőr kabátot, és az éppen... 
	Silvers hangja elcsuklott.	- És maga mit tett? - kérdeztem kíváncsian.	- Amit egy gentleman tesz az ilyen helyzetben! Fizettem és kidobtam.	- A teljes árat?	- Amennyi a kezembe került.	- Fájdalmas, de érthető.	- Maga engem egyáltalán nem ért meg - mondta ingerülten Silvers. - A lelki megrázkódtatásról van szó, nem az anyagiról. Arról a sokkról, hogy egy kis kurva vén bakkecskének nézi az embert. De hát hogyan is érthetné meg? Kevés olyan érzelemnélküli emberrel találkoztam, mint amilyen maga.	- Ez így is van. Azonkívül vannak dolgok, amelyeket csak az azonos korúak tudnak megérteni: például az öregséget. És minél öregebb valaki, annál nagyobbak lesznek a különbségek. Nyolcvanévesek zöldfülűnek és csibész kölyöknek tartják a hetvennyolc éveseket. Különös jelenség!	- Különös jelenség! Ez minden, amit erről mondani tud?	- Természetesen - feleltem óvatosan. - Csak nem feltételezi, Silvers úr, hogy komolyan veszem ezt a képtelenséget?
	Már majdnem felfortyant, de akkor felpislákolt egy szikrányi remény a műkereskedő szemében, mintha Max Friedländer professzor Silvers egyik kétes Pieter de Hooch festményét valódinak nyilvánította volna.	- Nevetséges egy olyan férfinál, mint amilyen maga - folytattam.
	Ezen elgondolkozott. - De mi történik, ha a következő alkalommal ez újra eszembe jut? Impotencia lenne a természetes következménye. Már most is, mintha egy vödör jeges vizet... - elakadt a hangja.	- .. .öntöttek volna a fejére - mondtam én.	- öntöttek volna arra a testrészemre - egészítette ki szégyenlősen. 

- Mit tehet az ember, ezzel a félelemmel a gerincében?	- Két irányzat létezik - mondtam kis idő múltán. - Az egyik szerint: igya le magát, és aztán huszáros rohammal, rajta! Ennek csak az a hátránya, hogy sokan már magától az ivástól is impotensek lesznek átmenetileg, egészen a másnaposságig, kettős a kockázat tehát. A másik iskola módszere a régi autóversenyző-taktika baleset után: rögtön átszállni egy másik kocsiba és továbbhajtani, hogy fel ne léphessen a sokk.	- De nálam már bekövetkezett a sokk!	- Azt csak beképzeli magának, Silvers úr. Csak a fantáziája játszott egy esetleg bekövetkezhető sokk gondolatával, ennyi az egész.
	Mintha valami hálaszerűség lengte volna körül a szakállát.	- Komolyan gondolja?	- Egész biztosan.
	Szemmel láthatóan jobban érezte magát. - Furcsa - tűnődött némi idő múltán -, mennyire tárgytalanná tud válni egyszerre minden, siker, méltóság, pénz, egy kislánynak egyetlen ilyen egyszerű, ostoba szavától! Mintha titokban az egész világ kommunista volna.	- Hogyan?	- Úgy értem, mintha végső értelemben minden ember egyforma lenne: senki sem menekülhet.	- Ahá, így érti ezt! - mondtam. - Az idő a kommunista, nem érdekű sem a pénz, sem a társadalmi állás, egyszerűen csak hozzáad a meglévőkhöz naponta égy napot és évenként egy évet, függetlenül attól, hogy szent vagy disznó gazember-e az ember. Szép gondolat, Silvers úr, még ha nem is egészen új.	- Egy régiségkereskedő számára megengedhetetlen, hogy egészen új gondolatai legyenek. - Silvers elvigyorodott. Már megint résen volt. - Úgy vélem, senki sem hiszi el, hogy megöregszik. Tudja, de nem hiszi el.	- Most elhiszi? És mi van az én elbocsátásommal?	- Hagyhatjuk, ahogy volt. Csak esténként kell rendelkezésemre állnia.
	- Este hét után túlóradíjjal.	- A rendes fizetéséért. Semmiféle túlóradíj! Pillanatnyilag többet keres, mint én.	- A sokkja elmúlt, Silvers úr! Tökéletesen!

26.

Néhány órán át tanulmányoztam a kéziratot. A helyzetek egyharmada képtelenség; a többinek a fele használható volt. Éjjeli egy óráig javítgattam. A jelenetek egy része a szokványos cowboy és vadnyugati sémák szerint készült, méghozzá, ebben biztos voltam, a legközönségesebb és legkegyetlenebb sémák szerint. Azzal összehasonlítva, ami Németországban valóban megtörtént, ezek mégis úgy hatottak, mint a savanyú cukor meg az ártalmatlan tűzijáték a lángszóróval és az intézményesített gyilkossággal szemben. A vadnyugati filmek hagyományos helyzeteit, amelyekben mindkét lőni készülő ellenfél csak egyszerre nyúlhat a fegyveréhez, itt valamiféle gengsztermorállá korszerűsítették. Láttam, hogy még a rémfilmek gyakorlott íróinak a fantáziája sem elegendő ahhoz, ami ténylegesen történik a Harmadik Birodalomban. Furcsa módon számomra ez nem is volt olyan nyomasztó, mint amennyire tartottam tőle, ellenkezőleg, ez a leegyszerűsítés egy szikrányi akasztófahumort váltott ki belőlem.
	Szerencsére Scott éppen egy szokás szerint véget érni nem akaró koktélpartit adott. Lementem az úszómedencéhez, ahol éppen zajlott a mulatság. - Készen van, Robert? - kérdezte Scott.	- Igen, mára. Most innom kell valamit.	- Valódi orosz vodkánk van és mindenféle whiskynk.	- Whiskyt - mondtam. - Nem szeretnék berúgni, és aludni sem akarok még.
	Végigdőltem az egyik nyugágyon, és magam mellé tettem a földre a poharat. Behunytam a szemem, és hallgattam a zenét a kis rádióból, amit valaki idehozott magával. 

Kellemes dallam volt, a címe: Sunrise Serenade. Újra kinyitottam a szemem, és a kaliforniai égre néztem. Egy pillanatig olyan érzésem volt, mintha valamiféle puha, üveges tengerben úsznék, ahol látóhatár sincsen, és ahol nincs se fenn, se lenn. És akkor meghallottam mellettem Holt hangját.	- Már reggel nyolc óra van? - kérdeztem.	- Még nem. Csak azért jöttem át, hogy megnézzem, mit csinál - mondta.	- Whiskyt iszom. Van még kérdése? A szerződésünk csak holnap kezdődik.	- Elolvasta a forgatókönyvet?
	Megfordultam, és elnéztem a gondterhelt, elkeseredett ábrázatát. Nem akartam beszélni róla, el akartam felejteni, amit olvastam. - Holnap - mondtam. - Holnap mindent megkap. A megjegyzéseimet is.	- Miért nem most? Akkor holnapra már mindent előkészíthetnék, amire szükségünk lesz. Egy fél napot nyerünk így. Sürgős a dolog, Robert.
	Láttam, hogy nem tudok megszabadulni tőle. Valóban, miért ne most? - gondoltam végül is. És miért ne itt, pálinka, víz és lányok mellett, ennek a bolond világnak a közömbös, éjszakai égboltja alatt? Miért ne rágjam széjjel itt, ahelyett, hogy emlékekkel teli hassal kelljen altatótablettákat bevennem?	- Jól van, Joe. Üljünk egy kicsit félre.

Egy óra alatt felsoroltam Holtnak a forgatókönyve összes hibáját. - Az apróságokat, mint a szabálytalan sapkák, csizmák, egyenruhák és rangjelzések, hamar helyre lehet hozni - mondtam. - Lényegesebb az atmoszféra. Nem szabad melodrámainak lenni, mint valami vadnyugati filmben. Azoknak a melodrámája ártatlanság ahhoz képest, ami odaát valóban megtörténik.
	Holt egy ideig tétován ide-oda pislogott. - Az kell, hogy a film jó üzlet maradjon - mondta végül. - Hogyan?
	- A filmgyár csaknem egymillió dollárt fektetett be ebbe a produkcióba. Vagyis, több mint kétmilliót kell bevennünk, hogy megkeressük az első dollárt. Az kell, hogy az emberek bemenjenek a moziba.	- Na és?	- Azt, amit maga javasol, Robert, a kutya se hiszi el nekünk! Tényleg olyan az, ahogy mondja?	- Komiszabb. Sokkal komiszabb.
	Holt a vízbe köpött. - Senki se fogja elhinni nekünk. 
	Felálltam. Megfájdult a fejem. Most már igazán elegem volt.	- Akkor hagyjuk az egészet, Joe. Hát sose lesz vége ennek az átkos iróniának? Amerika háborúban áll Németországgal, és maga azt magyarázza nekem, hogy senki se fogja elhinni, mit művelnek a németek!
	Holt a kezét tördelte. - Én elhiszem, Robert. De a filmgyár nem fogja elhinni, és a közönség sem. Senki se fog bemenni egy olyan filmhez, amilyent maga javasol. Már maga a téma is éppen eléggé kockázatos. Én meg akarom csinálni, Robert. De meg kell győznöm a filmgyári fejeseket! Legszívesebben dokumentumfilmet készítenék, de az teljes csőd lenne. A gyár egy melodramatikus filmet akar.	- Elcsábított lányokkal, kihallgatás közben megkínzott sztárokkal, s a végén házassággal?	- Nem éppenséggel. De meneküléssel, harccal és izgalommal.
	Scott somfordált oda hozzánk. - Azt rebesgetik, hogy itt nincs elég ital.
	Egy üveg whiskyt, egy üveg vizet és két poharat tett le az úszómedence szélére. - Most áthelyezzük a társaságot az én kunyhómba. Ha abrakolni akarnak, jöjjenek oda. Szendvicsek lesznek és hideg csirke.
	Holt megragadta a zakómat. - Még tíz perc, Robert. Csak tíz perc a gyakorlati dolgokról. A többit majd holnap beszéljük meg.
	A tíz percből egy óra lett. Holt a Hollywoodra oly jellemző jelenséget testesítette meg: az olyan embert, aki szeretne valami jót csinálni, de hajlandó megelégedni a rosszabbal is, és azt nyomorúságos megalkuvás helyett mélyenszántó művészi kérdésként fogja fel.
	- Segítenie kell nekem, Robert - magyarázta. - Lépésről lépésre kell érvényre juttatni a gondolatainkat. Nem egy csapásra. Petit á petit!
	Már csak ez a rossz francia mondat hiányzott nekem. Sietve otthagytam Holtot, és a szobámba mentem. Egy ideig az ágyamon hevertem, és önmagammal vívódtam. Aztán elhatároztam, hogy másnap felhívom Kahnt, hiszen most már volt rá pénzem. Elhatároztam, hogy Natasát is felhívom, mostanáig csak két rövid levelet írtam neki, és az is nehezemre esett. Úgy éreztem, ő nem az az ember, akinek hosszú leveleket lehet írni. Olyan nő, akihez a telefon és a távirat illik. Ha nincs jelen, nem sokat mondhat neki az ember. Az érzések megvannak ugyan, de a szó hozzájuk kevés. Ha jelen van, akkor minden rendben van és teljes és felkavaró; ha nincs jelen, akkor mintha valami északi fény derengene az égen, gyönyörűen, de olyan nagyon messze, mintha nem is tartozna hozzánk. Egyébként is ez volt vele kapcsolatban a legerősebb érzés: a jelenlét érzése, amely csaknem kihunyt, amikor Natasa nem volt jelen. Ez már New Yorkban is feltűnt nekem, és furcsa módon megnyugtatott. Minden ott volt, ha belépett az ajtón, vagy ha csak a hangját hallottam meg. 
	Miközben ezen tűnődtem, akkor jutott eszembe, hogy most felhívhatnám. Három óra az időkülönbség New York és Hollywood között. Bejelentettem a hívást, és hirtelen rádöbbentem, hogy csordultig vagyok várakozással.
	Natasa jelentkezett. A hangja nagyon távoli volt.	- Natasa - mondtam -, itt Robert beszél.	- Kicsoda? 
	- Robert.	- Robert? Hol vagy? New Yorkban?	- Hollywoodban vagyok.	- Hollywoodban?	- Igen, Natasa. Hát elfelejtetted? Mi bajod van?	- Aludtam.	- Aludtál? Már ilyenkor?
	- De hiszen ez az éjszaka kellős közepe! Te ébresztettél fel. Mi újság? Visszajössz?
	A fenébe is. A szokásos tévedés. Eltévesztettem az időeltolódás irányát. - Aludj tovább, Natasa. Holnap újra felhívlak.	- Jó. Visszajössz?	- Még nem. Holnap majd megmagyarázom. Aludj tovább.
	- Jó.
	Rossz napom van, gondoltam. Nem kellett volna felhívnom. Sok mindent nem kellett volna megtennem. Saját magamra haragudtam. Mibe mentem bele? Mi közöm Holthoz? De hát mi bajom lehet? Vártam még egy ideig, aztán felhívtam Kahnt. Ez alkalommal nem követtem el hibát. Kahn felszínes alvó volt.
	Rögtön jelentkezett. - Mi a baj, Robert? Miért telefonál?
	Még mindig nem szoktunk hozzá, egyikünk sem, hogy úgy telefonálgassunk, mint az amerikaiak; a távolsági hívás még mindig valami válsággal vagy balesettel volt azonos jelentésű.	- Carmennel történt valami? - kérdezte.	- Nem. Találkoztam vele. Az az érzésem, hogy szeretne itt maradni.
	Kahn egy pillanatig hallgatott. - Talán még meggondolja magát. Hiszen még csak rövid ideje van ott. Van ott valakije?	- Nem hiszem. Legfeljebb a szállásadónője, akinél lakik. Egyébként, azt hiszem, alig ismer bárkit is.
	Kahn nevetett. - És maga? Mikor jön vissza?	- Még eltarthat egy ideig.
	Elmondtam neki az ügyet Holttal. - Mi a véleménye róla? - kérdeztem.	- Csinálja meg. Csak nincsenek erkölcsi gátlásai? Nevetséges lenne. Vagy skrupulusai, valamiféle hazaszeretetből?	- Nincsenek. - Hirtelen nem is tudtam már, hogy miért hívtam fel. - Elgondolkoztam a levelén.	- A lényeg az, hogy kihúzzuk valahogyan - mondta. - Hogy miképp csinálja, az csak magára tartozik. 

Én nem tartom rossznak, hogy ezekkel a dolgokkal foglalkozik, hogy bizonyos mértékig belemegy a mocsokba, méghozzá eléggé veszélytelenül; ezt később egyszer mindnyájunknak meg kell tennünk, de akkor komolyan. Az a nagy veszély, amely még ránk vár. Ezt pedig tekintse egyszerűen tréningnek. Hiszen bármikor abbahagyhatja, ha túlságosan az idegeire megy. Itt még megteheti, később, odaát, már nem. Tekintse, ha úgy tetszik, valamiféle előzetes edzésnek. Egyetért vele?	- Pontosan ez az, amit hallani akartam.	- Jól van. - Elnevette magát. - Ne hagyja, Robert, hogy Hollywood megzavarja. New Yorkban ezt meg se kérdezte volna tőlem. Itt az magától értetődő lett volna. Hollywood ostoba etikai mércéket talál ki, mert Hollywood maga is romlott. Ne dőljön be neki. New Yorkban is éppen eléggé nehéz tárgyilagosnak maradni. Gräfenheim esetében is láthatta. Az öngyilkossága is fölösleges volt: mindössze gyengeség. Úgyse tudott volna soha újra együtt élni a feleségével.	- Hogy van Betty?	- Betty küzd. Túl akarja élni a háborút. Ennél jobbat egyetlen orvos sem írhatott volna fel neki. Mondja, maga milliomos lett, hogy transzkontinentális telefonbeszélgetéseket folytat?	- Még nem.
	Vártam még egy ideig a szobámban. Az ajtó nyitva állt, és láttam egy darabka éjszakát, égy darabkát a kivilágított medencéből és a tetejét egy pálmafának, mely magányosan zizegett, és fecsegett valamit maga elé az éjszakai szélben. Elgondolkodtam Natasán és Kahnon, meg azon, amit Kahn mondott: hogy a mi vándorcigány létünk neheze még hátravan, csak akkor fog jelentkezni, ha majd rájöttünk, hogy valójában sehová se tartozunk. Most még éltet minket, akárcsak valamiféle egyetlen irányba megtartó mágneses mező, az illúzió, hogy minden meg fog változni, ha véget ér a háború. De szét fog pukkadni, amikor tényleg eljutunk oda. Csak akkor kezdődik maid az igazi vándorlás.

Különös éjszaka volt. Scott is bejött még hozzám, és meg akarta nézni a Renoirt, azt a vörös krétarajzot, melyet Silverstől hoztam át. Scottnál csak abból lehetett megállapítani a részegséget, hogy olyankor csökönyösen ragaszkodott az akarata érvényesítéséhez. - Sose gondoltam arra, hogy egy saját Renoirom lehessen - vallotta be. - Két évvel ezelőttig nem is volt elég pénzem. Most viszont nem hagy nyugton a gondolat, mintha bolhát dugtak volna a fülembe. Egy saját Renoir-kép! Meg kell szereznem. Még ma éjszaka!
	Levettem a falról a rajzot, és odaadtam neki. - Tessék, Scott.
Úgy fogta a kezében, mint valami szentségtartót. - És ezt ő maga rajzolta! - mondta. - A saját kezével! És most az enyém! Egy szegény kölyöké Iowa Cityből, annak is a szegénynegyedéből! Erre innunk kell. Nálam, Robert. A képpel a falon. Rögtön felakasztom.
	Olyan volt a szobája, mint valami csatatér, tele poharakkal, palackokkal és tányérokkal, amelyeken felkunkorodtak a szendvicsek, s a kiszáradt sonkaszeletek domborún meggörbedtek. Scott leakasztott a falról egy fényképet, amely Rudolph Valentinót sejkként ábrázolta. - Na, hogy mutat ott a Renoir? Mint egy whiskys reklám?	- Sokkal jobban mutat, mint némely milliomosnál. Azoknál az csak a hivalkodásuk reklámja.
	Egy teljes óra hosszat maradtam ott, és addig hallgattam Scott élete történetét, míg csak el nem álmosodott. Úgy vélte, szörnyű ifjúsága volt, mert szegény volt, és újságárusításon, tányérmosogatáson és kisebb megaláztatásokon kezdve kellett feldolgoznia magát. Minden különösebb gúny nélkül hallgattam végig, de össze se hasonlítottam az ő életét a magaméval. Végre aztán elálmosodott, és kitöltött nekem egy csekket. -Nahát, hogy én egyszer egy Renoirért állíthattam ki egy csekket! - dünnyögte. - Az ember beleborzong, ugye?
	Visszamentem a szobámba. Egy átlátszó zöld szárnyú rovar röpködött a villanylámpa körül. 

Egy ideig néztem, mintha egy aranyműves filigrán munkája lett volna, gyengédségből és remegő életből álló felfoghatatlan műremek, amely készen áll arra, mint valami indiai özvegy, hogy könyörtelenül elégesse magát. Megfogtam, és kivittem a hűvös éjszakába, hogy megmentsem. Egy perc múlva újra odabenn volt. Beláttam, hogy vagy-vagy: ha aludni akarok, el kell pusztítanom egy parányi életet. De hiába próbáltam, nem sikerült elaludnom. Amikor újra kinyitottam a szemem, azt láttam, hogy valaki az ajtóban áll. A lámpáért nyúltam, hogy védekezni tudjak. Egy fiatal lány állt az ajtóban, kissé gyűrött ruhában. - Jaj, bocsánat - mondta kemény kiejtéssel. - Bejöhetek?
	Egy lépést tett, befelé a szobába. - Biztos benne, hogy ebbe a szobába akart jönni? - kérdeztem.
	A lány kuncogott. - Ilyenkor az már csaknem mindegy, nem? Elaludtam odakinn. Nagyon fáradt voltam.	- Scott partiján volt?	- A nevét nem tudom. Valaki idehozott magával. De most már mindenki elment. Várnom kell reggelig. Az előbb még világosságot láttam magánál. Talán elüldögélhetek itt az egyik széken. Odakinn minden nedves a harmattól.	- Maga nem amerikai? - kérdeztem bárgyún.	- Mexikói vagyok. Guadalajarából. Ha itt maradhatnék a busz indulásáig...	- Odaadhatom az egyik pizsamámat - mondtam. -És egy takarót. A pamlag elég nagy magának. Szemben van a fürdőszoba. Ott felveheti a pizsamát. Vizes a ruhája. Tegye az egyik szék támlájára, hogy megszáradjon.
	Rám pillantott. - Jól ismeri a nőket, mi?	- Nem. Csak gyakorlatias vagyok. Ha fázik, vehet egy forró fürdőt is. Itt senkit sem zavar.	- Köszönöm szépen, nagyon csendben leszek.
Átment a szobán. Nagyon törékeny volt, fekete hajú, keskeny lábú, önkéntelenül azt az átlátszó szárnyú rovart juttatta eszembe. Körülnéztem, hogy az visszajött-e, de nem tudtam rábukkanni. 

Helyette egy másik repült ide, hozzám, nem sok szót ejtve, mintha ez a világ legmagátólértetődőbb dolga lenne. Talán az is. Különös meghatottsággal hallgattam a fürdővíz csobogását. Ezt az érzést váltotta ki belőlem minden, ami magától értetődő. Oly nagyon és olyan félelmetesen hozzászoktam a rendkívülihez, hogy a magától értetődő dolgok nyugalma lett kalanddá. De azért mégis csak, vagy éppen azért is, eldugtam két könyv közé a Scott-től kapott csekket, amelyet délután szándékoztam Silversnek átadni. Túlságosan ne hívja ki az ember a sorsot.

Eléggé későn ébredtem fel. A lány már nem volt ott. Egy szalvétán megláttam az ajkának a rúzsos lenyomatát. Valószínűleg néma üdvözletként hagyta ott. Megkerestem a csekket. Ott volt a helyén. Semmi sem hiányzott. Azt se tudtam pontosan, hogy szeretkeztem-e a lánnyal. Csak arra emlékeztem, hogy ott állt egyszer az ágyam előtt, és úgy véltem, mintha éreztem volna a hűvös és sima meztelen testét; de hogy történt-e más is, abban nem voltam biztos.
	Kiutaztam a filmgyárba. Már tíz óra volt, de úgy gondoltam, este már eltöltöttem két órát Holttal, azt •leszámíthatom. Holt rögtön belekezdett az éppen forgatott jelenet megbeszélésébe. Már kintről hallottam a Horst Wessel dalt. Holt arra volt kíváncsi, hogy angolul vagy németül énekeltesse-e. Én a németet javasoltam. O úgy vélte, hogy akkor furcsán hatna utána az angol szöveg. Mindkettőt kipróbáltuk. Megállapítottam, hogy az angolul beszélő SS-katonák egészen sajátos hatással vannak rám. Megszüntették a már kezdődő sokkot. Már nem valóság volt, amit utánozni próbálnak, az idegen nyelv beiktatásával abban a pillanatban színház lett belőle.

Délután elvittem Silversnek Scott csekkjét. - A második rajzot nem adta el? - kérdezte.	- Hiszen látja - feleltem bosszúsan. - Akkor kétszer ekkora összegről szólna a csekk.	- Inkább a másikat kellett volna eladnia. A vöröskréta rajz volt az értékesebb. Az ösztönzi a vevőt arra, hogy a kettőt együtt vegye meg.
	Erre nem is válaszoltam. Csak néztem rá. És csak azt kérdeztem magamtól, képes lenne-e életében akár csak egyszer is egyenesen gondolkodni, anélkül hogy valami trükköt alkalmazna. Valószínűleg még a saját halála előtt is valami trükköt vetne be, akkor is, ha tudná, hogy az már semmit sem segít rajta.	- Estére meghívást kaptunk - közölte végül. - Tíz óra körűire.	- Vacsorára?	- Vacsora utánra. A vacsorameghívást nem fogadtam el. A Weller-villába megyünk.	- Én milyen minőségben? Mint a Louvre munkatársa, vagy mint belga művészettörténész?	- Mint a Louvre munkatársa. Előre oda kell vinnie a Gauguint. Leghelyesebb lenne most, azonnal. Ha lehet, máris akassza a falra. Úgy jobban hat. Tudom, bízhatom benne, hogy maga ezt jól megcsinálja. Falon függő képet kétszer olyan könnyen lehet eladni, mint ha a padlón vagy egy széken áll. Taxiba ülhet.	- Nincs rá szükségem - jelentettem ki gőgösen. - Van kocsim.	- Micsoda?	- A filmgyár bocsátotta rendelkezésemre. - Azt elhallgattam, hogy egy ócska Fordról van szó. Ezzel átmenetileg fölénybe kerültem Silversszel szemben. De amikor fél tízkor azt javasolta, hogy menjünk az én autómon a Weller-villába, és meglátta a kocsit, visszahőkölt, és egy Cadillacért akart telefonálni. Rábeszéltem, hogy menjünk csak a Forddal, első eladáshoz az megfelelőbb. Szolidabbnak tetszik. A Cadillacek és Rolls-Royce-ok egyébként is csak úgy nyüzsögnek itt. Minden kis filmcsillagnak van olyan kocsija; ebben az államban, ahol mindenki csak nagyzol, egy Ford jó értelemben vett feltűnést kelt.	- Pontosan azt csinálom - jelentette ki Silvers, akiben megvolt a bizonytalankodó embereknek az a tulajdonsága, hogy azt akarta: mindig neki legyen igaza.
	- Egy nagyon öreg, használt Cadillacet akartam bérelni, de végül is, egy Ford csaknem ugyanolyan.
Egy házi filmvetítéshez érkeztünk. Ez szokásos volt Hollywoodban, vacsora után. Mindig annak a filmjeit mutatták be, akinél éppen vendégségben voltak. Jól mulattam Silversen, akiről gyönyörűen lerítt a türelmetlenség és a kötelező szívélyesség. Selyemszmokingot és kivágott lakkcipőt viselt, én a sötétkék öltönyömet. Több volt ott a kék öltöny, mint a szmoking. Silvers „overdressed"-nek, vagyis az illendőnél kiöltözöttebbnek érezte magát. Legszívesebben hazasietett volna, hogy átöltözzék. Természetesen engem vont felelősségre, hogy miért nem tájékoztattam, holott délután egy inason és Weller öreg édesanyján kívül senkivel sem találkoztam.
	Csaknem két óra hosszat tartott, amíg újra villanyt gyújtottak. Meglepetésemre Holtot és Tannenbaumot is felfedeztem a vendégek közt. - Hogy van az, hogy mi mind ugyanazon az estélyen vagyunk? - kérdeztem. - Ez mindig így megy Hollywoodban?	- Na de Robert - figyelmeztetett Holt szemrehányó hangon. - Hiszen Weller a mi főnökünk! Az ő stúdiója készíti a filmünket! Nem tudta?	- Nem. Honnan tudtam volna?	- Szerencsés ember! Rögtön megmondom neki, hogy maga itt van. Biztosan beszélni akar magával!	- Én Silversszel vagyok itt. Más célból.	- Gondolom. Láttam már azt a kicicomázott majmot. Miért nem volt itt a vacsoránál? Töltött pulyka volt. Igazi csemege. Itt azt késő ősszel eszik. Amolyan karácsonyi étel, európai fogalmak szerint.	- A főnököm nem tudott vacsorára jönni, nem volt ideje.
	- A maga főnökét meg se hívták a vacsorára. Ha tudta volna Weller, hogy maga is vele jön, magát biztosan meghívta volna. Tudja, hogy maga kicsoda. Én megmondtam neki.
	Egy pillanatig élvezettel gondoltam végig, hogy Silvers tulajdonképpen az én révemen jutott be Weller-hez, és az jutott eszembe, miként fogja minden bizonnyal addig csűrni-csavarni a tényeket, amíg velem szemben mindennek ellenére a maga fölényét bizonyíthatja be. 

De aztán megfeledkeztem az egészről, és csak a vendégeket figyeltem. Rögtön feltűnt a sok, jóképű fiatal. Tucatnyi filmhőst fedeztem fel, akiket különböző vadnyugati és kalandfilmekből ismertem.	- Tudom, hogy mit akar kérdezni - mondta Holt. -Hogy miért nincsenek ezek a háborúban? Egyesek nem egészségesek, futball- vagy teniszmérkőzéseken sérültek meg, mások meg munka közben, többen pedig azt hiszik, hogy nélkülözhetetlenek itt. De sokan valóban kinn vannak a fronton, sokszor olyanok, akikről nem is gondolta volna az ember. Ezt akarta kérdezni, ugye?	- Nem. Azt akartam megkérdezni, hogy itt most valamiféle ezredes találkozót rendeztek-e? Csak úgy nyüzsögnek itt az ezredesek!
	Holt nevetett. - Ezek a mi hollywoodi ezredeseink. Mind azonnal legalábbis őrnagyok, alezredesek vagy mindjárt altengernagyok, kapitányok és ezredesek lettek, anélkül hogy valaha is szolgáltak volna a hadseregben vagy a flottánál. Az a tengerészkapitány, akit ott lát, Santa Monicánál messzebbre még sose hajózott, a tengernagynak Washingtonban van egy pompás, párnázott karosszéke. Az ezredesek filmproducerek, rendezők és ügynökök, akik a hadsereg filmosztályán helyezkedtek el. őrnagynál alacsonyabb rang itt nincs is.	- Maga őrnagy?	- Nekem szívbajom van, és náciellenes filmeket készítek. Nevetséges, ugye?	- Egyáltalán nem az. így megy ez az egész világon. Gondolom, még Németországban is. A harcosokat nem lehet látni. Az ember azokatlátja, akik nem harcolnak. A hadtápszolgálatos izompacsirtákat és a honi vitézeket. Ez nem magára vonatkozik, Holt! Mennyi szép ember van itt! Az ember mindig is úgy képzelte, az igazi ünnepség ilyen kellene, hogy legyen.
	Holt nevetett. - Hollywoodban vagyunk. Hát hol egyebütt kellene szép embereket látnia? Itt, ahol mindenki jó áron adhatja el a jó külsejét. Természetesen a rendezők és a producerek kivételével. Na, itt a főnökünk, Weller!

Egy kis ember lépett oda hozzánk, ezredesi egyenruhában. Nevetős gödröcskék voltak az arcán, egyáltalán nem festett katonásan. Rögtön félrevont, amikor meghallotta, hogy Holtnak dolgozom. Silvers tágra meresztette a szemét, eléggé magányosan kuporgott az egyik fotelben, ahonnan szemmel tarthatta a Gauguint, amellyel egyébként a kutya sem törődött. Mint egy darabka délszaki napsütés, úgy ragyogott a Gauguin a zongora fölött, amely körül, attól tartottam, szokás szerint rövidesen összeverődnek a kórusban dalolok.
	Nehezen tudtam Wellertől elszabadulni. Váratlanul az lett belőlem, amire sose számítottam, valamiféle különlegesség: a borzalom szalonoroszlánja. Büszkén mosolyogva mutogatott, mint olyasvalakit, aki igazi koncentrációs táborban ült, és néhány mozihős meg több rózsás őszibarackbőrű lány egyszerre érdeklődni kezdett irántam. Kínomban verejtékezni kezdtem, és bosszús pillantásokat vetettem Holtra, holott ő viszonylag ártatlan volt a helyzet ilyen alakulásában. Végül Tannenbaum mentett meg némi idő múltán. Úgy ólálkodott körülöttem egész este, mint a macska egy tányér pörkölt körül, és az első adódó alkalmat megragadta, hogy megigyon velem egy pohár whiskyt - egy titkot akart ugyanis bizalmasan közölni velem.	- Megjöttek az ikrek - súgta a fülembe. Tudtam, hogy két kis szerepet járt ki Holt filmjében
az ikrek számára.	- Hála istennek! - feleltem. - Akkor hát biztosítva van magának a kellő szükséglete a képzelt szenvedésekből.
	A fejét rázta. - Ellenkezőleg. Teljes a siker!	- Micsoda? Mindkettőnél? Gratulálok!	- Ugyan, az lehetetlen! Az ikrek katolikusok. Az egyiknél!	- Bravó! Sose hittem volna. Tekintettel az ő finom és bonyolult lényükre!
	- Én se hittem volna - jelentette ki Tannenbaum boldogan. - Ezt tette a film!	- Értem. Mert mindkettőjüknek szerepet szerzett.	- Nem erről van szó. Azt én már kétszer is megtettem. Ikreket mellékszerepekre mindig fel tudnak használni a filmekben. És azelőtt ez sohasem segített rajtam. De most!	- Még egyszer gratulálok.	- A Gruppenführer szerepem segített. Talán maga is tudja, hogy én a Sztanyiszlavszkij-módszer követője vagyok. Teljesen át kell éreznem a szerepemet, hogy jó legyek benne. Ha gyilkost kell megjelenítenem, akkor igazi gyilkosnak kell éreznem magam. Most pedig, mint Gruppenführer...	- Értem. De hát az ikrekkel sose lehet külön-külön találkozni. Ebben rejlik éppen a hatalmuk.
	Tannenbaum elmosolyodott. - Egy Tannenbaum fölött igen, de nem egy Gruppenführer fölött! Egyenruhában voltam, amikor megérkeztek. A bungalómban rögtön rájuk ripakodtam, úgyhogy szemük-szájuk elállt az ijedtségtől, az egyiket, jól megfélemlítve, jelmezpróbára a ruhaosztályra vezényeltem, a másikat ott tartottam, és, még mindig egyenruhában, a heverőre löktem, az ajtót bezártam, és mint Gruppenführer, rárontottam. És képzelje csak, ahelyett hogy összekarmolta volna az arcomat, olyan csendes volt, mint egy egérke. Ilyen nagy az egyenruha hatalma. Sose hittem volna. És maga?
	Eszembe jutott az első délután a filmgyári műteremben. - Én igen - válaszoltam. - De mi történik, ha már nem egyenruhában lesz, hanem abban az izgalmas sportzakójában?	- Már kipróbáltam - mondta Tannenbaum. - A hatalom sugárzása megmarad. Talán azért is, mert egyszer már megtörtént. Mindenesetre: a hatalom kisugárzása jelen van.
	Meghajoltam a sötétkék öltönyös Gruppenführer előtt.	- Egy kis kárpótlás a nagy boldogtalanságért - jegyeztem meg. - Mégiscsak valami. Azt mondják, a Vezúv szörnyű kitörése után voltak emberek, akik tojást főztek a forró hamuban.
	- Ilyen az élet - szögezte le Tannenbaum. - Csak egyetlen hajszál van a levesben. Nem tudom, hogy az ikrek közül a megfelelőt kaptam-e el.	- Hogyan? Hiszen semmi különbség sincs köztük.	- Az ágyban igen. Vésel elmondta nekem, hogy az egyikük valóságos vulkán. Az enyém inkább szelíd.	- Talán az is csak a maga lenyűgöző kisugárzásának a következménye.
	Tannenbaum képe felderült. - Ez lehetséges. Erre nem is gondoltam. De hát akkor mit tegyen az ember?	- Várjon a következő filmjéig. Abban talán egy kalózt vagy egy sejket fog játszani.	- Sejket - mondta Tannenbaum. - Egy sejket, aki háremet tart. Sztanyiszlavszkij-módszerrel.

Az éjszaka nagyon csendes volt, amikor visszaértem a Garden of Allahba. Még nem volt túlságosan késő, de úgy tetszett, mindenki alszik. Leültem az úszómedence mellett, és mintha felhő árnyékolt volna be, egyszerre valamiféle indokolatlan búbánat szállt rám. Csendben ültem ott, és vártam az előbukkanó alakokra, az emlékezés árnyaira, akiktől megtudhatnám, honnan tört rám ez a depresszió, amelyről rögtön tudtam, hogy nem olyan, mint amilyen azelőtt volt. Semmi nyomasztó nem volt benne, még csak gyötrelem se. Ismertem a halálfélelmet, amely ugyancsak különbözik minden más rettegéstől, és távolról se mindig a legfélelmetesebb. Ez a furcsa hangulat erre hasonlított, de sokkal csendesebb volt. A legcsendesebb, amit valaha ismertem, fájdalom nélküli, valami halálos szomorúság, mely szinte világított, átlátszó volt, de úgy, mintha mögötte minden bizonytalanná válna. Megértettem, hogy a próféták szava, amely szerint az Isten nem viharban, hanem csendben jön el, a halálra is alkalmazható, és létezhetik akkor valamilyen akarat nélküli, szelíd elmúlás, megnevezhetetlen és félelem nélküli. 

Sokáig ültem még ott, míg végül éreztem, hogy csaknem észrevétlenül visszatér az élet, mint a lassan feltámadó dagály a hangtalan apály után. Végre aztán feltápászkodtam, visszamentem a szobámba, és végignyúltam az ágyamon. Csak a pálmalevelek halk zizegését hallottam, és olyan érzésem támadt, hogy ez az óra az, amely a legszögesebb ellentéte az álmaimnak, és éppen ezért valamiféle metafizikus egyensúlyt hozott létre az életemben, olyan nyugalmi állapotot, amelyről tudtam ugyan, hogy átmeneti és reménytelen, ám mégis valami különös vigasszal volt tele. Nem is csodálkoztam, amikor észrevettem a lámpámon azt a zöld szárnyú, átlátszó rovart.

27.

Silvers két hét múlva visszautazott New Yorkba. Egészen különös, hogy itt, ahol ő látszatra nagyon is beleillett a környezetbe, sokkal kevesebbet tudott eladni, mint New Yorkban. Itt nem sokat adtak a képekre, mint státusszimbólumra; itt éppenséggel nem egyedül a pénz uralkodott. Az, hogy valakinek pénze van, az itt magától értetődött, valamint az is, hogy annak a hírnévnek nevezett valaminek is a birtokában van, és hogy e kettő egymás nélkül szinte elképzelhetetlen. Híres emberek voltak, és ebből következően pénzük is volt; New Yorkban viszont lehetett ugyan milliomos valaki, és mégis csak a saját, szűk köreiben volt ismert; Valami különöset kellett tennie ahhoz, hogy más körökben is híressé váljék. És Silvers a maga trükkjével, különösen azzal, hogy tulajdonképpen nem is akar eladni, hiszen ő maga is műgyűjtő, legalábbis valamiféle mulatságos feltűnést keltett a cápák köreiben, azokéban, akik abbeli vágyukban, hogy ők is híres műgyűjtők legyenek, mindennek ellenére is jobban hittek neki, mint amennyire önmaguknak is hajlandók voltak bevallani.
	Silvers végül, nagy fáradsággal, eladta Wellernek a Gauguint, de ahhoz, ha fogcsikorgatva is, az én segítségemre volt szüksége. 

Silvers sértődötten utazott vissza New Yorkba; a hiúsága még az üzleti kapzsiságánál is nagyobb volt.	- Maradjon itt - mondta nekem - a cégem amolyan hídfőállásának. Maga jobban illik ezekhez az itteni kiglancolt barbárokhoz.
	Azzal próbálkozott, hogy amennyiben eladok valamit, azért nem fizet külön, az benne van a fizetésemben. Ebbe viszont én nem mentem bele; a Wellertől járó tanácsadói tiszteletdíjamból amúgy is meg tudtam volna élni. Silvers csak az elutazása napján engedett. Ad majd valami, meglehetősen alacsony százalékot az eladások után, ezzel szemben a fizetésemet felére csökkenti.	- Mint a saját fiammal, úgy bánok magával - fújta dühösen. - Másutt fizetnie kellene azért, amit nálam tanul! A kereskedés egyetemét járja ki nálam! De maga mást se akar, csak pénzt, pénzt, pénzt! Micsoda nemzedék!

Holthoz reggelenként mentem be a stúdióba. A munkám eléggé egyszerű volt. Azt, amit a forgatókönyv szerzője még mindig a gengszterek és cowboyok valamiféle virágos angol nyelvezetébe öltöztetett, azt kellett nekem a huszadik század halálgyárának primitív bürokráciájába áthelyeznem, egy józan világba, ahol nyoma sem lehet semmiféle hősködésnek^ tudathasadásnak vagy eltorzult fantáziának. Tiszta lelkiismeretű kispolgárok halálgyárának gépezetébe kellett átültetnem. Holt érvelése mindig ugyanaz maradt: - Ezt senki sem hiszi el nekünk! Lélektanilag megalapozatlan!
	Még mindig a régi, romantikus elképzelés élt benne a gyilkosokról és hóhérlegényekről, és azt próbálta ábrázolni, hogy így tegye elhihetővé a cselekményt. Holt romantikája abban mutatkozott meg, hogy szerinte szörnyű tettekhez azoknak megfelelő szörnyű jellemeknek is kell tartozniuk. Abba már hajlandó volt beleegyezni, hogy nem kell szüntelenül szörnyűnek lenniük, de valamilyen spontán szörnyűségnek mindig elő kell bújnia, különben lélektanilag valószerűtlenné válnak az alakok. 

Mint a filmszakma vén rókáját, az ellentétek persze vonzották; hajlandó volt beleegyezni, hogy egy koncentrációstábor-parancsnok különösképpen szeretheti az állatokat, leginkább a fehér angóranyuszikat, amelyek közül soha, egyetlenegyet sem enged leölni, de mindezt csak azért, hogy a másik oldalon hatásosabb ellentétként domborodjék ki a szörnyűség. Holt ezt realizmusnak tartotta, és dühös lett, ha én romantikusnak neveztem. Az igazi iszonyatot - a kispolgárt, aki kötelességtudón és ravaszul és nyugodt lelkiismerettel végzi a véres munkáját, csöppet se másként, mint ha fát vágna vagy gyerekjátékokat készítene - nem tudtam megértetni vele. Itt sztrájkba lépett, ez neki nem volt elég vonzó, és azonkívül azzal se vágott egybe, amit tizenöt rém- és gyilkos filmben megtanult. Nem volt hajlandó elhinni nekem, hogy egészen mindennapi emberek ezek, akik buzgón öldösnek zsidókat, mint ahogy könyvelőnek is buzgók voltak, és akik, ha egyszer mindez véget ér, újra betegápolók, kocsmárosok és minisztériumi tisztviselők lesznek, és a legcsekélyebb nyoma sem lesz bennük a megbánásnak vagy akár csak a tudatának, hogy valami igazságtalanságot követtek el, és akkor is újra igyekeznek majd, hogy jó betegápolók és jó kocsmárosok legyenek, mintha az a másik dolog korábban sose létezett volna, mintha azt tökéletesen elfednék a varázsszavak: kötelesség és parancs. Egy automatakorszak első automatái léptek itt működésbe, és lerombolták a pszichológia törvényeit, amelyek valahogyan még mindig összefonódtak az erkölcsi törvényekkel. Itt bűn nélkül gyilkoltak, rossz lelkiismeret nélkül, felelősség nélkül, és a gyilkosok derék állampolgárok voltak, pótadagot kaptak a pálinkából, pótadagot a kolbászból és külön érdemkereszteket, nem azért, mert gyilkosok, hanem azért, mert mint egyszerű katonáknak kissé megerőltető a szolgálatuk. 

Az egyedüli humánus vonás, ami megvolt bennük, és ami őket valamennyire szeretetreméltón emberivé tette, az volt, hogy ezekben a kisebb előnyökben úgy részesültek, hogy közben nem keltették a lógósok látszatát, hiszen egyiküknek sem kellett a frontra mennie, és a bombázások időszakában, amikor még a vidéki városok is veszélyessé váltak, számukra az eldugott helyeken lévő koncentrációs táborok két okból voltak tökéletesen biztonságosak: egyrészt, mert eldugott helyen voltak, másrészt, mert az ellenség nem akarta elpusztítani a rendszer ellenségeit, és ezáltal kénytelen volt megkímélni azok gyilkosait is.
	A meggyötört Holt válasza mindig ugyanaz volt: - Ezt senki sem hiszi el nekünk, senki sem! Úgy kell megcsinálnunk, hogy emberi legyen! Az embertelent is emberien kell megindokolni!
	Megpróbáltam beiktatni egy jelenetet a kéziratba, hogy a minden emberiesség nélküli embertelenséget bebizonyítsam: a német ipar rabszolgatáborait. Holt erről semmit se tudott. Kitartott a régi elképzelése mellett, hogy a gyilkos mindig rossz ember. Újra és újra elmagyaráztam neki, hogy a németországi eseményeket nem olyan emberek találták ki és kezdték el, akik a holdról szálltak alá és aztán erőszakot követtek el az országon, hanem jó németek, akik egész biztosan jó németnek tartják magukat. Megmagyaráztam neki, nevetséges lenne elhinni, hogy Németország összes tábornoka annyira vak, és mindnyájuknak olyan nagy mértékű emlékezetkiesése volna, hogy semmit se tudnának a naponta elkövetett kínzásokról és gyilkosságokról. Azt is elmondtam neki, hogy az ország legnagyobb iparvállalatai kötöttek szerződéseket a koncentrációs táborokkal, hogy a táboroknak fizetendő nagyon alacsony bérért dolgoztatják a rabszolgáikat addig, amíg munkaképtelenné nem válnak, amikor is majd a krematóriumok kéményein eresztik ki a füstjüket.
	Holt elsápadt. - Ez nem lehet igaz!	- De igaz. Számos óriási vállalat keres a szerencsétlen, meggyötört rabszolgákon. A nagy gyárak még újabb üzemrészeket is építettek a koncentrációs táborok közelében, hogy a szállításon is takarékoskodjanak. Ami hasznos a német népnek, az jogos.
	- Ezt nem mutathatjuk be - mondta kétségbeesetten Holt. - Senki se hinné el.	- Annak ellenére, hogy az országuk hadat visel Németország ellen?	- Mégse hinnék el. A lélektan nemzetközi. A nézők ezt a leghitványabb, legalantasabb, hazug, uszító filmnek tartanák. 1914-ben még meg lehetett tenni ezt azokkal a filmekkel, amelyek a nők és gyermekek ellen, Belgiumban elkövetett német rémtettekről szóltak. Most ez már nem megy.	- 1914-ben az nem volt igaz, mégis filmet készítettek róla. Most igaz, de nem lehet megfilmesíteni, mert senki se hinné el?	- Pontosan erről van szó, Robert. 
	Bólintottam, és megadtam magam.

Négy hét alatt eladtam négy Degas-rajzot és egy olajfestményt. Ez utóbbit, a Répétition de danse című képet, Weller vette meg. Silvers rögtön kijelentette, hogy a képet az ő régi vevőjének adtam el, s ezért csökkentette a jutalékomat.
	Sikerült eladnom még egy Renoir-pasztellképet is. Holt vásárolta meg tőlem, és egy hét múlva ezer dollár nyereséggel adta tovább. Ettől vérszemet kapott. Megszerzett még egy kis képet, és azon ismét kétezer dollárt keresett. - Mi lenne, ha mi ketten együtt képkereskedésbe kezdenénk? - kérdezte.	- Ahhoz sok pénz kell - feléltem. - A képek drágák.	- Kezdjük kicsiben^ Van pénzem a bankban.
	A fejemet ráztam. Nem mintha olyan lett volna a viszonyom Silversszel, hogy különös lojalitást éreztem volna iránta, de már tudtam, hogy nem akarok Kaliforniában maradni. Az itteni élet, minden izgalma ellenére is, valami furcsa .légüres térbeli lét maradt. Valahol Japán és Európa közt, a levegőben lógtam itt, és minél biztosabban tudtam, hogy nem maradhatok Amerikában, annál inkább akartam visszamenni New Yorkba. 

Még valami New York iránti forró szerelmet is felfedeztem magamban, ami valószínűleg abból eredt, hogy egyre jobban és jobban rádöbbentem: ez csak egy intermezzo lesz a bizonytalanba vezető utamon. Nagy igyekezettel próbáltam pénzt keresni, tudtam, hogy szükségem lesz rá, és nem óhajtottam azon elbukni, hogy nincs pénzem. Ezért aztán még a film elkészülte után is ottmaradtam egy ideig.
	Ebben az időszakban teljesen önálló voltam. Semmi egyéb dolgom nem volt, mint várni, amíg egy hal ráharap valamire. A film felvételének utolsó heteiben megéreztem, hogy Holt és Weller, bár lényegtelen apróságok miatt behívott, egyébként mégis távoltartott a forgatókönyvtől. Számukra nem voltam többé szavahihető, meg voltak győződve arról, hogy ők jobban tudják. Az volt ebben a különös, hogy ők mindketten zsidók voltak, én pedig nem, habár végül ez már mit sem jelentett. Nekem csak bizonyos határig hittek, azután már kételkedni kezdtek, mert amolyan árja szökevénynek tartottak, aki bizonyára bosszút akar állni és önmagát óhajtja igazolni, és éppen azért eltúlozza a dolgokat, és mindenfélét kitalál.

„New Yorkban esik a hó - írta Kahn. - Mikor jön vissza? Találkoztam Natasával, magáról csak nagyon keveset tudott mondani, és azt hiszi, nem is fog visszajönni New Yorkba. Színházba indult éppen egy férfival, akinek Rolls-Royce kocsija van. Mit csinál Carmen? Semmi hírt sem kapok már róla."
	Az úszómedence mellett ültem, amikor ezt a levelet megkaptam. Már csak azért is kerek kell, hogy legyen a föld, gondoltam, mert a látóhatár eltolódik. Évekkel korábban Németország volt a hazám, azután Ausztria, aztán Franciaország, aztán Európa, aztán Afrika - és az illető ország mindig csak azáltal lett a hazámmá, hogy elhagytam, nem pedig azért, mert ott élek. A látóhatáromon aztán haza képében merült fel. Most egyszerre New York lett az, ami a horizontomon felbukkant, és ha majd megint New Yorkban leszek, akkor talán Kalifornia fog megjelenni a látóhatáron. 

Csaknem úgy volt ez, mint a vándorról szóló Schubert-dalban: Ott, ahol nem vagy, ott van a boldogság.
	Felkerestem Carment. Még mindig abban a bungalóban lakott, ahol először találkoztam vele. Úgy tetszett, hogy semmi sem változott.	- Két hét múlva visszamegyek New Yorkba -mondtam. - Nem akar velem jönni?	- Ugyan, Robert! A szerződésem még öt hétig érvényes. Itt kell maradnom.	- Foglalkoztatták eddig valamivel?	- Ruhákat próbáltam. És állítólag kapok egy kis szerepet a legközelebbi filmben.	- Mindig azt mondják. Azt hiszi, Carmen, hogy maga színésznő?
	Nevetett. - Természetesen, nem. De hát ki az? - Végignézett rajtam. - Maga nagyon kikupálódott, Robert.	- Vettem egy új öltönyt.	- Nem erről van szó. Nem lett soványabb? Vagy csak azért látszik annak, mert olyan barna?	- Fogalmam sincs róla. Nem akar velem ebédelni? Van pénzem, elvihetem Romanoffhoz.	- Jó - mondta meglepetésemre.
	A filmszínészek, akik a Romanoff-étteremben ültek, nem érdekelték. Át sem öltözött. Dél volt. Szűk, fehér pantalló volt rajta. Ily módon először láttam meg, hogy a feneke is gyönyörű. Ez már szinte több volt a kelleténél: ez a tragikus arc, amely mellett az ember akár még a rövid lábat is elfogadná, ám ehhez hirtelenében még ez a fenséges, gyönyörű segg!	- Hallott valamit Kahnról? - kérdeztem.	- Mostanában néha-néha telefonál. De maga hallott róla, ugye? Különben nem keresett volna fel.	- Nem - hazudtam. - Azért látogattam meg, mert hamarosan elutazom.	- Miért? A maga véleménye szerint nem nagyszerű itt?	- Nem.
Olyan fürkész tekintettel vizsgálgatott, mint valami nagyon fiatal Lady Macbeth. 

- A barátnője miatt? Hiszen annyi nő van a világon. Különösen itt. És végül is, egyik nő olyan, mint a másik.	- Na de Carmen! - feleltem. - Micsoda képtelenség!	- Csak a férfiak hiszik, hogy képtelenség. 
Figyelmesen néztem rá. Némileg megváltozott. – Hát ugyanolyan az egyik férfi is, mint a másik? - kérdeztem. - Ezt a nők sem hihetik.	- A férfiak különbözők. Például Kahn. Ő egy csapás.	- Tessék?	- Egy sorscsapás - mondta Carmen mosolyogva és nyugodtan. - Először azt akarja, hogy menjek Hollywoodba, most meg azt akarja, hogy menjek vissza. Nem megyek. Itt meleg van. New Yorkban havazik.	- Csak ez az oka?	- Ez nem elég?	- Az Isten áldja, Carmen. Nem jönne mégis velem?
	A fejét rázta. - Kahn csak megbolondít. Én egy egyszerű lány vagyok, Robert. Fejfájást kapok a dumájától.	- Kahn nem mindig dumált csupán, Carmen, ő az, akire azt mondjuk, hogy hős.	- Abból nem lehet megélni. A hősöknek meg kellene halniuk. Ha életben maradnak, belőlük lesznek azok, akik a leginkább bosszantják az embert.	- Micsoda? Ezt ki mesélte be magának?	- Kell, hogy valaki bemesélje nekem? Talán maga is olyan mélységesen butának tart engem? Ugyanúgy, mint Kahn?	- Ellenkezőleg! Kahn se tartja butának. Imádja magát.	- Úgy imád, hogy megfájdul a fejem tőle. És, az még bosszantóbb. Miért nem tudnak maguk mind természetesek lenni többé?	- Tessék?	- Természetesek, mint a többi ember. Például, mint a háziasszonyom. Maguknál mindig minden olyan bonyolult.
	A pincér Macédoine desfruits-t hozott.

 - Pontosan úgy, mint ez itt - folytatta Carmen. - Micsoda fellengzős elnevezés! És közben csak felaprított gyümölcs egy kis likőrrel.
	Visszavittem a csirkékhez, a vörös hajú mintaháziasszonyához meg a bungalójához. - Kocsija is van már - mondta az a tragikus Duse-tekintet. - Maga aztán kikupálódott, Robert!	- Kahnnak is van már autója - hazudtam. - Jobb, mint az enyém. Tannenbaum mondta nekem. Egy Chevrolet.	- Egy Chevrolet, fejfájással - válaszolta Carmen, és azt a gyönyörű hátsó félét fordította felém. Majd a válla fölött hátraszólt hozzám: - Hogy van a barátnője, Robert?	- Nem tudom. Egy ideje már nem kaptam hírt felőle.	- Nem ír neki olykor-olykor?	- Mindkettőnknek állandó írásgörcse van a jobb kezében, és egyikünk sem tud gépen írni.
	Carmen nevetett. - Ahogy lenni szokott, ugye? Aki nincs szem előtt, arra nem is gondolunk! Ez mindent sokkal ésszerűbbé tesz.	- Ennél nagyobb bölcsességet ritkán mondtak. Mondjak valamit Kahnnak?
	Elgondolkodott. - Minek?
	Néhány csirke szaladt elénk a kertből, nagy szárny-csapkodással. Carmen egyszerre felélénkült. - Az isten szerelmére! A frissen mosott fehér pantallóm! - Nagy nehezen elhessegette a csirkéket. - Hess, Patrick! El innen, Emilie! Na lám, máris itt egy folt!	- Jó dolog, ugye, ha az ember név szerint ismeri a sorscsapást - jelentettem ki. - Az mindjárt családiasabbá teszi.
	Visszamentem a Fordomhoz, és hirtelen földbe gyökerezett a lábam. Mit is mondtam itt az imént? Egy pillanatig olybá tűnt nekem, mintha valaki hátulról belém döfött volna. Félig hátrafordultam.	- Nem olyan veszélyes - hallottam a kertből Carmen hangját. - Ki lehet mosni!
	Hát igen, gondoltam. De valóban ki lehet-e mosni?

Elbúcsúztam Scott-tól. - A vöröskréta-rajzom mellé szeretnék még egyet szerezni - mondta. - Agyban is a párost szeretem. Ki tudja, mikor jön megint ide? Van még valamije?	- Egy szénrajzom - Vöröskréta nincs. Ez is nagyon szép, szintén Renoir.	- Jó. Akkor hát két Renoirom lesz. Ki hitte volna valaha is?
	Kivettem a bőröndből a rajzot, és a kezébe adtam. - Magának adom a legszívesebben, Scott.	- Miért? Én nem is értek hozzá.	- De tiszteli, és az még többet ér. Minden jót, Scott! Úgy érzem, mintha évek óta ismernénk egymást.
	Sokszor tapasztaltam már ezt a spontán barátságot, amely túllépett az én európai óvatosságomon. Néhány óra múltán itt az emberek keresztnevükön szólították egymást, és ezáltal, lehet, hogy csak felületesen, de mégis valami szívélyes módon barátságot kötöttek. Amerikában a barátság volt a legkönnyebb és legtermészetesebb, Európában a leglassabban és legnehezebben kialakuló kapcsolat. Az egyik kontinens fiatal, a másik öreg. Lehet, hogy ezen múlt az egész. Az ember mindig úgy kellene, hogy éljen, mintha éppen elbúcsúzna, gondoltam.
	Tannenbaum újabb kis szerepet kapott. Elégedett volt, és meg akarta venni a Ford kocsimat. Elmagyaráztam neki, hogy azt vissza kell adnom a filmgyárnak.	- Mit játszik a következő filmben?	- Egy angol szakácsot, akinek a hajóját megtorpedózza egy német tengeralattjáró.	- És belefullad a tengerbe? - kérdeztem reménykedve.	- Nem. Komikus alak, akit kimentenek, és aztán ő főz a német tengeralattjáró legénységének.	- Megmérgezi őket?	- Nem. Igazi angol pudingot készít nekik karácsonyra. A nyílt tengeren mind összebarátkoznak, és angol és német népdalokat énekelnek. Azonkívül arra is rájönnek, hogy a régebbi német és az angol himnusznak ugyanaz a zenéje. Heil dir im Siegerkranz 

és God Save the King. Egy villanyégőkkel feldíszített fenyőfa alatt jönnek rá erre, és elhatározzák, hogy e háború után nem fognak többé egymás ellen harcolni. Túl sok azonosságot fedeznek fel egymásban.	- Elég sötét kilátások a maga számára. De talán ellensúlyozhatja valamiképpen a maga személyisége.
	Felszálltam a néger kalauzzal, széles, kényelmes habszivacs ágyakkal és beépített külön vécékkel ellátott vonatra. Hosszú évek óta először történt, hogy kifizettem minden adósságomat, pénz volt a zsebemben, újabb három hónapra meghosszabbított tartózkodási engedélyem, és egy nagy ablakon át kilátásom az Amerikán keresztül három napig tartó útra, ötvenlépésnyire az étkezőkocsitól.

28.
	- Robert! - kiáltott Melikov. - Én már azt hittem, hogy végleg Hollywoodban maradsz!	- Úgy látszik, csaknem mindenki azt hitte. Melikov bólintott. Szürke volt az arca. – Beteg vagy? - kérdeztem.	- Miért? - Nevetett. - Na persze, te Kaliforniából jössz. Itt minden New York-i úgy fest, mintha éppen a kórházból jött volna ki. Miért jöttél vissza?	- Mazochista vagyok.	- Natasa se hitte, hogy visszajössz.	- Mit hitt?	- Azt, hogy elhelyezkedtél a filmnél.
	Nem kérdezősködtem tovább. Nem volt éppenséggel valami vidám a fogadtatásom. Az ócska helyiség porosabbnak és rozogábbnak tűnt fel, mint valaha. Hirtelenében magam sem értettem, miért jöttem vissza. Az utcák piszkosak voltak, és esett az eső. - Egy kabátot kell vennem - mondtam.	- Itt akarsz lakni megint? - kérdezte Melikov.	- Igen. De most lehet nagyobb szoba is. Van üres szobád?
	- Raoul szobája megürült. Végleg elköltözött. Tegnap, egy nagy összeveszés után. Nem tudom, ismerted-e a legutóbbi barátját?	- Van másik szobád is?	- Lisa Teruelé. Egy héttel ezelőtt halt meg. Túl sok altatót vett be. Több üres szobám nincs, Robert. írnod kellett volna. Ilyenkor, télen, minden szálloda tele van.	- Nem könnyű a választás egy vad buzi és egy szelíd öngyilkos nő között. Hát jó, a Lisa Teruel szobáját kérem.	- Sejtettem.	- Miből?
Melikov nevetett. - Nem is tudom. Nyáron biztosan Raoul szobáját választottad volna.	- Gondolod, hogy most kevésbé félek a haláltól? Melikov újra elnevette magát. - Nem a haláltól.
A kísértetektől. Ugyan ki az, aki a haláltól fél? Hiszen az felfoghatatlan. A meghalástól igen, az már egészen más. Nos, Lisa jól halt meg. Amikor rátaláltunk, tíz évvel fiatalabbnak látszott.	- Hány éves volt?	- Negyvenkettő. Gyere, megmutatom a szobát. A legtisztább szobánk. Ki kellett kéneznünk. Azonkívül napos. Ami télen nem megvetendő. Raoul szobája egyáltalán nem kap napot.
	Felmentünk. A szoba az első emeleten volt. Úgy lehetett felmenni, hogy a hallból meg se látták. Kicsomagoltam. Néhány nagy kagylót, amelyeket egy Los Angeles-i üzletben vettem, szétraktam a szobában. Elhagyatottnak látszottak, teljesen elveszítették a tengermélytől kapott kalandok varázsát árasztó ragyogásukat. - A szoba lényegesen barátságosabb, ha nem esik az eső - jegyezte meg Melikov. - Nem innánk egy kis vodkát, hogy kissé felfűtsük magunkat?	- Még azt se. Aludni szeretnék egy pár órát.	- Én is. Az ember öregszik. Éjszaka szolgálatban voltam. A téllel együtt megjön a reuma is. Ma este azért minden jobb, Robert!

Délután elmentem Silvershez. Barátságosabban fogadott, mint amire számítottam. - Felvett rendeléseket? - kérdezte.	- Eladtam egy szénrajzot, ötezer dollárért. A kis Renoirt.
	Silvers bólintott. - Helyes - mondta meglepetésemre.	- Mi történt? - kérdeztem, - Hiszen rendszerint azt bizonygatja nekem, hogy a gatyánkat is ráfizetjük, ha eladunk valamit.	- Ügy is van. A leghelyesebb lenne, ha mindent megtartanánk. De hát véget ér a háború, Ross.	- Még nem.	- Véget ér. Egy hónappal előbb vagy utóbb, az már nem számít, Németország kikészült. Hogy a német nácik a legutolsó nem náci németig folytatják a harcot, az érthető: az életükért harcolnak. Hogy a német vezérkar folytatja a harcot, az is érthető: az utolsó katonáig harcol mindegyikük a saját karrierjéért. Ennek ellenére Németország kikészült. Néhány hónapon belül minden véget ér. Maga tudja, hogy az mit jelent.	- Igen - mondtam kis szünet után.	- Azt jelenti, hogy hamarosan átmehetünk megint Európába - jelentette ki Silvers. - És Európa most szegény. Olcsón vehet képeket az, aki dollárral fizet. Érti már?	- Igen - feleltem másodszor is, de ez alkalommal meglepődve.	- Okosabb lesz Európában bevásárolni. Ezért célszerű, ha most kevesebbet tartunk raktáron. Vigyázni keh, az ilyen helyzetben veszteni, de nyerni is lehet.	- Ezt még én is értem.	- Hasonló volt a helyzet az első világháború után is. Akkor még nem értettem hozzá. Súlyos hibákat követtem el. Ez még egyszer nem történhetik meg. Éppen ezért, ha vannak még függőben tárgyalásai, amelyek megfeneklettek az árak miatt, most engedhetnénk belőlük. Indokolja meg azzal, hogy készpénzfizetésnél a vevőink engedményt kapnak. Es, hogy mi éppen egy nagy gyűjteményt akarunk megvenni, ezért van készpénzre szükségünk.

	Egyszerre jókedvű lettem. Néha ilyen hatással volt rám a tiszta üzleti szellem, amelyet nem homályosítottak el mindenféle erkölcsi frázisokkal; különösen akkor hatott rám így, ha katasztrófákat alakított át józanul „tartozik" és „követel" rubrikákká. Olyan volt ez, mintha merész törpék az Istent irányítanák.	- Ez esetben, természetesen, megfelelő arányban kell a maga jutalékát is leszállítanunk - fűzte hozzá még Silvers,
	Pontosan erre vártam még. Ez volt az a fűszer, amelyik a vágső ízét adja meg, mint a fokhagyma az ürü-gulyásnak. - Természetesen - válaszoltam vidáman.

Haboztam, hogy felhívjam-e már Natasát. Egyik óráról a másikra halogattam. A viszonyunk az elmúlt hetekben valamiféle elvont látszatkapcsolattá alakult. Néhány üdvözletre és levelezőlapra korlátozódott, és még azoknál is valami hazugságot éreztem. Egyszerűen nem volt semmi mondanivalónk, amikor nem voltunk együtt, és azt hiszem, ez mindkettőnknél hasonló lehetett. Nem tudtam, mi történik, ha felhívom. Olyan bizonytalan voltam, hogy előre még a visszautazásomat se közöltem vele. Szándékomban állt, de aztán mégse tettem. Valamilyen különös valószerűtlenségben suhantak el a hetek és a hónapok, mintha csak véletlenül és minden különösebb fájdalom nélkül szűnt volna meg a viszonyunk.
	Felkerestem Bettyt, és megrémültem, amikor megláttam. Legalább tíz kilót fogyott. Az összezsugorodott arcból óriási, tágra nyitott szempár bámult ki. A szeme volt az egyedüli, ami még élt. Az arcában minden egyéb lefittyedt, túl bő és nehéz lett a csontok és a kifáradt izmok számára.	- Nagyon jól néz ki, Betty.	- Túlságosan lefogytam, ugye?	- Túl sovány manapság nem is lehet az ember. Ez a nagy divat.
	- Betty mindnyájunkat túl fog élni - mondta Ravic. Éppen a sötét szalonból jött ki.	- De nem Rosst - jelentette ki Betty kísérteties mosollyal. - Ragyogó színben van. Napbarnított, majd kicsattan az egészségtől.	- Ez két hét múlva elmúlik, Betty. New Yorkban tél van.	- Én is szívesen elmennék Kaliforniába - mondta. - Ilyenkor, télen, nagyon egészséges lehet ott. De oly sokkal távolabb van Európától!
	Kör betekintettem. A halál szagát éreztem ki az ajtófüggönyök redői közül. A szag még nem volt olyan erős, mint a hullarakásé a krematóriumban. Ott egyébként is más volt, a vér már elfolyt, és az édeskés szagban, amely megelőzi az erős rothadást, a tüdőkben megrekedt gáznak valamiféle csípős mellékbűze volt. Itt ez enyhe, állott, de ugyancsak édeskés szag volt, mely már alaposan befészkelte magát, és ablaknyitással vagy levendulavízzel csak percekre lehetett kiűzni. Aztán újra ott volt. Ismertem. A halál már nem odakinn lapult az ablak előtt, máris benn volt a szobában, még a sarkokban, de már a sorára várt.	- Itt most olyan hamar besötétedik - mondta Betty. - Olyan hosszúak lesznek ettől az éjszakák.	- Hagyja égve a villanyt éjszaka - javasolta Ravic. - Ha az embernek nincs munkája, megteheti, hogy nem vesz tudomást a napszakokról.	- Hiszen ezt teszem. Félek a sötétségtől. Berlinben sose féltem.	- Az régen volt, Betty. Az ember változik. Voltak idők, amikor én is féltem, ha felébredtem a sötétben.
	Betty rám szögezte a csillogó, óriási szemét. - Még mindig?	- Még itt, New Yorkban is. Kaliforniában kevésbé.	- Miért nem? Mit csinált? Éjszaka nem volt egyedül, ugye?	- De igen. Csak megfeledkeztem róla, Betty. Egész egyszerűen. 
	- Az a legjobb - mondta Ravic.
	Betty megfenyegetett a csontvázujjával, és rám mosolygott valami iszonyú mosollyal; az arcbőre, mely túlságosan bő lett, úgy mozgott, mintha láthatatlan öklök munkálkodnának alatta. - Csak rá kell nézni - jelentette ki, és dülledt, merev szemével rám pillantott. - Ő boldog.	- Ugyan, ki lehet boldog, Betty - mondtam.	- Arra én már rájöttem. Mindenki, aki egészséges. Csak éppen nem tudja, amíg meg nem betegszik. És ha már nem beteg, újra elfelejti. Egészen csak akkor tudja, amikor meghal.
	Felegyenesedett. A virágmintás műselyem hálóka-bátja alatt mint üres zacskó, úgy lógott a melle. - Minden egyéb értelmetlen - zihálta azon a kissé rekedt hangján, elfúló lélegzettel.	- Azt nem hiszem el, Betty - mondtam. - Hiszen olyan sok szép emléke van. Az a sok ember, akin segített! Az a rengeteg, számtalan barátja!
	Betty egy pillanatra elhallgatott. Aztán intett, hogy lépjek közelebb hozzá. Nem szívesen mentem, mentolos cukorka- és bomlásszaga volt.	- Minden mindegy - suttogta. - Egyszerre minden mindeggyé lesz! Higgye el nekem!
	A New Yorkba visszatért ikerlány jött elő a szürke nappali szobából.	- Bettynek ma rossz napja van - mondta Ravic, és felállt. - Egy kis mélabú. Ahogy a franciák mondják: cafard. Mindenkit elfog olykor-olykor. Nálam néha hetekig is eltart. Este még visszajövök. Beadunk egy ártalmatlan injekciót.	- Cafard - dünnyögte Betty. - Képmutatás. Valahányszor kimondjuk ezt a szót, azt képzeljük, hogy Franciaországban vágyunk. Milyens félelmetes elképzelés. Az ember még annál is szerencsétlenebb lehet, mint ahogy gondolja. Nem igaz, Ravic?	- Persze, Betty. De szerencsésebb is. Itt nincs a sarkában a Gestapo valamelyik embere.	- De igen. Az egyik itt ólálkodik.
	Ravic mosolygott. - Az itt ólálkodik mindnyájunk háta mögött, de lassú, és gyakran szem elől téveszt minket.

Elment. Az iker kiterített néhány fényképet Betty paplanára. - Az Olivaer Platz, Betty! A nácik előtti időkből!
	Betty hirtelen felélénkült. - Igazán? Hol találtad ezeket? A szemüvegemet! Nahát! Látszik az én házam is?
	Az ikerlány egy szemüveget vitt oda neki. - Az én házam nincs rajta - mondta Betty. - A másik oldalról vették fel. Ez itt a Schlesinger doktor háza. Még a nevet is el lehet olvasni. Persze hogy ez a náci idők előtt volt. Különben már nem volna ott a névtábla.
	Ez alkalmas pillanatnak látszott a távozásra. - Viszontlátásra, Betty - köszöntem. - El kell mennem.	- Nem maradna még?	- Csak ma érkeztem meg. Ki kell csomagolnom.	- Hogy van a nővérem? - kérdezte az ikerlány. - Most egyedül van Hollywoodban. Én ugyanis rögtön visszajöttem.	- Azt hiszem, egészen jól megy neki.	- Annyit hazudik - mondta az iker. - Egyszer már megcsinálta ezt. És semmi se volt igaz. Vriesländertől kellett kölcsönkérnünk a visszautazásra a pénzt.	- Miért nem marad Vriesländernél titkárnőnek, amíg a nővére elküldi magának az útiköltség árát?	- Arra várhatnék, amíg szakállam nő. És közben talán mégiscsak adódik valami lehetőségem.
	Betty aggódva fülelt, hogy mit beszélünk. - Ugye nem mégy el, Lissy? - könyörgött. - Hiszen nem maradhatok itt egyedül! Mit csináljak akkor?	- Nem megyek el.
	Az ikerlány, akiről most tudtam meg, hogy Lissynek hívják, kikísért az előszobába. - Nagy kereszt ez rajtam - súgta. - Meghal és nem hal meg. És nem akar kórházba menni. Én magam is beteg leszek tőle. Ravic be akarja vitetni a kórházba, de ő azt mondta, inkább meghal. De mégse hal meg.

Azon töprengtem, hogy elmenjek-e Kahnhoz. De semmi örvendetesét se tudtam volna mondani neki, olyat pedig nem akartam, ami nem igaz. Különös volt, ahogy halogatni próbáltam a telefonálást Natasának. Amíg Kaliforniában voltam, szinte mindvégig alig gondolkoztam ezen. Ott úgy éreztem, hogy ez olyan viszony volt, amilyennek azt kezdetben mindketten elhatároztuk: minden érzelgősség és fájdalom nélküli kapcsolat. Éppen ezért nagyon egyszerű kellett volna, hogy legyen ez a telefon, hogy tisztázzuk, miként állunk egymással. Egyikünknek sem volt mit a másik szemére vetnie, és egyikünknek sem voltak kötelezettségei. Ennek ellenére, mint valami sötét felhő az égen, mint valami egyre sötétebb felhő, úgy állt előttem az elhatározás, hogy jelentkezzem nála. Olybá tűnt nekem, mintha valami visszahozhatatlant szalasztottam volna el, valamit, amit soha többé nem lehet jóvátenni, s amit az értetlenségem és a hanyagságom miatt most már örökre elveszítettem. Mire beesteledett, csaknem annyira megerősödött bennem ez az érzés, olyannyira összesűrűsödött a bizonytalan félelem, mintha még az is elképzelhető volna, hogy Natasa meghalt. Tudtam, hogy a Bettynél tett látogatásom az, ami valamiképpen ezzel az indokolatlan aggodalommal függ össze, de az mégse múlt el.
	Végül mégis felhívtam, mintha maga az élet lenne a tét. Hallottam, hogy cseng a telefon, és rögtön tudtam, hogy a helyiség üres. Tízpercenként újra hívtam. Elmagyaráztam magamnak, hogy Natasa bizonyára elment valahová, vagy éppen fényképezik. Mindez kevéssé használt, bár a pánik kissé alábbhagyott, amióta rászántam magam a telefonálásra. Kahnra és Carmenre gondoltam, meg Silversre és arra a félresikerült kalandjára, Bettyre gondoltam és arra, hogy a boldogságról szóló nagy szavaink mind semmibe foszlanak egy másik szótól: a betegségétől. Megpróbáltam arra a kis mexikói lányra gondolni, ott, Hollywoodban, meg arra, hogy számtalan, Natasánál szebb nő is van a világon. Mindez csak arra volt elegendő, hogy bátorságot merítsek a következő telefonhíváshoz. 

Aztán következett a régi játék a számokkal: még két hívás, és aztán vége! De a kettőből három lett, meg négy.
Es egyszerre csak ott volt! Már nem is tartottam a fülemhez a hallgatót, egyszerűen ott hagytam az ölemben.	- Robert - mondta Natasa. - Honnan telefonálsz?	- New Yorkból. Ma érkeztem.
	Hallgatott egy ideig. - Ez minden? - kérdezte végül.	- Nem, Natasa. Mikor láthatlak? Már hússzor hívtalak, és teljesen kétségbeestem. A te telefonod, ha nem vagy ott, minden más telefonnál üresebben cseng.
	Natasa halkan nevetett. - Ebben a percben jöttem csak haza.	- Gyere velem vacsorázni - mondtam. - Elvihetlek a Pavillonba. Ne mondj nemet. Vagy ehetünk akár egy hamburgert valamelyik drugstore-ban. Bármit tehetünk, amit csak akarsz.
	Féltem, hogy mit fog válaszolni, tartottam valamiféle hosszadalmas vitától, hogy miért nem tudtunk egymásról olyan sokáig, a fölösleges, de érthető sértődöttségtől, mindattól a törmeléktől és kacattól, amibe kezdettől fogva belefulladhat a találkozás.	- Jól van - mondta. - Gyere értem egy óra múlva.	- Imádlak, Natasa! Ennél szebb szavakat nem hallottam, amióta elutaztam New Yorkból.
	Feszülten hallgattam a telefonba. Abban a pillanatban, amikor kimondtam ezt a mondatot, tudtam, mit fog rá válaszolni. Védtelen voltam minden csapással szemben. De Natasa semmit se válaszolt. Hallottam a kattanást, amint letette a hallgatót. Nem reagált rá. Megkönnyebbültem és csalódott voltam. Talán még egy szidalmakkal teli veszekedésnek is jobban örültem volna. Natasa nyugalma gyanús volt.
	Ott álltam Lisa Teruel szobájában, és felöltöztem. Este erősebben érződött a szobában a kén és a fertőtlenítő szaga, mint reggel. Azon gondolkodtam, ne cseréljek-e mégis szobát. Raoul még ottragadt légköre jobban megedzett volna a csatározásra, amely, mint feltételeztem, még vár rám. Amire szükségem volt, az valamilyen közömbös nyugalom, amely nem szabad, hogy megjátszottnak tűnjék fel, mert akkor elvesztem. 

Ebből a szempontból Raoul, a maga nőkkel szembeni viszolygásával, erősebb pajzs lehetett, mint Lisa, aki, úgy véltem, valami csalódás miatt halt meg. Egy pillanatig még az is megfordult a fejemben, nem szeretkezhetnék-e valakivel előtte, nehogy remegni kezdjek, amikor Natasával találkozom. Ismertem valakit Párizsban, aki mindig bordélyházba ment, mielőtt találkozott azzal a nővel, akivel nem akart többé együtt lenni, de akibe mégis mindig újra meg újra beleesett. De rögtön el is vetettem az ötletet; azonkívül egyetlen bordélyházat sem ismertem New Yorkban.	- Temetésre indulsz? - kérdezte Melikov. - Mit szólnál egy vodkához?	- Még az sem segít - feleltem. - Olyan komoly a dolog. Pedig ugyanakkor nem is komoly. Csak nem szabad, hogy hibát kövessek el. Hogy néz ki Natasa?	- Jobban, mint valaha! Ne haragudj, ez az igazság.	- Te vagy szolgálatban ma este?	- Egész éjszaka. Reggeli hét óráig.	- Hála istennek, Vladimír. Isten veled, el se tudod képzelni, mekkora marha vagyok. Miért nem írtam és telefonáltam gyakrabban! És még büszke is voltam rá!
	Kimentem a hideg éjszakába, a magamra vett félelemmel, reménnyel, jó szándékokkal, megbánással és egy új konfekciós kabáttal. Azonkívül hazugságokkal és stratégiai tervekkel tele.
	Megláttam a felvillanó világosságot, és hallottam a lift zümmögését.	- Natasa - mondtam gyorsan -, zűrzavarral, megbánással, reménnyel, hazugságokkal és stratégiai tervekkel tele jöttem ide. De mindent elfelejtettem abban a pillanatban, amikor az ajtóhoz jöttél. Csak egyetlenegy dolog maradt meg: a teljes értetlenségem, hogyan mehettem el tőled valaha is.
	A karomba vettem és megcsókoltam. Éreztem, ahogyan elhúzódik tőlem, és szorosabban öleltem. Engedett, de abban a pillanatban, amikor eleresztettem, kiszabadította magát. - Olyan zavartnak látszol - mondta -, és lefogytál.
	- Füveken és diétás koszton éltem. Alkalomadtán, vasár- és ünnepnapokon egy-egy nagy adag salátán.	- Engem díszlakomákra vittek a Twenty-One-ba és a Pavillonba. Nem lettem túl kövér?	- Bárcsak az lennél. Akkor több lenne belőled. De nem vagy kövér.
	Szándékosan elengedtem a fülem mellett azt a mondatot a díszlakomákról, amelynek amolyan rám mért csapásként kellett volna hatnia. Most már valóban összezavarodtam, az öröm, az óvatosság és a hirtelen remegés valamiféle zűrzavarában, amióta megöleltem Natasát. Sose viselt sok alsóneműt a ruhái alatt, és ha az ember hozzáért, mindig meztelennek és simának és forrónak és izgatónak érezte. Erre már nem is gondoltam; most viszont már csakis erre gondoltam.	- Nem fázol? - kérdeztem ostobán.	- Meleg a kabátom. Hová megyünk? 
	Őrizkedem attól, hogy a Twenty-One-t vagy a Pavillont említsem. Semmi szükségem se volt arra, hogy azt halljam, mindennap ott volt, és most már nincs is kedve hozzá. - Mit szólnál a Bistróhoz?
	A Bistro egy kis, francia vendéglő volt a Harmadik sugárúton. Fele annyiba se került, mint a többi étterem. - A Bistro zárva van - mondta Natasa. - A tulajdonosa eladta. Európába utazott, hogy jelen legyen De Gaulle párizsi bevonulásánál.	- Igazán? Hát már utazhatott?	- Úgy látszik. A francia emigránsokon kitört a visszavándorlási láz. Attól tartanak, hogy későn érnek haza, és akkor szökevényként bánnak velük. Menjünk a Coq d'or-ba. Az olyasféle, mint a Bistro.	- Helyes. Remélem, a főnöke még itt van. Hiszen ő is francia.
	A helyiség kedélyes volt.	- Remek Anjou rosénk van, ha bort akarnak - mondta a tulajdonos.	- Helyes.
	Irigykedve néztem rá. Másfajta emigráns volt, mint mi. Ő visszamehetett. Az ő hazáját elfoglalták, és most felszabadították. Az enyémet nem.	- Milyen barna lettél - mondta Natasa. - Mit csináltál? Semmit, vagy még annál is kevesebbet?
	Tudta, hogy Holtnál dolgoztam, de sokkal többet nem tudott. Elmondtam neki, mit csináltam, csak hogy megússzam az első negyedórát, és benne Natasa fölösleges kérdéseit.	- Vissza kell menned Kaliforniába? - kérdezte.	- Nem, Natasa.	- Gyűlölöm a telet New Yorkban.	- Én mindenütt gyűlölöm, csak Svájcban nem.	- Ott a hegyekben voltál?	- Nem. Börtönben, mert nem voltak irataim. De a börtönt jól fűtötték. Szép heteket töltöttem ott. Láthattam a havat, anélkül, hogy gyalogolnom kellett volna benne. Az volt az egyetlen fűtött börtön mindazok közül, amelyekben ültem.
	Natasa hirtelen elnevette magát. - Az ember sose tudja, hogy hazudsz-e vagy sem.	- Ez az egyetlen módja annak, hogy az ember elmondhasson olyan dolgokat, amelyeket még mindig igazságtalanságnak tart. Nagyon régimódi elv. Igazságtalanságok nincsenek. Csak rossz esélyek.	- Úgy hiszed?	- Nem, Natasa. Ha melletted ülök, akkor nem hiszem.	- Sok nővel feküdtél le Kaliforniában?	- Eggyel sem.	- Persze, hogy nem. Szegény Robert. 
	Ránéztem. Gyűlöltem, ha szegény Robertnek nevez. A beszélgetés egészen más irányt vett, mint ahogyan szerettem volna. Meg kellett volna próbálnom amilyen gyorsan csak lehet, lefeküdni vele. Ezek itt mind csak zavaró előcsatározások voltak. A szállodában kellett volna találkoznom vele, hogy rögtön felvihessem Lisa Teruel szobájába. Ez itt veszélyes volt. Tüskék előtt illegettük magunkat, meg barátságos szavak előtt, amelyekben időzített robbanószerkezetek voltak elrejtve. Tudtam, csak arra vár, hogy én is hasonló kérdést tegyek fel neki.	- Hollywood éghajlata nem olyan - mondtam. - Az ember fáradt és közömbös lesz tőle.
	- Ezért adtál olyan kevés hírt magadról? - kérdezte.	- Nem, nem ezért. Nem tudok levelet írni. Olyan volt az életem, hogy sose tudtam, kinek írhatnék levelet. A lakcímeink csak napokra szóló lakcímek voltak, és állandóan változtak. Csak a jelenben és csak a pillanatért élhettem. Sohase volt jövőm, és el se tudtam képzelni magamnak. Azt hittem, te is így vagy vele.	- Honnan tudod, hogy nem így vagyok? 
	Hallgattam. - Az ember újra összetalálkozik azzal, akitől elszakadt, és minden olyan megint, mint azelőtt - mondtam végül.	- Hiszen azt akarjuk.
	Egyre inkább kezdtem beleesni a csapdába. Gyorsan ki kellett másznom belőle: - Nem - válaszoltam. - Én nem.
Natasa gyors pillantást vetett rám. - Te nem? Hiszen éppen te mondtad.	- Az más. Nem tudhattam előre. Most már tudom.	- Mi az, ami más?
	Ez kihallgatás! Nem tudtam összeszedni a gondolataimat. Szanaszét futottak. Arra a pasasra gondoltam, aki a bordélyba ment, mielőtt a nővel találkozott. Nekem is azt kellett volna tennem, akkor most tisztább lenne a fejem. Elfelejtettem, vagy sohasem gondolkodtam el azon, hogy milyen varázserővel hat rám Natasa. A kapcsolatunk kezdetén ez még nem volt így, és furcsa módon Hollywood ködfelhőjében leginkább éppen arra a kezdetre emlékeztem. Abban a pillanatban, amikor újra megláttam, minden felelevenedett. Szinte féltem ránézni, úgy rettegtem attól, hogy elárulom magam. Amellett azt se tudtam, mi az, amit elárulhatnék. Csak úgy éreztem, hogy örökre alulmaradnék, ha rájönne. Még távolról se játszotta ki az összes aduját. Még arra várt, hogy elmondhassa nekem, viszonya van egy másik férfival, vagy legalábbis lefeküdt valakivel. Meg akartam akadályozni, hogy közölje velem. Egyszerre csak nem éreztem eléggé erősnek magam, hogy meghalljam, holott máris felvérteztem magam azzal a feltételezéssel, hogy aki az ilyet bevallja, az valószínűleg nem is tette meg.
	- Minden más, Natasa. Nem tudom megmagyarázni. Azt, ami fontos, és amire nem így számított az ember, azt nem lehet rögtön megmagyarázni. Boldog vagyok, hogy együtt vagyunk. Az idő, ami közte volt, elszállt, mint a füst.	- Azt hiszed?	- Én igen.
	Natasa nevetett. - Az kényelmes, ugye? De most haza kell mennem. Nagyon fáradt vagyok. Most készítjük elő a tavaszi kollekciót.	- Tudom, te mindig előbbre vagy egy évszakkal.
	Tavasz! - gondoltam. Mi lesz addigra? A fekete bajszos vendéglősre néztem. Őneki akkor talán már a dezertőrség vádjára kell majd Párizsban válaszolnia? És mi lesz velem? Fenyegetőn nyomult felém minden irányból valami. Úgy éreztem, mintha meg kellene fulladnom. Az, amire oly régen vártam, egyszerre valamiféle rövid határidős utolsó haladékként jelent meg előttem. Natasára pillantottam. Végtelenül távoli volt. Hűvösen és szenvtelenül húzta fel a kesztyűjét Mondani akartam valamit, ami minden félreértést eloszlathatott volna, de semmi se jutott eszembe. Csaknem némán mentem mellette. Nagyon hideg volt, s az utcasarkokon havas szél süvített. Fogtam egy taxit. Szinte nem is szóltunk egymáshoz. - Jó éjszakát, Robert - mondta aztán Natasa.	- Jó éjszakát, Natasa.
	Jó, hogy tudtam, ma éjszaka ébren találom Melikovot. Nem a vodka az, amire szükségem volt, hanem valaki, aki semmit se kérdez, és mégis ott van.

29.

Egy ideig csak álltam Lowy kirakata előtt. A korai tizennyolcadik századbeli asztal még mindig ott volt. Meghatottan üdvözöltem a lábain a toldások nyomait. Körülötte egy pár szék állt, régi fa, újonnan festve, mellettük néhány egyiptomi kis bronzfigura, s azok közt egy meglehetősen jó macska- meg egy kecses, eredeti Neith istennő-alak, hibátlan patinával.
	Megláttam, amint kijön a pincéből Lowy szenior, mintha maga a sziklasírjából feljövő Lázár volna. Úgy tetszett, hogy megöregedett, de különös módon ilyen érzést keltett bennem minden ismerősöm, akivel újra találkoztam - Natasa kivételével. Ő nem megöregedett, ő megváltozott, önállóbb és kívánatosabb volt, mint azelőtt. Nem akartam rá gondolni. A puszta gondolat is fájt, olyasféleképpen, mintha egy nagyszerű Csou-kori bronzot pillanatnyi vakságomban másolatnak néztem és elajándékoztam volna.
	Lowy meghökkent, amikor meglátott a kirakat előtt. Nem ismert meg azonnal, a télikabátom pompája és a barna arcszínem valószínűleg idegenné tett. Azonkívül, úgy véltem, ugyanolyan gyászos képet vágtam, mint ő.
Valamiféle gyors némajáték kezdődött. Lowy intett, én visszaintettem. Ő erre kacsázó járással az ajtóhoz sietett. - Jöjjön már be, Ross, mit áll ott kinn a hidegben! Itt meleg van.
Beléptem az üzletbe. Régiség-, por- és fírniszszagot éreztem.	- Jól kicsípte magát - mondta Lowy. - Jól megy az üzlet? Floridában volt? Gratulálok!
	Elmondtam, hogy mit csináltam. Azt nem tartottam szükségesnek, hogy a Holtnál végzett tevékenységemről is beszéljek neki. Tulajdonképpen semmi okom nem volt, hogy eltitkoljam. Csak semmi kedvem se volt ma reggel a feltétlenül szükségesnél többet magyarázni. Elég sokat ártottam magamnak Natasánál a magyarázkodásaimmal.	- Maguknál mi újság? - kérdeztem.
	Lowy mindkét kezével legyintett. - Megtörtént - jelentette ki komoran. - Mi?	- Megnősült. A sikszét vette el!
Ránéztem. - Az még semmit sem jelent - mondtam, csak, hogy vigasztaljam. - Manapság könnyen el lehet válni.
	- Erre gondoltam én is! De mit mondjak magának, az a siksze katolikus.	- A fivére is katolizált? - kérdeztem.	- Még nem, de ami késik, az nem múlik. A nő éjjelnappal gyúrja.	- Honnan tudja?	- Azt az ember látja. Már az öcsém is folyton vallásról beszél. Azt veri a fejébe a nő, hogy örök időkre a pokol tüzére lesz kárhoztatva, ha nem tér át a katolikus hitre. Az ilyesmi nem kellemes.	- Bizonyára nem. Katolikus esküvőjük volt?	- Természetesen! Ezt a nő kierőszakolta. Templomban esküdtek, az öcsém frakkban, egy olyan hosszú zsakettben, persze kölcsönzöttben, mert hát mit is kezdene egy olyan frakkal, hiszen túl rövid a lába.	- Micsoda csapás Izrael házában!
	Lowy éles pillantást vetett rám. - Úgy is van! Maga persze nem közülünk való! Nem is értheti annyira. Maga evangélikus?	- Én egy egyszerű ateista vagyok. Katolikusnak születtem.	- Micsoda? Akkor hogy lehet?	- Kiléptem az egyházból, amikor aláírták a konkordátumot Hitlerrel. Az már az én halhatatlan lelkemnek is több volt a kelleténél.
	Ez egy pillanatra felkeltette Lowy érdeklődését. - Ebben igaza van - mondta csendesen. - Csak az ördög érti az ilyet. Az egyház a maga jelszavával: szeresd felebarátodat, mint tenmagadat, és aztán kéz a kézben ezekkel a gyilkosokkal. Még érvényben van a konkordátum?	- Amennyire tudom, igen. Nem hiszem, hogy felmondták volna.
	Lowy már magához tért. - És az én fivérem? - mondta fújtatva. - ő a harmadik a szövetségben!	- Na-na, Lowy úr! Arról azért nincsen szó! A fivérének ahhoz semmi köze. Ő a szerelem ártatlan áldozata.	- Ártatlan? Ezt nézze meg! - Lowy színpadias mozdulattal mutatott körbe. - Ezt nézze meg, Ross úr! Számított erre valaha is a mi műintézetünkben?
	- Mire?	- Mire? Szentek! Püspökök! Szűz Mária-szobrok! Hát nem látja? Azelőtt nem voltak itt ilyen szakállas és festett szobraink. Egyetlenegy se! Most meg tele vagyunk velük.
	Körbetekintettem. A sarokban néhány jó szobor is volt.	- Miért helyezi el így ezeket a holmikat, hogy alig láthatók? Ezek jók. Kettőn még az antik festés és az antik aranyozás is rajta van. Pillanatnyilag ezek a legjobb darabjai itt az üzletében, Lowy úr. Mi van ezen keseregni való? A művészet az művészet!	- De nem ilyen körülmények között!	- Lowy úr, ez igen tág terület. Ha nem volna egyházi művészet, a zsidó műkereskedők háromnegyede tönkremenne. Ezzel toleránsnak kell lennie.	- Képtelen vagyok. Még akkor se, ha keresek rajta, összetöri a szívemet. Az én ütődött öcsém cipeli ide ezt a holmit. Elismerem, jó műtárgyak. De ettől még rosz-szabb a helyzetem. Ha új lenne rajtuk a festék, ha az aranyozás bronzporból készült volna, ha csak az egyik láb lenne antik, és minden másba sörétet lőttek volna, hogy úgy nézzen ki, mintha szú rágta volna, az jobb lenne nekem. Akkor joggal kiabálhatnék és jajveszékelhetnék! így be kell fognom a számat, és közben a bensőmben elégek. Már enni is alig tudok. A vagdalt csirkemáj volt azelőtt a kedvenc ételem, most az is kifordul a gyomromból. Hogy a libacombról mártással és a sárgaborsóról már ne is beszéljek. Attól egyszerűen elájulok. Az is ijesztő, hogy az a perszóna még az üzlethez is ért valamit. Csak letorkol, ha úgy panaszkodom, mint a babiloni vizek partján, és Antikrisztusnak nevez. Az tulajdonképpen azt jelenti nála, amit nekünk az antiszemita. És a nevetése! Egész nap csak nevet! Úgy nevet, hogy csak úgy reng rajta az a nyolcvan kiló. Kibírhatatlan! - Lowy felemelte mindkét kezét.
 - Ross úr, jöjjön vissza hozzánk! A maga társaságában könnyebb lesz nekem is. Jöjjön vissza az üzletünkbe, a fizetését is felemelem!
	- De hiszen én még Silversnél vagyok. Ez nem megy. Köszönöm szépen.
	A tekintete csalódást tükrözött. - Még akkor se, ha a korábbinál is inkább a bronzokra állunk át? Szentekről is készültek szobrok bronzból.	- De nagyon kevés. Ez nem megy, Lowy úr. Silversnél én most független vagyok, és nagyon jól keresek.	- Természetesen. Hiszen az ipsének nincsenek költségei. Még ha vizelni megy, azt is levonhatja az adójából!	- Viszontlátásra, Lowy úr. Sose fogom elfelejteni, hogy maga volt az első, akitől munkát kaptam.	- Mi az? Úgy beszél, mintha el akarna búcsúzni. Csak nem akar visszamenni Európába?	- Miből gondolja?	- Olyan furcsán beszél. Ne tegye, Ross úr! Egy árva büdös lélek se változott meg odaát, akár elveszítik most a háborút, akár nem, Higgyen Raoul Lowynak!	- Magának Raoul a keresztneve?	- Igen. A drága jó anyám sok regényt olvasott. Raoul! Hülyeség, mi?	- Dehogy. Boldoggá tesz vele. Hogy miért, azt nem tudom. Talán, mert ismerek még valakit, akit Raoul-nak hívnak. Neki, persze, egészen más problémái vannak, mint magának.	- Raoul - morogta Lowy komoran. - Talán ezért nem nősültem meg soha. Az ilyesmi bizonytalanná teszi az embert.	- Még kipótolhatja. Az olyan férfi, mint maga! - Hol?	- Itt, New Yorkban. Hiszen itt több a hívő zsidó, mint bárhol másutt.
	Raoul tekintete felélénkült. - Tulajdonképpen nem is rossz ötlet! Sose gondoltam rá. De most, amikor itt ez a dezertőr öcsém! - Gondolataiba süppedt.
	Aztán egyszerre csak elvigyorodott. - Hetek óta először nevetek most - mondta.

 - Jó az ötlet. Sőt, ragyogó! Még akkor is, ha nem teszem meg. Olyan ez, mintha egy dorongot nyomnának egy fegyvertelen ember kezébe. - Lelkesen felém fordult. - Van valami, amit tehetnék magáért, Ross úr? Nem akar egy szentet beszerzési áron? Egy Rajna-vidéki Szent Sebestyént?	- Nem. De mibe kerül a macska?	- A macska? Ez az egyik legritkább és legfinomabb...	- Lowy úr - szakítottam félbe. - Én magánál tanultam. A cifrázások fölöslegesek. Mibe kerül a macska?	- Magának lesz, vagy eladásra?
	Egy pillanatig haboztam. Valamiféle, néha rám törő, babonás gondolatom támadt: ha most becsületes leszek, akkor egy ismeretlen Isten meg fog jutalmazni, és Natasa felhív telefonon. - Eladásra - mondtam.	- Bravó! Maga becsületes. Ha azt mondta volna, hogy saját magának, nem hinném el. Tehát: ötszáz dollár! Beszerzési ár, esküszöm.	- Háromszázötven. Többet nem ad a vevőm. 
	Kiegyeztünk négyszázhuszonötben. - Ha már úgyis annyit veszítek - mondtam -, hadd menjek egészen tönkre. Mibe kerül ez a kis Neith-figura? Hatvan dollár! Ajándékba akarom adni.	- Százhúsz. Mert el akarja ajándékozni. 
	Kilencvenért kaptam meg. Raoul becsomagolta a kecses istennőt. Felírtam Natasa címét. Lowy megígérte, hogy maga fogja még aznap, délben leszállítani. A macskát magammal vittem. Ismertem valakit Hollywoodban, aki bolondul az ilyen állatért. Hatszázötven dollárért el tudom adni neki. így ingyen jutottam Natasa ajándékához, és még bőséges hasznom is marad, amiből egy új kalapot, téli cipőt és egy sálat is vehetek, hogy ezzel az eleganciával kápráztassam el Natasát, és egy jobb étterembe hívhassam meg.
	Este felhívott. - Egy kis istennőt küldtél nekem - mondta. - Hogy hívják?	- Egyiptomi. Neithnek hívják, és több mint kétezer éves.	- Ki az, aki ilyen kort megérhet! Szerencsét hoz?
	- Az egyiptomi szobrocskák szoktak ilyet tenni. De ha valaki nem tetszik nekik, akkor annak nem hoznak szerencsét. De neked ez biztosan szerencsét fog hozni. Hasonlít rád.	- Mindenhová magammal fogom vinni, mint amulettet. Belefér a kézitáskába. Szép, és megdobogtatja az ember szívét. Köszönöm, Robert. Hogy érzed magad New Yorkban?	- Felöltözöm télire. Itt állítólag hóviharok is vannak.	- Valóban vannak. Nem akarsz holnap velem vacsorázni? Érted mehetek.
	Gyorsan járt az agyam. Meglepő, mi mindent végig tud az ember gondolni egyetlen másodperc alatt. Csalódott voltam, hogy csak holnap akar eljönni. - Nagyszerű, Natasa - mondtam. - Hét után a szállodában leszek. Gyere, amikor neked megfelel.	- Kár, hogy ma nincs időm. De hiszen nem tudtam, hogy visszajössz, megbeszéltem már néhány programot. Esténként nehezen bírja ki az ember egyedül.	- Ez igaz - feleltem. - Nekem is varn egy meghívásom mára. Azokhoz, akiknél olyan jó pörköltet főznek. Nem kellett volna elfogadnom a meghívást. Mindig sokan vannak ott, eggyel több vagy kevesebb úgyse számított volna.	- Jól van, Robert. Holnap nyolc óra körül ott leszek.
 Letettem a kagylót, és azon gondolkodtam, segített-e végül a babonám, vagy sem. Úgy döntöttem, hogy szerencsét hozott nekem, holott csalódott is voltam, amiért nem találkozhattam már aznap este Natasával. Mint valami sötét gödör, úgy tátongott előttem az éjszaka. Hetekig megvoltam Natasa nélkül, és nem sok gondot csináltam belőle magamnak. Most azonban máris véget nem érőnek rémlett egyetlen éjszaka is. Nem az egész idő, csak közben az éjszaka. Az a halál, amely az egyik napot a másik naptól választja el.
	Nem hazudtam. Vriesländerné valóban meghívott. Elhatároztam, hogy elmegyek. Most történt először, hogy szabad emberként jelenhettem meg náluk, az új öltönyöm és a télikabátom pompájában, és adósságok nélkül. 

Maradéktalanul visszafizettem Vriesländer kölcsönét, és még a kakukkos órás ügyvédet is kifizettem. Minden megalázkodás nélkül ehettem a pörköltet. Hogy a látogatásomnak világfias jelleget adjak, és egyidejűleg a hálámat is kifejezésre juttassam a kölcsönért, Vriesländernének egy sötétvörös gladiólusz-csokrot vittem, amelyet, mivel kissé már túlságosan kinyílt, a sarki olasz virágárusnál leszállított áron vettem.	- Meséljen nekünk Hollywoodról - mondta Vriesländerné.
Pontosan ez az, amit el akartam kerülni. - Olyan, mintha egy átlátszó plasztikzacskót húznának az ember fejére - magyaráztam. - Mindent lát, semmit sem ért, semmit sem hisz el, csak tompa zajokat hall, úgy érzi, mintha valamiféle kocsonyás álomban élne, aztán felébred, és sokkal öregebb. . - Ez minden?	- Körülbelül.
	Betoppant a Lissy nevű ikerlány. Tannenbaumra és 3 kételyeire gondoltam. - Hogy van Betty? - kérdeztem. - Valamennyire tűrhetően?	- Nagy fájdalmai nincsenek. Erről Ravic gondoskodik. Injekciókat ad neki. Betty most sokat alszik. Csak este ébred fel, az injekciók ellenére is. És akkor harcol a következő napért.	- Van mellette valaki?	- Ravic. Ő zavart el, hogy végre egyszer kimozduljak onnan. - Végigsimította a tarka ruháját. - Én már teljesen megbolondulok. Egyszerűen nem tudom összeegyeztetni, hogy Betty haldoklik, itt pedig pörköltet zabálnak. Nem érzi maga is így?
	Rám nézett azzal a csinos, némileg üres pofikájával, amelyben Tannenbaum vulkáni szenvedélyt vélt felfedezni. - Nem - feleltem. - Ez egészen természetes. A halál olyasvalami, amit sose érthetünk meg, és éppen ezért ne is töprengjünk rajta. Egyen maga is valamit, mindennek ellenére. Hiszen Bettynél csak betegkoszt van.	- Nem tudok enni.	- Talán egy kis pörköltet.
	- Képtelen vagyok. Délelőtt én is segítettem itt az elkészítésénél.	- így már más. Nem kér talán egy kis köménypálinkát vagy egy pohár sört?	- Néha legszívesebben felakasztanám magam - mondta Lissy. - Vagy kolostorba vonulnék. De néha arra lenne inkább kedvem, hogy mindent szétverjek és tomboljak. Őrültség, ugye?	- Nem, Lissy. Normális. Egészséges és normális. Van barátja?	- Minek? Hogy törvénytelen gyerekem szülessen? Akkor aztán oda az utolsó lehetőségem is - mondta kétségbeesetten Lissy.
	Úgy látszik, Tannenbaum az ikrek közül mégis a megfelelőt kapta el, gondoltam. De az is lehet, hogy Vesel csak bolondította, és valójában egyik lánnyal sem volt viszonya.
	Vriesländer jött be a szobába. - Nahát, a mi fiatal kapitalistánk! Megkóstolta a mandulás tortát, Lissy? Nem? Pedig muszáj! Túlságosan sovány lesz! - Lissy fenekébe csípett. A lány ezt, a jelek szerint már ismerte, még csak nem is reagált rá. Egyébként nem is valami szenvedélyes csípés volt, inkább csak a munkaadó atyai ellenőrzése, meg akarván győződni, hogy minden rendben megvan-e még.	- Kedves Ross barátom - mondta Vriesländer, velem is atyáskodón bánva. - Ha most keres egy kis pénzt, nemsokára eljön a nagy lehetőség, hogy befektesse. Ha véget ér a háború, a német részvények szinte nullára zuhannak, és a márka teljesen elértéktelenedik. Ez az utolsó alkalom, hogy az ember komolyan beszálljon és vásároljon. Ez a nép nem fog a padlón maradni, össze fogja szedni magát és dolgozni fog. És újra felemelkedik. Tudja, hogy ki fogja segíteni? Mi, amerikaiak. Egészen egyszerű számítás. Szükségünk van Németországra Oroszország ellen. Ez a mi szövetségünk Oroszországgal pontosan olyan, mintha két buzi akarna gyereket nemzeni. Természetellenes. Ezt magas kormányköröktől tudom. Ha a nácik kikészültek, támogatni fogjuk Németországot. - Megveregette a vállamat.

 - Ne adja tovább! Ez egy milliókat érő tipp, Ross barátom. Magának elmondom, mert maga azon kevesek egyike, aki visszafizette nekem a kölcsönt. Én soha, senkit se sürgettem. De tudja, attól, hogy valaki emigráns, még nem válik automatikusan angyallá is, ugyebár?	- Köszönöm a tippet, de nincs rá pénzem. 
	Vriesländer jóindulatú pillantást vetett rám. – Még van ideje, hogy keressen. Úgy hallom, jó eladó lett. Ha egyszer önállósítani akarja magát, beszélhetünk a dologról. Én adom a pénzt, maga elad, és fele-fele arányban osztozkodunk.	- Az nem olyan egyszerű. Hiszen a képeket a kereskedőktől kellene megvennem. Ők pedig annyit kérnének értük, amennyi náluk is az eladási ár.
	Vriesländer nevetett. - Maga zöldfülű, Ross. Próbálja csak ki; százalék is van a világon. Különben összeomlana a világpiac. Egyik a másiktól vásárol, és egyik keres a másikon. Jelentkezzék, ha rászánta magát.
	Felállt, és én is. Egy pillanatig attól tartottam, hogy szórakozottan és atyaian nekem is a fenekembe fog csípni, de csak a vállamat veregette, és tovább ment.
	Vriesländerné jött oda hozzám, barátságosan mosolyogva, csupa arannyal felcicomázva. - A szakácsnő kérdezteti, hogy mit szeretne inkább hazavinni, pörköltet vagy székelygulyást?
	Azt akartam mondani, hogy egyiket se kérem, ez azonban mit sem változtatna a nyomorúságomon, és csak elkeseríteném Vriesländernét meg a szakácsnőt. - Pörköltet - mondtam. - Az remek volt. És nagyon köszönöm.	- Nekem van köszönni valóm, a virágokért - jelentette ki mosolyogva Vriesländerné. - A férjemtől, ettől a tőzsdejógitól, sose kapok virágot. A kollégái nevezik így. Jógázni tanul. Senki se zavarhatja, amikor meditál, kivéve, természetesen, ha a tőzsdéről telefonálnak. Az mindenek előtt.
	Vriesländer elköszönt. - Telefonálnom kell - mondta. - Ne feledje a tippemet!

Szemügyre vettem a tőzsdejógit. - Valami ágaskodik bennem ellene - válaszoltam,	- Ugyan mi? - Vriesländer egyszerre csak szinte burukkolt a visszafojtott nevetéstől. - Csak nincsenek morális meggondolásai? Na, de kedves Ross! Azt akarja talán, hogy azt a sok pénzt, ami ott hever az utcán, inkább a nácik vágják zsebre? Nem, az minket illet, minket, akiket megraboltak! Logikusan és gyakorlatiasan kell gondolkozni. Valaki meg fogja keresni azt a pénzt. Hát ne azok a szörnyetegek! - Még egyszer, utoljára, vállon veregetett, még egyszer atyáskodón belecsípett a Lissy ikerlány fenekébe, és eltűnt: meditálni vagy telefonálni.
Az utcán fújt a szél; hazavittem Lissyt, a pörkölt miatt úgyis taxiba kellett ülnöm. – Biztosan egészen zöld és kék már attól a vaskos csípőfogótól - mondtam. - Az írógépe körül is üldözni szokta magát?	- Soha. Csak akkor csíp belém, ha mások is látják. Kérkedni akar. Ugyanis impotens.
	Kicsiny és elveszett volt Lissy, amint ott állt hidegen a magas házak között.	- Nem akar feljönni velem? - kérdezte.	- Az nem megy, Lissy.	- Persze, hogy nem - felelte vigasztalanul.	- Beteg vagyok - mondtam, de nem tudtam, miért. - Hollywood - tettem még hozzá.
	- Nem akarok lefeküdni magával. Csak nem akarok egyedül bemenni abba a sivár szobámba.
	Kifizettem a taxit, és felmentem vele. Egy homályos szobában lakott, néhány babával meg egy plüssmackóval. A falon filmszínésznők képeslapjai voltak.	- Készítsek egy kávét? Megisszuk együtt? - kérdezte.	- Szívesen, Lissy.
	Felélénkült. A víz duruzsolt, és megittuk a kávét. Elmondott egyet s mást az életéből, amit rögtön el is felejtettem.	- Aludjon jól, Lissy - mondtam, és felálltam. - És ne csináljon semmi butaságot. Maga nagyon csinos, és holnap is lesz nap.

Másnap havazott. Este fehérek voltak az utcák, és a felhőkarcolók olybá tűntek fel, mint megannyi óriási csupa hó és fény méhkas. A forgalom csendesebb lett, és továbbra is szünet nélkül hullt a hó. Melikovval sakkoztam, amikor Natasa belépett. A haját és a felhajtott csuklyáját belepte a hó.	- A Rolls-Royce-szal jöttél? - kérdeztem.
	Egy pillanatig hallgatott. - Taxival jöttem - mondta végül. - Ez megnyugtat?	- Nagyon.	- Hová menjünk? - kérdeztem óvatosan, és éppen ezért hülyén.	- Ahová akarsz.
	Így nem sokra jutottam. A szálloda kijáratához mentem. - Nagy pelyhekben esik a hó - mondtam. - Tönkremegy a bundád, amíg taxit keresünk. Itt kell maradnunk a szállodában, amíg eláll.	- Nem kell semmi kifogás után keresgélned, hogy itt maradhassunk - jegyezte meg gúnyosan. - De kell, hogy valami ennivaló legyen nálad!
	Egyszerre eszembe jutott a Vriesländerék pörköltje. Meg is feledkeztem róla. Olyan feszült volt még a kapcsolatunk, hogy nem is gondoltam rá.	- A pörkölt! - mondtam. - Biztosan van hozzá kovászos uborka is. Megoldódott a problémánk. Itthon eszünk.	- Megtehetjük? Ennek a gengszternek a nyomorúságos szállodájában? Nem fog minket a rendőrséggel elvitetni? Vagy talán lakosztályod van, külön szalonnal és hálószobával?	- Arra semmi szükség. Most olyan helyen van a szobám, hogy senki se lát minket, amikor kimegyünk. Csaknem teljesen védett minden rajtaütéstől. Gyere!
	Lisa Teruelnek szép lámpaernyői voltak. Ez most jól jött nekem. Este a szoba az ernyőktől sokkal csinosabbnak látszott, mint nappal. A Lowynál vett macska az asztalon állt. Rózsitól, a szakácsnőtől, egy zománcos fazékban kaptam a pörköltet, abban meg is melegíthettem. Volt egy villanyfőzőlapom, és néhány tányérom, késem és kanalam is. 

Kihalásztam a fazékból az uborkákat, s a szekrényből kenyeret vettem elő. - Minden készen van - mondtam, és egy törülközőt terítettem az asztalra. - Már csak azt kell megvárnunk, amíg megmelegszik a pörkölt. 
Natasa az ajtó mellett a falhoz támaszkodott.	- Add ide a kabátodat - mondtam -, sok hely nincs itt, de hát itt az ágy.	- Igen?
	Elhatároztam, hogy óvatos leszek. Még nem voltam biztos a dolgomban. De ugyanúgy jártam, mint az első estén: amikor hozzáértem, megéreztem, hogy a vékony ruhája alatt csaknem meztelen, és mindent elfelejtettem, amit előre eltökéltem. Egy szót se szóltam. Natasa is hallgatott. Hosszú idő óta nem szeretkeztem senkivel, és rájöttem, hogy az embernek minden mindegy lehet: botrány vagy akár bűntény is, ha a benne meglévő csekély egyéniséget félresöpri az a másik és erősebb, arc nélküli én, amely csak kezekből, felforrósuló bőrből, felágaskodó és ellenállhatatlanul növekvő nemiségből áll. Belé akartam hatolni, a forró sötétségbe, a tüdő vörös szárnyai közé, hogy azok, mint a bagolyszárnyak, beborítsanak, a szív rángásaiba, bele és feljebb, egészen a szemek mögé, amíg megnyugodnak és semmit se kérdeznek már és becsukódnak, és még mélyebbre és feljebb, még magasabbra, míg az énünkből már semmi egyéb nem marad, csupán a vér lüktetése és a ziháló lélegzés, amely már nem is a miénk.
	Kimerülten hevertünk az ágyon, és egyszerre csak valami hirtelen ránk szállt, könnyű ájuláshoz hasonló álomba zuhantunk. Amikor visszatért a világ pereméről a gondolkodás képessége, rögtön el is mosta megint az a csodálatos nyugalom, amely az Istenhez legközelebb álló valami, az a rövid pillanat, amelyben már újra ott van az én mélységes érzete, ám maga az én még nincsen ott; az a pillanat, amely közvetlenül a megszületés előtti állapotra hasonlít, még az anya testében, amikor az ember már a saját életére készül, ott van a határon, még utoljára hozzátapadva a csak testi léthez, de már búcsúzkodva tőle, úton az értelem, a tévedés és az ingatag egyéniség felé, annak a búcsúnak az állapotában, amelyhez majd csak az utolsó lélegzetvétele után fog visszatérni megint.
	Éreztem magam mellett Natasát, a lélegzetét, a haját és a bordái enyhe remegését és a szíve halk dobogását. Még nem egészen ő volt az, még csak egy név nélküli nő, talán még az sem. Lélegzés volt és szívdobogás és bőr, és csak lassan bomlott ki a tudatosság és lett megnevezhető fogalmakká: odaadássá és érzelemmé, valamiféle tehetetlen, ernyedt kézzé, amely keresgélve tapogatózik egy váll felé, és ajakká, amely értelmetlen szavakat próbál megformálni.
	Lassan újra visszataláltam az önmagát-és-a-másikat-megtalálásnak ebbe az állapotába, ebbe a kimerült hallgatásba, amelyről nem tudja az ember, hogy mit érez jobban, a hallgatást vagy előtte az eszméletlenséget - és ebben az állapotban hirtelen mintha valami gyenge égett szagra lettem volna figyelmes. Egy pillanatig arra gondoltam, hogy csak érzékszervi csalódás, valami közbülső jelenség anyag és képzelet között, de aztán megpillantottam a forró zománcfazekat a főzőlapon.	- A fenébe, a pörkölt! - Felugrottam.
	Natasa félig kinyitotta a szemét. - Dobd ki az ablakon!	- Isten mentsen! Azt hiszem, még megmenthetjük.
	Kikapcsoltam a villanyfőzőt, és megkavartam a fazék tartalmát. Aztán óvatosan kiöntöttem, amíg a lerakódott barna rétegig értem. Azt a fazékban hagytam, s az egészet az ablakpárkányra tettem. - Egy perc múlva elmegy a szaga - mondtam. - A pörköltnek semmi baja sincs.	- A pörköltnek semmi baja sincs - ismételte Natasa, anélkül; hogy megmoccant volna. - Mit akarsz most, te átkozott kispolgár, azzal a megmentett pörkölttel? Hogy felkeljek?	- Semmit se akarok, csak egy cigarettát és egy pohár vodkát szeretnék adni neked. De nem kell elfogadnod.	- Elfogadom - jelentette ki Natasa, rövid gondolkodás után. - Honnan szerezted ezeket a lámpaernyőket? Hollywoodból hoztad?
	- Itt voltak.	- Ezek egy nő lámpaernyői. Mexikóiak.	- Lehet. A nőt Lisa Teruelnek hívták. Elköltözött.	- Egy nő sose költözik el úgy, hogy otthagyná az ilyen csinos lámpaernyőit - mondta Natasa, még félig alva.	- Néha még többet is otthagy az ember.	- Igen. Ha a rendőrség van a sarkában. - Felült. - Nem tudom, miért, de egyszerre szörnyen megéheztem.	- Gondoltam. Én is.	- Milyen furcsa! Nem szeretem, ha már előre gondolsz valamit.
	Teleraktam a tányérokat.	- Tudod, Robert, amikor azt mondtad nekem, hogy ehhez a pörkölt-családhoz mégy, nem hittem neked. Pedig te valóban ott voltál.	- A lehetőség szerint minél kevesebbet hazudok, így ez sokkal kényelmesebb.	- Erről van szó. Én meg sose hazudnék neked, hogy nem csaltalak meg.	- Megcsalni! Micsoda különös szó!	- Miért?	- Két hamis tényállást feltételez. Különös, hogy ez ilyen sokáig fennmaradt, hogy a világ még mindig nem tudott megszabadulni tőle. Hiszen ez az egész csupán két tükör között létrejött valami.	- Igazán?	- Természetesen. Semmi egyéb nem történik, mindössze két tükör csalóka játéka az egész. Kinek van joga egyáltalán arra a szóra, hogy „megcsalás"? Ha lefekszel valaki mással, csak önmagadat csalod meg, nem engem.
	Natasa abbahagyta az evést. - Ez ilyen egyszerű?	- Igen. Ha az valóban csalás volna, akkor éppenséggel nem is tudnál engem megcsalni. A csalás automatikusan kizárja a csalást. Egy zárat nem lehet egyszerre két kulccsal kinyitni.
Natasa felém hajított egy kovászos uborkát. Elkaptam. - A kovászos uborka nagy ritkaság ebben az országban - jelentettem ki. - Az ember ne dobálózzék vele.
	- De zárakat se próbáljon nyitogatni vele!	- Azt hiszem, eléggé ostobák vagyunk mindketten, nem gondolod?	- Nem tudom. Muszáj, hogy mindent pontosan, névvel is meghatározzunk, te állampolgárságodtól megfosztott német?
	Elnevettem magam. - Van valami olyan szörnyű érzésem, Natasa, hogy szeretlek. Pedig olyan nagyon igyekeztünk, hogy ne kelljen!	- Igazán? - Hirtelen olyan furcsán nézett rám. - Pedig ez mit sem változtat a tényeken, Robert. Én megcsaltalak.	- Az mit sem változtat, Natasa - feleltem. - Attól tartok, hogy annak ellenére is szeretlek. Mi köze egyiknek a másikhoz? Olyan ez, mint a szél és a víz: megmozgatják egymást, de mindegyikük ugyanaz marad, ami volt.	- Ezt nem értem.	- Én sem. Hát muszáj mindent megérteni, te, állampolgár- ságodtól soha meg nem fosztott, számos ország leánya?
	De mégsem hittem el, amit mondott. Ám, még ha lett volna is benne valami igazság, pillanatnyilag az is mindegy volt nekem. Itt volt megint, velem volt, és minden egyéb olyasmi, ami csak a bebiztosított jövővel rendelkező emberek számára fontos.

30.

Az egyiptomi macskát egy hollandusnak adtam el. Azon a napon, amikor a csekket megkaptam, meghívtam Kahnt a Voisin étterembe.	- Magának annyi pénze van? - kérdezte.	- Ebben a példaképeim az ókoriak - feleltem. - Az antik világ emberei, mielőtt bort ittak, egy keveset a földre öntöttek, áldozatul az isteneknek. Ugyanebből az okból megyek én is egy jó vendéglőbe. És, hogy a bornál maradjunk, megiszunk egy palack Cheval Blanc-ot. A Voisin-ben van még belőle. Rendben van?
	- Hogy rendben van-e? Az utolsó kis kortyot aztán a tányérra csöpögtetjük, hogy jó kedvükben tartsuk az isteneket.
	A Voisin tele volt. Háborús időkben zsúfolásig megtelnek a vendéglők. Mindenki ki akarja élvezni még az életet, még ha ő maga nincs is veszélyben. Könnyebben mozdul a pénz, mint amikor békeidőben a jövő biztosabbnak látszik.
	Kahn a fejét rázta. - Én ma használhatatlan vagyok, Ross. Levelet kaptam Carmentól. Végre írt! Úgy véli, jobb, ha elválunk. Barátságban. Azt állítja, hogy nem értettük meg egymást. Ne is írjak neki többé. Van ott valakije?
	Döbbenten figyeltem. Úgy rémlett, súlyosan érinti a dolog.	- Olyasminek én nyomát se láttam - feleltem. - Eléggé egyszerűen él Westwoodban, a lakásadónőjénél, csirkék és kutyák között. Egy párszor találkoztam vele. Elégedett volt azzal, hogy semmit sem csinál. Nem hiszem, hogy szeretője lenne.	- Maga mit tenne? Odautazna? Hogy visszahozza? Eljönne Carmen?	- Nem hiszem.	- Én sem. Mit csináljak?	- Várjon. És ne írjon többé. Talán magától is visszajön.	- Gondolja?	- Nem - mondtam. - Olyan nagyon fontos magának?
	Kahn hallgatott egy ideig. - Számomra semminek se lenne szabad fontosnak lenni. Nagyon fontos nem is volt talán, inkább valami hóbort. Es egyszerre nincs többé. Tudja, miért?	- Mert Carmen el akar menni. Mi más lenne az oka? Kesernyésen elmosolyodott. - Egyszerű, ugye? És mennyire nem érti mégsem az ember, amikor megtörténik.

	Natasára gondoltam. Nem történt-e Natasával kapcsolatban velem is csaknem ugyanez? És nem ez történik-e velem még mindig? Elhessegettem magamtól ezt a gondolatot, és azon töprengtem, hogy mit mondjak Kahnnak. Egyáltalán nem illett hozzá ez az egész. Sem Carmen, sem a helyzet, amelybe került, sem ez a bú-bánata. Nevetséges volt, sehogy se illett hozzá, és éppen ezért veszélyes volt. Ha ez egy fantáziadús költővel esett volna meg, akkor nevetséges és érthető volna. Kahnnál érthetetlen volt. Olybá tűnt, hogy itt ő olyasvalamibe menekült, ami számára, aki szöges ellentéte a tragikus szépségnek és a közönyös léleknek, amolyan szórakoztató, intellektuális játék volt. De, hogy ezt egyszerre komolyan vette, az a hanyatlásának vészes jele.
	Felemelte a poharát. - Ugye, milyen kevés a mondanivalónk a nőkről, amikor boldogok vagyunk? És milyen sok, amikor boldogtalanok vagyunk.
	- Ez igaz. Gondolja, hogy Carmennel boldog lehetett volna?	- Arra gondol, hogy nem illettünk össze? Ez igaz. De az olyan emberektől, akik összeillenek, könnyen el is lehet szakadni. Olyan ez, mint a fazék meg a fedője, ha összeillenek. Akkor minden nehézség nélkül széjjelválnak. De ha nem illenek össze, és kalapácsot kell fogni, hogy a fedőt a fazékba verjük, akkor, amikor az ember szét akarja választani őket, bizony könnyen el is törhet valamit.	- Szavak - mondtam. - Ebből semmi sem igaz. Minden közmondást is ki lehet forgatni, pontosan az ellenkezőjére.
	Kahn összeszedte magát. - És minden helyzetet is. Ne is beszéljünk többé Carmenról. Egyébként is, valószínűleg kissé letört vagyok. Vége felé közeledik a háború	- És ezért letört?	- Nem. De mi lesz azután? Maga tudja, hogy akkor mit akar csinálni?	- Ki tudja azt pontosan! Elképzelhetetlen, hogy a háború véget érhet. És éppen olyan elképzelhetetlen az is, hogy mit fog akkor csinálni az ember.
	- Itt akar maradni?	- Erről nem szeretnék beszélni.	- Na látja? Én folyton ezen töprengek. Akkor jön el majd az emigránsok számára a nagy kijózanodás. Az utolsó támaszuk az őket sújtó igazságtalanság volt. És az most egyszerre nincs többé. Visszamehetnek. Minek? Hová? És ki akarja őket? Az ember soha nem mehet vissza.
	- Sokan itt fognak maradni.
	Legyintett. - Én a sérülékenyekről beszélek. Nem az üzletelőkről.	- Én mindre értettem - mondtam. - Az üzletelőkre is.
	Kahn mosolygott. - Isten éltesse, Robert. Ma csak hülyeségeket beszélek. Jó, hogy itt van. A rádiókészülékek jól beszélnek, de arra nem jók, hogy meghallgassák az embert. El tudja képzelni, hogy rádiókészülékek képviselőjeként fejezzem be az életemet?	- Miért ne? - válaszoltam. - De hát miért így kellene befejezni? Fejezze be a gyár tulajdonosaként.
	Rám nézett. - És azt el tudja képzelni?	- Tulajdonképpen nem igazán.	- Jól van, Robert.
	Nevetett. - Kiittuk a Cheval Blanc-ot - mondtam. - És elfelejtettük az isteneknek áldozni az utolsó cseppeket. Talán ezért lettünk indokolatlanul is olyan mélabúsak. Mit szólna egy adag fagylalthoz? Maga annyira szereti!
	Kahn a fejét csóválta. - Az mind csak blöff, Robert. A könnyed élet illúziója, önámítás. Lemondtam arról, hogy megjátsszam önmagam előtt a vidám fickót. Az ínyencet. A szélhámost, öreg zsidó lesz belőlem.	- Harmincöt éves öreg zsidó?	- A zsidók mindig öregek, öregnek születnek. Kétezer éves üldöztetés ül mindegyikük vállán, attól a pillanattól kezdve, amikor először felsír.	- Vigyünk magunkkal egy üveg vodkát, és igyuk ki az életről folytatandó beszélgetésünk közben?

	- A zsidók nem is igazi ivók. Hazamegyek, és a szobámban, ott, az üzlet fölött, holnap már nevetni fogok magamon. Jó éjszakát, Robert.
	Nagyon nyugtalan voltam. - Hazakísérem - mondtam.
	Az étterem melege után most kopogó hideg rontott ránk. Könyörtelen, fagyos neonfényükkel bámultak a drugstore-ok és hamburgerboltok a szeles éjszakába. - Vannak olyan helyzetek - kezdtem -, amelyekben nevetséges, ha az ember egyedül akar hősies lenni. A maga hideg szobája...	- Túl van fűtve - szakított félbe Kahn. - Mint minden itt, New Yorkban.	- Túlfűtött és hideg, mint az az átkozott neonfény, amely maga a vigasztalanság, amikor az ember egyedül rohan végig, fogvacogva az utcákon. Miért nem jön át a Reuben Szálló plüsshalljába? Homoszexuálisok, stricik, öngyilkosok és holdkórosok közt védettebb az ember, mint másutt. Legyen észnél, jöjjön velem!	- Majd holnap - mondta Kahn. - Ma még találkozom valakivel.	- Ugyan, kérem!	- De igen - jelentette ki. - Lissy Rollerrel. Most már elhiszi?
	Az ikerlány, mondtam magamban. Miért is ne? Különös, de nekem mégis úgy rémlett, mintha az ikerlány még Carmennél is kevésbé illenék Kahnhoz. Lissy Koller csinos, házias, szeretetre vágyó, mint valami eltévedt cica, és sokkal kevésbé buta, mint Carmen, de ebben a jeges éjszakában egyszerre rádöbbentem, miért kellett Kahnnak csakis Carmen: olyan együttes voltak ők ketten, amely a maga tökéletes értelmetlenségében megszüntette a gyökerétől megfosztott lét értelmetlenségét.
	Kahn tekintete végigsiklott az utcán, mely tele volt az autók stoplámpáinak piros fényeivel, amelyek, mint szétszórt parázsló széndarabkák, hasztalan próbálták felmelegíteni a sötétséget.
 - Végéhez közeledik ez az árnyékháború a láthatatlan sebesültjeivel és láthatatlan halottaival, néma bombáival és néma temetőivel a föld másik oldalán. És mi marad meg? Árnyak, árnyak... mint mi is!

A rádióüzlethez értünk. Mint valami jövendő háború automatakatonái, úgy csillogtak a rádiókészülékek a holdfényben. Felnéztem. Kahn szobájának ablaka világos volt. - Ne bámuljon úgy, mint valami aggódó kotlóstyúk - szólt rám Kahn. - Láthatja, égve hagytam a villanyt. Nem szeretek sötét szobába lépni.
	Az ikerlány jutott eszembe, ő is félt a szobájától. Talán valóban odafenn ül most, és fésülködik. Semmi se stimmelt, és ez még vigasztalanabbá tette az egészet. - Tulajdonképpen lesz még hidegebb is itt, New Yorkban? - kérdeztem.	- Sokkal hidegebb - mondta Kahn.

Natasán nagy rubinfülbevaló volt, egy rubinokból és gyémántokból álló nyaklánc és egy gyönyörű gyűrű.	- A gyűrű negyvenkét karátos - súgta a fülembe Horst, a fényképész. - Ehelyett eredetileg egy nagy rubincsillagot akartunk, de ilyen nincs forgalomban. Még a Van Cleef és Arpelsnél sincs. Ugyanis Natasa kezéről akarunk felvételeket készíteni. Színesben. De hát a csillagot ráretusálhatjuk. Még szebbet is, mint amilyen a valóságban létezik - tette hozzá elégedetten. - Hiszen manapság minden montázs!	- Igazán? - kérdeztem, és Natasára néztem. Csendesen ült a dobogón, fehér fényben, fehér szaténruhában, rubinokkal telehintve. Semmi sem emlékeztetett arra, hogy előző este az ágyamon feküdt, és kiabált, rekedten, és domborún kifeszülve, mint valami csupasz íj: mélyebbre! Mélyebbre! Törj darabokra! Mélyebbre! Szakíts szét!	- Természetesen - mondta Horst. - A nők és a politikusok. Egyre inkább csupa montázs. Hamis mellek, habszivacs fenekek, kikészített orcák, hamis szempillák, parókák, műfogak... csalóka kép az egész. És ehhez jövök még én, homályos beállítással, életlen lencsével, rafinált fényeffektusokkal; mint cukor a kávéban, úgy olvadnak el tőlük az évek, voilá! 

És a politikusok? A többségük írni-olvasni is alig tud. Okos kis zsidókat tartanak, akik megírják a beszédeiket, ügynökségeik vannak, amelyek szellemes bemondásokat szállítanak nekik, írók a könyveikhez, tanácsadók a hátuk mögött, színészek, akik megtanítják őket, hogyan álljanak és viselkedjenek, és talán még gramofonok is, amelyek helyettük beszélnek. - Felállt, és a fényképezőgépéhez ugrott. - Ez most jó, Natasa! Maradj így egy pillanatig!
	Natasa lelépett az emelvényéről, kilépett a fehér fényből, és császárnőből egyszerre egy milliomos fegyvergyáros ékszerektől csillogó feleségévé változott. - Gyorsan átöltözöm - mondta. - Van még abból a pörköltből?
	Nemet intettem. - Három napig tartott. Tegnap este kikapartuk a tálat. Vissza kell vinned az ékszereket?	- Nem. Az a szőke fiatalember, ott szemközt, a Van Cleeféktől jött. Ő viszi el.	- Helyes. Akkor hát mehetünk, ahová akarunk.	- Még egy felvételt kell készítenem. Tavaszi kosztüm. Úristen, milyen éhes vagyok!
	A zsebembe nyúltam. Ismertem ezeket az éhségrohamait. A cukorbaj ellentéte volt ez nála, hypogly-kaemia ennek a szörnyű neve, és nem egyéb, mint hogy a vérében a cukorszint gyorsabban zuhan le, mint általában másoknál. Ezért egészen hirtelen lett mindig nagyon éhes. Akkoriban, amikor az 57. utcában lakott, éjszakánként, amikor felébredtem, és azt hittem, hogy tolvajok járnak a lakásban, gyakran a hűtőszekrény előtt találtam, meztelenül, a hűtőszekrény belső lámpájától kísértetiesen megvilágítva, amint elmerülten valami hideg sültet majszol, s a másik kezében egy darab sajtot tart.
Zsírpapírba burkolt kis csomagot vettem elő.	- Egy kis tatárbifsztek - mondtam. - Közbeeső fogásként.	- Hagymával?	- Hagymával és fekete kenyérrel.
	- Angyal vagy - jelentette ki, s félrehúzta a nyakéket, enni kezdett. Megszoktam, hogy mindig zsebre vágjak ilyen kis csomagokat, ha elmegyünk valahová, ahol néhány óráig nem lehet ennivalóhoz jutni; és különösen akkor vittem magammal ilyet, amikor az idő a megszokott étkezési idővel egybeesett, mint például moziban vagy színházban. Ezek a csomagocskák sok kényelmetlenségtől mentettek meg. Natasa eléggé mérges is tudott lenni, amikor hirtelen elvakította ez a dühös éhség, és se távol, se közel egy falat kenyérhez sem juthatott. Nem tehetett róla, olyan volt ez, mint valami elmebeli megzavarodottság. Egyszerűen erő-sebb volt az éhségérzete, mint a másoké, olyan, mintha egész nap koplalt volna. A zakóm zsebében többnyire egy kis üveget is vittem magammal, egy-két bő kortynyi vodka volt benne. Ez, egy falat tatárbifsztekkel, szinte fejedelmi étkezés, még akkor is, ha a vodka, természetesen, nem hideg. Elővigyázatossági rendszabály volt ez is, olyan, mint amire kioktatott az az illető, akitől az útlevelemet kaptam. A testi kényelem és biztonságérzet minden szellemes ötletnél többet ér, magyarázta. Az embernek kevésbé kell megerőltetnie magát, és a másik is jobban érzi magát. Vártam, hogy Natasa egy idénnyel megint előbbre hozza az évszakokat. Sok bundát már nem is láthattunk a műteremben, legfeljebb néhány könnyű breitschwanz kabátkát, de a tanulólányok már azokat is összecsomagolták. Horstnál már május volt. Gyapjúkosztümök és világos színek: kobaltkék, nílusi zöld, kukoricasárga, sivatagi barna és még megannyi, csábító elnevezés. Május, gondoltam. Májusra véget érhet a háború. És aztán mi lesz? - kérdezte Kahn. Aztán mi lesz - gondoltam én is, és Natasára néztem, aki rövid kosztümben, lobogó sállal a nyakán jött éppen elő a háttérből, vékonyan és kissé imbolyogva, mintha a lába túlságosan hosszú lenne. Hol leszek én májusban? Megint széthullott előttem az idő, mint valami kipukkadó paradicsomos zacskó, és az értelmetlen kaleidoszkóp forogni kezdett. - Minket már tönkretettek ahhoz, hogy normális életet tudjunk élni - mondta egyszer Kahn -, el tudna képzelni engem, mint valami rádióscég képviselőjét, akinek családja van, demokratikusan választ, pénzt gyűjt és elöljáró szeretne lenni az egyházkerületében? 

Mi már tönkre vagyunk téve, sokan kikapartak maguknak valamit, mint a vulkánkitörés egyes áldozatai. Vannak, akik megúszták minden különösebb sérülés nélkül, némelyek még nyertek is rajta, mások megint nyomorékok lettek, és a sérültek, akik a leginkább érintettek, sose fognak egyenesbejönni, és végül el fognak pusztulni.
	1945 májusa! Vagy június vagy július! Az idő, mely hosszú éveken át oly kínos lassúsággal vánszorgott csak, egyszerre száguldani kezdett. Bámulva néztem Natasára, akit most minden irányból megvilágítottak, és ott állt az emelvényen, kissé előre dőlve, néztem az arcélét, bizonyára enyhén hagymaszagot árasztott; szobordísz volt most egy láthatatlan hajó orrán, mely valamiféle fénytenger hátán futott versenyt az idővel.
	Egy csapásra kialudtak a fényszórók. Szétmállva és szürkén küzdötte át magát a műterem megszokott lámpafénye a látszólagos ködön. - Kész! - kiáltotta Horst. - Becsomagolni! Mára befejeztük!
	A selyempapírok zizegésén és a dobozok zörgésén keresztül jött felém Natasa. A kölcsön szőrmebunda és rubinfülbevaló volt rajta. - Nem tehetek róla, muszáj volt - mondta. - Ma estére magamnál tartottam ezeket. Holnap visszaküldöm. Ezt már többször megtettem. A szőke fiatalember nagyon jól tudja. Gyönyörűek, ugye?	- És ha elveszíted?
	Úgy nézett rám, mintha rosszul időzítve, valami trágár megjegyzést tettem volna. - Biztosítva vannak - felelte. - A Van Cleef és Arpels cég mindent biztosít, amit nekünk kikölcsönöz.	- Jól van - mondtam gyorsan, nehogy a fejemhez vágja, amint azt hasonló helyzetekben gyakran megtette, hogy milyen kispolgár vagyok. És ez már el is döntötte az este stratégiáját. A Pavillonban fogunk vacsorázni.	- Nem kell sokat ennünk, Robert! Hiszen már ettem egy tatárbifszteket.	- Úgy fogunk enni, ahogy csalókhoz és szélhámosokhoz illik, vagyis jobban, mint a kispolgári fejedelmek.

Az ajtóhoz mentünk. - Jóságos isten - mondta Natasa. - Hiszen itt a Rolls-Royce! Ezt teljesen elfelejtettem!	- Küld el.	- Na, de Robert! Ha már itt van... Hiszen többször is mentünk vele. Ebben igazán semmi sincs!	- Ez az én kispolgári vérem, amely felforr - válaszoltam. - Azelőtt, az más volt. Most szeretlek, és kis-tőkés lettem. Megengedhetem magamnak, hogy taxiba üljünk.	- Hát nem éppen az illik a csalókhoz és szélhámosokhoz, hogy Rollson menjenek?	- Ez nagyon csábító, de nem tudom rögtön eldönteni. Üljünk taxiba, hogy elejét vegyük minden későbbi megbánásnak. Kellemes este van, csikorgó hideg. Mondd a sofőrnek, hogy erdei vadászatra megyünk, vagy csak sétálni.	- Hát, ha akarod - mondta húzódozva Natasa, és egy lépést tett előre.	- Állj! - szóltam utána. - Meggondoltam magam. Bocsáss meg, Natasa. Ami neked jólesik, az fontosabb, mint a féltékenység sósavával átitatott erkölcsösség. Szálljunk be!
	Mint valami különös, ritka madár, úgy ült mellettem Natasa. - Le se mostam az arcomról a sminket - mondta. - Túl sokáig tartott volna, és túlságosan megéheztem volna. Azonkívül Horst termében nincs is hozzá az embernek megfelelő nyugalma. Csak szétmázolja az egészet, aztán leszedi lemosó krémmel, és úgy jön ki, mint valami megkopasztott csirke.	- Te aztán igazán nem megkopasztott csirkének látszol - szögeztem le. - Olyan vagy, mint egy röptében eltévedt éhes paradicsommadár. Vagy mint egy áldozatra felékesített szűz Timbuktu vagy Haiti valamelyik törzséből. Az én szememben a nők sose változhatnak át eléggé. Én amolyan régimódi csodálója vagyok a női nemnek, azoknak a lényeknek, akik valahonnan a dzsungelből és az őserdőből repültek ki, de ellensége vagyok a nőknek mint olyanoknak, akik egyenjogú harcos- és üzlettársaink.
	- Tehát barbár vagy!	- Csak reménytelenül romantikus lélek.	- Én eléggé barbár vagyok neked? Hamis műszem-pilla, az arcomon filmszínész-kikészítés, lopott ékszerek, új frizura és kölcsönkapott szőrmebunda? Elegendő ez a te szélhámos énednek?
	Nevettem. Natasa mit sem tudott az én álnevemről, az én hamis útlevelemről, és mindezt csak tréfának szánta. - Horst az imént egész előadást tartott nekem, és abban ő sokkal messzebbre ment el. A nőkről és a politikusokról. Abban még hamis mellekről, fogakról, hajról és fenekekről is szó volt.	- Politikusoknál is?	- A politikusoknál még hamis meggyőződésről is. Hamis keblekről is, amelyekre krokodilkönnyeket lehet ontani. És még távolról sem értünk a végére. Várj csak, amíg majd hamis pénzzel fizetek.	- Hát nem azt tesszük mindig is?
	Megfogtam a kezét. - Valószínűleg. Pedig az üzleti fogásokat mindig a legeslegnagyobbra kellene becsülni. A régi időkben a hazugságban még semmi alacsonyabbrendűség sem volt, ellenkezőleg, ugyanazt jelentette, amit az okosság. Gondolj csak a leleményes Odüsszeuszra. Milyen szép is ez, itt ülni veled a sók csillogó lámpa alatt, körülöttünk a sok lúdtalpas pincér, és aztán látni, amint bekebelezel egy jókora vesepecsenyét. Számos oknál fogva imádlak téged, Natasa. Az egyik roppant fontos ok, hogy úgy szeretsz enni, abban a korban, amikor a diéta az adu, méghozzá ezen a jóllakott óriásszigeten, két óceán és a világ éhínsége között. Itt a nők már egy árva salátalevéltől is félnek, úgy esznek, mint a nyuszik, miközben egész kontinensek éheznek. Benned viszont megvan a bátorság, hogy ráronts élesre köszörült pecsenyéskéssel egy tekintélyes Chateaubriand-szeletre. Élvezet nézni, ahogy eszel. Más nőknél az ember kiad egy csomó pénzt, ők pedig csak piszkálgatnak valamit a tányérjukon, és mindent otthagynak. Aztán az ember dühében megfojtja őket egy sötét fasorban. Te viszont...
	- Miféle más nők? - szakított félbe Natasa.	- Akármelyik! Nézz csak körül! Ez a nagyszerű étterem is tele van velük. Salátát esznek és kávét isznak, és egyszerűen csak azért rendeznek jeleneteket a férfiaknak, mert az éhségtől dühösek. Az az egyetlen indulat, amelyre képesek. Az ágyban aztán olyanok, hogy ahhoz képest egy deszkalap valóságos vipera. Míg te...
	Natasa elnevette magát. - Elég!	- Eszem ágában se volt részletekbe bocsátkozni, Natasa. Még csak éppen ott tartottam, hogy ódát zengjek a te káprázatos étvágyadról.	- Tudom, Robert. Nem is vártam el, hogy részletekbe bocsátkozz. De azt is tudom, hogy olyankor kezdesz szívesen ódákba és himnuszokba, amikor egészen másra gondolsz.	- Micsoda? - kérdeztem meglepetten.	- Bizony - mondta ő. - Te szélhámos és hazudozó és csaló! Én nem kérdezem, hogy mi az, ami a gyomrodat nyomja és amit el akarsz felejteni, de tudom. - Gyengéden megsimogatta a kezemet. - Egzaltált időket élünk, ugye? És ilyenkor bizonyos dolgokat fel kell nagyítanunk, vagy le kell kicsinyítenünk, hogy átvészeljük. Nem így van?	- Talán - feleltem óvatosan. - De nem kell, hogy mi magunk csináljuk, megteszi nekünk ez az átkozott kor.
	Natasa nevetett. - Nem gondolod, hogy azért csináljuk, hogy megőrizzük azt a parányi egyéniségünket, amelyet különben ellapítana a kor gőzhengere?	- Kezdesz ijesztővé válni! Hová lyukadunk ki hirtelenjében? Valóságos szfinxszé lettél, és ugyanakkor fecsegő Amazonas-papagájjá is. És mindehhez még ezek az izzón parázsló ékszereid meg az arcodra mázolt harci motívumok! Delphoi orákulum a szumátrai őserdőben. Ó, Natasa!	- Ó, Robert! Te, a szavak mestere! Úgyse hiszem el őket, de szívesen hallgatom. Hát nem tudod, hogy mennyire fölöslegesek? A nők szeretik a gyámoltalan férfiakat, ez az ő féltve őrzött titkuk.
	- Ez a csapda, amellyel tehetetlenné akarják tenni a másik felet.
Nem válaszolt. Különös, hogy milyen idegennek tűnt még mindig néhány mesterséges segédeszköz révén, amelyekről pedig tudomásom is volt. Milyen könnyen be lehet csapni az embert, és milyen szívesen hisz az ember, fordult meg a fejemben, és ránéztem és azt kívántam, bárcsak egyedül lennénk. - Sok mindent összebeszélek, és semmit sem tudok a nőkről - mondtam végül. - De boldog vagyok veled. Lehet, hogy eltitkolok valamit, az is lehet, hogy mindabból a nyomorúságból, amely elől ugyan megszökni nem lehet, és amelynek én itt csak valamiféle árnyék-viszhangját érzékelem, egy darabka boldogságot akarok kikanyarítani magamnak, én, aki pedig senkitől, semmit el nem vesz, aki senkire sem lő és senkit se lop meg; mindez lehetséges, Natasa, de mégsincs hozzá semmi köze, mert nem annak a következménye, hanem önmagában az, ami: mint ahogyan a füledben sincs már semmi köze azoknak a köveknek a föld mélyében megbújt telérhez és a föld nyomásához, mindahhoz, ahonnan származnak és ami létrehozta őket. Egyszerűen itt vannak, én pedig boldog vagyok veled. Hosszú magyarázat volt ez ehhez az egyszerű mondathoz, de meg kell, hogy bocsásd nekem, hiszen én végül is, még ha csak hajdani újságíró is, de mégiscsak a szavak embere vagyok, aki valamikor a szavakkal még pénzt is keresett. És az ilyet az ember nem felejti el egykönnyen.	- Már nem vagy az?	- Megnémultam. Angolul épp csak annyit tudok, hogy beszélhessek, franciául még annyit is, hogy úgy-ahogy írhassak, a német lapokból pedig ki vagyok tiltva. Hát csoda, ha magasba szökken a fantázia, mint a gyomnövény/és romantikus virágokat hajt ki? Normális időkben sose lett volna belőlem ilyen korszerűtlen, hamis, romantikus lélek.	- Ezt el is hiszed?
	- Nem, de azért van benne valami.	- Hamis romantikusok nincsenek, Robert - mondta Natasa.	- De igen. A politikában. Ott azonban szörnyű bajt okoznak. Az egyik ilyen, Németországban, ott ül éppen a berlini bunkerben.
Hazavittem Natasát. A Rolls-Royce szerencsére már nem volt ott, azt elküldte. Attól se lepődtem volna meg, ha ott tartja. - Nem csodálkozol, hogy nincs itt? - kérdezte.	- Nem - feleltem.	- Arra számítottál, hogy itt lesz?	- Arra sem.	- Mire számítottál?	- Hogy eljössz velem a Reuben Szállóba.
	Natasa házának kapujában álltunk. Sötét volt és nagyon hideg. - Ugye kár, hogy nincs már meg az a lakásunk?	- Igen - mondtam, és a hosszú szempillás, idegen arcba néztem.	- Gyere fel velem - suttogta. - De csak némán szerethetjük egymást.	- Nem - válaszoltam. - Gyere velem a szállodába. Ott nem kell némának lennünk.	- Miért nem vittél a Pavillonból egyenesen oda?	- Nem tudom.	- Nem kívántál engem?	- Nem tudom. Az ember néha kívánja is, meg nem is.	- Mi volt az oka?	- Talán, hogy olyan idegen voltál. Nem is tudom. Most azért kívánlak, mert olyan idegen vagy.	- Csak ezért?	- Nem.	- Keress egy taxit. Itt megvárlak.
	Az utca sarkához siettem. Nagyon hideg volt, és izgató a tudat, hogy Natasa ott vár a sötétben, a ház kapujában. Éreztem, hogy remegnek a mellkasomban az apró izmok. A következő sarokig futottam, ott elkaptam egy taxit, és visszamentem vele. Natasa azonnal kijött a házból. 

Egy szót se szóltunk. Éreztem, hogy Natasa is reszket. Csak fogtuk és szorítottuk egymás kezét, de ő tovább remegett. Csaknem kiestünk a taxiból. Senki sem látott minket. Olybá tűnt, mintha először lettünk volna együtt.

31.

Betty januárban halt meg. Az utolsó német offenzíva adta meg neki a kegyelemdöfést. Mohó figyelemmel kísérte a szövetségesek előnyomulását, a szobája újságokkal volt tele. Amikor aztán váratlanul megkezdődött a német ellentámadás, teljesen elcsüggedt. A kedvét még az offenzíva összeomlása sem tudta visszahozni. Elborult az elméje, és azt hitte, hogy a háború most még évekig el fog húzódni. Szertefoszlott a reménye, hogy maguk a németek fogják lerázni magukról a nácik uralmát. - Minden egyes várost külön-külön védeni fognak - magyarázta kimerülten. - Évekig fog még eltartani. Ők és a nácik egy és ugyanaz. Nem fogják cserbenhagyni a nácikat. - Eszméletét vesztette. Az egyik reggelen Lissy holtan találta az ágyában. Egyszerre kicsi és könnyű lett, és ha valaki egy hete nem látta, aligha ismerhette meg, olyan nagyon elváltozott az utolsó napokban.
	Nem akarta, hogy elhamvasszák. Kijelentette, hogy ez a higiénikus temetés hosszú időre elfogadhatatlan lett a németek szünet nélkül lángoló krematóriumai miatt, amelyek, mint a pokol valamiféle óriási olvasztóhutájának a kürtői, száz és száz kéményből világítottak. Betty nem volt hajlandó bevenni még a német vegyi gyárakban készített gyógyszereket sem, amelyek pedig régi amerikai raktárakból kerültek elő. Mindezektől függetlenül, érintetlenül élt benne továbbra is az elvont vágy,' hogy Berlint viszontláthassa. A fejében egy olyan Berlin alakult ki, amilyen már nem létezett, és amitől egyetlen újságcikk sem tudta eltéríteni: az emlékeknek egy réges-régen eltűnt Berlinje, amely már csak számos emigráns fejében élt, és ott elpusztíthatatlan maradt.

	Azon a napon, amikor Bettyt eltemették, magasan állt a hó az utcákon. Az előző napon hóvihar volt, úgy ásták ki a várost a fehér masszából. Teherautók százai szállították a havat a Hudsonba és az East Riverbe. Nagyon kék volt az ég, s a nap jegesen ragyogott.
	A temetkezési intézet kápolnájába be se fértek az emberek, oly sokan jöttek el. Betty rengeteg emberen segített, akik már régen megfeledkeztek róla. Most azonban megtöltötték a padsorokat abban a műtemplomban, ahol az orgona állt, amely nem is orgona volt, hanem valamiféle gramofonszerkezet, és a lemezekről olyan énekesek és énekesnők hangja csendült, akik már mind meghaltak, és ugyancsak egy már nem létező Németország maradványai voltak. Richárd Tauber énekelt német népdalokat, a világnak ez az egyik legszebb hangú lírai operaénekese, akit, mint zsidót, kiűztek a barbárok, és Angliában, tüdőrákban halt meg. Ó, hogyan is hagyhatnálak el téged, kit szívből szeretlek, téged és senki mást - énekelte Richárd Tauber. Nehezen lehetett elviselni, de hát ez volt Betty kívánsága. Nem akart angolul búcsúzni az élettől. Elcsukló sírást hallottam a hátam mögül, és megláttam, hogy Tannenbaum zokog ott. Beesett a szeme, szürke volt az arca és borotválatlan. Valószínűleg Kaliforniából jött át, és nem aludt. Betty fáradhatatlanságának köszönhette a karrierjét.
	Még egyszer összegyűltünk Betty lakásában, ő maga ragaszkodott hozzá. Vidáman történjék, így parancsolta. Néhány palack bor volt ott, és Lissy, az ikerlány, és Vésel gondoskodott a poharakról meg valami süteményről a magyar sütödéből.
Mégse lett vidám az összejövetel. Csak ácsorogtunk ott, és úgy éreztük, most, hogy Betty nincs közöttünk, nemcsak egy ember hiányzik, hanem nagyon sok.	- Mi lesz a lakással? - kérdezte Meyer II. - Ki kapja meg?	- A lakást Lissyre hagyta - mondta Ravic. -A lakást, és mindent, ami benne van.

Meyer II. Lissyhez fordult. - Bizonyára le akarja majd adni a lakást. Hiszen ez túl nagy magának, egyedül. Mi sürgősen keresünk lakást három személynek.	- A hónap végéig ki van fizetve a bér - mondta Lissy kisírt szemmel, és egy poharat tett Meyer II. elé.
	Meyer II. kiitta. - De hát biztosan le akarja adni, ugye? Inkább Betty barátainak adja át, mint idegeneknek, akiknek semmi közük se volt hozzá!	- Meyer úr - szólt közbe Tannenbaum bosszúsan. -Muszáj erről most beszélni?	- Miért ne? Nagyon nehéz lakást találni, különösen régi, alacsony bérű lakást. Sietni kell. Mi már olyan régen várunk!	- Akkor várjon még néhány napig.	- Miért? - kérdezte Meyer II. értetlenül. - Holnap vidékre kell utaznom, és csak a jövő héten jövök megint New Yorkba.	- Akkor várjon jövő hétig. Olyasmi is van a világon, amit úgy hívnak, hogy kegyelet.	- Hiszen éppen arról beszélek - mondta Meyer II. -Sokkal kegyeletesebb, ha Betty ismerőse kapja meg a lakást, még mielőtt valaki ismeretlen elcsaklizná!
	Tannenbaumban forrt a méreg. A másik ikerlány miatt Lissy oltalmazójának tekintette magát. - Természetesen ingyen akarja megkapni a lakást, ugye?	- Ingyen? Ki beszél arról, hogy ingyen? Talán hozzájárulhatnánk valamivel a költözködéshez, vagy megvehetnénk néhány bútordarabot. Csak nem akar üzletelni a szomorú eset kapcsán?	- De igen! - jelentette ki Tannenbaum, egészen kivörösödve. - Lissy hónapokig ápolta ingyen Bettyt, és Betty ezért hagyta rá a lakást. Nem lesz odaajándékozva egy semmirekellőnek!	- Nagyon kérem, amikor szemtől szemben a halállal...	- Nyugodjon meg, Meyer úr - mondta Ravic.	- Tessék?
	- Nyugodjon meg. Tegyen Koller kisasszonynak írásbeli ajánlatot, most pedig maradjon csendben.
	- Írásbeli ajánlatot? Hát nácik vagyunk? Úgy értem, az én szavam...	- Dögkeselyű! - morogta keserűen Tannenbaum. - Soha meg se látogatta Bettyt, de most elvenné ettől a szegény lánytól a lakást, mielőtt megtudná Lissy, hogy mennyit ér!	- Itt marad? - kérdeztem. - Vagy van még dolga Hollywoodban?	- Vissza kell mennem. Kaptam egy kis szerepet egy cowboyfilmben. Nagyon érdekes szerep. Tudja-e, hogy Carmen férjhez ment?	- Micsoda?	- Egy héttel ezelőtt. A San-Fernando-völgy egyik kertészetének a tulajdonosához. Nem Kahn barátnője volt ő azelőtt?	- Nem tudom. Azt hiszem, úgy igazából nem. Biztosan tudja, hogy férjhez ment?	- Ott voltam az esküvőn. Mint Carmen tanúja. A pasas jól megtermett, jámbor és középszerű. Azt mondják, hogy valamikor jó baseballjátékos volt. Salátát és virágot termelnek, és csirkefarmjuk van.	- Csirkék - bólintottam -, most már értem.	- A pasas annak a nőnek a fivére, akinél Carmen lakott.
	Csodálkoztam, hogy Kahn nem jött el a gyászszertartásra. Most már tudtam, hogy miért nincs jelen. El akarta kerülni az ostoba kérdéseket. Elhatároztam, hogy felkeresem.
	Dél volt, ilyenkor nem dolgozott.
	Holzer és Frank társaságában találtam. Holzer színész volt, Frank pedig valamikor, Németországban, jól ismert író.	- Milyen volt Bettynél? - kérdezte Kahn. - Utálom ezeket az amerikai temetési szertartásokat. Rosenbaum mondott beszédet a koporsónál?	- Nem lehetett leállítani. Németül és angolul, szá-szos kiejtéssel. Angolul, szerencsére, röviden. Ahhoz nem volt elég jó svádája.
	- Az az alak az emigránsok istencsapása - magyarázta Franknak Kahn. - Hajdani ügyvéd, de itt nem folytathat ügyvédi gyakorlatot, ezért aztán, ahol csak lehet, mindenütt beszédeket tart, Legszívesebben gyűléseken. És egyetlen emigráns se juthat Rosenbaum kenetteljes szavai nélkül a krematóriumba. Mindenhová befurakodik, kérés nélkül is. Sose kételkedik, hogy éppen őrá van égető szükség. Ha egyszer majd meg kell halnom, igyekeznék a nyílt tengeren kimúlni, hogy ne kerüljek a karmai közé,.de ő ott is megjelenne, vagy mint potyautas, vagy egy helikopterről prédikálna le. Kivédhetetlen.
	Figyeltem Kahnt. Nagyon erősen tartotta magát. - Az én síromnál nyugodtan prédikálhat - mondta komoran Holzer. - Bécsben, ha már felszabadult. Egy pályafutásában megakasztott, öregedő és kopaszodó ifjú hősszerelmes sírjánál.	- A kopaszodás ellen parókát is lehet kapni - jegyeztem meg.
	Holzer volt 1932-ben az, amit a közönség bálványának neveznek. Amolyan természetes, friss, tehetséges, fiatal hősszerelmes, akiben együtt volt meg a tehetség és a ragyogó külső ritka áldása. Most mintegy tíz kilóval nehezebb volt, kopaszodott, még vendégszínészként sem kapott szerepet az angol nyelvű színházakban, és kudarcai keserű embergyűlölővé tették.	- Nem mutatkozhatom így többé a közönség előtt - magyarázta.	- Azóta a közönsége is tizenkét évvel öregebb lett - mondtam.	- De nem látott engem megöregedni - vetette ellen. - Nem velem együtt öregedett. A közönség rám csak, mint az 1932-es Holzerre emlékezik.	- Maga nevetséges, Holzer - mondta Frank. - Ez igazán nem probléma. Ezentúl jellemszínész lesz, és kész!	- De én nem jellemszínész vagyok. Én a kimondott fiatalos hősszerelmes vagyok.	- Helyes - válaszolta Frank türelmetlenül. - Akkor hát továbbra is hős lesz, vagy tudom is én, hogyan nevezik azt a színházi zsargonban. Felőlem, akár valamilyen idősebb hős. Caesar is kopaszodott. Vagy játsszon Lear királyt!
	- Ahhoz még nem vagyok elég öreg, Frank úr.	- Ugyan, kérem! - mondta Frank. - Az igazán nem probléma. Én hatvannégy éves voltam, ahogy mondani szokták, az alkotóerőm teljében, amikor 1933-ban elégették a könyveimet. Most hetvenhét leszek. Aggastyán vagyok, már nem tudok dolgozni. Nyolcvanhét dollár az egész vagyonom. És nézzen rám!
	Frank annyira német volt, hogy azok a külföldi kiadók, akik olykor-olykor megjelentettek tőle egy-egy fordítást, másodszor már meg se kísérelték; a példányok eladhatatlanul hevertek a raktárban. Angolul se tudott megtanulni Frank, ahhoz is túlságosan német volt. Keservesen élt alkalmi előlegekből és támogatásokból.	- A maga könyveit a háború után újra ki fogják adni - mondtam.
Kételkedve nézett rám. - Németországban? Tizenkét évi nemzetiszocialista nevelés után?	- Éppen azért - mondtam, de nem hittem. Frank a fejét csóválta. - Engem már elfelejtettek -
jelentette ki. Odaát másfajta írókra van szükség. Már nem miránk.	- Éppen magára!	- Rám? 1933-ban még sok tervem volt - mondta ' halkan Frank. - Most már nincsenek. Öreg vagyok. És ez szörnyű. Az ember, amíg meg nem öregszik, nem hiszi el. Most már tudom. Tudja, mióta? Amióta először jöttem rá, hogy a nácik elveszítették a háborút, és hogy egyszer talán visszamehetünk.
	Senki sem válaszolt. Kinéztem az ablakon. Odakinn világított a téli égbolt, s a teherautók robaja gyengén megremegtette a szobát. Aztán meghallottam, amint Frank és Holzer búcsúzkodik.	- Micsoda reggel - fordultam Kahnhoz. - És milyen ragyogó nap!
Bólintott. - Természetesen hallotta, ugye, hogy Carmen férjhez ment?
	- Tannenbaumtól hallottam. De Amerikában könnyen el lehet válni.
	Kahn nevetett. - Kedves Robertem! Mivel vigasztalna még?	- Ez nem vigasztalás - mondtam. - Éppoly kevéssé, mint Holzernél.	- És éppoly kevéssé, mint Franknál?	- Az nagy különbség! Maga nem hetvenhét éves!	- Hallotta, amit Frank mondott?	- Igen. Neki vége van. És nem tudja, hová menjen. Megöregedett, anélkül, hogy észrevette volna. De mi nem!
	Feltűnt nekem Kahn fegyelmezett és mégis szórakozott viselkedése. Bettyre és Carmenre fogtam rá. Hamarosan el fog múlni.	- Örüljön, hogy nem volt ott a Betty gyászszertartásán. Iszonyú volt.	- Bettynek szerencséje volt - mondta Kahn elgondolkozva. - A legjobbkor halt meg.	- Azt hiszi?	- Igen. Képzelje csak el, ha visszamehetett volna. Beledöglött volna a csalódásba. így a várakozásba halt bele. Tudom, a végén már kételkedett, de hát a várakozás egy parányi szikrája még mindig pislákolt. A várakozásnak nagyon szívós a természete.	- Mint a reménynek.	- A remény már esendőbb. Olyan ez, mint amikor a szív még dobog, miközben az agy már halott.	- Nem gondolja, hogy a kelleténél jobban nehezíti meg önmagának az életét?
	Kahn elnevette magát. — Egyszer még az automaták is működésképtelenné válnak. Nem robbannak, csak leállnak.
	Láttam, hogy sokat most nem tehetek érte. Körben forgott, mint a kutya, amelyiknek szorulása van. A maga feszült és éber intellektusával a vigasztalásnak minden, még a legleplezettebb jelét is megérezte és visszautasította, még mielőtt az ember kimondta volna. Egyedül kellett hagyni. Éreztem, hogy én magam is elfáradtam. Kevés dolog fárasztja úgy az embert, mint körben futni, annál csak egyetlen még fárasztóbb létezik: valaki után futni a körben.
	- Viszlát holnap, Kahn - mondtam. - Be kell mennem a képkereskedésbe. Miért hívott ide éppen ilyen alakokat, mint Holzer és Frank? Hiszen maga nem mazochista.	- Ott voltak mind a ketten Betty gyászszertartásán. Nem látta őket?	- Nem. Zsúfolásig megtelt a helyiség.	- Maga is ott volt, és aztán idejött hozzám, hogy kissé felviduljon. Attól tartok, hogy csalódást okoztam.
	Elmentem. Csaknem megváltás volt beérni Silversnek még ha kissé különös, de mégis érthető, üzleties légkörébe.

	- Az a te 57. utcabeli ismerősöd nem megy téli szabadságra a közeljövőben? - kérdeztem Natasától. - Floridába, Miamiba vagy Palm Beachbe? Nincs tüdőbaja, nincs-e valami szívbaja, asztmája vagy más olyan betegsége, amelyre túlságosan rosszul hat New York éghajlata?	- Nem bírja a hőséget. Azt az itteni, nyári mosókonyha-levegőt.	- Az most nem segít rajtunk. Milyen nehéz szegény emberként hódolni a szerelemnek Amerikában! Saját lakás nélkül szinte lehetetlen. Telis-tele lehet onanistákkal ez az ország. Még kurvákat se láttam ezen a sivár vidéken. Daliás rendőrök, akiket éppen a termetük miatt mentettek fel a katonaság alól, fogdossák össze az utcákon az erotikának ezeket a gyenge pótpalántáit, mint a kutyapecérek a gazdátlan mopszlikat, és értetlen bírák elé állítják őket, akik súlyos büntetéseket sóznak rájuk. Hol történik egyáltalán a szex?	- Az autókban.	- És akinek nincs autója? - kérdeztem, és közben megpróbáltam nem gondolni a beépített bárral is felszerelt tágas Rolls-Royce-ra; bár lehet, jutott eszembe, hogy Fraser nem tud kocsit vezetni, és ez esetben a sofőr az én védőangyalom?

 - Mit csinálnak itt mind, ezek az életerős fiatal emberek, ha bordélyházak sincsenek? Európában mint a vándormadarak, úgy nyüzsögnek seregestül az utcákon a különböző áron kapható kurvák. Itt még egyet se láttam. Még egy nyilvános vizeldét sem. Elhiszed, hogy van a kettő között valami összefüggés? Párizsban minden néhány száz méternyire áll, mint megannyi pléhbástya, egy-egy ilyen meghitt őrházacska, és szorgosan használják is őket. Az éjszakai pillangók már reggel tizenegykor kiröppennek, és az ország nem ismeri a pszichiátereket, és az idegösszeomlást is alig-alig. Itt csaknem mindenkinek pszichiátere van, és nincsenek vizeldék, és kurvák is csak titkos telefonszámokon a jómódúaknak. Mit csinálnak a szegényebbek télen, rendőri tilalmak, zsémbes háziasszonyok, vallásos presbiteriánusok és csendőrök közt, mit csinálnak az autó, az összegörnyesztett szerelem ez utolsó menedéke nélkül? 
	- Bérelnek egy kocsit.
	Egy bicegő karosszékben ültem, mely ugyanolyan színű plüssel volt bevonva, mint a hallban a bútorok. A szálloda titokzatos tulajdonosa harminc évvel ezelőtt, úgy látszik, megtámadott és kirabolt egy plüssel megrakott vasúti kocsit, amelyben azonkívül még tiltott whisky is volt, másképpen alig magyarázható, hogy az egész szálloda a pincétől a padlásig ezzel a sivár színnel volt berendezve, és egyben sötét whisky-foltokkal is tele. Natasa az ágyon feküdt. Előttünk, az asztalon a vacsoránk maradékai, amit minden család és, konyha nélküli férfi vigaszából, egy amerikai csemegeüzletből hoztunk, ebből a nagyszerű intézményből, ahol roston sült forró csirkét, csokoládétortát, felvágottat, különböző konzerveket, luxus vécépapírt, savanyú uborkát, vörös kaviárt, kenyeret, vajat és sebtapaszt, röviden: mindent megvehetett az ember, óvszer kivételével. Az óvszert az ember a másik amerikai intézményben, a patika és vendéglő kombinációjában, a drugstore-ban kapta, ahol is az embernek a fehér köpenyes főnök adta át, bizalmas összeesküvő pillantással, mintha valami hitehagyott katolikus pap lenne, aki éppen egy jelképes gyermekgyilkosságot követ el.
	- Kérsz a kávédhoz egy szelet csokoládétortát? - kérdeztem.	- Egy nagy szeletet, de már a kávé előtt. A téltől olyan zabálós lesz az ember. Ha hó borítja az utcákat, a csokoládétorta valóságos orvosság.
	Felálltam, elővettem rejtekhelyéről, a bőröndből a villanyfőzőlapot, és feltettem a vízzel teli alumíniumkannát. Közben rágyújtottam egy White Owl szivarra, hogy a kávé illata ne szűrődjön ki túl erősen a folyosóra. Veszély ugyan nemigen fenyegetett, bár a főzés a szobában tilos volt, de senki sem törődött vele. Ám, amikor Natasa nálam volt, óvatos lettem. Megeshetett volna, hogy a láthatatlan szállodatulajdonos végigoson a folyosókon. Eddig sosem fordult elő, de éppen ez tett óvatossá. Életem során túlságosan gyakran megesett már olyasmi, ami tulajdonképpen sohasem történhetett volna meg: ennek figyelembevétele volt az egyike az emigráció íratlan törvényeinek.
	Éppen, amikor kitöltöttem a kávét, kopogtak az ajtón, halkan, de kitartóan. - Bújj el a kabátom alá - mondtam. - Húzd be a lábadat és a fejedet is. Megnézem, mi az.
	Megfordítottam a zárban a kulcsot, és résnyire kinyitottam az ajtót. A Puerto Ricó-i nő állt odakinn. Ajka elé tartotta az ujját. - A rendőrség - súgta.	- Tessék?	- Odalenn. Hárman. Vigyázat. Talán feljönnek. Átkutatni szállodát. Vigyázat!
	- Mi történt?	- Maga lenni egyedül? Nő nincs itt?	- Nincs - feleltem. - Ezért jött ide a rendőrség?	- Nem tudom. Azt hiszem, Melikov miatt. De az ember nem tudni. Nőt elvinni, ha találni.
	A fürdőszobába, gondoltam rögtön. De ha a rendőrség razziát tart, és Natasát a fürdőszobában találja, az még terhelőbb. A hallba nem mehet le, ha a kopók már ott vannak. Átkozott helyzet, gondoltam, most mit tegyünk?

	Egyszerre csak ott állt mellettem Natasa. Hogyan öltözhetett fel ilyen gyorsan, az szinte csoda volt. Még a kis sapkát is a hajára illesztette, és hűvös és nyugodt volt. - Melikov - mondta. - Elkapták.
	A Puerto Ricó-i nő intett. - Gyorsan! Maga hozzám, szobába, Pedro ide. Érteni?	- Igen.
	Natasa gyorsan körülnézett. - Viszlát, később. - Az asszony után ment.
	A folyosó homályában felbukkant Pedro, a mexikói. A nadrágtartóját gombolta be éppen, és a nyakkendőjét kötötte meg.	- Buenas tardes, senor. Így jobb! Megértettem. Ha jönnének a rendőrök, Pedro az én vendégem, Natasa a Puerto Ricó-i asszonyé. Sokkal egyszerűbb megoldás, mint az angolszászok drámai módszere: menekülés a vécéablakon és a jeges háztetőkön át. Ez amolyan latin megoldás. - Üljön le, Pedro - mondtam. - Egy szivart?	- Köszönöm. Inkább cigarettát. Nagyon köszönöm, senor Roberto. Van cigarettám.
	Ideges volt. - Iratok - dünnyögte. - Kínos. Talán mégse jönnek.	- Nincsenek iratai? Otthon is felejthette őket.	- Kínos. Magának jó iratai vannak?	- Igen. Egészen jók. De ki örül a rendőrségnek? - Én magam is nagyon ideges voltam. - Kér egy vodkát, Pedro?	- Az túl erős ebben a helyzetben. Jobb, ha tiszta az ember feje. De egy kávét nagyon szívesen, senor!
	Kitöltöttem a kávét. Pedro mohón ivott. - Mi van Melikovval? - kérdeztem. - Tud róla valamit?
	Pedro hevesen rázta a fejét. Aztán félrehajtotta, behunyta az egyik szemét, felemelte a kezét és az orrához tartotta, mintha beszippantana valamit. Megértettem.	- Tényleg azt hiszi?
	Magasra vonta a vállát, és széttárta a karját. Eszembe jutottak Natasa megjegyzései. Ugyan, mit tehetnék? - Semmit - felelte Pedro, akinek a szeme a gondolataimat is követte. - Befogni a szánkat, különben Melikovnak még rosszabb lesz.
	Beraktam a bőröndbe a főzőlapot, és körülnéztem, hagyott-e még valami nyomot Natasa. A hamutartót, amelyben két rúzsos cigarettavég volt, kiszórtam a csendben kinyitott ablakon át. Aztán az ajtóhoz osontam, kinyitottam, és figyeltem, mit hallok lentről.
	A szálloda néma volt, mint a sír. A hallból valami moraj hallatszott. Aztán léptek, fel a lépcsőn. Azonnal felismertem a rendőrlépéseket. Ebben kiismertem magam, elég gyakran hallottam Németországban, Belgiumban és Franciaországban. Gyorsan becsuktam az ajtót. - Jönnek.
	Pedro kezéből kiesett a cigaretta. - Felmennek - mondtam.
	Pedro felvette a cigarettáját. - Melikov szobájába?	- Azt majd meglátjuk. Miért gondolja, hogy a rendőrség házkutatást tarthat?	- Hogy találjanak valamit.	- Házkutatási parancs nélkül?
	Pedro újra vállat vont. - Parancs? Szegény embereknél?	- Természetesen. - Ezt gondolhattam volna. Miért lenne ez New Yorkban másképp, mint bárhol a világon? És ezt valóban tudomásul kellett vennem. Az irataim jók voltak, de azért nem nagyon jók. Pedro helyzete valószínűleg hasonló. A Puerto Ricó-i nő esetében sem voltam biztos. Biztos csak Natasa esetében voltam. Őt biztosan elengedik. Nálunk ez eltarthat égy ideig. Levágtam egy nagy darabot a csokoládétortánkból, és magamba tömtem. A rendőrségeken az ellátás az egész világon pocsék.
	Kinéztem az ablakon. Szemben néhány ablakban világosság volt. - Hol van a barátnője szobája? - kérdeztem Pedrótól. - Látszik innen?
	Mellém lépett. A bodorított haja valamiféle édeskés olajszagot árasztott. A nyakán egy kelés hege látszott. Felfelé pislogott. - Felettünk. Egy emelettel feljebb. Innen nem lehet látni.

	Meglehetősen sokáig kellett várnunk. Olykor-olykor kifüleltünk a folyosóra. Semmi se mozdult. Aki a szállodában volt, az, a jelek szerint, mind tudta, hogy valami történik. Senki se jött le. Végre aztán meghallottam a lefelé igyekvő súlyos, energikus lépteket. Odalenn elhalt a zajuk. Becsuktam az ajtót. - Azt hiszem, elmennek a rendőrök. Nincs házkutatás.
	Pedro felélénkült. - Miért nem hagyják nyugton az embereket? Mit izgatja őket az, amitől egy kicsit boldog lesz valaki? A háborúban milliókat pusztítanak el a gránátokkal. Itt meg úgy üldözik a fehér port, mintha dinamit volna.
	Figyelmesen megnéztem a nedvesen csillogó szemét a kékes fehérjével, és egyszerre felrémlett bennem, hogy talán ő maga is szippantani szokott. - Már régen ismeri Melikovot? - kérdeztem.	- Nem olyan nagyon régen. Kis ideje. Hallgattam; mi közöm hozzá? Azon gondolkodtam, tehetnék-e valamit Melikov érdekében? De nem volt mit tenni, legkevésbé éppen külföldiek segíthettek volna a némileg kétes irataikkal.
	Kinyílt az ajtó. Natasa állt ott. - Elmentek - mondta. - Melikovval.
	Pedro felállt. Bejött a Puerto Ricó-i asszony is. - Gyere, Pedro.	- Köszönöm szépen - mondtam az asszonynak. - Nagyon köszönöm a kedvességét.	- Szegény emberek szívesen segíteni egymást - válaszolta mosolyogva.	- Nem mindig.
	Natasa megcsókolta az arcát. - Nagyon köszönöm a címet, Raquel.	- Miféle címről van szó? - kérdeztem, amikor kettesben maradtunk.	- Harisnyákéról. A leghosszabbak, amit valaha láttam. Nagyon nehéz ilyet találni. A legtöbb rövid nekem. Raquel megmutatta a harisnyáit. Csodálatosak.
	Nevetnem kellett. - Pedro kevésbé volt szórakoztató.	- Az természetes. Ő félt. Ugyanis szippantó. És most gondban van: másik szállítót kell keresnie.	- Melikov kábítószerrel kereskedett?	- Amit ő csinált, az csak piti ügy, úgy hiszem. A szálloda tulajdonosa, az a gengszter, kényszerítette rá. Különben ki lett volna rúgva. És új állást sose kaphatott volna, ahhoz már túlságosan öreg.	- Tehetnénk valamit érte?	- Semmit. Azt csak a gengszter teheti meg. Talán kiszabadítja. Nagyon ügyes ügyvédje van. És kell valamit tennie az érdekében, nehogy Melikov őrá valljon.	- Honnan tudod mindezt?	- Raqueltől.
Natasa körülnézett. - Hol a torta?	- Itt van. Ami hiányzik belőle, azt én ettem meg, Natasa nevetett. - A félelem éhsége, ugye?	- Nem. Az előrelátás éhsége. A kávét Pedro itta meg. Kérsz még?	- Azt hiszem, jobb, ha most elmegyek. Kétszer nem ússzuk meg. Nem lehet tudni, nem jön-e vissza még egyszer a rendőrség. \	- Helyes. Hazakísérlek.	- Nem. Maradj csak itt. Lehet, hogy hagytak valakit odalenn, aki figyel. Ha egyedül megyek, mondhatom, hogy Raquelt látogattam meg. Eléggé kalandos, ugye?	- Nekem túlságosan is. Gyűlölöm a kalandokat. Natasa nevetett. - Én nem.
	A lépcsőig kísértem. Egyszerre könnyes lett a szeme. - Szegény Vladimír - suttogta -, szegény agyonhajszolt lélek.
	Gyorsan és nagyon kihúzva magát sietett le a lépcsőn. Én meg visszamentem a szobámba, és szemügyre vettem a rendetlenséget. Aztán letakarítottam az asztalt. Ettől mindig rám tört valami mélabú; Valószínűleg azért, mert semmi sem maradandó az életben, még egy nyavalyás csokoládétorta sem. Ez az érzés aztán váratlanul dühbe csapott át, kinyitottam az ablakot és kihajítottam a torta maradékát az udvarra. Hadd ünnepeljenek a macskák, ha már az én ünnepem meghiúsult. 

A szálloda Melikov nélkül egyszerre üresnek tűnt. Lementem a hallba. Senki sem volt ott. Errefelé az emberek elkerülték azokat a helyeket, ahol a rendőrség járt, mintha az a pestist hozta volna magával. Vártam egy ideig, még beleolvastam a Time egy régi példányába is, amit valamelyik vendég hagyott ott, de bosszantott ennek a magazinnak a mindentudása, ahogyan még magánál az Istennél is többet tudott, és mindezt kész kis csomagokban, szépen kicsinosítva és házhoz szállítva. Átosontam az egyszerre elárvult hal-Ion, és arra gondoltam, hogy az ember csak akkor értékel valakit, amikor az már nincsen; átkozottul elcsépelt, és éppen ezért olyan nyomasztó igazság. Natasára gondoltam, és arra, hogy most már nehezebben lehet majd a szobámba csempészni. Egyre búbánatosabb lettem, és úgy megteltem önsajnálattal, mint valami esővizes hordó a felhőszakadás után. Vigasztalan nap volt ez, tele voltam elmúlt búcsúzásokkal, majd azokra a búcsúzásokra gondoltam, amelyek még előttem állnak, és ettől egészen nyomorultul éreztem magam, mert nem láttam semmi kiutat. Féltem az éjszakától és az ágyamtól és attól, hogy sírba vihetnek azok a ragacsos álmaim. Felmentem a kabátomért, és bolyongani kezdtem a csikorgó fehér városban, hogy kifárasszam magam. Fürkészve néztem az utcákat, végigmentem a halálosan csendes ötödik sugárúton, egészen a Central Parkig. Az elhagyott utca bal és jobb oldalán a kirakatok úgy világítottak, mint megannyi üvegkoporsó, mintha valamiféle záporozó jégeső fagyott volna meg az üzletek üvegtáblái előtt. Egyszerre csak meghallottam a saját lépteimet, és eszembe jutott a rendőrség a szállodában, aztán Melikovra gondoltam, aki most valami ketrecben ül, aztán nagyon fáradt lettem és visz-szafordultam. Egyre gyorsabban és gyorsabban mentem, mert úgy tanultam, hogy az olykor enyhíti a bánatot, de túlságosan fáradt voltam ahhoz, hogy megállapíthassam, ez igaz-e vagy sem.

Most egyszerre nagyon felgyorsultak az események. Úgy olvadtak el a hetek, mint a hó az utcákon. Melikovról egy ideig semmit se hallottam. Aztán az egyik reggelen ott volt megint a helyén. - Nahát, kiengedtek - mondtam. - Túl vagy az egészen?
	A fejét rázta. - Óvadék ellenében engedtek ki. A tárgyalás még hátravan.	- Rád tudnak bizonyítani valamit?	- Jobb, ha nem is beszélünk róla. És jobb, ha semmit se kérdezel, Robert. Az ember akkor van New Yorkban a legnagyobb biztonságban, ha semmit sem tud és semmit sem kérdez.	- Jól van, Vladimír. Lefogytál. Miért tartott olyan sokáig, amíg kiengedtek?	- Ez legyen az utolsó kérdésed, Robert. Higgy nekem, így jobb. És kerülj el engem.	- Nem - válaszoltam.	- De igen. És most igyunk egy vodkát. Jó ideje nem jutottam hozzá.	- Nem vagy valami jó színben. Lefogytál és szomorú lettél. Remélhetőleg hamarosan másképp lesz ez is.	- Amíg fogva tartottak, azalatt lettem éppen hetvenéves. És az a nyavalyás vérnyomásom is túl magas.	- Arra vannak gyógyszerek.	- Robert - mondta halkan Melikov -, az ilyen gondok ellen nincs sok orvosság. Nem akarok börtönben meghalni.
	Hallgattam. Odakinn csöpögött a tetőről olvadó víz.	- Nem tehetned... kezdtem aztán halkan -, nem tehetned te is azt, amit én tettem, amikor veszélyben voltam? Amerika nagy, nincs bejelentési kötelezettség. Azonkívül az államok nagyon önállóak, és saját törvényeik vannak. Ez nem javaslat, én csak úgy magamban beszélek...	- Nem akarok üldözött és körözött lenni. Nem, Robert, meg kell próbálnom, hátha szerencsém lesz. Úgy, hogy majd segítenek azok, akik most is kihoztak. Ne is törjük a fejünket semmi máson. 

Görcsösen mosolygott. - Igyuk csak a vodkánkat, és reménykedjünk a szívinfarktusban, amíg még szabadlábon vagyunk.

	Vriesländer lánya márciusban egy amerikaival jegyezte el magát. Áprilisban volt az esküvőjük. Vriesländer úgy döntött, hogy két fogadást ad: az egyiket mint amerikai, a másikat mint hajdani emigráns. Szilárd elhatározása volt, hogy napról napra valódibb amerikai lesz, s a lánya házasságát egy igazi, született amerikaival olybá tekintette, mint jelentős újabb lépést ebbe az irányba, de ugyanakkor meg akarta mutatni nekünk, hontalanoknak, hogy ha a származását igyekszik is elhallgatni, megtagadni azért mégsem akarja. Ez okból rendezett egy olyan igazi lakodalmat, amelyen a férj hozzátartozói voltak jelen, valódi Mayflower-leszármazottak, továbbá néhány válogatott emigráns, akik vagy már honosított amerikaiak vagy professzorok voltak, és egy későbbit az egyszerű hontalanoknak és a szegényebb népségnek. Nekem semmi kedvem se volt, hogy elmenjek, de Natasa, akinek összefutott a szájában a nyál, ha Vriesländerék szakácsnőjének a pörköltjére gondolt, ragaszkodott hozzá, mert úgy hitte, megint hazahozok majd egy teli fazekat.
	Az ünnepség, ahogyan Vriesländer megfogalmazta, amolyan búcsúest és az új nyitánya volt. - Végéhez közeledik a vándorlás a pusztában - jelentette ki.	- És hol van az ígéret Földje? - kérdezte gúnyosan Kahn.	- Itt! - felelte csodálkozva Vriesländer. - Ugyan hol egyebütt lehetne?	- Akkor ez itt most győzelmi ünnep, ugye?	- Zsidók nem ünnepelnek győzelmeket, Kahn úr. A zsidók azt ünneplik, hogy megúszták - utasította helyre Vriesländer.	- Ma is itt lesz az ifjú pár? - kérdeztem Vriesländernétől.
	- Nem. Rögtön az esküvő után elutaztak Floridába.	- Miamiba?	- Palm Beachbe. Miami nem olyan elegáns.
	A vejükre gondoltam; bankár volt, az ősei évszázadokkal ezelőtt keltek át az óceánon a Mayfloweren, azon a legendák övezte kis hajón, az amerikai arisztokrácia Noé bárkáján, amelynek legalább tízszer akkorának kellett lennie, mint a Queen Mary, ha elfértek rajta mindazok a fegyencek és kalózok, akiknek az ükunokái később mind azt állították, hogy az ősapáik azon érkeztek ide.
	Körbe tekintgettem. Rögtön az elején éreztem, hogy a hangulat más, mint egyébkor. Vriesländer néhány hónaponként rendszeresen meghívta a menekülteket. Kezdetben azért csinálta, hogy a szanaszét szóródott társaságnak amolyan központot biztosítson. Látható volt, hogy az asszimiláció az amerikaiakhoz a maga természetes módján alakul, ugyanúgy, mint minden kisebbség esetében: a második nemzedéknél következik csak be. Az első generáció tagjai csak maguk közt kuporognak, a második nemzedék aztán kirajzik. Ennek okai a nyelv hiányos ismerete, a magukkal hozott szokások, meg az, hogy előrehaladott korban már igen nehezen lehet hozzáidomulni az itteni élethez. A gyerekek, akik már amerikai iskolába járnak, minden különösebb súrlódás nélkül beleilleszkednek az ország szokásaiba. A szülők nem. Innen eredt - a befogadásért érzett minden hálájuk mellett - az a halvány érzésük, hogy valamiféle kellemes, falak nélküli börtönben ülnek, és csak az nem lett tudatossá bennük, hogy ők maguk azok, akik sorompókat emelnek és érzékelnek maguk előtt. Ennél az országnál idegenszeretőbb sehol a világon nem létezik.	- Én itt maradok - mondta Tannenbaum, aki újra visszajött Hollywoodból, hogy egy SS-katonát játsz-szon a színházban. - Ez az egyetlen hely, ahol nem mint betolakodókkal bánnak velünk, és nem tekintenek idegen testnek. Mindenütt másképp lenne ez. Én itt maradok.
	Vésel rábámult. - És ha nem kap több munkát?

	Erősen idegenes kiejtéssel beszél, és ha most véget ér a háború, megszűnnek a maga szerepei is.	- Ellenkezőleg, akkor kezdődnek csak igazán.	- Maga nem az Isten, és nem mindentudó - válaszolt élesen Vésel.	- Éppoly kevéssé, mint maga, Vésel. De nekem van munkám!	- Na de uraim - kiáltotta Vriesländerné -, csak nem veszekszenek! Most, amikor már mindenen túl vagyunk!	- Túl vagyunk? - kérdezte Kahn.
	- Akkor nem, ha visszamegy - mondta Tannenbaum. - Mit gondol, milyen lehet most ott?	- A haza az haza - jelentette ki Vésel.	- És a szar az szar.	- Nekem muszáj visszamennem - mondta Frank szomorúan. - Mi mást tehetnék?
	Ez volt a nagy kérdése ennek a búvalbélelt estének, amelyet mindnyájan a jövőbe tekintő gondolatokkal oly csordultig telten kezdtünk el. Az történt hirtelen, amit Kahn előre megjósolt. Azokban, akik itt akartak maradni, azáltal, hogy most már hamarosan vissza is mehetnének, az a bizonytalan érzés támadt, hogy döntésükkel valamit elveszítettek. Az ittmaradás már nem tűnt fel olyan maradéktalanul ragyogónak, mint azelőtt, holott önmagában semmit sem változott. Azok pedig, akik vissza akartak menni, akiknek a szeme előtt Európa mindig a régi haza képében fénylett, egyszerre úgy érezték, hogy az egy lepusztult világ, telis-tele problémákkal, és egyáltalán nem valami paradicsom. Olyan volt ez, mint azok az időjárásjelző házikók: amikor kijön az egyik figura, a másik visszamegy. Azok az irgalmas illúziók, amelyek eddig mindnyájukat éltették, most szétpukkadtak, Mind a hazatérőkben, mind az ottmaradókban olyan érzés volt, hogy dezertálnak. Ez volt az utolsó ülúzió. Ez alkalommal önmaguktól dezertáltak.	- Lissy vissza akar menni - mondta Kahn. - Lucy, az ikertestvére maradni akar. Eddig szinte sose váltak el egymástól. Most mindegyikük a másikról hiszi, hogy önző; tragédia ez az egész!

Kahnra pillantottam. Nem tudtam, hogyan áll Lissy-vel. - Nem akarja rábeszélni Lissyt, hogy maradjon? - kérdeztem.	- Nem. Lám, ez a nagy nekibuzdulás - mondta gúnyosan. - És a nagy kijózanodás.	- A maga számára is?	- Az én számomra? - kérdezte nevetve. - Én szétpukkadok, mint a léggömb. Nem megyek se erre, se arra. És maga?	- Én? Nem tudom. Van még elég idő, hogy gondolkozzam rajta.	- Hiszen ezt teszi, Robert, amióta csak itt van.	- Vannak dolgok, amelyek nem lesznek jobbak attól, ha gondolkodnak felőlük. Ne is töprengjen rajtuk túl sokat az ember. Csak rosszabbak és nehezebbek lesznek. Gyorsan kell cselekedni.	- Igen - felelte. - Gyorsan kell cselekedni, ez az. Vriesländer félrevont. - Ne feledje, amit a német
részvényekről mondtam magának. A fegyverszünet után egy szelet vajas kenyérért kaphatók lesznek. És aztán emelkedni fognak, emelkedni és emelkedni. Politikai szempontból gyűlölheti az ember azt az országot, de a gazdaságában megbízhat. Skizofrén nép. Tehetséges, szorgos közgazdászok, tudósok és tömeggyilkosok.	- Igen - bólintottam. - És sokszor mindegyik egyszerre, ugyanabban a személyben.	- Ahogy mondtam: skizofrének. Legyen maga is tudathasadásos: szerezzen vagyont és gyűlölje a nácikat.	- Nem tűnik ez túlságosan gyakorlatiasnak?	- Nevezze, aminek akarja. De hát azok a gazdasági konszernek, amelyek halálra kínozták a rabszolgamunkásokat, ezután még vagyonokat is keressenek?	- Pedig fognak - feleltem. - Azt is, meg számos kitüntetést is kapnak, rendjeleket, nyugdíjakat és megszerzik maguknak az összes miihót. Nemhiába születtem ott. Láttuk ezt az első világháború után. Maga visszamegy, Vriesländer úr?
	- Szó se róla! Én telefonon is le tudom bonyolítani az üzletemet. Ha pénzre van szüksége, szívesen előlegezek magának ezer dollárt. Azzal odaát, békében, már sok mindent el lehet kezdeni.	- Köszönöm. Talán elfogadom az ajánlatát.
	Egy pillanatig úgy rémlett nekem, mintha a szalon világításában egy század másodpercre valami rövidzárlat következett volna be, de csak úgy, mintha a villany ki sem aludt, csak megrázkódott volna, ám rögtön utána fényesen és nyugodtan ragyogott tovább. Olyan pillanat volt ez, amelyben valamiféle, a félelmet és lehetetlent is magában hordozó fenyegető, sötét kívánság egy láthatatlan lökéssel egyszerre valósággá lett. Az, amit Vriesländer felajánlott nekem, számomra nem valamilyen üzleti lehetőséget jelentett. Az a visszatérés lehetőségét jelentette, azt a bőven elegendő pénzt, sőt annál még többet is, amire azért volt szükségem, hogy eljussak abba az országba, amely az álmaimban, mint valami fekete felhőtorlasz, egyre közelebb tolult hozzám, azzal fenyegetve, hogy rám fog dőlni. Ott álltam a csillárok alatt, és szinte megvakultan néztem magam elé, de semmi mást nem láttam, csak valami meghatározhatatlan, elmosódott világosságot a szemem mögött.
	Kellett még némi idő, amíg meg tudtam nyugodni valahogy. Olyan volt ez, mintha szélörvénybe kerültem volna. Minden forgott körülöttem, fények és árnyak, és közben meghallottam Kahn hangját. - Most tölti a fazékba a szakácsnő a maga pörköltjét. Elhozhatja a konyhából, és aztán elszökhetünk. Megtegyük?	- Micsoda? Szökni? Mikor?	- Amikor kedve tartja. Ha akarja, most azonnal.	- Ahá! - Most értettem meg végre Kahnt. - Még nem mehetek - mondtam. - Még el kell intéznem néhány dolgot. Maradnom kell még, Kahn.
	Össze akartam szedni magam, és azt legjobban a társaság forgatagában lehetett. Azonkívül nem akartam Karínnal beszélgetni, különösen most nem. 

Minden bizonytalan volt még, újszerű, és valami nyomasztó, hatalmas árnyéknak rémlett.	- Jól van - jelentette ki Kahn. - Én megyek. Nem bírom ki tovább ennek a sok izgatottságnak, szentimentalizmusnak és bizonytalanságnak ezt a kotyvalékát. Száz megvakított madár röpül neki váratlanul a kalitkája rácsainak, és hirtelen rádöbbennek, hogy azok már nem acélból vannak, hanem főtt spagettiből. És most nem tudják, hogy daloljanak vagy siránkozzanak-e. Néhányan már dalolnak - tette hozzá dühösen. - De hamarosan rájönnek majd, hogy nincs itt semmi dalolnivaló, és hogy most vették el tőlük az utolsó kincsüket is: a romantikus honvágyat és a romantikus gyűlöletet. A pusztulást már nem lehet gyűlölni. Jó éjszakát, Robert.
	Nagyon sápadt volt. - Később talán még átmegyek magához - mondtam ijedten.	- Ne jöjjön. Aludni akarok. Beveszek két szem altatót. Ne féljen - mondta, amikor meglátta az arcomat. - Nem csinálok semmit, nem lesz semmi bajom. Érezze jól magát ezen az összekutyult győzelmi ünnepen, ami pedig ennek éppen az ellentéte. Jó éjszakát, Robert.	- Jó éjszakát, Kahn. Holnap délben benézek magához.	- Helyes.
	Rossz érzésem támadt, utána akartam menni, de túlságosan zavarodott voltam részint saját magam miatt, másrészt ettől az egész képtelen, vigasztalan ünnepségtől, meg attól, amit a végén ráadásul mondott nekem Kahn. Csak ültem, és szórakozottan hallgattam Lachmannt, aki éppen elmagyarázta, hogy egész biztosan újra egészséges lesz, már ahogyan ő azt értette, négy hét óta ugyanis, bár némileg akadozó, de azért mégis normális viszonyt folytat egy özveggyel.	- El fog múlni ez az egész, mint egy rossz álom - jelentette ki tágra nyitott szemmel, amelyben a szivárványhártya alatt jól látszott a szeme fehérje.	- A katolikus ügynökösködésed is? - kérdeztem. - Azokkal a rózsafüzérekkel meg a szentek szobrocskáival?
	- Azt később majd még meglátom. Egyelőre nem kell elsietnem. Én vagyok a legjobb utazó ezekben az árucikkekben. Akinek más a vallása, az egészen másképp tud távolságot tartani, és nagyobb a szabadsága. Ez üzleti szempontból nagyon előnyös. Az emberek jobban is hisznek neki, mert az illető tevőlegesen nem érdekelt az ügyben.	- Tehát nem mégy vissza, ugye?	- Talán majd egyszer, néhány év múlva. Látogatóba. De hát arra ráérünk, hol van az még!
Irigykedve néztem rá. - Mi voltál azelőtt? - kérdeztem. - A nácik előtt?	- Diák, és jómódú szülők fia. Semmit se tanultam.
	Azt meg se tudtam kérdezni, hogy mi történt a szüleivel, azt azonban szerettem volna tudni, hogy mi jár a fejében. Kahn egyszer arról beszélt nekem, hogy a zsidók nem a bosszú népe; talán volt is ebben valami. Ugyanolyan neuraszténiások, mint a gyűlöletük, amely túl gyorsan csap át rezignációba és hogy önmaguk előtt igazolva legyenek, az ellenség megértésébe. Ez, mint minden szélsőséges és általános megállapítás, csak részben volt helytálló. Ennek ellenére megjegyeztem magamnak. Nem a bosszú népe; ahhoz túlságosan kiműveltek és elvonatkoztatott gondolkodásúak. Tőlem mindez távol állt. Egyedül voltam, és valamiféle trogloditának éreztem magam. De volt itt valami, amin nem tudtam túltenni magam, és ez olyan nagyon jelen volt, hogy minden kísérlet, amellyel megpróbáltam kikerülni vagy meghátrálni előle, heves, türelmetlen és hamarosan elviselhetetlenné váló forrósággal árasztott el. A vérnek valami, önmagamnak is csaknem érthetetlen reagálása volt ez, amelyről tudtam, hogy romlásba fog dönteni. Küzdöttem ellene, próbáltam szabadulni tőle, olykor úgy tetszett, csaknem sikerül is. De aztán jött valami, egy emlék, egy nyomasztó álom, vagy mint most, egy lehetőség, hogy közelebb juthassak ehhez a hangtalanul várakozó végzethez, és máris a magasból a földre verte a menekvés minden illúzióját, akár a jégeső a pillangók raját. 

Most megint tudtam, hogy itt van, és kénytelen vagyok szembeszállni vele. A véremben volt, és vért követelt. Hiába próbáltam gúnyolódni meg viccelődni rajta, és a fényes nappal józan világosságában kicsúfolni, mégis ott maradt, és éjszaka hallgatagon újra felszínre hozott mindent, amiről azt hittem, hogy a nap világánál már sikerült elfojtanom.	- Legyen egy kissé vidámabb, Robert úr - mondta Vriesländerné. - Végül is ez emigránsokként az utolsó összejövetelünk.
	- Az utolsó?	- Nemsokára minden megoldódik. Ahasvérus ideje lejárt.
	Elképedve néztem erre a derék, kövér asszonyra. Vajon kitől hallotta ezt? Egyszerre, minden ok nélkül jókedvű lettem. Megfeledkeztem Kahnról meg a saját gondolataimról, belenéztem ebbe a tiszta, jóságos, butaságtól sugárzó rózsás arcba, és egy csapásra megértettem, hogy tulajdonképpen milyen képtelenség ez az egész gyászos és győzelmi hercehurca az összes ártalmatlan, pompás és megható összevisszaságával.	- Igaza van, asszonyom - mondtam. - örüljünk még egymásnak, mielőtt ki erre, ki arra, nekivágunk a világnak. A mi közös sorsunk olyan, mint a katonáké a háború után. Bajtársakból nemsokára egyszerűen barátokká lesznek megint, újra úgy lesz minden, mint azelőtt. Most pedig búcsúzóul örüljünk itt még mindennek, amit egymásnak jelentettünk, és amit nem.	- Így gondolom én is! Pontosan így! Rózsi már összekészítette magának az utolsó pörköltjét. Könnyekkel a szemében. És bőségesen.	- Nagyszerű. Nagyon hiányozni fog nekem. Egyre jobbkedvű lettem. Lehet, hogy kétségbeesés
is volt benne, de hát az mikor nem volt jelen? Olybá tűnt fel nekem, hogy semmi rossz nem történhet, Kahnnal sem, éppen azért, mert minden olyan nyilvánvaló, olyannyira tele alattomos ütésekkel, célzatossággal és sejtetésekkel, amitől egyszerűen képtelenségnek tetszik, hogy a baj valóban bekövetkezzék.

Fogtam a pörköltes fazekamat, és azzal az érzéssel mentem haza, mely akkor fogja el néha az embert, ha sikerül kikecmeregnie abból a közegből, amely mint valami ólmos égbolt nehezedett rá, és meglepődve érzi, hogyan pezsdül benne az élet forrása, túl mindazon, ami még bekövetkezhet és be fog következni.

33.

Másnap délben találtam rá Kahnra. Agyonlőtte magát. Nem az ágyán feküdt, egy széken ült, de lecsúszott róla. Nagyon derűs nap volt, csaknem metszően tiszta ragyogás. A függönyök nem voltak behúzva. Csak úgy ömlött a fény a szobába, és Kahn összeroskadva hevert a szék előtt. Az első pillanatban olyan valószínűtlennek tűnt fel, mintha nem is lehetne igaz. Aztán meghallottam a rádiót, amely a halála után is csak szólt tovább, és megláttam a szétroncsolt fejét. Az arca az egyik oldalán, ahogy azt még az ajtóból láttam, épnek tetszett. Csak amikor közelebb léptem, akkor fedezhettem fel a sérülést. Kahn a szétroncsolt felén feküdt.
	Nem tudtam, mit csináljak. Hallottam, hogy ilyen esetekben a rendőrséget kell kihívni, és amíg meg nem érkezik, semmihez sem szabad hozzányúlni. Egy ideig meredten néztem azt, ami Kahn volt annak előtte, és csak azt éreztem teljesen eltompulva, hogy ez nem igaz. Annak, ami itt, a padlón hevert, éppoly kevés köze volt Kahnhoz, mint a panoptikum viaszfiguráinak azokhoz, akiket ábrázolnak. És csak aztán eszméltem hirtelen önmagámra és a fájdalomnak és bűntudatnak valami iszonyú zűrzavarára. Meg voltam győződve arról, és ez elviselhetetlen volt, hogy Kahn halálának én vagyok az oka. Az előző este ezt olyan félelmetesen elmagyarázta nekem, hogy az már csaknem melodramatikusnak tetszett, és Kahn jellemétől annyira idegennek, hogy nem lett volna szabad megnyugtatnom magam.

	És hátborzongatóan világos lett számomra, mennyire magányos volt Kahn, és mennyire szüksége volt rám, amikor én egyszerűén szemet hunytam az összes jelzés fölött, mert nem is akartam észrevenni őket.
	Nem először láttam halottat, és nem is az első eset volt, hogy barátom a halott, sokat láttam már, és szörnyű körülmények között, ez azonban valami más volt. Számomra, úgy tetszett, és még sokak számára Kahn valamiféle eleven emlékmű volt, amolyan vasból, ércből öntött szobor, mindenki másnál keményebb, afféle igazi zsoldosvezér, valóságos Don Quijote, Robin Hood és Schinderhannes*, mondabeli szabadító, a bosszúálló és a szerencse fia, acélos világfi, halálos és elegáns, mint egy tréfás kedvű Szent György, aki túljár korunk sárkányainak az eszén, és kiragadja karmai közül az áldozataikat.
	Egyszerre csak újra meghallottam a rádiót, és kikapcsoltam. Körbepillantottam, nem látok-e levelet vagy valami mást, amit üzenetként hagyott, de rögtön tudtam, hogy semmit sem találhatok. Ugyanolyan magányosan halt meg, ahogyan élt. Ugyanúgy tudtam azt is, hogy miért keresek valami értesítést. Azért, hogy megkönnyebbüljek, hogy valami mentséget találjak, egy szavát, bármit, ami engem feloldozhatna. De semmit se láttam. Helyette csak a szétlőtt fejet láttam a maga borzalmas valóságában, és mégis úgy, mintha távolról, valami vastag üveglapon keresztül nézném. Zavarodottan töprengtem, hogy miért éppen agyonlőtte magát, még az is megfordult az agyamban, hogy az nem zsidóhoz illő halálnem, de miközben erre gondoltam, az jutott eszembe, hogy erre Kahn a maga gunyoros módján azt mondhatta volna: ez nem igaz! - és már sajnáltam, hogy ilyesmi jutott egyáltalán eszembe. Kínzón tört rám újból a fájdalom és a lehető legszörnyűbb érzés: valami örökre elmúlt, mintha soha nem is lett volna, és ez talán az én nemtörődömségem miatt következett be.

* Schinderhannes (magyarul kb.: Sintérjani), valódi nevén Johann Bückler, amolyan Rózsa Sándor-szerű német betyár, a gazdagok megsarcolója, szegények segítője. 54 társával együtt, 1803. nov. 21-én Mainzban, guillotine-nal kivégezték. (A ford.) 

Végül aztán összeszedtem magam. Valamit kellett tennem. Semmi más nem jutott eszembe, mint hogy Ravicot felhívjam. Ő volt már csak az egyetlen orvos, akit ismertem. Óvatosan emeltem fel a telefont, mintha az is halott volna, és mintha nem lenne szabad többé használni. Ravic a szobájában volt. Délfelé járt.	- Holtan találtam Kahnt - közöltem. - Agyonlőtte magát. Nem tudom, mit csináljak. Ide tudna jönni?
Ravic egy pillanatig hallgatott. - Biztos, hogy meghalt?	- Biztos. A feje szilánkokra roncsolódott.
	Az az őrült érzésem támadt, hogy Ravic azon gondolkodik, ez esetben nem érne-e rá a déli pihenő vagy az ebéd után eljönni; az embernek az ilyen pillanatokban sok minden és nagyon gyorsan megfordul a fejében.	- Semmit se csináljon - mondta Ravic. - Hagyjon mindent úgy, ahogyan van. Semmihez se nyúljon hozzá. Rögtön jövök.
	Letettem a kagylót. Eszembe jutott, le kellene törölnöm, hogy ne maradjanak rajta ujjlenyomatok. De rögtön el is vetettem az ötletet, hiszen valakinek meg kellett találnia Kahnt, és kellett, hogy értesítse az orvost. Mennyire megrontja a gondolkodásunkat a mozi, jutott eszembe, és meg is gyűlöltem magam azonnal, amiért ilyesmi járt az agyamban. Az ajtó mellett egy székre telepedtem, és vártam. Aztán úgy éreztem, gyávaság olyan messze ülni Kahntól, és az asztal mellé ültem, benn a szobában. Mindenütt Kahn utolsó cselekedetének a nyomait fedeztem fel: egy félrelökött széket, egy könyvet, amely csukottan hevert az asztalon. Kinyitottam, azt reméltem, hogy valami felvilágosítást kaphatok belőle, de nem német költői antológia volt, nem is egy Franz Werfel-kötet, csak valamiféle jelentéktelen amerikai regény.
	A csend, ami valójában nem is volt az, mert a kintről beszűrődő tompa zaj olyan különössé tette, hogy ott volt meg nem is, nyomasztóvá lett. 

Úgy tetszett, hogy visszahúzódott az asztal alatti szűk, sötét zugba, a halott mellé, és ott lapul, mintha arra várna, hogy az eleven lárma végre elnémuljon, és lehetővé tegye a halottnak, hogy ebből az összekuporodott, kényelmetlen tartásából kinyújtózkodjék, és valóban meghalhasson, ne csak valamiféle sietve kapkodó halál véres prédájaként heverjen ott. Mintha még maga a sárga fény is megállt volna, mintha megbénította és terjedésében megállította volna az a nála is láthatatlanabb és erő-sebb valami, mint ahogyan a mélységes csend ugyancsak egyszerre erősebb lesz a legvirgoncabb életnél is. Egy pillanatig azt hittem, hallom is a padlóra hulló vércseppeket, de arról aztán meg se kellett győznöm magam, hogy ez lehetetlen. Kahn halott, és ez felfoghatatlan volt, mint ahogyan felfoghatatlan még egy kis nyúl halála is, mert sose tudjuk igazán megérteni, hogy az a saját halálunkkal is rokon, és közelről érinti is.
	Ravic halkan lépett a szobába, mégis úgy riadtam fel, mintha valami gőzhenger jött volna be. Azonnal Kahnhoz sietett, és megnézte. Nem hajolt le, és ő sem ért hozzá Kahnhoz. - Értesítenünk kell a rendőrséget - mondta. - Itt akar lenni, ha jönnek a rendőrök?	- Nem muszáj?	- Mondhatom, hogy én találtam rá. Sok kérdés merül fel, ha jön a rendőrség. Nem akarja elkerülni?	- Most már nem - feleltem.	- Rendben vannak az iratai?	- Az se számít már.	- De, az mégis számít - mondta Ravic. - És Kahnon már semmi sem segít.	- Itt maradok - válaszoltam. - Az is mindegy nekem, ha azt hiszik akár a rendőrök, hogy én gyilkoltam meg.
	Ravic rám nézett. - Nem maga az, aki így gondolja? Rábámultam. - Miből gondolja?	- Nem nehéz kitalálni. De ne is tépelődjék ezen, Ross. Ha az ember minden véletlent a sors kezének tekintene, egy lépést se tehetne tovább. - A merev arcra nézett, melyet már egyikünk sem ismert fel. - Nekem mindig olyasféle érzésem volt, hogy Kahn nem tudja, mihez kezdjen a békében.
	- És maga tudja?	- Az orvosnak ez egyszerű. Újra összefoltozni az embereket, hogy a következő háborúban megölhessék őket. - Felvette a telefont, és felhívta a rendőrséget.
	Többször kellett a számot és a címet bemondania. - Igen, jól van. Mikor? Rendben van. - Letette a hallgatót. - Jönnek, amint lehet. Sok a dolguk, mondta az őrmester. Előbbre veszik a gyilkosságokat. Nem a Kahné volt az egyetlen öngyilkosság New Yorkban.
	Csak ültünk és vártunk. Megint olybá tűnt, mintha holtan megrekedt volna köztünk az idő. Egy villanyórát vettem észre Kahn rádiókészülékén. Különös volt, ha arra kellett gondolnom: Kahn rádiója és Kahn órája. Az máris valamiféle anakronizmussá lett, nem is éreztem valóságosnak. A tulajdon az élettel függ össze. Ezek a holmik már nem képezik Kahn tulajdonát, mert ő sem tartozik már hozzájuk. Valami nagy ismeretlennek adta vissza mindezt. Gazdátlanokká váltak, és névtelenül lebegtek, mint a súlytalan tárgyak az űrben.	- Itt marad Amerikában? - kérdeztem Ravictól. Bólintott. - Kétszer kellett újra letennem az orvosi vizsgáimat, egyszer Párizsban, aztán itt. Ha visszamennék, meg se lepődnék, ha odaát újra megkövetelnék tőlem.	- Hiszen az lehetetlen.
	Ravic gúnyos pillantást vetett rám. - Gondolja? -Kahnra mutatott, aki úgy nézett ki a padlón, mintha húszéves se volna. - Őneki nem voltak illúziói. Ugyanúgy fognak gyűlölni minket, mint azelőtt! Maga még mindig hisz a szegény, megerőszakolt németekről szóló mesében? Nézzen csak bele az újságokba! Minden egyes házat külön-külön védenek, holott már tízszer is elveszítették a háborút. Dühödtebben védik a nácijaikat, mint anya a gyermekeit, és még meg is halnak értük. - Haragosan és szomorúan csóválta a fejét. - Ez itt tudta, hogy mit cselekszik. Nem volt kétségbeesett. Csak tisztábban látott, mint mi.

Ravic összeszedte magát. - Nagyon szomorú vagyok - mondta. - Mélységesen gyászolom Kahnt. Ő mentett meg 1940-ben. Táborban voltam. A franciák internálótáborában. Az általános rémületben fogtak össze minket. Jöttek a németek. A francia parancsnok nem hagyta, hogy megszökjünk. Én tudtam, hogy engem keresnek. Felakasztottak volna, ha megtalálnak. Kahn megtudta, hogy hol vagyok. Egyszerre csak betoppant a táborba SS-egyenruhában, két kísérővel, ráordított a francia parancsnokra, és követelte, hogy adjanak ki neki.	- És ment a dolog?	- Nem egészen - felelte szárazon Ravic. - A parancsnoknak egyszerre eszébe jutott az az átkozott tiszti becsülete. Azt állította, hogy én nem vagyok a táborban, hogy már korábban elengedtek. Az ellen semmi kifogása sem volt, hogy testületileg átadjon minket a náciknak, az egyes embereket azonban menteni próbálta. Kahn felforgatta az egész tábort, amíg végül megtalált. A tévedések vígjátéka volt ez. Én elrejtőztem, mert valóban azt hittem, hogy a Gestapo jelent meg. Odakinn aztán Kahn megitatott velem egy konyakot, és elmagyarázta, hogy mi történt. Olyan jól elmaszkírozta magát, hogy nem ismertem meg. Hitler-bajusza volt és festett haja. A konyakja olyan finom, amilyent soha életemben nem ittam. Egy héttel azelőtt zsákmányolta. - Ravic felpillantott. - Nehéz helyzetekben ő volt a legkönnyedebb ember, akit valaha ismertem. Itt egyre nehézkesebb és nehézkesebb lett. Nem lehetett megmenteni. Érti, hogy miért mondtam ezt el magának?
-Igen.	- Nekem több okom van, mint magának, hogy vádoljam magam. De mégse teszem. Mi lenne akkor belőlünk? - mondta Ravic vontatottan.
És akkor recsegés hallatszott a lépcsők felől. -A rendőrség léptei - jelentette ki Ravic. - Ezt se felejti el az ember soha.	- Hová viszik? - kérdeztem gyorsan.
	- A hullaházba, boncolásra. De talán fel se boncolják. A halál oka nyilvánvaló.
	Kicsapódott az ajtó. Nyers, primitív élettel telt meg a szoba. Mindent elborított a kicsattanó egészség szakmai fontoskodása a maga ostoba kérdéseivel, a rövidre faragott ceruzáival, egy koporsóval és a hangoskodásával. Minket is bevittek a rendőrségre. Meg kellett adnunk a címünket, és aztán végre elmehettünk. Kahn ottmaradt.

	- A temetkezési vállalat tulajdonosa már régi ismerősökként üdvözölt minket - mondta keserűen Lissy Koller.
	Kíváncsian néztem rá. Jobban tartotta magát, mint amire számítottam. Különös, hogy Kahn nem gyakorolt tartós hatást a nőkre. Ravic értesítette Tannenbaumot, és ő közölte Carmennel a hírt. Carmen azt válaszolta, hogy nincs is meglepve, és újra a tyúkjaihoz fordult. Lissy kapcsolata rövidebb és lazább volt, de ő is kevésbé látszott megrendültnek, mint a Betty Stein gyászszertartásán. Rózsás és üde volt az arca, mintha régen túljutott volna már a depresszióján. Valószínűleg talált egy szeretőt, gondoltam. Valakit, aki béketűrő és önző, és akit ő is megért. Kahnt ő sem tudta ésszel felérni, Kahnt pedig sose érdekelték azok a nők, akik őt megérthették volna. Szeles nap volt, fehéren tornyosultak a fellegek. A háztetőkről olvadó hólé csöpögött. Rosenbaumot megfenyegettem, hogy kiverem abból a műkápolnából, ha beszédet akar mondani Kahn koporsójánál, mire megígérte, hogy hallgatni fog. Az utolsó pillanatban sikerült megakadályoznom a „gyászotthon" tulajdonosát, hogy német népdalokat játszasson a gramofonon. Eléggé megsértődött, és magyarázni kezdte, hogy á többi ügyfelének ez ellen semmi kifogása sem volt, ellenkezőleg, a Jaj, hogyan élhetünk még ezután kezdetű dal mindig nagyon tetszett.	- Honnan tudja?	- Annál többet sírtak, mint máskor.
	Ez is felfogás dolga, gondoltam. A pasas megtartotta Betty gyászszertartásának a lemezeit, és abból is üzletet csinált. 

Moller halála óta ő lett az emigránstemetések szakembere.	- Valamilyen zenét mégiscsak játszanunk kell - erősködött. - Különben túlságosan ízetlen az egész.
	A zenés temetés ára öt dollárral volt magasabb. A babérfákat a bejáratnál már töröltem, és most úgy bámult rám a pasas, mintha az utolsó falat kenyeret akarnám kihúzni az aranyfogai közül. Átnéztem a lemezajánlatát, és rábukkantam Mozart Ave verum-jára. - Ezt a lemezt tegye fel - mondtam. - És felőlem otthagyhatja azokat a vödröket is a babérfákkal.
	Félig telt meg a helyiség. Egy éjjeliőr, három pincér, két masszőr, egy masszőrnő, akinek csak kilenc ujja volt, meg egy számomra ismeretlen, síró öregasszony volt ott. Az öregasszonyt, az egyik pincért, akinek azelőtt Münchenben fűzőüzlete, és az egyik masszőrt, akinek Rothenburgban szénkereskedése volt, Kahn mentette ki Franciaországban a Gestapo karmaiból. Fel se tudták fogni, hogy Kahn halott. Voltak ott azonkívül még néhányan, akiket csak futólag ismertem.
	Egyszerre csak észrevettem Rosenbaumot. A hitvány kis koporsó mögül bújt elő, mint valami fekete béka. Minthogy amolyan temetkezési bennfentes volt, fekete zsakettet és csíkos nadrágot viselt. Ő volt az egyetlen, aki temetéshez illő öltözékben jelent meg, a régi idők úgynevezett szalonkabátjában. Szinte elterpeszkedett a koporsó előtt, rám kacsintott, és kinyitotta a száját.
	Ravic meglökött. Észrevette, hogy megvonaglottam. Bólintottam. Rosenbaum győzött, tudta, hogy Kahn koporsója előtt nem fogok semmiféle dulakodásba kezdeni. Ki akartam menni, de Ravic megint oldalba bökött. - Nem gondolja, hogy Kahn ezen csak nevetett volna? - súgta.	- Nem. Sőt kijelentette, inkább megfulladna, mintsem hagyja, hogy Rosenbaum beszéljen.	- Pontosan ezért - válaszolta Ravic. - Kahn tudta, hogy ha valami elkerülhetetlen... és aztán ő maga vágott vissza neki. Ez azonban elkerülhetetlen.

Nem volt szükség arra, hogy én magam döntsek. Olyan volt ez, mintha magától követte volna egyik esemény a másikat, úgy, mint amikor az ember egymásra rakja a lapokat, és egyszerre könyv kerekedik ki belőle. A tétovázás, a remény, a lemondás, a lázongás és a nyomasztó álmok hónapjai rakódtak egymásra, és anélkül hogy az embernek magának kellett volna bármit is hozzátennie, bizonyossággá lettek. Tudtam, hogy vissza fogok menni. Nem volt ebben már semmi melodramatikus vonás, szinte olyan volt, mint a könyvelő egyenlege. Másként nem tehettem. Nem is azért megyek vissza, hogy bosszút álljak. Már az is elmúlt. Sokkal egyszerűbb az egész. Azért megyek vissza, hogy a saját ügyemet rendezzem. Amíg azt meg nem teszem, sehol sem fogom nyugtomat lelni. Az öngyilkosság, az undor a saját gyávaságomtól, és a legszörnyűbb bűntudat, ezek lennének az állandó útitársaim, miközben csak vonszolnám tovább a létemet. El kell mennem. Még nem tudtam, hogy mit fogok tenni, de abban eléggé biztos voltam, hogy annak nem sok köze lesz a bíróságokhoz, perekhez és törvényes büntetőeljárásokhoz. Ismertem a bíróságokat és ismertem a bírókat abban az országban, ahová vissza akartam térni. Engedelmes segítői voltak a kormányzatnak, és el se tudtam képzelni, hogy egyszerre csak felfedeznének önmagukban valami lelkiismeretet, ami nemcsak opportunizmus lenne, kínálkozó alkalom, hogy átálljanak arra az oldalra, amelyik most hatalmon van. Csak önmagamban bízhattam.
	Amikor bejelentették a fegyverszünetet, elmentem Vriesländerhez. Ragyogó ábrázattal üdvözölt. - Végre-valahára vége annak a disznóságnak! Most hozzáfoghatunk az újjáépítéshez!	- Újjáépítéshez?	- Természetesen. Mi, amerikaiak, milliárdokat fogunk befektetni.	- Olyan furcsának tűnik, hogy azért rombolnak le valamit, hogy aztán újraépíthessék. Vagy rosszul gondolom?	- Nem rosszul, csak nem reálisan. A rendszert romboltuk le, és most az országot építjük újjá. Óriási lehetőségek vannak. Gondoljon csak az építőiparra! Üdítő volt találkozni valakivel, aki a tények embere.	- Gondolja, hogy a rendszer le lett rombolva? - kérdeztem.	- Magától értetődik. Ilyen vereség után!	- 1918-ban is katasztrofális volt a hadihelyzet. És ennek ellenére Hindenburg, aki részben maga is felelős volt érte, birodalmi elnök lett.	- Hitler halott - magyarázta fiatalos lendülettel Vriesländer. - A többieket a szövetségesek fel fogják akasztani vagy börtönbe zárják. Most kell lépést tartani a rohanó idővel. - Rám hunyorított. - Hiszen ezért jött maga is hozzám, ugye?	- Igen.	- Nem felejtettem el, amit felajánlottam.	- Némi időbe telhet, amíg vissza tudom adni - mondtam, és éreztem, hogyan éledezik bennem valami halvány remény.
	Ha Vriesländer nemet mond, várhatok, amíg elég pénzt tudok szerezni a tengerentúli útiköltségre. És arra akkor csak egész rövid időm marad, záros határidőm ebben az országban, amelyik most, amikor el akarom hagyni, megint valamiféle idegen paradicsom képében ragyog előttem.	- Amit egyszer megígérek, azt én meg is tartom -jelentette ki Vriesländer. - Szóval, hogyan akarja megkapni a pénzt? Készpénzben vagy csekkben?	- Készpénzben - válaszoltam.	- Gondoltam. Annyi pénz nincs itt nálam. Jöjjön el érte holnap. A visszafizetésre pedig bőven lesz ideje. Be akarja fektetni a pénzt, ugye?	- Igen - feleltem, pillanatnyi habozás után.	- Helyes. Fizet nekem, mondjuk, hat százalék kamatot. Maga ezzel százat keres. Ez így fair, ugye?	- Nagyon fair.
	Fair, ez volt az ő egyik kedvenc szava, habár ez valóban az volt. Egyébként a kedvenc szavak többnyire a szokásos mellébeszélést leplezik.

Felálltam, félig megkönnyebbülten és félig reményt vesztetten. - Nagyon köszönöm, Vriesländer úr.
	Egy pillanatig mardosó irigységgel néztem. Íme, itt áll, virulón, család és virágzó üzlet veszi körül, egy érthető világ rendíthetetlen oszlopa. Aztán eszembe jutott, amit Lissy mondott róla, hogy impotens. Úgy döntöttem, egy pillanatig el is hiszem, hogy legyűrhessem az irigységemet. - Ön biztosan Amerikában marad, ugye? - kérdeztem.
	Bólintott. - Az én üzletem számára találták fel a telefont. Meg a táviratot. És maga?	- Én visszautazom, amint lesz ilyen célra hajó.	- Ezek a dolgok most már mind gyorsan rendbe jönnek. Japánban sem tarthat már sokáig a háború. Most már csak olyan tisztogató hadműveleteket végzünk. Annak az Európába irányuló közlekedés nem fogja kárát látni. Az iratai most rendben vannak?	- Még néhány hónapig érvényes tartózkodási engedélyem van.	- Azzal biztosan utazhat. Gondolom, Európában is.
	Én tudtam, hogy az nem olyan egyszerű. Vriesländer nagyvonalú férfiú volt. A részletek nem izgatták. - Jelentkezzék még egyszer, mielőtt elutazik - mondta, mintha máris a legmélységesebb békeidő volna.	- Biztosan. És nagyon köszönöm!

34.

A dolog távolról sem volt olyan egyszerű, mint ahogyan Vriesländer képzelte. Több mint két hónapba telt, amíg addig, nagy nehézségek árán, eljutottunk. Ennek ellenére, hosszú évek óta ez volt számomra a legkönnyebb időszak. Semmi sem szűnt meg mindabból, ami úgy kínzott engem, sőt még meg is sokszorozódott, de mégis elviselhető lett, mert célom volt, és nem kellett már tehetetlenül szembenéznem vele. Döntöttem, és napról napra világosabban láttam, hogy másképp nem dönthetek. Meg se próbáltam ezen töprengeni. 

Vissza kell mennem, és odaát majd minden kialakul. Az álmaim nem hagytak el. Még gyakrabban is rám törtek, mint azelőtt, és szinte még intenzívebbek voltak. Láttam magamat, amint Brüsszelben egy aknában mászom, és ez az üreg egyre szűkebb lesz, míg végül kiabálva felébredek. Láttam magam előtt annak a férfinak az arcát, aki engem elrejtett, és akit azért elhurcoltak. Álmaimban ez az arc éveken át csak homályosan jelent meg, mintha fátyol födte volna, mintha valami nagy félelem attól, hogy ha tisztán látnám, az elviselhetetlen lenne, elrejtette volna előlem. Most egyszerre világosan láttam: a fáradt szemét, a barázdált homlokát és a szokottnál puhább kezét. Felébredtem, mélységesen megrendülve, de már nem olyan zavarodottan és az öngyilkosság határán, mint máskor. Keserűséggel és bosszúvággyal csordultig megtelten ébredtem, de már nem olyan agyoncsapottan, nem úgy, mint akin egy teherautó ment át, csak meghúzva és összeszedve magam, és valami félelmetes türelmetlenséggel, és komoran tudomásul véve, hogy még élek és az életemet még felhasználhatom valamire. Már nem a reménytelenség érzete volt ez: a reménytelen kezdet érzése volt. Reménytelen azért, mert semmit sem lehet újra életre kelteni. Ami halálra kínzás, gyilkosság, elégetés megtörtént, az megtörtént, azt sem jóvátenni, sem megváltoztatni nem lehet. De ami megváltoztatandó, az az, ami a történteknek a másik oldalán volt. És ez a feladat nem tévesztendő össze a bosszúval, habár hasonlít rá, és ugyanazokból a primitív gyökerekből ered, mint amaz. Az az érzés volt ez, amely csakis az emberben van meg: hogy egyetlen bűn sem maradhat megtorlatlanul, mert akkor az emberiség egész erkölcsi alapja omlik össze, és káosz lenne úrrá a világon.

Különös, hogy ezekben az utolsó hónapokban, mindennek ellenére, volt valami súlytalanság. A kép eltolódott, az az árnyszerűség és valószerűtlenség, ami az egész amerikai tartózkodásomra rányomta a bélyegét, egyszerre valami csendes, varázslatos tájnak adta át a helyét. 

Olyan volt ez, mintha köd szállt volna fel, színek jelentek meg, egy kora esti idill aranyfényben, csendes délibáb egy nyughatatlan város fölött. A búcsú tudata volt az, ami mindent világossá tett és idealizált. Mindig is búcsúztam, fordult meg az agyamban, és a búcsúzásokkal teli élet egy pillanatra olybá tűnt fel nekem, mint az örök élet álmának a megfelelője, csakhogy ez valamiféle elviselhetetlen ahasvérusi egyhangúság helyébe a ténylegesen meghaltak örök jelenlétét illesztette be. Minden este az utolsó este lett.
	Úgy határoztam, Natasának csak az utolsó pillanatban fogom megmondani, hogy elutazom. Ereztem, hogy sejti, de egy szót sem szólt, én pedig szívesebben vállaltam, hogy szökevénynek és árulónak tekintsen, mintsem hogy a szemrehányásokkal, sértődöttséggel, rövid kibékülésekkel és egyéb nehézségekkel teli, hosszan elhúzódó búcsú gyötrelmeinek tegyem ki magam. Meg se tudtam volna tenni. Ami erő volt bennem, az más célra kellett. Abból egy csöppet sem nélkülözhettem, semmit sem pazarolhattam terméketlen bánatra, veszekedésre és magyarázkodásokra.
	Derűs hetek voltak ezek, csordultig tele szerelemmel, mint a mézzel teli kaptár. A május a nyárba torkollt, és megjöttek az első hírek Európából. Mintha egy régen befalazott sírkamra nyílt volna ki. Ahogy azelőtt gyakran kitértem a hírek elől, vagy a tudatomnak csak a felső rétegével vettem tudomást róluk, hogy a földre ne sújtsanak, úgy vetettem most rájuk magam. Azzal a céllal függtek össze, amely tüskeként fúródott a húsomba: az útrakeléssel. Minden egyéb iránt vak és süket voltam.	- Mikor utazol el? - kérdezte váratlanul Natasa. Egy pillanatig hallgattam. - Július elején – mondtam aztán. - Honnan tudod?	- Nem tőled. Miért nem mondtad meg nekem?	- Csak tegnap tudtam meg.	- Hazudsz.	- Igen - válaszoltam. - Hazudok. Nem akartam megmondani neked.
	- Nyugodtan megmondhattad volna. Miért ne? Hallgattam. - Nehezemre esik - feleltem aztán, fogam közt szűrve a szót.
	Natasa nevetett. - Miért? Egy ideig együtt voltunk, semmivel sem áltattuk magunkat. Kölcsönösen használtuk egymást. Most pedig elválunk. Mi van ebben?	- Én téged nem használtalak.	- De én téged igen. És te is engem. Ne hazudj! Arra semmi szükség.	- Tudom.	- Jó lenne, ha egyszer nem hazudnál. Legalább a végén nem.	- Megpróbálom.
Gyors pillantást vetett rám. - Tehát beismered?	- Hogyan tehetném? De hogyan is vitathatnám? Azt kell elhinned, amit akarsz.	- Ez így egyszerű, ugye?	- Nem, ez egyáltalán nem olyan egyszerű. Én elmegyek, ez igaz. De nem tudom megmagyarázni neked, hogy miért! Mindaz, amit mondhatok, csak ennyi: olyan ez, mint amikor valakinek a háborúba kell mennie.	- Kell? - kérdezte.
	Elkínzottan hallgattam. Ezen túl kell esnem. - Erre semmit sem mondhatok - feleltem végül. - Igazad van. Ha ugyan az igazságnak bármi köze van is ehhez. Mindaz vagyok, aminek elmondtál. Hazug, csaló, önző. Meg nem is. Ugyan ki tudna különbséget tenni minden között olyan helyzetben, ahol az igazság a legigaztalanabb?	- És mi fontosabb?	- Az, hogy szeretlek - nyögtem ki erőlködve. - Ez persze nem az az idő, amikor ezt mondhatja az ember.	- Hát nem - válaszolta Natasa, egyszerre gyengéden. - Ez nem az az idő, Robert.	- És mégis az - feleltem. - Minden idő arra való. Láttam, mennyire szenved, és ez úgy fájt nekem,
mintha egy kicsorbult késsel vágtam volna meg a kezemet. Szerettem volna, ha ez másképp történik, de azt is tudtam, hogy ez csak nyomorult, kényelmes önzés.
	- Nem baj - mondta. - Kevesebbet jelentettünk egymásnak, mint ahogy gondoltuk. Mindketten hazugok voltunk.	- Igen - feleltem, megadva magam.	- Más férfiakkal is együtt voltam ebben a mi időnkben. Nem te voltál az egyetlen.	- Tudom, Natasa.	- Tudod?	- Nem - vágtam rá gyorsan. - Nem tudtam. Sose hittem volna el.	- Pedig elhiheted. Igaz.
	Megértettem: a büszkesége vigasztalan kiútja ez. És ebben a pillanatban sem hittem neki. - Elhittem neked - mondtam.
	Magasabbra emelte az állát. Nagyon szerettem, ahogy így láttam. Kétségbe voltam esve, akárcsak ő, de ő még inkább. Mindig az a kétségbeesettebb, aki ottmarad, még akkor is, ha az ember maga adja át a kezébe a fegyvert, amellyel megsebezheti. - Szeretlek, Natasa. Ezt szerettem volna megértetni veled. Nem magam miatt. Miattad.	- Nem magad miatt?
	Rájöttem, hogy megint hibát követtem el. - Menthetetlen vagyok - mondtam. - Hát nem látod?	- Úgy válunk el, mint két közömbös ember, akik egy rövid útszakaszt véletlenül együtt tettek meg, és akik sohasem értették meg egymást. Hogyan is tehettük volna?
	Arra számítottam, hogy most megint az orrom alá dörgölik azt az én német természetemet, de azt is láttam, Natasa tudja, hogy én arra számítok. Amit viszont nem tudott, az az, hogy nem ellenkeztem volna. így aztán lemondott róla. - Jó, hogy így történt - mondta.	- Ugyanis el akartalak hagyni. Csák nem tudtam, hogyan mondjam meg neked.
	Tudtam, mit kellene válaszolnom. De nem tudtam megtenni. - Te akartál engem elhagyni? - kérdeztem végül mégis.	- Igen. Már régen. Már túlontúl sokáig voltunk együtt. Az olyan viszonyoknak, mint a miénk, csak rövid ideig szabad tartamok.
	- Igen - bólintottam. - Köszönöm, hogy vártál vele. Különben teljesen elvesztem volna.
Natasa megfordult. - Miért hazudsz már megint?	- Nem hazudok.	- Szavak! Mindig találsz szavakat. Mindig a neked megfelelőket. 	- Most nem.	- Most nem?	- Nem, Natasa. Egyetlen egyet sem. Szomorú és tehetetlen vagyok.	- Már megint szavak!
Felállt, s a ruháit kezdte összeszedni. - Ne nézz - mondta. - Nem akarom többé, hogy így lássál.
	Felhúzta a harisnyáját és a cipőjét. En az ablakon néztem ki. Nyitva álltak az ablakszárnyak, meleg volt. Valaki hegedűn a La palomá-t gyakorolta. Mindig ugyanott hibázott, és fáradhatatlanul ismételte az első ütemeket. Nagyon nyomorultul éreztem magam, és semmit sem értettem már. Csak azt éreztem, még ha itt maradnék is, most már mindennek vége lenne. Hallottam, amint mögöttem Natasa felveszi a szoknyáját.
	Megfordultam és felálltam, amikor meghallottam az ajtó nyílását. - Ne kísérj ki - mondta Natasa. - Maradj itt. Egyedül akarok elmenni. És nem jövök vissza. Soha. Soha nem fogok visszajönni.
	Csak álltam, ott, a szobában. Natasára bámultam, a sápadt, kifejezéstelen arcára, a szemére, amely rajtam keresztül valahová a távolba nézett, a szájára és a kezére. Nem integetett, már nem is volt ott, még mielőtt becsukta volna maga mögött az ajtót.
	Nem futottam utána. Nem tudtam, mit tegyek. Csak álltam és bámultam.
	Arra gondoltam, ha taxiba ülnék, még utolérhetném Natasát. Már az ajtóban álltam, de aztán végiggondoltam, hogy mi történne, és visszamentem. Tudtam, hogy hiábavaló lenne. Egy ideig még állva maradtam a szobámban. Nem akartam leülni. Végre aztán lementem a földszintre.

Ott volt Melikov. - Nem kísérted haza Natasát? - kérdezte csodálkozva.	- Nem. Egyedül akart menni.
	Rám nézett. - Az ilyesmi előfordul. Holnapra elfelejtődik az egész. Valami értelmetlen remény fogott el. - Gondolod?	- Természetesen. Aludni mégy? Vagy megigyunk még egy vodkát?
	A remény megmaradt. Hiszen két hetem volt még az elutazásig. Egyszerre minden valamiféle homályos, elmosódott örömmé változott. Úgy éreztem, ha most iszom Melikovval, akkor Natasa holnap telefonálni fog, vagy idejön. Lehetetlen, hogy így váljunk el. - Jól van - mondtam -, igyunk egy pohárral. Mi van a tárgyalásoddal?	- Egy hét múlva lesz. Egy hetem van még, hogy élhessek.	- Miért?	- Ha sokáig fogva tartanak, azt már nem élem túl. Hetvenéves vagyok, és már két szívinfarktusom volt.	- Ismertem valakit, aki a börtönben meggyógyult - mondtam óvatosan. - Semmi alkohol, könnyű foglalkozás a szabadban, rendszeres élet. És éjszakai alvás, nem nappali.
	Melikov a fejét csóválta. - Nekem az mind csak méreg. De majd meglátjuk. Ne töprengjen az ember, ha nem szükséges.	- Hát ne - mondtam. - Azt ne tegye. Ha az olyan könnyen menne!
	Nem sokat ittunk. Mind a ketten úgy éreztük, hogy még rengeteg mondanivalónk van egymás számára, és úgy ültünk neki, mintha hosszú éjszaka várna. ránk. De aztán egyszerre csak igen kevés volt a mondanivalónk, csaknem szótlanok lettünk. Mindegyikünk a maga gondolataiba mélyedt, és már semmit sem tudtunk mondani egymásnak. Nem kellett volna Melikov tárgyalásáról érdeklődnöm, gondoltam, de nem erről volt szó. Végül felálltam. - Nyugtalan vagyok, Vladimír. Járkálok még egyet, addig, amíg el nem fáradok.

Melikov ásított. - Én meg aludni fogok. Bár arra később még biztosan éppen elég időm lesz.	- Gondolod, hogy elítélhetnek?	- Mindenkit el lehet ítélni.	- Bizonyítékok nélkül?	- Mindenre lehet bizonyítékokat is találni. Jó éjszakát, Robert. Őrizkedjünk az emlékektől; ezt te is tudod, ugye?	- Igen, tudom. Ezt még tanultam is. Különben már nem élnék.	- Átkozottul nehéz poggyász az emlékezet. Különösen, ha be van zárva az ember.	- Ezt is tudom, Vladimír. Te is emlékezel? 
Vállat vont. - Azt hiszem. Ha az ember megöregszik, sokszor egészen megfeledkezik az emlékeiről. Aztán váratlanul visszatérnek. Nálam olyan dolgok jönnek elő, amelyekre már negyven éve nem is gondoltam. Nagyon furcsa.	- Jó emlékek?	- Ilyenek is, olyanok is. Ez benne éppen a különös. A jó emlékek rosszak, mert elmúltak, és a rosszak jók, ugyancsak azért, mert elmúltak. Gondolod, hogy ilyesmivel elélhet az ember a börtönben?	- Igen - feleltem. - Elűzi az időt. Amíg úgy gondolsz rá, mint most.
	Addig bolyongtam a városban, míg holtfáradt lettem. Elmentem Natasa háza előtt, megálltam néhány nyilvános telefonfülkénél, de nem hívtam fel. Van még tizennégy napom, gondoltam.
	A legnehezebb mindig az, hogy az ember túljusson az első éjszakán, mert az ilyen helyzetekben az a halálhoz közelinek rémlik. Tulajdonképpen mit is akartam? Valami polgáriasán megható búcsút, csókokkal egy koszos hajó beszállóhídján, és ígéretekkel, hogy írni fogunk? Nem jobb ez így? Hogy is mondta Melikov? Az ember ne cipelje magával az emlékeit. Súlyos poggyász, ha nem olyan öreg az ember, hogy ez az egyetlen, ami megmaradt neki. És hogyan gondoltam én magam is mindig? 

Az ember ne növesszen emlékeket, hanem tartsa magát olyan távol tőlük, hogy meg ne fojthassák, mint a liánok az őserdőben. Natasa azt tette, ami helyes. Miért nem teszem én is azt? Mit rohangálok itt, mint valami érzelgős kisdiák, a jajgató epekedés meg gyávaság hitvány rongyaiba burkolózva, semmire se képesen? Éreztem, milyen szelíd az éjszaka, éreztem a roppant nagyvárost, és ahelyett hogy lazán meglovagolnám az életet, és könnyedén venném minden búját-baját, most úgy bolyongok itt, mintha valami tükörteremből menekülve keresném a kijáratot, de újra meg újra csak önmagammal kerülnék szembe. Elmentem a Van Cleef előtt, és nem akartam benézni, de aztán erőt vettem magamon, hogy megállják. Megláttam a júniusi éjszakában a régen halott császárnő ékszerét, és arra gondoltam, hogyan viselte azt Natasa; kölcsönbe kapott ékszer volt egy kölcsönbe kapott nőn, egy szélhámos-létben. Akkoriban élveztem ennek az iróniáját abban a hamis kényelemben. Most ránéztem erre a csillogásra, és hirtelenjében nem tudtam, nem arra készülök-e éppen, hogy valami súlyos tévedést kövessek el, és az elröppenő boldogság maradékát cseréljem el poros és nevetséges előítéletek csokrára, amellyel aztán végképp sehová se juthatok, csupán valami Don Quijote-i lovasrohamra a már nem is létező szélmalmok ellen. Meredten néztem az ékszerekre, és nem tudtam, hogy mit tegyek. Csak azt tudtam, hogy meg kell úsznom ezt az éjszakát, és abba kapaszkodtam, hogy van még két hét időm New Yorkban, úgy kapaszkodtam a holnapba és a holnaputánba, mint valami mentőövbe. Csak ezen az éjszakán túllegyek! De hogyan, amikor éppen ezen az éjszakán érhetném még el Natasát. Ha arra vár, hogy felhívjam. Csak álltam ott, és azt suttogtam: nem, nem; ezt ismételtem újra meg újra, és valóban suttogtam is, úgy mondtam, hogy magam is tisztán meghallhattam; ez is olyasmi, amit egyszer megtanultam, olykor-olykor már segített is rajtam, amikor önmagamhoz beszéltem; nyomatékosan mondtam magamnak, mint valami gyereknek: nem és nem!

Holnap, holnap, mondtam, míg végül éreztem, hogy ez lelohasztotta az izgalmat, és már tovább tudtam menni, először lassan, aztán gyorsan, lihegve, míg végül a szállodához értem.

Natasát nem láttam többé. Lehet, hogy mindketten arra vártunk, hogy a másik jelentkezzék. Én többször akartam is, de mindig bebeszéltem magamnak, hogy azzal semmire se jutnék. Nem ugorhatom át a saját árnyékomat, és újra meg újra elmagyaráztam magamnak, hogy jobb, ha valamit otthagyunk eltemetve, úgy, ahogyan van, mint ha tovább sebezzük magunkat, mert más úgyse jönne ki belőle. Néha arra gondoltam, hogy Natasa talán jobban szeretett, mint ahogy valaha is bevallotta. Ettől elállt a lélegzetem és nyugtalan lettem, de azután az is beleolvadt a lázas izgalom általános nyugtalanságába, mely napról napra magasabbra emelkedett a látóhatáron. Natasát kerestem, amikor az utcán jártam, de sose találkoztam vele. A legőrültebb gondolatokkal nyugtattam magam, közülük még a legenyhébb az az ötlet volt, hogy visszajövök Amerikába.
	Melikovot egyévi börtönre ítélték. Az utolsó napokban egyedül voltam. Silvers ötszáz dollár jutalmat adott nekem. - Talán találkozunk Párizsban - mondta. - ősszel akarok odautazni, vásárolni egyet s mást. Írjon nekem. - Ebbe is belekapaszkodtam, és megígértem, hogy írok neki. Megvigasztalt az a gondolat, hogy Silvers átjön Európába, méghozzá ilyen közönséges, gyakorlatias okból. Ez valahogy kevésbé gyilkos színben tüntette fel Európát, mint amilyennek az én szememben rémlett.
	Amikor visszaértem Európába, ott olyan világot találtam, amelyet már nem ismertem. Megtaláltam Brüsszelben a múzeumot, de azt senki se tudta elmondani nekem, hogy közben mi történt. Még ismerték a megmentőm nevét, de senki sem tudta, hogy mi lett vele. Néhány évig kutattam utána. Németországban is kerestem. Kerestem a gyilkosokat és kerestem az apámat. 

Gyakran gondoltam nagy fájdalommal Kahn szavaira; őneki volt igaza. A hazatérés lett a legsúlyosabb csalódás; hazatérés az idegenbe, hazatérés a közönybe, a rejtve leplezett gyűlöletbe és gyávaságba. Senki sem emlékezett már arra, hogy valaha is a barbárok pártjához tartozott volna. Senki sem vállalta a felelősséget azért, amit tett. Most már nem én voltam az egyedüli, aki álnéven él. Sok-sok százan voltak most, akik még jókor kicserélték az útlevelüket, ők lettek a gyilkosok emigrációja. A megszálló hatóságok jóindulatúak voltak, de eléggé tehetetlenek. A felvilágosításoknál rá voltak utalva a német munkatársakra, akik feltehetően valami későbbi bosszútól féltek, vagy még mindig ahhoz a becsületkódexhez tartották magukat, amely szerint az ember ne piszkítson a saját fészkébe. Arra a krematóriumbeli arcra sohasem találtam rá, senki sem emlékezett a nevére,-senki a tetteire, sokan még arra sem, hogy voltak koncentrációs táborok. Hallgatásba ütköztem, hallgatás és visszautasítás falaiba. Azzal próbálták magyarázni, hogy a nép túlságosan kifáradt. A népnek magának is oly sok háborús áldozata és halottja volt. Éppen elég szenvedésen ment keresztül rmndenki, nem veheti magára még a mások gondjait is. A németek nem a forradalmak népe. Parancsteljesítők népe volt ez. A parancs helyettesítette a lelkiismeretet. Az lett a kedvenc kifogás. Aki parancsra cselekedett, az nem felelős.
	Már nem is tudom, mi mindent csináltam ezekben az években. Nem is arról szólnak ezek a feljegyzések. Furcsa volt, hogy Natasa emléke lassacskán mind elevenebben feléledt bennem. Nem volt ebben sem sajnálkozás, sem megbánás, de csak most tudtam meg, hogy mit jelentett nekem. Annak idején nem értettem meg, de most, amikor minden más lehullott rólam, vagy csalódásokká, kijózanodássá és tévutakká állt össze, egyre világosabban láttam. Olyan volt ez, mint amikor kiolvasztják a nyers arany ércből a tiszta fémet. Semmi köze sem volt a csalódásomhoz, de kezdtem tisztábban látni, és távlatból szemlélni a dolgokat. Minél mélyebbre merült a múltba, annál megdöbbentőbb lett a felismerés, hogy Natasa az életem legfontosabb élménye, akkor is, ha ezt korábban nem tudtam. 

Semmiféle szentimentalizmus nem keveredett ebbe, még a megbánás sem, hogy túl későn jöttem rá. Sokkal inkább hiszem azt, hogy ha már akkor felismerem, Natasa valószínűleg elhagyott volna. Éppen a függetlenségem, amely abból eredt, hogy túl könnyen vettem Natasát, volt az, ami tovább tartotta mellettem őt. Azon is elgondolkodtam néha, hogy Amerikában maradhattam volna, ha előre tudom, mi vár rám Európában. Ám ezek a gondolatok mégis csak olyanok voltak, mint az elsuhanó szél, sem könnyeket, sem kétségbeesést nem váltottak ki, mert tudtam, hogy egyik út a másik nélkül nem lett volna lehetséges, és éppen ezért most már a másik sem járható. Visszatérni nem lehet, semmi és senki sem mozdulatlan, sem mi magunk, sem a másik. Ami megmaradt, az csupán olykor-olykor egy-egy mélabúval teli éjszaka, azzal a mélabúval, amelyet mindenki érez, mert minden elmúlik, és mert az ember az egyetlen élőlény, amelyik ezt tudja, és éppen úgy tudja azt is, hogy ez valamiféle vigasz, jóllehet ezt a vigaszt meg se tudja érteni.