Erich Maria Remarque A fekete obeliszk

A fordítás az 1978-as kiadás alapján készült: Dér schwartze Obelisk

© 1956 Erich Maria Remarque Ullstein Budr, Nr. 325 irn Verlag Ullstein GmbH Frankfurt/M - Berlin Ungarische Überzetzung © Villányi György, 1992

Tipográfia: Szászvári Krisztina A borító Tényi Katalin munkája ISBN 963 7953 15 9

Kiadja a Tulipán Kft.

Felelős kiadó: Novák György Felelős szerkesztő: Hadarits Gabriella Szedés: TRÜKK Bt.

Nem árt, ha egyszer a régmúlt időkről beszélek. A világ ismét az apokalipszis fakó fényében hever, a vér illata és az utolsó rombolás pora még nem szállt tova. Már ismét komoly erőfeszítéssel dolgoznak a laboratóriumok és a gyárak azon, hogy az egész Földet felrobbantani képes fegyverek feltalálásával megőrizzék a békét.

A világ békéjét! Soha nem beszéltek róla többet, és tettek érte kevesebbet, mint a mi időnkben. Soha nem volt több hamis próféta, több hazugság, több halál, több rombolás és több könny, mint a mi századunkban, a huszadikban, a haladás, a technika, a civilizáció, a tömegkultúra és a tömeggyilkosságok századában.

Ezért nem árt, ha egyszer visszamegyek azokba a csodálatos évekbe, amikor a remény zászlóként lobogott felettünk, és olyan gyanús dolgokban hittünk, mint emberség, igazságosság, tolerancia - és abban is, hogy egyetlen világháborúnak elegendő tanulságul kell szolgálnia egy emberöltő számára.

I.

A nap besüt a Heinrich Kroll és Fiai síremlékkészítő cég irodájába. 1923 áprilisa van és az üzlet jól megy. A tavasz pácban hagyott bennünket. Nagyszerűen ment az eladás és ezáltal szegények lettünk. De hát mit tudunk tenni, a halál könyörtelen és elháríthatatlan, az emberek gyásza egyszeriben megköveteli a homokkő vagy márvány síremlékeket. Ha pedig a bűntudat vagy az örökség jelentős, még a költséges, fekete, valamennyi oldalán csiszolt svéd gránitból készítettet is. Az ősz és a tavasz az esztendő legjobb időszakai a gyászhoz szükséges kellékek kereskedői számára, ilyenkor többen halnak meg, mint nyáron és télen, ősszel azért, mert az életnedvek eltűnnek, tavasszal pedig feltámadnak, és felemésztik a legyengült testet, mint a túlságosan vékony gyertyában a túlzottan vastag kanóc. Legalábbis így vélekedik legtevékenyebb ügynökünk, Liebermann, a Városi Temető sírásója, márpedig ő csak tudja. Nyolcvan éves, több mint tízezer holttestet földelt el. Síremlékek után járó jutalékából a folyópart mellett pisztrángtenyészettel felszerelt kertet vásárolt. Mellesleg hivatása következtében komoly pálinkafogyasztóvá vált. Egyetlen dolgot utál, a város krematóriumát. Ez tisztességtelen versenytársa. Mi sem kedveljük. Urnákon nem lehet keresni.

Ránézek az órára. Nemsokára dél, és miután ma szombat van, zárok. Ráteszem a bádogtetőt az írógépre, a függöny mögé teszem a „Presto” sokszorosító készüléket, félretolom a kőzetmintákat. Kiemelem a fixálófürdőből a háborús emlékművek és művészi sírdíszek fényképeit. Nem csak a cég reklámfőnöke, rajzolója és könyvelője vagyok. Egy év óta én vagyok az egyetlen irodai alkalmazott is, pedig ez nem szakmám.

Élvetegen kiveszek egy szivart a fiókos szekrényből. A. fekete brazil szivart a Württembergi Fémárugyár utazója ajándékozta nekem ma reggel. Ezzel érvelve kísérelt meg rám sózni egy tétel bronzkoszorút. A szivar jó. Gyufát keresek, de mint mindig, valahová félretettem a dobozt. Szerencsére még van egy kis tűz a kályhában. Összetekerek egy tízmárkás bankjegyet, beletartom a lángokba, és ezzel gyújtok rá a szivarra. Április végén tulajdonképpen nincs szükség a kályhában égő tűzre, ez munkaadóm, Georg Kroll ötlete. Úgy véli, a gyászolók szívesebben adnak ki pénzt meleg szobában, mintha fáznak. A gyász már a lélek didergése és ha ehhez még a lábak is hidegek, nehéz lenne jó árat elérni. A meleg felolvaszt, és kinyitja a pénztárcát. Ezért túlfűtött az irodánk és képviselőinket betanítottuk a legfőbb alapszabályra: hideg időben vagy esőben soha ne próbáljanak megállapodásra jutni a temetőben. Ez kizárólag a meleg kuckóban aktuális, lehetőleg étkezés után. Gyász, hideg és éhség rossz üzleti partnerek.

A tízmárkás bankó maradékát bedobom a kályhába, és fölegyenesedem. Ebben a pillanatban hallom, hogy a szemben lévő házban kinyitottak egy ablakot. Nem szükséges odanéznem ahhoz, hogy tudjam, mi történt. Óvatosan az asztal fölé hajolok, mintha még volna valami tennivalóm az írógéppel. Mellesleg titokban elmozdítok egy kis kézi tükröt, amelyet úgy állítottam be, hogy az ablakot megfigyelhessem. Mint mindig, most is Lisa, Watzek lómészáros felesége álldogál ott meztelenül, ásítozik és nyújtózkodik. Éppen most kelt fel. Az utca régi és keskeny, Lisa láthat bennünket, mi is őt és ő tudja is ezt, éppen ezért áll ott. Hirtelen elfintorítja nagy száját, minden foga látszik, ahogy nevet, és rámutat a tükörre, amelyet ragadozómadár szemével felfedezett. Restelkedem, hogy le vagyok leplezve, de úgy viselkedem, mint aki semmit nem vett észre. Füstfelhőkbe burkolózva elmegyek a szoba hátsó részébe. Egy idő múlva visszamegyek. Lisa vigyorog. Kinézek, de nem pillantok rá, hanem úgy teszek, mintha kacsintanék valakinek az utcán. Ráadásként kézcsókot intek a semmibe. Lisa bedől. Kíváncsi, és kihajol, hogy láthassa, ki van ott. Senki nincs ott. Most én vigyorgok, ujjával dühösen megkocogtatja a halántékát, és eltűnik.

Tulajdonképpen nem tudom, miért csinálom ezt a komédiát. Lisa olyan, akit bombanőnek hívnak. Egész csomó embert ismerek, akik boldogan fizetnének néhány milliót azért, hogy minden reggel ilyen látványban gyönyörködhessenek. Én is gyönyörködöm, de mégis bosszant, mert ez a lusta varangy, aki csak délben mászik ki az ágyából, olyan szemérmetlenül biztos a dolgában. Fel sem ötlik benne a gondolat, hogy nem mindenki szeretne azonnal vele aludni. Amellett, alapjában véve, az egész elég közömbös a számára. Ott áll az ablaknál fekete lófarok frizurájával, hetyke orrocskájával. Első osztályú carrarai márvány kebleit úgy lengeti körbe, mint valamilyen nagynéni a játékcsattogtatót egy csecsemő előtt. Ha volna két léggömbje, azt tartaná ki boldogan. Mivel meztelen, hát éppen a melleit dugja ki, de ez teljesen mindegy neki. Egészen egyszerűen annak örül, hogy él és hogy minden férfinak meg kell bolondulnia érte. Azután elfelejti az egészet és falánk szájával nekiesik a reggelijének. Watzek lómészáros közben fáradt, öreg konflislovakat gyilkol.

Lisa ismét feltűnik. Most felcsatolható bajuszt visel, és magán kívül van ettől a szellemdús ötlettől. Katonásan köszön és már arra gondolok, annyira szemérmetlen, hogy ilyen módon gondol Knopfra, az öreg őrmesterre, aki a szomszédban lakik. Ekkor azonban eszembe jut, hogy Knopf hálószobájának csak egy, az udvarra nyíló ablaka van: Lisa elég dörzsölt ahhoz, hogy tudja, a szomszédos házból nem lehet látni őt.

Hirtelen megszólalnak a Mária templom harangjai, mintha valahol átszakadtak volna a hanggátak. A templom az utca végén áll és az ütések úgy dübörögnek, mintha az égből egyenesen a szobába hullanának. Egyidejűleg látom, amint az iroda másik, udvarra nyíló ablaka előtt hogyan halad el mint kísérteties dinnye, munkaadóm kopasz koponyája. Szent Antal napi megkísérlésének még egyszer ellenálltak.

Georg Kroll alig negyven éves, de feje már úgy ragyog mint a kugligolyó Boll éttermének a kertjében. Azóta ragyog, amióta ismerem és ennek már több mint öt éve. Annyira ragyog, hogy külön parancs volt érvényben abban a lövészárokban, amelyben ugyanannál az ezrednél szolgáltunk. Georgnak a front legcsendesebb időszakában is acélsisakot kellett viselnie. A kopaszsága még a legcsigavérűbb ellenséget is arra csábította volna, hogy egy lövéssel állapítsa meg, igazi biliárdgolyó-e vagy sem.

Összecsattantom a bokámat, és jelentem:

– A Kroll és Fiai cég hadiszállása! Az ellenség megfigyelésének parancsnoksága. Gyanús csapatmozdulatok Watzek lómészáros közelében.

– Aha - mondja Georg. - Lisa reggeli tornája. Bodmer őrvezető, vigyázz! Miért nem visel délelőtt szemellenzőt, mint egy lovaszenekar üstdobhúzó lova, így őrizve meg erényességét? Nem ismeri az élet három legnagyobb értékét?

– Főállamügyész úr, hogyan is ismerhetném, amikor egyenlőre magát az életet kutatom?

– Erényesség, jámborság és ifjúság - jelenti ki Georg. - Ha egyszer elvész, soha nem nyerhető vissza! Ugyan mi volna reménytelenebb, mint a tapasztalat, idős kor és a csupasz értelem?

– Szegénység, betegség és magányosság - válaszolok vigyázzban.

– Ez csak a tapasztalat, az idős kor és a félrecsúszott értelem másik elnevezése.

Georg kiveszi a szivart a számból, röviden megszemléli, és úgy határozza meg, mint a gyűjtő egy lepkét: - Zsákmány a Fémárugyárból.

Kihúz a zsebéből egy szépen kiszívott, aranybarna borostyán szipkát, beleilleszti a brazil szivart, és továbbszívja.

– Nincs ellenvetésem a szivar lefoglalásával kapcsolatban - mondom. - Ez nyers erőszak, és te, mint egykori altiszt, nem is ismersz mást az életből. De minek a szipka? Nem vagyok szifiliszes.

– Én pedig nem vagyok homoszexuális.

– Georg! Amikor a konyhából loptam, a borsólevest az én kanalammal etted meg, pedig azt a piszkos csizmámban tartottam és soha nem mostam meg - mondtam.

Georg szemügyre veszi a szivar hófehér hamuját, majd kioktat: - A háború négy és fél éve elmúlt. Akkoriban mérhetetlen szerencsétlenségünkre emberekké váltunk. Ma a tulajdonra való szemérmetlen vadászat újra rablókká változtatott bennünket. Ennek elkendőzésére ismét felhasználjuk bizonyos jómodor mázát. Nahát! Nincs egy másik szivarod? A Fémárugyár soha nem próbálja az alkalmazottakat egyetlen darabbal megvesztegetni.

Kiveszem a fiókos szekrényből a második szivart, és átadom neki. - Úgy tűnik, értelem, tapasztalat és kor mégis jó valamire - mondom.

Vigyorog, és átnyújt érte egy doboz cigarettát, melyből hat darab már hiányzik. - Mi volt egyébként? - kérdi.

– Semmi. Vevők nem voltak. Viszont sürgősen fizetésemelést kell kérnem.

– Már megint? Hiszen utoljára tegnap kaptál!

Nem tegnap. Ma reggel kilenckor. Nyavalyás nyolcezer márkát. Mégis, ez ma reggel kilenckor még volt valami. Közben megérkezett a dollár új árfolyama és most egy új nyakkendő helyett csak egy üveg olcsó bort kapok érte. Szükségem van azonban a nyakkendőre.

– Hogy áll most a dollár?

– Ma délben harminchatezer márka. Ma reggel csak harmincezer volt.

Georg Kroll a szivarjára tekint. - Harminchatezer! Ez úgy megy, mint a macskaugrás! Hol fog ez végződni?

– Általános csődben, tábornagy úr - válaszolom. - Időközben azonban élnünk kell. Hoztál pénzt magaddal?

– Csak egy kis, de teli kézibőröndöt, mára és holnapra. Ezresek, tízezresek, sőt még pár csomag a jó, öreg százasokból. Körülbelül két és fél kiló papírpénz. Az infláció most már olyan gyors, hogy a Birodalmi Bank nem tudja utolérni a nyomtatással. Az új százezer márkások csak két hete kerültek kibocsájtásra, de most már hamarosan milliós bankjegyeket fognak nyomatni. Mikor érjük el a milliárdosat?

– Ha ez így megy tovább, néhány hónapon belül.

– Isteni! - sóhajt fel Georg. - Hol van 1922 szép, nyugodt időszaka? Akkor a dollár egy év alatt kétszázötvenről csak tízezerre emelkedett. Nem is beszélve 1921-ről - akkor csak nyomorult háromszáz százalékról volt szó.

Kinézek az utcára nyíló ablakon. Lisa most selyem papagájmintás hálóköntösben áll velünk szemben. Tükröt akasztott az ablakkilincsre, és a sörényét keféli.

– Nézz csak oda - mondom keserűen. - Nem azt, nem azt, az égi Atya mégis táplálja. Tegnap még nem volt neki ez a hálóköntöse. Selyem, méterszámra! Én pedig nem tudom összeszedni egy nyakkendő árát.

Georg mosolyog: - Te ugyanis az idő szerény áldozata vagy. Lisa ezzel szemben teljes vitorlázattal úszik a német infláció hullámain, ő az üzérek Szép Helénája. Sírkövekkel ma nem lehet meggazdagodni, fiam. Miért nem mész a heringszakmába vagy a részvénykereskedelembe, mint Willy barátod?

– Mert szentimentális filozófus vagyok, és hű maradok a sírkövekhez. Mi van azonban a fizetésemeléssel? Még a filozófusoknak is szükségük van bizonyos ráfordításra öltözékük tekintetében.

– Nem tudod holnap megvenni a nyakkendőt?

– Holnap vasárnap. Es holnap van rá szükségem.

Georg behozza az előtérből a bőröndöt a pénzzel. Belenyúl, és odadob nekem két köteget. - Ennyi elég?

Látom, hogy főleg százasok. - Adj fél kilóval többet a papírtapétából. Ez legfeljebb ötezer. Katolikus feketézők vasárnap ennyi adományt tesznek a tányérra, és szégyellik magukat, hogy ennyire zsugoriak.

Georg megvakarja kopasz koponyáját, ez mindenféle szándék nélküli atavisztikus mozdulat. Azután átnyújt egy harmadik köteget, és így szól: - Hála Istennek, hogy holnap vasárnap lesz. Olyankor nincs dollárárfolyam. Hetenként egy napon keresztül megtorpan az infláció. Isten bizonyára nem erre gondolt, amikor létrehozta a vasárnapot.

– Tulajdonképpen, hogy állunk? Csődben vagyunk vagy ragyogóan megy nekünk? - kérdezem.

Georg hosszan megszívja borostyánszipkáját. - Azt hiszem, ezt ma senki sem tudja magáról Németországban. Még az isteni Stinnes sem. A takarékosak természetesen mindnyájan tönkrementek. A munkások és fizetésből élők szintén. A kis üzletemberek közül a legtöbben, anélkül, hogy tudnák. Igazán jól csak a valutával, részvényekkel és nagy értékekkel foglalkozóknak megy. Tehát nem nekünk. Elegendő felvilágosítás ez neked? - válaszolja.

– Nagy értékek! - Kinézek a kertbe, ahol a raktárunk van. - Igazán nincs már ilyenünk. Főleg homokkő és műkő. Kevés azonban a márvány és a gránit. A testvéred pedig veszteséggel adja el azt a keveset is, amink van. Az lenne a legjobb, ha nem adnánk el semmit, ugye?

Nincs szükség Georg válaszára. Odakint csilingel egy kerékpárcsengő. Lépések közelednek az öreg lépcsőkön. Valaki erélyesen köhög. A ház anyaszomorítója, ifjabb Heinrich Kroll, a cég másik tulajdonosa az.

Kistermetű, testes férfi, szalmaszínű bajusszal, poros, feltűrt nadrágját alul kerékpározóknál használatos kapcsok szorítják össze. Enyhe rosszallással nézi Georgot és engem. Számára irodatöltelékek vagyunk, akik egész nap lógunk, mialatt ő, a tettek embere a külszolgálatot látja el. Elpusztíthatatlan. Minden nap hajnali szürkületben elmegy a pályaudvarhoz, utána kerékpárral a legkiesőbb falvakba, ha ügynökeink, a sírásók vagy tanítók bejelentenek egy holttestet. Nem ügyetlen. Testes alkata bizalmat ébreszt, ezért ezt hajnali és kései iszogatással ápolja. A parasztok jobban kedvelik a kis dagadtakat, mint az éhenkórásznak kinéző soványakat. Ehhez járul még az öltönye. Nem hord fekete ferencjózsef-kabátot, mint a versenytársa Hugó Stinnes (1870-1924) német nagyiparos Steinmeyernél. Olyan kék utcai ruhákat sem, mint az utazók Hollmann és Klotznál. Az egyik túlságosan céltudatos, a másik nagyon részvétlen. Heinrich Kroll látogató-öltönyt visel, csíkos nadrágot Marengo zakóval, keménygallért előreálló sarkakkal, diszkrét nyakkendőt sok feketével. Két évvel ezelőtt, amikor ezt azt öltözéket megrendelte, egy pillanatra megingott. Fontolóra vette, nem illenék-e jobban hozzá egy zsakett. Végül az utóbbi ellen döntött, mert túl kicsi volt hozzá. Szerencsés döntés volt, még Napóleon is nevetségesen nézett ki fecskefarok kabátban. Így jelenlegi felszerelésében Heinrich Kroll úgy működik, mint a jóságos Isten kis fogadófőnöke - és pontosan erre van szükség. A kerékpárcsatok az összbenyomáshoz meghitt, jól kieszelt vonással járulnak hozzá: az autók korában az olyan emberektől, akik ilyesmit viselnek, olcsóbban lehet vásárolni.

Heinrich leteszi a kalapját, és zsebkendőjével letörli a homlokát. Kint elég hűvös van, nem is izzad. Ezt csak azért teszi, hogy megmutassa nekünk, milyen nehéz testi munkát végez, ellentétben velünk, aktakukacokkal.

– Eladtam a keresztes emlékművet - mondja tettetett szerénységgel, mely mögött hallgatagon üvölt a hatalmas diadal.

– Melyiket? A kicsit márványból? - kérdem reménytelin.

– A nagyot - válaszolja Heinrich még szerényebben, és rámmered.

– Micsoda? A svéd gránitból levőt, kettős talapzattal és bronzláncokkal?

– Azt. Vagy van még egy másikunk is?

Heinrich ostoba kérdését maróan gúnyos humora csúcspontjaként süti el.

– Nem. Nincs másikunk. Ez maga a nyomor. Ez volt az utolsó. Gibraltár sziklája.

– Mennyiért adtad el? - kérdezi most Georg Kroll. Heinrich nyújtózkodik. - Háromnegyed millióért, felirat, szállítás és szegély nélkül. Mindezek még hozzájönnek.

– Jóságos Isten! - mondja Georg velem egyidőben. Heinrich pökhendiséggel teli tekintetet vet ránk. Döglött halak néznek ki néha így. - Kemény küzdelem volt - jelenti ki, és valamilyen okból újra felteszi a kalapját.

– Bárcsak elvesztette volna - jelentem ki.

– Micsoda? - ismétli Heinrich ingerülten. Enyhén idegesítem.

– Úgy érti, bár ne adtad volna el - mondja Georg Kroll.

– Hogy hogy? Mit jelentsen ez megint? Az ördögbe is, az ember reggeltől estig töri magát, ragyogóan ad el és akkor ebben a bódéban jutalmul szemrehányásokat kap! Menjetek csak ti ki a falvakba, és próbáljatok...

– Heinrich - szakítja félbe Georg csendesen. - Tudjuk, hogy töröd magad. Ma azonban olyan időket Aliink, amikor az eladás elszegényít. Évek óta infláció van. A háború óta, Heinrich. Ebben az évben azonban az infláció vágtató gyorsaságra váltott. Ezért a számok már semmit nem jelentenek.

– Ezt én is tudom. Nem vagyok hülye.

Senki nem válaszol. Csak a hülyék tesznek ilyen nyilatkozatokat. Nekik pedig céltalan ellentmondani. Ezt az elmegyógyintézetben töltött vasárnapjaim óta tudom. Heinrich jegyzetfüzetet húz elő: - A keresztes emlékmű vásárláskor ötvenezerbe került nekünk. Az ember azt gondolhatná, háromnegyed millió egészen tiszta haszon.

Ismét maró gúnyban lubickol. Azt hiszi, hozzám kell fordulnia, mert egyszer iskolamester voltam. Ez röviddel a háború után volt, egy kis, elhagyatott faluban a pusztaság közepén. Kilenc hónap után elmenekültem, mert a téli magányosság úgy járt a sarkamban, mint egy üvöltő kutya.

– Még nagyobb lenne a haszon, ha a pompás keresztes emlékművek helyett az ablak előtti átkozott obeliszket adná el. Azt még elhunyt édesapja hatvan évvel ezelőtt, a cég megalapításakor vásárolta sokkal olcsóbban, körülbelül ötven márkáért, mert túlszállítás volt - mondom.

– Az obeliszket? Mi köze az obeliszknek ehhez az üzlethez? Az obeliszk eladhatatlan, ezt minden gyerek tudja.

Éppen ezért. Azért nem lenne kár, a keresztes emlékműért pedig kár. Azt drága pénzért vissza kell vásárolnunk. - Heinrich Kroll röviden felhorkan. Vastag orrában polip van, az arca enyhén duzzadni kezd. - Azt akarja talán bemesélni nekem, hogy egy keresztes emlékmű beszerzési ára ma háromnegyed millió?

– Ezt hamarosan megtudjuk. Riesenfeld holnap idejön. Új rendelést kell feladnunk az Odenwaldi gránitműveknél, már nincs sok árunk raktáron.

– Még megvan az obeliszk - jelentem ki álnokul.

– Miért nem maga adja el? - mordul rám Heinrich. - Szóval Riesenfeld holnap jön! Itt maradok, és én is beszélek vele! Akkor majd meglátjuk, milyenek az árak!

Georg és én összenézünk. Tudjuk, Heinrichet távol kell tartanunk Riesenfeldtől. Még akkor is, ha le kell itatnunk, vagy ricinust kell bekevernünk vasárnap reggeli itókájába. A hűséges, régi divatú üzletember halálra untatná Riesenfeldet háborús emlékeivel és á hajdani jó időkről szóló történeteivel. Akkoriban még egy márka egy márka volt és a becsület márkája a hűség volt, miként azt szeretett tábornagyunk olyan találóan jelentette ki. Heinrich jelentős készlettel rendelkezett az ilyen közhelyekből, de Riesenfeld nem. Riesenfeld azt tartja hűségnek, amit az ember másoktól követel meg, még ha az hátrányos is számunkra. Saját magától akkor követeli meg, ha neki magának előnye származik belőle.

– Az árak minden nap változnak. Erről nincs mit beszélni - mondja Georg.

– Igazán? Talán te is azt hiszed, hogy túlságosan Olcsón adok el?

– Az attól függ. Elhoztad magaddal a pénzt?

Heinrich rámered Georgra. - Magammal hoztam? Hogyan hozhatom magammal a pénzt, amikor még nem szállítottunk? Hiszen ez lehetetlen!

– Ez nem lehetetlen. Éppen ellenkezőleg, ma ez a szokásos. Ezt előrefizetésnek nevezik - közlöm.

– Előrefizetés! - Heinrich vastag válla megvetően megrándul - Maga iskolamester, mit ért ehhez? Hogyan lehetne a mi üzletágunkban előrefizetést kérni gyászoló hátramaradottaktól, amikor a koszorúkat még el sem helyezték a síron?

– Természetesen! Miiért ne? Olyankor még gyengék, és könnyebben veszik elő.

– Olyankor gyengék? Van is magának fogalma arról! Olyankor az acélnál is keményebbek! Az orvosra, a koporsóra, a papra, a sírra, a virágokra, a halotti torra való kiadások után! Fiatalember, olyankor még tízezret sem kap előlegül. Az embereknek először magukhoz kell térniük! És amit megrendelnek, azt előbb látniuk kell a temetőben, mielőtt fizetnének, mégpedig nem csak papíron, a katalógusban. Még akkor is, ha maga rajzolta meg, kínai tussal, valódi aranyfüst felirattal.

A megjegyzést figyelembe sem veszem. Igaz, a síremléket katalógusunk számára nem csak megrajzoltam és á „Presto” készüléken sokszorosítottam, a hatás emelése céljából ki is festettem és környezettel láttam el őket. Szomorúfűzekkel, árvácska ágyásokkal, ciprusokkal és a virágokat öntöző fátyolos özvegyekkel. A konkurencia csaknem elpusztult az irigységtől, amikor kijöttünk ezzel az újdonsággal. Nekik továbbra is csak egyszerű fényképeik voltak. Akkoriban Heinrich is nagyszerűnek tartotta az ötletet, különösen az aranyfüst használatát. Azért, hogy a hatás teljesen természetes legyen, a lerajzolt és kifestett síremlékeket ugyanis kenőében feloldott aranyfüsttel díszítettem. Pompás időszakot éltem át akkoriban. Minden olyan embert, akit nem tudtam elviselni, meghalattam, és megfestettem a sírkövét. Például újonc időm altisztjét, aki ma is vidáman él: Itt nyugszik hosszú, végtelenül kínos szenvedés után, azután, hogy valamennyi szerette előbb hunyt el, Kari Flümer, a kullancs. Ez nem volt indokolatlan. A fickó nagyón hitvány volt hozzám. A fronton kétszer küldött olyan őrjáratba, amelyből csak véletlenül jöttem vissza élve. Igazán bármit kívánhatott neki az ember!

– Kroll úr, - mondom - engedje meg, hogy röviden még egyszer megvilágítsam a jelent. Nemesek azok az alapelvek, amelyeken felnevelkedett, de ezek most csődhöz vezetnek. Most nem az eladás, hanem a bevásárlás fontos, továbbá az, hogy mielőbb fizessenek nekünk. Az anyagi értékek időszakában élünk. A pénz csalóka ábránd, ezt mindenki tudja, de sokan még mindig nem hiszik él. Amíg ez így van, az infláció folytatódik, ameddig el nem éri a teljes semmit. Az ember 75 százalékban él a fantáziájából és csak 25 százalékban a tényekből. Ez az erőssége és a gyengesége, a számoknak ez a boszorkánytánca, ezért talál még mindig nyerteseket és veszteseket. Tudjuk, hogy nem lehetünk abszolút győztesek, de nem akarunk teljesen a vesztesek közé számítani. Az a háromnegyed millió, amennyiért ma eladott, ha két hónap múlva fizetik ki, nem ér többet, mint ma ötvenezer márka. Ezért...

Heinrich vérvörösen felfújódik, és most félbeszakít. - Nem vagyok hülye - jelenti ki másodszor. - Nem szükséges ilyen együgyű előadásokat tartani. Többet tudok a gyakorlati életről, mint maga. Szívesebben tűnök le tisztességben, mint hogy megkérdőjelezhető feketéző módszerekhez nyúljak a fennmaradás kedvéért. Amíg a cég eladási vezetője vagyok, a régi, tisztességes eszközökkel folytatjuk az üzletet és ezzel elég! Tudom, amit tudok és ahogyan eddig történt, úgy fog folytatódni! Undorító, ahogyan el akarják rontani valakinek az örömét egy jól sikerült üzlet miatt. Miért nem maradt meg seggfejű tanítónak?

Megragadja a kalapját, és hangosan bevágja maga mögött az ajtót. Látjuk, amint vaskos X lábaival átdübörög az udvaron, félig-meddig katonásan kerékpárcsipeszei miatt. Elvonul a Blume vendéglőben levő törzsasztalához.

– Üzleti örömöt akar ez ,a polgári beállítottságú szadista - mondom dühösen. - Még ezt is! Hogyan lehet a boltunkat másként, mint jámbor cinizmussal vezetni, ha az ember meg akarja óvni a lelkét? Ez az álszent alak azonban örömet akar lelni a halottakkal való kufárkodásban, és ezt még eredendő jogának tartja.

Georg nevet. - Fogd a pénzed és tűnjünk el! Nem akarsz még venni magadnak egy nyakkendőt? Előre! Ma már nincs több fizetésemelés!

Megfogja a pénzesbőröndöt, és gondtalanul beteszi az iroda melletti szobába, ahol alszik. Berakom a pénzkötegeimet egy zacskóba, amelynek ez a felirata: Keller cukrászda - legfinomabb sütemények, házhoz szállítva is.

– Riesenfeld valóban eljön? - kérdezem.

– Igen, táviratozott.

– Mit akar? Pénzt? Vagy eladni?

– Majd meglátjuk - mondja Georg, és bezárja az irodát.

II.

Kilépünk az ajtón. A késő áprilisi erős napsütés úgy áraszt el bennünket, mintha fényt és szelet öntöttek volna ki egy hatalmas arany medencéből. Megállunk. A kert zöld lángokban áll, a nyárfák zsenge lombja között úgy susog a szél, mint egy hárfa és virágzik az első orgona.

– Infláció! - mondom. - Itt is ezt találod, az összes közül a legvadabbat. Úgy tűnik, maga a természet is tudja, hogy most csak tízezrekben és milliókban számolunk. Nézz csak oda, mit csinálnak a tulipánok! És a fehéret és vöröset odafent és a sárgát mindenfelé! És hogy illatoznak!Georg bólint, szaglászik, szippant a szivarjából. A természet kétszeresen szép a számára, ha szívhat mellé egy szivart is.

Érezzük a napot az arcunkon, és rápillantunk a díszletre. A ház mögötti kert egyidejűleg emlékműveink kiállítási helye is. Ott állnak, olyan csapatként, amelyet egy karcsú hadnagy vezet, az Ottó nevű obeliszk, amelynek közvetlenül az ajtó mellett van az őrhelye. Ezt a darabot javasoltam eladásra Heinrichnek. A cég legrégibb emlékműve, védjegye és az ízléstelenség monstruma. Mögötte következnek először az olcsó kis homokkő halmocskák, sírkövek azoknak a szegényeknek, akik derekasan és tisztességesen éltek és robotoltak, ezért természetesen nem jutottak semmire. Utána helyezkednek el a nagyobbak, már talapzattal, de ezek még mindig olcsók, azoknak, akiknek legalább a halálukban valami jobb jut, ha ez még életükben nem volt lehetséges. Többet adunk el ezekből, mint az egészen egyszerűekből. Az ember nem is tudja, hogy meghatónak vagy képtelenségnek tekintse a hátramaradottak ilyen nagyravágyását. A következők azok a homokkő sírkövek, amelyekbe márvány - szürke szienit, vagy fekete svéd gránittábla van bedolgozva. Ezek már túlságosan drágák azoknak, akik kezük munkájából éltek. Kiskereskedők, művezetők, saját műhellyel rendelkező kézművesek a vevők ilyesmire. No és az örök peches, a tisztségviselő, akinek mindig többet kell mutatnia, mint amennyi, ez a tisztes, keménygalléros proletár, akiről senki nem tudja, hogyan képes manapság még létezni, mikor a fizetésemelései mindig túlságosan későn érkeznek.

Valamennyi emlékművet még aprójószágnak lehet nevezni. Csak mögöttük következnek a márvány-és gránitoszlopok. Először az egyik oldalukon csiszoltak, ezeknél az előoldal sima, az oldalak és a hátlap durván megmunkáltak, a talapzat minden oldalon durva. Ez az osztály n». jómódú középrétegé, a munkaadóké, üzletem bereké, a jobb üzletek tulajdonosaié és természetesen a bátrabb pecheseké, a magasabb beosztású tisztviselőké, akiknek akárcsak a kishivatalnokoknak, halálukkor többet kell kiadniuk, mint amennyit életükben megkerestek, csak hogy a látszatot megőrizzék.

A sírkövek arisztokratája azonban a valamennyi oldalán csiszolt márvány és a fekete svéd gránit. Itt már nincsenek nyers oldal és hátlapok. Minden magasfényűre van csiszolva, akár látható, akár nem, még a talapzat is. Ebből adódóan nem egy vagy két oldalról, hanem gyakran egy ferde harmadik oldalról is csiszoltak, még fölül is. A szó szoros értelmében pompás darabról van szó, hiszen van rajta még egy tekintélyes kereszt is ugyanabból az anyagból. Ilyesmi manapság természetesen csak a gazdag parasztoké, komoly anyagi értékek birtokolóié, feketézőké és dörzsölt üzletembereké, akik hosszú lejáratú váltókkal dolgoznak és így a Birodalmi Bankból élnek, amely mindent mindig új, fedezetlen bankjegyekkel fizet.

Egyszerre nézünk az egyetlen pompás darabra, amely negyedórával ezelőtt még a cég tulajdona volt. Ott áll, fekete és csillogó, mint egy új autón a lakk. A tavasz illata lengi körül, az orgonavirágok odahajolnak hozzá. Igazi nagyasszony, hűvös, érintetlen, és még egy óra hosszat szűzies. Akkor belé fogják vésni a derekába Heinrich Fleddersen, majortulajdonos nevét, latin típusú, aranyozott felirattal, betűnként nyolcszáz márkáért. - Utazz jól, fekete Diana! Oda! - mondom, és megemelem a kalapomat. - A költőnek örökké érthetetlen marad, hogy még a tökéletes szépségnek is alá kell vetnie magát a végzet törvényeinek, és nyomorultul el kell pusztulnia! Utazz jól! Most a csirkefogó Fleddersen lelkének szemérmetlen reklámja leszel. Annak, aki a város szegény özvegyeit megfosztotta az utolsó tízezresüktől, nagyon is drága, margarinnal hamisított vajáért, meg sem említve a borjúbordáért, a sertéskarajért és a marhapecsenyéért kért uzsoraárait. Utazz jól!

– Éhes lettem tőled. Fel a „Walhallá”-ba! Vagy meg kell még előtte venned a nyakkendődet?

– Nem, van még időm, amíg az üzletek bezárnak. Szombat délután nincs új dollárárfolyam. Ma déli tizenkettőtől hétfő reggelig a pénznemünk szilárd marad. Tulajdonképpen miért? Kell itt valamilyen óriási tunyaságnak lennie. Miért nem zuhan a márka a hétvégén? Az Isten tartja fenn?

– Mert a tőzsde nem dolgozik olyankor. További kérdés?

– Igen. Az ember belülről kifelé él vagy kívülről befelé?

– Az emberéi és pont. A „Walhallá”-ban gulyás van, gulyás burgonyával, uborkával és salátával. Láttam a menüt a bankból jövet.

– Gulyás! - Leszakítok egy kankalint, és bedugom a gomblyukamba. - Az ember él, igazad van! Aki tovább kérdez, elveszett. Gyere, bosszantsuk fel Eduard Knoblochot!

Belépünk a „Walhalla” szálló nagy éttermébe. Eduard Knobloch, a tulajdonos, kövér óriás barna parókával, ferencjózsef-kabátban. Ahogy megpillant minket elhúzza az arcát, mintha a szarvas gerincében sörétre harapott volna.

– Jó napot, Knobloch úr. Szép idő van ma, jó étvágyat Gerjent - mondja Georg.

Eduard idegesen vonogatja a vállát. - A túlságosan sok evés egészségtelen. Árt a májnak, az epének, mindennek.

– De nem magának, Knobloch úr. A maga ebédlőasztala egészséges - válaszolja Georg szívélyesen.

– Igen, egészséges. A túlságos egészség azonban ártalmas is lehet. A legújabb tudományos kutatások szerint a túl sok hús ...

Félbeszakítom Eduardot, gyengéd ütést helyezve el puha hasán. Hátraugrik, mintha valaki a nemi szervét kapta volna el. - Nyugodj meg, és vedd tudomásul a sorsodat. Még nem zabálunk szegénnyé. Mi újság a költészettel? - mondom.

– Elment koldulni. Nem jut rá idő. Ilyen időkben!

Nem nevetek ezen az ostobaságon. Eduard nemcsak vendéglős, költő is. Ilyen olcsón azonban nem szabadul. - Hol van egy asztal? - kérdem.

Knobloch körülnéz, arca tüstént felragyog. - Végtelenül sajnálom, uraim, de éppen most látom, hogy nincs szabad asztal.

– Nem tesz semmit. Várunk.

Eduard mégegyszer körülnéz. - Úgy néz ki, egy ideig egyik sem szabadul fel - jelenti ragyogó arccal. - Az uraságok mindnyájan most kezdtek hozzá a leveshez. Ma talán próbálkozzanak az Óvárosi vendéglőben, vagy a pályaudvari szállodában. Ott is elfogadhatóan lehet enni.

Elfogadhatóan! Úgy tűnik, a nap csepeg a gúnytól. Először Heinrich, most Eduard. Mi azonban harcolunk a gulyásért, még ha egy órán keresztül is kell várakoznunk. Ez ugyanis az étlap fénypontja a „Walhallá ”-ban.

Eduard azonban úgy látszik nemcsak költő, hanem gondolatolvasó is. - Semmi értelme a várakozásnak - mondja. - Soha nincs elég gulyásunk és mindig előre kiárusítjuk. Óhajtanak talán egy német bifszteket? Azt itt a pulton megehetik.

– Inkább a halál. Gulyást kapunk, még ha téged kell is feldarabolnunk - mondom én.

– Valóban? - Eduard maga a kövér, kétkedő diadal.

– Valóban - válaszolom, és másodszor is hasba vágom. - Gyere Georg, van asztalunk.

Hol? - kérdi gyorsan Eduard.

- Ott, ahol az úr ül, aki úgy néz ki, mint egy ruhásszekrény. Igen, a vöröshajú, az elegáns hölggyel. Az, aki felállt és integet nekünk. Eduard, ő Willy barátom. Küldd a pincért, rendelni akarunk!

Eduard sziszegő hangot hallat mögöttünk, olyat, mint egy leeresztett autógumié. Odamegyünk Willyhez.

Eduard teljesen egyszerű okból csinált színielőadást. Korábban előfizetésre lehetett nála enni. Az ember vett egy füzetet tíz étkezési szelvénnyel, és az egyes étkezéseket valamivel olcsóbban kapta meg. Eduard ezt akkoriban csinálta, amikor emelni akarta a forgalmat. Az utóbbi hetekben az infláció lavinája áthúzta számítását. Ha a füzetecske első étkezése még megfelelt annak az árnak, amelyet fizettek érte, ez az összeg a tizediknél már jelentősen elértéktelenedett. Ezért Eduard abbahagyta az előfizetési füzetek kiadását, túlságosan sokat vesztett rajtuk. Ebben az esetben azonban ravaszak voltunk. Idejében hallottunk a tervéről, ezért hat héttel korábban egy katona-emlékmű teljes bevételét arra fordítottuk, hogy nagyban vásároljuk meg a „Walhalla” étkezési jegyeit, s azért, hogy ez ne tűnjék fel Eduardnak, különböző személyeket vettünk igénybe. így Wilke koporsókészítőt, Liebermann temetőőrt, szobrászunkat, Kurt Bachot, néhány háborús bajtársunkat és üzletfelünket, sőt Lisát is. Valamennyien étkezési jegyeket vettek számunkra a kasszánál. Amikor Eduard feladta az előfizetéses étkezéseket, arra számított, hogy tíz napon belül minden el lesz intézve. Miután mindegyik füzet csak tíz szelvényt tartalmazott, feltételezte, hogy egy értelmes embernek egy időszakra csak egy előfizetése van. Nekünk azonban fejenként több, mint harminc füzet volt a birtokunkban. Tizennégy nappal az előfizetés felfüggesztése után Eduard nyugtalan lett, amikor mi még mindig szelvényekkel fizettünk. Négy hét elmúltával enyhe pánikba esett. Abban az időben már fele árért ettünk, hat hét elteltével pedig tíz cigaretta áráért. Napról napra megjelentünk, és leadtuk a szelvényeinket. Eduard megkérdezte, még hány darabunk van, mi kitérően válaszoltunk. Megpróbálta zároltatni a szelvényeket. Legközelebb egy ügyvédet hoztunk magunkkal, akit bécsi szeletre hívtunk meg. Az ügyvéd az utóételnél jogi kioktatásban részesítette Eduardot a szerződésekkel és kötelezettségekkel kapcsolatban, és fogyasztását a mi egyik szelvényünkkel fizette ki. Eduard lírája sötét árnyalatúvá változott. Megpróbált végkielégítéssel kifizetni bennünket, de ezt elutasítottuk. írt egy tanítókölteményt: „Ebül szerzett jószág nem boldogít”, és beküldte a napilapnak. A szerkesztő megmutatta nekünk. Tele volt tűzdelve a nép sírásóira való utalásokkal. Sírkövek is előfordultak benne, továbbá az uzsorás szó. Meghívtuk ügyvédünket sertésbordára a „Walhallá”-ba. Felvilágosította Eduardot a nyilvános sértegetésről, valamint annak következményéről, és ismét a mi szelvényünkkel fizetett. Eduard, aki eddig kizárólag virágénekekkel foglalkozott, elkezdett gyűlölködő költeményeket írni. Ez volt azonban minden, amit tehetett. A küzdelem folytatódott. Eduard minden nap azt remélte, hogy tartalékaink elfogynak. Nem tudta, hogy még több mint hét hónapra elegendő szelvényünk van.

Willy felállt, elsőrendű anyagból készült sötétzöld, új öltönyt viselt, úgy nézett ki benne, mint egy vörösfejű levelibéka. A nyakkendőjébe gyöngy volt tűzve, jobb keze mutatóujján súlyos pecsétgyűrűt hordott. Öt évvel ezelőtt századunk szállásmesterének volt a segédje. Olyan korú, mint én - huszonöt éves.

– Szabad bemutatnom? - kérdezi Willy. - Barátaim és háborús bajtársaim, Georg Kroll és Ludwig Bodmer - Renée de la Tour kisasszony a párizsi Moulin Rouge-ból.

Renée de la Tour tartózkodóan, de nem barátságtalanul bólint. Rámeredünk Willyre. Willy büszkén visszabámul. - Foglaljatok helyet, uraim - mondja. - Feltételezem, Eduard ki akart benneteket zárni az étkezésből. A gulyás jó, ámbár lehetne benne több hagyma. Gyertek, szívesen összehúzódunk.

Elhelyezkedünk az asztal körül. Willy ismeri Eduarddal folytatott háborúnkat, melyet a született játékos érdeklődésével figyel.

– Pincér! - szólok.

Egy pincér, aki négy lépésre tőlünk billeg a lúdtalpán, tüstént megsüketül. - Pincér - szólítom még egyszer.

– Barbár vagy. Megsérted e férfiút a foglalkozásával. Miért csinált forradalmat 1918-ban? - mondja Georg Kroll. Vigyorgok. Igaz, a világon a legvértelenebb volt az 1918-as német forradalom. A forradalmárok úgy megijedtek saját maguktól, hogy tüstént segítségül hívták a régi rendszer tábornokait, hogy védjék meg őket saját bátorsági rohamuktól. Ők ezt nagyvonalúan hajtották végre. A forradalmárok egy részét kivégezték. A hercegek és tisztek bőséges nyugdíjat kaptak, hogy jusson idejük puccsok előkészítésére. A tisztviselőknek új elnevezések jutottak, a középiskolai tanárok tanügyi tanácsosok, a tanfelügyelők iskolatanácsosok lettek. A pincérek jogot kaptak arra, hogy főpincérnek szólítsák őket. Hajdani párttitkárokból kegyelmes urak lettek. A szociáldemokrata birodalmi hadügyminiszter teljes lelki nyugalommal hagyta, hogy minisztériumában valódi tábornokok legyenek. A német forradalom elsüllyedt a vörös plüssben, kedélyességben, törzsasztalokban és az egyenruhák, parancsnoki beosztások utáni vágyakozásban.

– Főúr! - ismétli Georg.

A pincér süket marad. Ez Eduard régi, gyerekes trükkje. Azzal próbál bennünket megpuhítani, hogy utasítja a pincéreket, ne szolgáljanak ki bennünket.

– Pincér! Fickó, maga nem hall? - harsog váratlanul az éttermen keresztül egy mennydörgésszerű hang, elsőrendű porosz kaszárnyastílusban. Olyan hatást vált ki, mint a trombita jelzés az öreg csatalovakra. A pincér úgy viselkedik, mintha lövést kapott volna a vállába, megfordul. Két másik oldalról vágtat előre, valaki valahol összeüti sarkait. Az egyik közeli asztalnál katonás külsejű űr suttogja halkan: - Bravó. - Maga Eduard is lobogó köténnyel közeledik, hogy felsőbb szférákban kutassa ki ezt a hangot. Tudja, hogy sem Georg, sem én nem tudunk így vezényelni.

Látjuk egymást, amint szótlanul nézzük Renée de la Tourt. Békésen és lányosán üldögél, mintha semmi köze nem lenne az egészhez. Pedig csak ő szólhatott, Willy hangját ismerjük.

A főúr ott áll az asztalunknál. - Mit rendelnek az uraságok?

- Húslevest hosszú tésztával,, gulyást kásával, két személy részére. És gyorsan, különben kitépjük a fülét, maga vak csúszómászó.

Eduard ideér hozzánk. Nem érti, mi történik. Pillantása az asztal alatt kutat. Nem rejtőzik ott senki, szellem pedig nem tud így üvölteni. Azt tudja, hogy mi sem! Valamilyen trükkre gyanakszik. Végül így szól: - Nagyon szépen kérem, az én helyiségemben nem lehet ilyen lármát csapni.

Senki nem válaszol. Üres szemekkel nézünk rá. Renée de la Tour púderezi az arcát. Eduard megfordul, és elmegy.

– Kocsmáros! Jöjjön csak ide! - üvölt fel tüstént az előbbi mennydörgő hang a háta mögött.

Eduard megfordul, és ránk bámul. Még ugyanez az üres mosoly ül mindnyájunk arcán. Szemügyre veszi Renée de la Tourt. - Ön volt éppen ...?

Renée bekattantja púderdobozát. - Micsoda? - kérdezi ezüstösen csengő, finom szoprán hangon. - Mit óhajt?

Eduard szeme kidülled. Már nem tudja, mit gondoljon.

– Knobloch úr, talán túlhajtotta magát? Úgy tűnik, hallucinál - mondja Georg.

– Dehát valaki éppen most...

– Eduard, te megbolondultál - mondom. - Rosszul is nézel ki. Menj el szabadságra. Nem fűződik érdekünk hozzá, hogy eladjunk a hozzátartozóidnak egy olcsó sírkövet olasz márványutánzatból, mert többet nem érdemelsz...

Eduard úgy forgatja a szemét, mint egy vén bagoly.

– Ön furcsának tűnik - mondja Renée de la Tour fuvolázó szoprán hangon. - A vendégeit teszi felelőssé azért, mert a pincérei nem hallanak.

Felnevet, hangja olyan, mint ezüstös hangú, elragadó, pezsgő zuhatag, mint erdei forrás a mesékben.

Eduard megragadja a koponyáját, végső tartása is összeomlik. Aki így nevet, annak nem lehet vezénylő hangja. - Elment, Knobloch - jelenti ki Georg hanyagul. - Vagy talán az a szándéka, hogy részt vegyen a társalgásban?

– És ne egyél olyan sok húst - fűzöm hozzá. - Talán ettől van ez. Mit is magyaráztál az előbb nekünk? A legújabb tudományos kutatások szerint...

Eduard gyorsan megfordul, és lelép. Megvárjuk, amíg elég messzire megy. Ekkor Willy hatalmas teste reszketni kezd a hangtalan kacagástól. Renée de la Tour lágyan nevetgél. A szeme világít.

Willy! Felszínes fickó vagyok, és talán ezért volt ifjú életemnek ez a legszebb pillanata. Most azonban magyarázd meg, mi történik! - mondom.

Willy, rázkódva az elfojtott nevetéstől, Renée-re mutat.

– Excusez, Mademoiselle. Je me... - mondom. - Kisasszony, bocsásson meg. Én...

Willy nevetése francia szavaimra felerősödik.

– Mondd el neki, Lőtte - biztatja.

– Mit? - kérdi Renée illedelmes kacajjal, de váratlanul csendes, dübörgő basszusban.

Rábámulunk. - A hölgy művésznő. Duettet énekel, de egyedül. Egy szakaszt magasan, egyet mélyen. Egyet szopránban, egyet basszusban - nyögi ki Willy.

A sötétség eloszlik. - De a basszus? - kérdezem.

– Tehetség! - magyarázza Willy. - Persze szorgalom is. Hallanátok csak, hogyan tud utánozni egy házastársi veszekedést. Lőtte mesésen jó.

Ezt elismerjük. Feltűnik a gulyás. Eduard besettenkedik, távolból figyeli az asztalunkat. Az a baja, hogy mindig meg akarja tudni, miért történt valami. Ez rontja el a líráját, és teszi gyanakvóvá az életben. Pillanatnyilag a titokzatos basszus után kutat. Még nem tudja mi vár rá. A régi iskola gavallérja, Georg Kroll megkérte Renée de la Tourt és Willyt, legyenek a vendégei, ünnepeljék meg a győzelmet. Később négy papírdarabot fog átnyújtani a fogcsikorgató Eduardnak a kitűnő gulyásért. Ezekért ma már csak néhány csontot lehet vásárolni, némi húscafattal.

Kora este van. Az iroda fölötti szobámban ülök, az ablaknál. A ház alacsony, rozzant és régi. Mint az utaknak ez a része, korábban az utca végén, egy téren álló templomhoz tartozott. Papok és templomi alkalmazottak laktak benne, hatvan év óta azonban a Kroll cég tulajdona. Valójában két alacsony házból áll, amelyeket a kapualj és a bejárat választ el egymástól. A másodikban Knopf nyugalmazott őrmester él a feleségével és három lányával. Ezután következik a szép, régi kert sírkőkiállításunkkal és hátul, balra, van egy kétemeletes pajtaszerű faépítmény. Alul a pajtában dolgozik szobrászunk és kőfaragónk, Kurt Bach. ő mintázza meg háborús emlékművek számára a gyászoló oroszlánokat és a felszálló sasokat, amelyeket mi adunk el. Megrajzolja a sírkövek feliratát is, amelyeket a kővésnökök készítenek el. Szabad idejében gitározik, vándorol, és egy későbbi időszak híres Kurt Bachjának azokról az aranyérmeiről álmodozik, amelyek soha nem fognak megszületni. Harminckét éves.

A pajta felső részét Wilke koporsókészítőnek adtuk bérbe. Wilke ösztövér férfi, akiről senki sem tudja, hogy van-e családja vagy nincs. Barátságos vele a kapcsolatunk, mint minden olyan, amely kölcsönös előnyökön nyugszik. Amikor van egy egészen friss halottunk, akinek nincs koporsója, Wilkét ajánljuk vagy ledrótozzuk, hogy foglalkozzék vele. Ő ugyanezt teszi, ha tud egy hulláról, akit a versenytársak hiénái még nem ragadtak el. Ugyanis a halottakért elkeseredett, késhegyig menő küzdelem folyik. A konkurensünk, Hollmann és Klotz utazója, Oskar Fuchs még hagymát is igénybe vesz. Mielőtt belép egy olyan házba, ahol holttest nyugszik, kivesz a zsebéből néhány összevagdalt hagymát. Addig lélegzi be az illatot, amíg a szeme megtelik könnyel. Ekkor bevonul, a drága megboldogult miatt együttérzést mímel, és megpróbálja lekötni az üzletet. Ezért hívják Könnyező Oszkárnak. Különös, de ha a hátramaradottak némelyik halottal életében csak feleannyit törődtek volna, mint amikor azok már semmi hasznát nem veszik, a hullák bizonyosan lemondtak volna a legdrágább mauzóleumról. Dehát ilyen az ember, csak azt becsüli igazán, amije nincs.

Az utca lassan megtelik az alkonyat áttetsző füstjével. Lisánál már ég a lámpa, de most a függönyök be vannak húzva. Ez annak a jele, hogy a lómészáros már otthon van. Házuk mellett kezdődik a Holzmann borkereskedés kertje. Orgonák magasodnak a kerítés fölött és a boltívekből kiáramlik a hordók friss ecetszaga. Házunk kapujából kilép Knopf nyugalmazott őrmester. Sovány férfi, tányérsapkával és sétabottal. Hivatása ellenére, és ámbár a kiképzési szabályzaton kívül soha egyetlen könyvet nem olvasott, úgy néz ki, mint Nietzsche. Knopf lemegy a Horog utcán, és a Mária utca sarkán balra befordul. Éjfél körül fog visszafelé jönni, ekkor azonban jobbról. Ezzel fejezi be a város kocsmáiban tett körútját. Ezt idős katonához illően rendszeresen hajtja végre. Knopf kizárólag rozspálinkát iszik. Ebben ő a létező legnagyobb szakértő. A városban három vagy négy olyan cég van, amely rozspálinkát főz. Nekünk mindegyikük pálinkája nagyjából egyforma. Nem így Knopfnak, ő már az illatról megkülönbözteti őket. Negyven évi fáradhatatlan munka annyira kifinomította a nyelvét, hogy még ugyanabból a fajtából is kiízlelé, melyik kocsmából származik. Véleménye szerint a pincék eltérőek és ezt meg tudja különböztetni. Persze nem az üvegben, hanem a hordóban tartott rozspálinkát. Ezzel már számos fogadást megnyert. Felállók, és körülnézek a szobában. A tető alacsony és ferde, a kuckó nem nagy, de minden van benne, amire szükségem van. Egy ágy, egy állvány könyvekkel, egy asztal, néhány szék és egy régi zongora. Öt évvel ezelőtt, mint frontkatona, nem hittem volna, hogy ilyen jól fog menni nekem. Akkoriban Flandriában állomásoztunk, akkor volt a nagy támadás Kemmelbergnél, és a századunk háromnegyed részét elvesztettük. Georg Kroll a második napon haslövéssel kórházba került, az én esetemben azonban csaknem három hétig tartott, amíg elcsíptem egy térdlövést. Azután jött az összeomlás és végül iskolamester iettem. Beteg édesanyám akarta ezt és én megígértem neki, mielőtt meghalt. Olyan sokszor volt beteg, hogy azt gondolta, ha mint hivatalnoknak egész életre szóló hivatásom van, legalább velem már nem történhet semmi. A háború utolsó hónapjaiban halt meg, ennek ellenére letettem a vizsgáimat és elküldték néhány pusztai faluba, amíg meg nem elégeltem, hogy a gyerekeknek olyanokat tanítsak, amelyeket én magam már régen nem hittem, élve eltemetve lenni azok között az emlékek között, amelyeket el akartam felejteni.

Megpróbálok olvasni, de az idő nem alkalmas olvasásra. A tavasz nyugtalanít, az alkonyaiban pedig könnyen elvész valaki, ilyenkor minden olyan egyforma, lélegzetelállító és zavarba ejtő. Világosságot gyújtok, és tüstént biztonságban érzem magam. Az asztalon sárga irattartó fekszik költeményekkel, amelyeket én gépeltem három másolattal az Erika írógépen. Olykor-olykor elküldök pár másolatot az újságoknak. Ezek vagy visszajönnek vagy nem is válaszolnak. Ilyenkor új másolatokat készítek, és ismét próbálkozom. Csak háromszor tudtam megjelentetni valamit a városi újságban, mégpedig Georg segítségével, aki ismeri a helyi hírek szerkesztőjét. Ez elég volt azonban ahhoz, hogy a Werdenbrücki Költők Klubjának tagjává váljak. Hetente egyszer van ülés Eduard Knoblochnál, az ónémet szobában. Eduard nemrég megpróbált kizáratni az étkezési szelvényekkel kapcsolatos erkölcsi vétek miatt. A klub azonban Eduard ellen nyilatkozott, mondván, a legtisztességesebben járok el, ugyanúgy, ahogyan szeretett hazám egész ipara és üzleti világa már évek óta. Azonkívül a művészetnek nincs semmi köze az erkölcshöz.

Félreteszem a költeményeket. Most hirtelenében laposaknak és gyermetegnek tűnnek, mint azok a tipikus kísérletek,melyeket egyszer csaknem valamennyi fiatalember kipróbált. A harctéren kezdtem el ezzel foglalkozni, akkor azonban volt értelme. Ez szakított el pillanatokig attól, amit láttam, ez volt az ellenállás és hit piciny menedéke, hogy egyszer még létrejön valami a pusztításból és halálból. Ennek azonban már régen vége. Ma már tudom, hogy emellett sok minden más is létezik. Sőt, azt is tudom, hogy két féle is tud ugyanabban az időben létezni. Ehhez nincs már többé szükség a költeményeimre. Könyvespolcaimon mindent sokkal jobban elmondtak már. De mi történnék az olyanokkal, akiknek ez már elegendő ok lenne arra, hogy feladjanak valamit? Hol maradnánk mi mindnyájan? Így tovább írok, pedig elég gyakran minden szürkének és papírízűnek tűnik az esti égbolthoz képest. Ez éppen most terül el almaszínűen a háztetők felett, mialatt az alkony lila hamuesője már megtöltötte az utcákat.

Lemegyek a lépcsőkön, a sötét iroda előtt belépek a kertbe. A Knopf család ajtaja nyitva áll. A három Knopf lány úgy ül és dolgozik a fényben varrógépe mellett, mint valami tüzes barlangban. A gépek zakatolnak. Rápillantok az iroda melletti ablakra. Sötét, Georg is eltűnt már valahová. Heinrich is betért törzsasztala vigaszt nyújtó kikötőjébe. Teszek egy kört a kertben. Valaki öntözött, a föld nedves és illatos. Wilke koporsókészítő műhelye is üres, és Kurt Bachnál is csend van. Az ablakok nyitva állnak. Egy félig elkészült, gyászoló oroszlán kuporog a földön, mintha a foga fájna. Két üres sörösüveg álldogál békésen mellette.

Hirtelen egy rigó kezd énekelni. Annak az emlékműkeresztnek a tetején áll, amelyet Heinrich Kroll elkótyavetyélt. A kis fekete sárgacsőrűnek túlságosan nagy a hangja. Ujjong és panaszkodik, megindítja a szívemet. Egy pillanatra arra gondolok, hogy dala életet, jövőt, álmokat, mindenféle ismeretlen, idegen és új dolgot jelent számomra. Az emlékművek körüli nedves kerti földből most feltörekvő kukacoknak ugyanez a trilla a rettenetes csőrcsapásokkal való szétdarabolás általi halál jelzése. Ez sem segít, elsodor, mindent felkavar, egyszerre ott állok tehetetlenül és elveszve. Csodálkozom, hogy nem pukkanok szét, vagy nem repülök fel léggömbként az esti égboltba. Végül összeszedem magam, és visszatántorgok a kerten és az esti illaton keresztül. Felmegyek a lépcsőkön a zongorához, ráütök és elszáguldok a billentyűk felett. Megpróbálok valami olyasmit, mintha rigó lennék, hogy kicsattogtassam és kiremegtessem magamból, amit érzek. Végül azonban az egészből nem jön ki más, mint egy csomó bontott akkord, részletek néhány epekedő slágerből és népdalból, valami kevés a Rózsalovagból és a Tristánból, keverék és összevisszaság. Végül valaki felkiabál az utcáról: - Ember, először tanuljon meg rendesen játszani!

Abbahagyom, és az ablakhoz osonok. A sötétségben eltűnik egy sötét alak. Túlságosan messze van ahhoz, hogy a fejéhez vágjak valamit, különben is miért? Neki van igaza. Nem tudok rendesen játszani, sem a zongorán, sem az életben. Soha, soha nem is tudtam, mindig túlságosan heves, túlzottan türelmetlen voltam, mindig közbejött vagy abbamaradt valami. De ki tud már rendesen játszani, és ha tud, akkor mit használ neki? Ezért kevésbé sötét a nagy sötétség, ezért kevésbé kilátástalanok a válasz nélküli kérdések, ezért ég kevésbé fájdalmasan a kétségbeesés az örök elégtelenség miatt? Ezért kell mindig megmagyarázni és megragadni az életet és úgy ügetni, mint egy jámbor ló? Vagy olyan ez mindig, mint egy jókora vitorla a viharban, amely repít bennünket és amikor meg akarjuk ragadni, a vízhez söpör minket? Néha egy lyuk van előttem, amely úgy tűnik, égészén a Föld középpontjáig ér. Mi tölti ki? A vágyakozás? A kétségbeesés? Valamilyen szerencse? Milyen? A fáradtság? A lemondás? Mi célból élek? Igen, mi célból élek?

III.

Vasárnap reggel van. Valamennyi torony harangja szól és az este lidércfényei eloszlottak. A dollár még mindig harminchatezren áll. Az idő lélegzetelállító, a meleg az ég kristályát még nem lágyította meg. Minden világosnak és végtelenül tisztának látszik. Olyan ez a reggeli óra, hogy az ember azt hiszi, még a gyilkosnak is meg fognak bocsátani, a jó és a rossz pedig semmitmondó szavak.

Lassan felöltözöm. A hűvös, napfényes levegő beáramlik a nyitott ablakon át, Acélosan villannak fel a fecskék a kapualjban. Akár a lenti irodának, a szobámnak is két ablaka van, egyik az udvarra, a másik az utcára nyílik. Hirtelen elfojtott kiáltás töri meg a csendet, nyöszörgés és sóhaj követi. Heinrich Krollé, aki a másik szárnyban alszik. Ismét rémálma van. 1918-ban betemették, és még öt év elmúltával is időnként erről álmodik.

Spirituszfőzőmön kávét készítek, öntök bele egy korty cseresznyét. Ezt Franciaországban tanultam és pálinkám van még az infláció ellenére is. A fizetésem nem elég egy új öltönyre, erre egyszerűen nem tudom a pénzt megtakarítani, túlságosan gyorsan értékét veszti. Apróságokra azonban futja, többek között alkalmanként egy palack italra, vigasztalásként.

Margarinos kenyeret eszem szilvalekvárral. A lekvár jó, Kroll mama készletéből származik. A margarin avas, de ennek nincs jelentősége. A háborúban mindnyájan ettünk ennél rosszabbat is. Utána szemügyre veszem a ruhatáramat. Van két katonai egyenruhából átalakított civil ruhám. Az egyik kékre, a másik feketére van festve. Sokkal többet nem lehetett a szürkészöld szövettel kezdeni. Van egy öltönyöm még abból az időből, mielőtt katona lettem. Ezt nagyon kinőttem, viszont valódi civilöltöny, nincs átdolgozva vagy kifordítva, ezért ma ezt veszem fel. Illik a tegnap délután vásárolt nyakkendőhöz, amelyet ma viselni akarok, hogy Isabelle lássa.

Békésen átbaktatok a város utcáin. Werdenbrück régi város, hatvanezer lakossal, faházakkal, barokk épületekkel, köztük förtelmes, új negyedekkel. Átvágok rajtuk, és a túloldalon jövök ki. Egy vadgesztenye fasoron feljutok egy dombocskába, itt, egy hatalmas parkban van az elmegyógyintézet. Csendesen és vasárnapiasan terül el, madarak csicseregnek a fákon. Ide tartok, hogy az intézet kis templomában orgonáljak a vasárnapi misén. Iskolamesterségre való felkészülésem során tanultam meg játszani. Egy esztendeje ez a mellékállásom. Több ilyen mellékfoglalkozásom van. Hetente egyszer Kari Brill cipészmester gyerekeinek adok zongora órát. Ezért némi pénzt kapok, és megtalpalja a cipőmet. Hetente két alkalommal korrepetálok Bauer könyvkereskedő pimasz fiával. Itt is kapok némi pénzt, továbbá jogom van valamennyi új könyv elolvasására. Sőt, ha valamelyiket meg akarom venni, kedvezményes áron szerezhetem be. Ezt a kedvezményes árat természetesen az egész költőklub igénybe veszi, még Eduard Knobloch is, aki hirtelenében barátommá változott.

A mise kilenc órakor kezdődik. Az orgonánál ülök és látom, amint az utolsó ápoltak bejönnek. Halkan jönnek, és eloszlanak a padokon. Néhány ápoló és nővér ül köztük és a széleken. Minden nagyon nyugodtan történik, sokkal zajtalanabbá, mint a parasztok templomaiban, amelyekben iskolamesteri időmben játszottam. Csak a cipők csúszkálását lehet hallani a kőpadlón. Csak csúszkálnak, nem dobognak. Ez olyan emberek lépteinek zaja, akiknek a gondolatai nagyon messze járnak.

Az oltár előtt égnek a gyertyák. A fény az ablakok színes üvegén keresztül szűrve érkezik be kívülről, bársonyos, vörössel és kékkel átszőtt arannyá vegyül a gyertyák fényével. Ezen belül áll a pap brokát miseruhájában, az oltár lépcsőin térdelnek a ministránsok vörös taláros fehér köpenyben.

Kihúzom a fuvolák és a vox humana regisztereit, és elkezdem. Az első sorokban az elmebetegek feje megfordul, valamennyi egyszerre, mintha zsinórral rángatták volna őket. A sötét szemüreges, fakó arcok kifejezéstelenül bámulnak fel az orgonára. Lapos, világos korongként imbolyognak a homályos, aranyos fényben. Néha, télen a sötétben óriási ostyáknak látszanak, amelyek árra várnak, hogy a Szentlélek beléjük költözzék. Nem szoktak hozzá az orgonához. Nincs múltjuk és nincsenek emlékeik, A fuvolák, hegedűk és gambák minden vasárnap újólag és váratlanul találkoznak elidegenedett elméjükkel. Akkor az oltárnál megszólal a pap és ők feléje fordulnak.

Nem mindegyik elmebeteg követi a misét. A hátsó sorokban sokan ülnek olyanok, akik meg sem mozdulnak. Úgy ülnek ott, mintha rettenetes gyászba burkolóznának és csak üresség lenne körülöttük, de ez talán másnak is így. tűnhet. Talán egészen más világban vannak, ahol szó sincs a keresztre feszített Üdvözítőről. Ártalmatlanul és értelmetlenül átadják magukat egy olyan zenének, amelyhez képest az orgona elmosódottnak és durvának hangzik. Talán nem is gondolnak semmire - érzéketlenek, mint a tenger, az élet és a halál. Csak mi öntünk lelket a természetbe. Hogy milyen lehet, amikor önmaga, azt talán azok a fejek ott lent tudják, de a titkot sem árulhatják el. Amit látnak, elnémítja őket. Néha mintha ők volnának Bábel torony építőinek utolsó leszármazottai. Összekeveredett a nyelvük és már nem tudják megmondani, mit láttak a legfelső teraszról.

Az első sor felé fordulok. Jobb oldalon, rózsaszín és kék zuhatagában meglátom Isabelle sötéthajú fejét. Nagyon egyenesen és karcsún térdel a padban. Kecses feje oldalra hajlik, mint egy gótikus szoboré. Visszanyomom a gambákat és a vox humana regiszterét és kihúzom a vox cselesztáét. Ez az orgona leglágyabb és legátszellemültebb regisztere. Közeledünk az átváltozáshoz. A kenyér és a bor Krisztus testévé és vérévé változik. Csoda ez, éppen úgy, mint az a másik, amikor por és agyag emberré változott. Riesenfeld úgy véli, a harmadik az volna, ha az ember ezzel a csodával nem annak kezdett volna neki, hogy a magam fajtáját nagylelkűen örökké kihasználja és legyilkolja, és ha nem töltené meg a lehetséges legnagyobb önzéssel a születés és halál közötti rövid időt, hiszen egyetlen dolog mindenki számára teljesen biztos: hogy meg kell halnia. Ezt mondja Riesenfeld, az Odenwaldi Gráftitművektől, a halál üzletágának egyik leginkább rámenős és csípős kalkulátora. Agnus Dei qui tollis peccata mundi. Isten báránya, aki elveszed a világ bűneit.

Mise után megkapom az intézet nővéreitől tojásból, felvágottból, erőlevesből, kenyérből és mézből álló reggelimet. Ez a szerződésem részét képezi. Ezzel jól el tudom ütni az ebédet, mert vasárnap Eduard étkezési jegyei nem érvényesek. Ezen kívül kapok ezer márkát. Ezért az összegért éppen ide - és vissza utazhatok a villamossal, ha akarom. Soha nem kértem emelést. Nem tudom, miért. Kari Brill cipésznél és Bauer könyvkereskedő fiának korrepetálásánál úgy harcolok érte, mint egy megvadult vadkecske.

Reggeli után kimegyek az intézet parkjába. Magas fallal körülvett, szép, hosszan elnyúló terület, fákkal, bokrokkal és padokkal. Az ember azt hihetné, szanatóriumban van, ha nem látná a rácsos ablakokat.

Szeretem a parkot, mert csendes, és itt senkivel nem kell háborúról, politikáról és inflációról beszélnem! Nyugodtan üldögélhetek és régi divatú dolgokat csinálhatok. Leshetem a szelet, hallgathatom a madarakat, figyelhetem a fényt, amint átszűrődik a fák világoszöld koronáján.

Elvonulnak azok a betegek, akiknek ki szabad jönniük. Legtöbbjük csendes, mások magukban beszélnek, néhányan élénken társalognak látogatókkal vagy ápolókkal. Sokan magányosan és hallgatagon gubbasztanak, mozdulatlanul, lehajtott fejjel, mintha kővé váltak volna a napon, egészen addig, míg vissza nem vezetik őket a cellákba.

Eltartott egy ideig, amíg hozzászoktam a jelenlétükhöz. Még most is előfordul néha, hogy úgy megbámulom az elmebetegeket, mint kezdetben. A kíváncsiság, borzongás és valami névtelen harmadik érzés keverékével, amely arra a pillanatra emlékeztet, amikor megláttam az első halottamat. Tizenkét éves voltam akkor és a halottat Georg Hellmannak hívták. Még egy héttel korábban játszottam vele. Most ott feküdt virágok és koszorúk között, valami kimondhatatlanul idegen sárga viaszból. Borzalmas módon már semmi teendője nem volt velünk, elképzelhetetlen örökkévalóságba távozott, de mégis ott volt, némán és furcsán fenyegetően. Később, a háborúban megszámlálhatatlan halottat láttam, és már nem is éreztem úgy magam, mintha vágóhídon lennék. Ezt az elsőt azonban soha nem felejtem el, ahogyan mindenből az elsőt nem felejtjük el. Ő maga volt a halál. És ugyanez a halál pillant rám néha az őrültek kialudt szeméből. Élő ez a halál, megfoghatatlanul gyors még és rejtélyesebb, mint az a másik, a csendes.

Csak Isabelle-nél van ez másként.

A nők pavilonjából vezető úton látom meg. Lába körül sárga ruha leng, mint egy santung - selyemből készült harang, lapos, széles szalmakalapot tart a kezében.

Felállók, és elindulok felé. Kicsi az arca, valójában csak a szeme és a szája látszik belőle. A szeme szürkészöld és nagyon átlátszó, a szája vörös, mint egy tüdőbetegé vagy mintha erősen kifestette volna. A szem azonban váratlanul palaszínű és kicsi lehet, a száj pedig keskeny és keserű, mint egy vénlányé, aki soha nem ment férjhez. Amikor ilyen, akkor ő Jennie, aki bizalmatlan, kellemetlen személyiség, akinek senki nem tud a kedvére tenni - amikor más, akkor Isabelle. Mindkettő illúzió, mert a valóságban Geneviéve Terhovennek hívják. Csúnya és kísérteties nevű betegségben, skizofréniában szenved. Ez a tudat hasadása, a személyiség bomlása. Ez az oka, amiért azt képzeli, hogy Isabelle vagy Jennie, valaki más, mint ő valójában. Egyike az intézet legfiatalabb betegeinek. Anyjának Elzászban kell élnie és elég gazdag lehet, de keveset törődik a lányával. Én legalábbis soha nem láttam itt azóta, hogy Geneviéve-t ismerem és ennek már hat hete.

Õ ma Isabelle, ezt azonnal látom. Ilyenkor álomvilágban él, amelynek semmi köze a valósághoz. Az a világ könnyed és problémamentes. Nem csodálkoznék, ha a mindenütt hancúrozó citromlepkék letelepednének a vállára.

– Megint itt vagy! - mondja ragyogó arccal. - Hol voltál egész idő alatt?

Amikor Isabelle, akkor tegez. Ez nem külön kitüntetés, ilyenkor mindenkit így szólít. - Hol voltál? - kérdezi még egyszer.

A kapu felé intek. - Ott valahol... kint…

Egy másodpercre kutatóan rámpillant.

- Kint? Miért? Keresel ott valamit?

– Azt hiszem, igen, csak tudnám, hogy mit.

Nevet. - Add fel, Rolf. Soha, semmit nem lehet találni.

Összerezzenek a Rolf névre. Sajnos, gyakran hív így. Ahogyan saját magát, engem is másnak gondol, mint aki vagyok, és nem is mindig ugyanannak. Váltogatja a Rolfot és Rudolfot, egyszer egy bizonyos Raoul is felbukkant. Rolf unalmas alak, akit ki nem állhatok. Raoul úgy tűnik, csábító típus. Számomra az a legkedvesebb, ha Rudolfnak szólít, ilyenkor ábrándos és szerelmes. Ludwig Bodmert, a valódi nevemet nem fogadja el. Gyakran megmondtam neki, de egyszerűen nem veszi tudomásul.

Mindez az első hetekben meglehetősen zűrzavaros volt a számomra, de most már megszoktam. Akkoriban még az országszerte elterjedt elképzelésem volt a lelki betegségekről. Tartós őrjöngési rohamokra, gyilkossági kísérletekre és vihogó idiótákra gondoltam, annál meglepőbb volt Geneviéve kiemelkedése közülük. Eleinte alig tudtam elhinni, hogy egyáltalán beteg, annyira játékosnak tűnt számomra a nevek és személyiségek váltogatása, és ez még most is előfordul velem. Végül azonban felfogtam, hogy e törékeny szerkezet mögött a hangtalan káosz lobog. Még nem volt egészen ott, de közeledett. Ez azzal együtt, hogy alig volt húsz éves és betegsége miatt gyakran tragikusan szép volt, különös vonzerőt adott Isabelle-nek.

– Gyere, Rolf - mondja, és megfogja a karomat.

Megpróbálok még egyszer megszabadulni a gyűlölt névtől.

– Nem Rolf, hanem Rudolf vagyok - jelentem ki.

– Nem Rudolf vagy.

– De, Rudolf vagyok. Rudolf, az egyszarvú.

Õ hívott így egyszer: Nincs azonban szerencsém. Nevet, ahogyan egy makacs gyereken szokás szeretni. - Te nem vagy Rudolf és Rolf sem vagy. De az sem vagy, akinek gondolod magad. És mondta: gyere, Rolf.

Ránézek. Egy pillanatra megint az az érzésem, hogy nem beteg és csak tetteti magát.

– Ne legyél unalmas. Miért akarsz mindig ugyanaz lenni? - kérdezi.

– Igen, miért? - válaszolom meglepetten. - Igazad van! Miért akarja ezt az ember? Mit őriz meg valaki olyan nyomatékosan? És miért tartja magát valaki olyan fontosnak?

Bólint. - Te és a doktor! Végülis a szél minden felett fúj. Miért nem akarjátok ezt elismerni?

– A doktor is? - kérdezem.

– Igen, az, aki így nevezi magát. Hogy az mi mindent akar tőlem! Amellett nem tud semmit. Még azt sem tudja, hogyan néz ki a fű éjjel, amikor nem lehet látni.

– Ugyan hogyan nézhet ki? Valószínűleg szürke vagy fekete, amikor pedig süt a hold, ezüstös.

Isabelle nevet. - Ahogyan gondoltam! Te sem tudod Pontosan úgy, mint a doktor. - Hát akkor hogy néz ki? Megáll. Egy szélroham méheket és virágillatot sodor el. A sárga szoknya úgy lobog, mint egy vitorla. - Nincs is ott - mondja.

Továbbmegyünk. Intézeti ruhában öregasszony jön velünk szemben a fasorban. Az arca kivörösödött és könnyektől csillogó. Két tanácstalan alkalmazott megy mellette. - Mi van ott olyankor, amikor a fű nincs ott? - kérdezem.

– Semmi. Csak ha az ember odanéz, akkor van ott. Néha, ha az ember nagyon gyorsan fordul meg, még elcsípheti.

– Mit? Azt, hogy nincs ott?

– Nem, hanem ahogyan visszalopózik a helyére a fű, és minden, ami mögötted van. Mint a szolgálók, akik elmentek táncolni. Nagyon gyorsnak kell azonban lenned a megfordulásnál, különben nem csíped el őket, hanem már ott vannak és olyan ártatlan képet vágnak, mintha soha nem lettek volna távol.

– Kik, Isabelle? - kérdem óvatosan.

– A dolgok. Minden, ami mögötted van. Csak arra várnak, hogy megfordulj, akkor el tudnak tűnni.

Egy pillanatig fontolóra veszem ezt. Arra gondolok, ilyen lehet az, amikor valakinek állandóan ijesztő szakadék van a háta mögött. - Én sem vagyok ott, amikor megfordulsz? - kérdem.

– Te sem. Semmi.

– Aha - mondom kissé kesernyésen. - Számomra azonban én folyton ott vagyok Akkor, is ha nagyon gyorsan fordulok meg.

– Te a rossz oldalra fordulsz meg.

– Oldalak is vannak?

– Számodra igen, Rolf.

A gyűlölt névtől ismét megborzongok. - És számodra? Mi a helyzet veled? Rám néz, és szórakozottan felnevet, mintha nem ismerné meg.

– Én? Én egyáltalán nem vagyok ott.

– Úgy? Számomra bizony ott vagy.

Arckifejezése megváltozik. Megint megismer.

– Ez igaz? Miért nem mondod ezt nekem gyakrabban?

– Dehát folyton ezt mondom neked.

– Nem eleget. - Rám támaszkodik. Érzem a lélegzetét és a kebleit a vékony selyem alatt. - Soha nem eleget - mondja felsóhajtva, - Miért nem tudja senki? Ó, ti szobrok.

Szobrok, gondolom. Akkor valójában mi marad meg nekem?

Ránézek, szép és izgató, fürkészem. Minden alkalommal, amikor vele vagyok, olyan, mintha ezer hang telefonálna az érrendszeremen keresztül. Azután azonban váratlanul megszűnnek, mintha valamennyi téves kapcsolás lett volna.

Már nem érzem jól magam, nem marad meg más, csak a zűrzavar. Nem lehet egy bolondot megkívánni. Talán mégis lehet, de én nem tudom. Olyan ez, mintha valaki egy önműködő babát kívánna meg. Vagy valakit, aki hipnotizálva van. Ez azonban nem változtat azon, hogy az ember mégis érzi a közelségét.

A fasor árnyai szétnyílnak, tulipán-és nárciszágyak terülnek el előttünk a ragyogó napfényben.

– Isabelle, fel kell tenned a kalapodat. A doktor akarja így - mondom.

Bedobja a kalapot a virágok közé. - A doktor! Hogy mi mindent akar! Feleségül akar venni, de a szíve van teljesen kiéhezve. Olyan, mint egy izzadó bagoly.

Nem hiszem, hogy a baglyok izzadni tudnak. A kép ennek ellenére találó. Mint egy táncosnő, úgy lép Isabelle a tulipánok közé, és lehajol: - Hallod őket?

– Természetesen - válaszolom könnyedén. - Mindenki hallja őket. Ezek harangok, fisz-dúrban.

– Mi az a fisz-dúr?

– Egy hangfajta. A legédesebb az összes közül.

Bő szoknyáját a virágokra borítja: - Most bennem hangzanak fel? - Bólintok, és karcsú nyakára nézek. Minden benned hallatszik, gondolom. Leszakít egy tulipánt, nézi a kinyílt virágot és a húsos szárat amelyből nedvesség szivárog.

– Ez itt nem édes.

– Jó, akkor ezek a cé-dúr harangok.

– Dúrnak kell lenniük?

– Moll is lehet.

– Nem lehet a kettő egyforma?

– A zenében nem - mondom sarokba szorítva.

– Ott alapelvek vannak. Vagy az egyik vagy a másik lehet csak. Vagy egyik a másik után.

– Egyik a másik után! - Isabelle enyhe megvetéssel néz rám. - Rolf, mindig ilyen mellébeszélésekkel állsz elő. Miért?

– Én sem tudom. Azt akartam, hogy másként legyen.

Hirtelen feláll, és eldobja a leszakított tulipánt. Egyetlen ugrással kiszökken a virágágyból, és gondosan kirázza a ruháját, sután magasra emeli, és szemügyre veszi a lábát. Arca eltorzul az irtózattól.

– Mi történt? - kérdezem ijedten.

A virágágyra mutat. - Kígyók...

Rápillantok a virágokra. - Isabelle, nincsenek ott kígyók.

– De! Azok ott! - Rámutat a tulipánokra. - Nem látod, mit akarnak? Én megéreztem.

– Semmit nem akarnak. Ezek virágok - mondom értetlenül.

– Hozzám nyúltak! - Remeg az irtózattól, és még mindig a tulipánokra bámul.

Megfogom a karjánál és elfordítom, hogy ne lássa a virágágyat. - Most megfordultál. Most már nincsenek ott - mondom.

Szaporán lélegzik. - Ne engedd ide őket! Taposd el őket, Rudolf!

– Most már nincsenek ott. Megfordultál és ők eltűntek. Mint a fű és a többi dolog éjszaka.

Rám támaszkodik. Hirtelen már nem Rolf vagyok a számára. Arcát ráteszi a vállamra. Már nincs szüksége további magyarázkodásra. Rudolf vagyok, és akkor tudnom kell ezt is. - Biztos vagy benne? - kérdezi és érzem, amint szíve a kezem mellett dobog.

– Teljesen biztos. Mint a cselédek vasárnap.

– Rudolf, ne engedd ide...

– Nem, engedem ide - mondom, de valójában nem tudom, mire gondol. Erre nincs is azonban szükség. Tüstént megnyugszik, lassan visszafelé megyünk. Szinte minden átmenet nélkül elfárad. Lapos sarkú cipőjében egy nővér masíroz hozzánk. - Mademoiselle, ennie kell.

– Enni. Rudolf, miért kell mindig enni? - kérdezi.

– Azért, hogy az ember ne haljon meg.

– Megint hazudsz - mondja fáradtan, mint valamilyen reménytelen gyermek.

– Most nem. Ez most igaz.

– Igen? A kövek is esznek?

– A kövek élnek?

– Hát természetesen. Minden közül a legerősebbek. Olyan erősek, hogy örökkévalók. Nem tudod, mi egy kristály?

– Csak a fizikaóráról. Az bizonyára téves.

– Tiszta rajongás - rebegi Isabelle. - Nem, mint az ott... - tesz egy mozdulatot hátrafelé, a virágágyak irányában.

Az ápolónő megfogja a karját. - Mademoiselle, hol hagyta a kalapját? - kérdezi néhány lépés után, és körülnéz. - Várjon, mindjárt elhozom magának.

Elmegy, hogy kihalássza a kalapot a virágok közül. A háta mögül Isabelle felindult arccal, gyorsan visszajön hozzám.

– Rudolf, ne hagyj el - suttogja.

– Nem hagylak el.

– És ne menj el! Most el kell mennem. Elvisznek! De te ne menj el!

– Nem megyek el, Isabelle.

Az ápolónő megmentette a kalapot, széles talpán úgy vonul felénk, mint maga a végzet. Isabelle áll, és rám néz. Olyan ez, mint egy örökre szóló búcsú. Mindig így van ez vele, mintha egy örökre szóló búcsú lenne. Ki tudja, hogyan fog újra megjelenni és egyáltalán meg fog-e ismerni?

– Mademoiselle, vegye fel a kalapját - mondja az ápolónő. Isabelle elveszi tőle, és lazán lelógatja a kezéről. Megfordul, és visszamegy a pavilonhoz. Nem néz hátra.

Úgy kezdődött, hogy március elején Geneviéve váratlanul odajött hozzám a parkban. Elkezdett beszélni hozzám, úgy, mintha már régóta ismernénk egymást. Ez nem volt szokatlan. Az elmegyógyintézetben nem szokásos a bemutatkozás. Itt nem kötnek a formaságok, az emberek akkor beszélnek egymással, amikor csak akarnak, nincs szükség hosszadalmas bemutatkozásokra. Mindegyik tüstént arról beszél, ami az eszébe jut és nem zavaró, ha a másik nem érti meg, ez teljesen mellékes. Senki nem akar senkit meggyőzni vagy felvilágosítani. Egyszerűen ott van, és beszél. Két ember gyakran teljesen másról beszél egymással, de nagyszerűen megértik egymást, mert nem arra figyelnek, hogy mit mond a másik. VII. Gergely pápa, egy apró, karikalábú emberke például nem társalog. Nem szükséges senkit meggyőznie arról, hogy ő pápa. ő az, és kész. Komoly gondjai vannak IV. Henrikkel, Canossa már nincs távol, erről beszél is néha. Nem zavarja, hogy beszélgetőtársa az a férfi, aki azt hiszi magáról, hogy üvegből van. Mindenkit megkér, hogy ne lökje meg, mert már van rajta egy repedés. Beszélgetnek egymással, Gergely a királyról, akinek ingben kell vezekelnie, az üvegember arról, hogy nem bírja a napot elviselni, mert az visszatükröződik benne. Ekkor Gergely pápai áldást oszt, az üvegember egy másodpercre leveszi a fejéről a nap ellen védő kendőjét. Mindketten az elmúlt századok udvariasságával vesznek búcsút egymástól. Így nem voltam meglepve, amikor Geneviéve odalépett, és beszélt hozzám. Csupán azon csodálkoztam, hogy milyen szép, mert akkor éppen Isabelle volt. Hosszan elbeszélgetett velem. Könnyű, világos prémköpenyt viselt, amely legkevesebb 10-20 legjobb svéd gránitból készült emlékkő árába került, továbbá estélyi ruhát arany szandállal. Délelőtt tizenegy óra volt, a falakon kívüli világban ez képtelenség lett volna. Itt azonban csak érdekes volt, mintha valaki ejtőernyővel leereszkedett volna egy idegen bolygóról.

Ezen a napon volt napsütés, zápor, szél, majd váratlanul nyugodt idő. Összevissza keveredtek, az egyik óra március volt, a másik április, azután váratlanul volt egy óra május és június is. Ehhez jött oda Isabelle valahonnan és ez valóban valahonnan volt. Onnét, ahol a határok megszűnnek, ahol az értelem világa csak olyan eltorzultan lóg az égen, mint egy imbolygó északi fény. Ezek a határok nem ismernek sem nappalt sem éjszakát, kizárólag saját visszhangjuk sugárzását és a visszhang visszhangját, a túlvilág fakó fényét és az időtlen távolságot ismerik.

Kezdettől fogva zavarba hozott és minden előny az ő oldalán volt. Ámbár számos polgári felfogás lekopott rólam a háborúban, ez csak cinikussá és meghasonlottá változtatott, nem pedig fölényessé és szabaddá. így csak ültem ott, és bámultam rá, mintha nem hatna rá a nehézségi erő és lebegne, mialatt én nehézkesen toporgok utána. Ehhez az is hozzájárult, hogy gyakran furcsa bölcsesség sugárzott abból, amit mondott. Éppen csak el volt torzulva, azután meglepetésszerűen felszabadított egy olyan tájat, amelytől az embernek feldobbant a szíve, de ha tartóztatni akarta, már megint fátyol és köd borította, a leány pedig egészen máshol volt.

Az első napon megcsókolt, és ezt olyan magától értetődően tette, hogy látszólag nem volt jelentősége. Ez azonban nem változtatta meg olyanná, hogy meg se érezzem. Éreztem és felizgatott, de akkor úgy sújtott le rám, mint egy sziklazátony-gátra a hullám. Tudtam, nem rám gondolt, hanem valaki másra, fantáziája egyik alakjára, egy Rolfra vagy egy Rudolfra. Talán még rájuk sem, ezek csak nevek voltak, amelyek sötét, földalatti folyamokból bukkantak fel, gyökerek és összefüggés nélkül.

Ettől kezdve csaknem minden vasárnap lejött a kertbe, ha esett, akkor a templomba. A főnöknő engedélyezte, hogy mise után gyakorolhassak az orgonán, ha akarok. Valójában nem gyakoroltam, ehhez túlságosan rosszul játszottam. Ugyanazt tettem, mint a zongorával: magamnak játszottam, valamilyen lagymatag fantáziát. Olyan jó volt ez, volt benne hangulat és álmodozás, vágyódás az ismeretlenre, a jövő, a beteljesedés és magam iránt. Ehhez nem kellett valami fényesen játszani, hogy ezt valaki megtegye. Isabelle néha velem jött, és meghallgatott. Ilyenkor lent ült a félhomályban, az eső kopogott a színes üvegtáblákon. Az orgonahangok áthatoltak sötét színű fején. Nem tudtam, mire gondol, furcsa és szentimentális volt ez. E mögött azonban hirtelen felötlött a kérdés, hogy miért a sikoly, a félelem, a némaság. Mindezt átéreztem, és megéreztem valamit ennek a teremtménynek a felfoghatatlan magányosságából. Amint ott ültünk az üres templomban az orgonahangokkal, csak mi ketten, mintha mi lennénk az egyedüli emberek, összefogott bennünket a félhomály, az akkordok és az eső. Mégis örökre el voltunk választva, mindenféle híd nélkül, megértés és szavak nélkül, csak az élet határán bensőnkben levő apró őrtűz furcsa izzása kötött össze bennünket. Ezt a tüzet láttuk és félreértettük, ő a maga, én a magam módján, mint a süketnéma vakok, anélkül, hogy siketek, némák vagy vakok lettünk volna, éppen ezért még sokkal szegényebben és összefüggéstelenebbül. Mi volt az, amit felfedeztem benne, amiért hozzám jött? Nem tudtam, és soha nem fogom megtudni. Hegyomlás és törmelék alatt volt eltemetve, azt sem értettem azonban, hogy ennek ellenére miért kavar fel ennyire ez a különös kapcsolat. Hiszen tudtam, hogy ő hogyan van, és hogy nem rám gondol. Ennek ellenére felébresztette bennem a vágyat valami után, amit nem ismertem, megdöbbentett, néha boldoggá, néha boldogtalanná tett, minden alap és értelem nélkül.

Egy nővérke lépett mellém: - A főnöknő nagyon szeretne beszélni magával.

Felállók és követem. Nincs valami nagy kedvem az egészhez. Talán az egyik nővér kémkedett és a főnöknő azt akarja mondani, hogy csak hatvan évnél idősebb betegekkel beszélgessek. Talán el is akar bocsátani, pedig a főorvos már megmagyarázta, jót tesz, ha Isabelle-nek társasága van.

A főnöknő a fogadószobájában vár ram. Ez padlóviasztól, erénytől és szappantól illatozik. A főnöknő magas, energikus nő, barátságosan fogad. Kifogástalan kereszténynek tart, aki szereti Istent és hisz az egyházban. - Hamarosan itt a május - mondja, és egyenesen a szemembe néz.

– Igen - válaszolom, és megszemlélem a hófehér függönyöket, továbbá a halvány, csillogó padlót.

– Arra gondoltam, nem tarthatnánk-e májusi ájtatosságot.

Megkönnyebbülten hallgatok. - A város templomaiban májusban minden este nyolckor van ájtatosság - világosít fel a főnöknő.

Bólintok, ismerem a májusi ájtatosságokat, tömjénfüst száll a félhomályban, a szentségtartó csillog. Ájtatosság után a fiatalok még egy ideig az öreg fákkal körülvett tereken tartózkodnak, ahol katicabogarak zümmögnek, és bár soha nem megyek oda, ismerem ezt még abból az időből, mielőtt katona lettem. Akkor voltak az első élményeim fiatal lányokkal. Minden nagyon izgató, kellemes és ártalmatlan volt. Nem gondolok azonban arra, hogy májusban minden este nyolcra ide fogók jönni orgonázni. - Legalább vasárnap esténként szeretnénk ájtatosságot tartani. Ünnepi orgonazenére és Te Deumra gondolok. Csendes ájtatosság úgyis Van minden este a nővérek részére - mondja a főnöknő.

Fontolóra veszem. A vasárnap esték unalmasak a városban, az ájtatosság pedig szűk órahosszat tart csak. - Csak keveset tudunk fizetni. Annyit, mint a miséért. Ez mostanában már nem sok, ugye? - kérdezi a főnöknő.

– Nem. Már nem sok. Kint infláció van - mondom.

– Tudom. - Határozatlanul áll. - Az egyház szolgálati útja sajnos nincs erre berendezkedve, mert az egyház évszázadokban gondolkodik. Ezt el kell fogadnunk: végülis ezt Istenért és nem pénzért teszi az ember. Vagy nem?

– Teheti ezt mind a kettőért. Az aztán a különösen boldog állapot - válaszolom.

Felsóhajt. - Az egyházi hatóságok határozataihoz vagyunk kötve. Ezeket évente egyszer fogalmazzák meg, nem gyakrabban.

– A tisztelendő urak, kanonokok és püspökök részére is? - kérdezem.

– Ezt nem tudom. Azt hiszem, igen - mondja, és kissé elpirul. Időközben döntöttem. - Ma este nem érek rá. Fontos üzleti összejövetelünk van - jelentem ki.

– Ma még csak április van. De jövő vasárnap, vagy ha vasárnaponként nem tud, talán egyszer egy héten. Annyira szép volna időnként igazi májusi ájtatosságot tartani. Isten Anyja minden bizonnyal meg fogja jutalmazni.

– Ez biztos. Csak a vacsorával van probléma. Nyolc óra éppen beleesik. Utána már késő, előtte pedig csak kapkodás van.

– O, ami azt illeti... természetesen itt ehet, ha óhajt. A főtisztelendő is mindig itt van. Ez talán a megoldás.

Pontosan ezt a megoldást akartam. Az étkezés itt csaknem olyan jó, mint Eduardnál és ha a tiszteletessel együtt fogyasztom el, biztosan akad egy palack bor is hozzá. Miután Eduardnál vasárnaponként az előfizetési jegy ki van zárva, ez igazán kitűnő megoldás.

– Jó, meg fogom próbálni. A pénzről nem szükséges tovább beszélnünk - mondom.

A főnöknő felsóhajt. - Isten megfizeti ezt magának.

Visszamegyek, a kerti utak üresek. Egy ideig várok még a sárga santungselyem vitorlára. Ekkor a városban a harangok delet kongatnak. Tudom, hogy most Isabelle-nek aludnia kell, utána jön a doktor és négy óra előtt nincs mit tenni. A nagy kapun keresztül lemegyek a dombon. Lent fekszik a város patinás tornyaival és füstölgő kéményeivel. A vadgesztenyesor mindkét oldalán földek terülnek el, amelyeken hétköznapokon a veszélytelen elmebetegek dolgoznak. Az intézet részben állami, részben magán. A magánbetegeknek természetesen nem kell dolgozniuk. A földek mögött kezdődik az erdő patakokkal, tavacskákkal és tisztásokkal. Kisfiú koromban halakat, szalamandrákat és lepkéket fogtam ott. Ennek csak most van tíz éve. Úgy tűnik azonban, mintha egy másik életben lett volna, egy letűnt időben, amelyben a létezés nyugodtan telt el és organikusan fejlődött, amelyben a gyerekkortól kezdve minden egymáshoz tartozott. A háború megváltoztatta ezt. 1914 óta az egyik, azután a második és harmadik élet cafatjaiból élünk. Ezek nem tartoznak egymáshoz és nem is tudjuk őket összehozni. Ezért egyáltalán nem nehéz Isabelle-t az ő külön életével megérteni. Mindössze jobb ebben, mint mi. Amikor az egyikben van, elfelejti az összes másikat. Nálunk azonban minden összevisszaságban van: a gyerekkor, amelyet megszakított a háború, az étkezés, a család, a sírások és az élvhajhászás ideje. Mindegyikből maradt valami, és ez nyugtalanító. Egyszerűen nem lehet félretolni. Meglepetésszerűen mindig újból felbukkan és ilyenkor kérlelhetetlenül szembeszáll: a gyermekkor ege és a gyilkolás ismerete, az elveszett ifjúság és a korai ismeretek miatti cinizmus.

IV.

Ülünk az irodában és Riesenfeldet várjuk. Vacsorára borsólevest ettünk, amely olyan sűrű volt, hogy a merítőkanál függőlegesen állva maradt benne. Főtt húst is ettünk, disznólábakat és füleket. Ezen kívül mindenki kapott egy darab nagyon zsíros sertéshasdarabot. A zsírra a gyomrunk kibéleléséhez van szükségünk. Ma semmi esetre sem rúghatunk be hamarabb, mint Riesenfeld. Ezért az öreg Krollné személyesen főzött nekünk és utóételként még egy adag zsíros hollandi sajtot is ránk tukmált. A cég jövője forgott kockán. Le kell szakítanunk Riesenfeldtől egy szállítmány gránitot, még ha hazáig is kell a térdünkön csúsznunk előtte. Márvány, kagylós mészkő és homokkő van még, de a gyász kaviárja, a gránit fájdalmasan hiányzik.

Heinrich Krollt eltávolítottuk az útból. Wilke koporsókészítő tette meg nekünk ezt a szívességet. Adtunk neki két üveg rozspálinkát, mire meghívta vacsora előtt Heinrichet egy potya itallal összekötött kártyapartira. Heinrich bukik az ilyesmire. Nem tud ellenállni annak, amit ingyen kap, és ilyenkor olyan gyorsan iszik, ahogy csak tud. Ezenkívül mint mindegyik nacionalista férfi, megítélése szerint nagyon jól bírja az italt. Valójában nem sokat bír el, és hamarosan elbódul. Pár perccel előbb még készen áll arra, hogy a szociáldemokrata pártot egyedül kiverje a Reischstagból, közvetlenül utána nyitott szájjal horkol. Még a parancsszó: „Felugrani, menetelés, menetelés!" sem ébreszti fel. Különösen akkor, ha evés előtt üres gyomorra iszik pálinkát, mint ahogyan azt elrendeztük. Most ártalmatlanul alszik Wilke műhelyében egy tölgykoporsóban, puha fűrészforgácsra ágyazva. Túlzott óvatosságból, nehogy felébredjen, nem vittük az ágyába. Wilke pedig egy emelettel lejjebb szobrászunk, Kurt Bach műhelyében ül. Dominózik vele. Ezt a játékot mindketten szeretik, mert olyan sok szabadidő jut a gondolkodásra. Közben megisszák azt a negyed üveg pálinkát, amely Heinrich legyőzése után megmaradt. Erre Wilke tartott igényt honoráriumként.

Azt a gránitszállítmányt, amelyet Riesenfeldtől el akartunk ragadni, természetesen nem tudjuk előre kifizetni. Ennyi pénzünk soha nem volt együtt, őrültség lett volna az is, ha bankban akartuk volna tartani, elolvadna, mint a hó júniusban. Ezért három hónap múlva esedékes váltót akarunk adni Riesenfeldnek. Ez azt jelenti, csaknem ingyen akarunk vásárolni.

Természetesen emellett Riesenfeld nem lehet károsult. Az emberi könnyek tengerének ez a cápája ugyanúgy fog keresni, mint valamennyi tisztes üzletember. Ezért át kell adnia a tőlünk kapott váltót még aznap az ő vagy a mi bankszámlánknak leszámítolásra. Ekkor a bank megállapítja, hogy Riesenfeld is, mi is jók vagyunk az adott összegre, amelyet kifizet neki néhány százalék leszámítolási költség leadása után. A leszámítolási százalékot tüstént visszaadjuk Riesenfeldnek. így a szállítmányért az egész pénzét megkapta, mintha előre kifizettük volna neki. A bank sem veszít azonban a műveleten. A váltót tüstént továbbadja a Birodalmi Banknak, amely éppen úgy fizet neki, mint ő előzőleg Riesenfeldnek. Csak a Birodalmi Banknál, fektetik el, amíg lejáratkor benne tartják beváltásra. Hogy akkor mennyit ér, el lehet gondolni.

Mindezt már 1922 óta ismerjük. Addig úgy dolgoztunk, mint Heinrich Kroll, és ezért csaknem csődbe jutottunk. Amikor majdnem a teljes raktárt kiárusítottuk, nem kaptunk érte csak egy értéktelen bankszámlát és néhány bőrönd bankjegyet. Ezek még arra sem voltak jók, hogy kitapétázzuk velük a kuckónkat. Először megpróbáltunk olyan gyorsan eladni és bevásárolni, ahogy csak tudtunk, de az infláció játszva lehagyott bennünket. Túlságosan sokára fizették ki a síremléket, időközben a pénz értéke olyan gyorsan zuhant, hogy még a legjobb eladások is veszteségessé váltak. Csak akkor kezdtünk megkapaszkodni, amikor elkezdtünk váltóval fizetni. Most sem keresünk jól, de legalább megélünk. Miután Németország valamennyi vállalata így finanszírozza magát, a Birodalmi Banknak természetesen mindig újra és újra fedezetlen bankjegyeket kell nyomtatnia, ezáltal az árfolyam egyre gyorsabban esik. Láthatóan jó ez a kormánynak is, ilyen módon megszabadul az államadósságtól. Olyanok mennek emellett tönkre, akik nem tudnak váltóra vásárolni. Emberek, akiknek van valamilyen tulajdonuk, amit el kell adniuk. Kiskereskedők, munkások, nyugdíjasok, akik látják, amint takarékbetétjük és bankkövetelésük elolvad. Alkalmazottak és tisztviselők, akiknek fizetésből kell tengetniük életüket, és már egy pár új cipő vásárlását sem engedhetik meg maguknak. Akik keresnek ezen, azok a feketézők, váltókirályok, a külföldiek, akik néhány dollárért, koronáért vagy zlotyért azt vehetnek meg, amit akarnak, a nagyvállalatok, gyárosok és tőzsdespekulánsok, akik részvényeiket és tulajdonukat felmérhetetlenül megnövelik. Ezek számára minden csaknem ingyen van. Ez a takarékoskodás a becsületes jövedelem és tisztesség hatalmas kiárusítása. Keselyűk szálldosnak mindenfelől és csak az kerül ki épen, aki adósságot tud csinálni. Ez eltűnik magától.

Riesenfeld volt az, aki az utolsó pillanatban mindezt megértette velünk, és az óriási csőd apró haszonélvezőivé változtatott át bennünket. Elfogadta tőlünk az első három hónapos váltót, ámbár akkoriban nem voltunk jók a ráírt összegre. Az Odenwaldi Művek azonban jók voltak és elegendőnek bizonyult. Megpróbáltuk őt úgy tartani, mint egy indiai maharadzsát, amikor Werdenbrückbe jött - már amennyire egy indiai maharadzsát éppen Werdenbrückben jól lehet tartani. Szobrászunk, Kurt Bach színes portrét készített róla, amelyet ünnepélyesen, elegáns valódi arany keretben nyújtottunk át neki. Sajnos nem örült neki. Úgy néz ki rajta, mint egy plébániahivatal póttagja, és pontosan ezt nem akarja. Sötét csábítóként akar kinézni, és azt gondolja, hogy így is tevékenykedik. Az önáltatás figyelemreméltó példája ez, ha valakinek pocakja és rövid, görbe lába van. De hát ki nem áltatja önmagát? Ártalmatlan, átlagos képességeim ellenére nem dédelgetem-e különösen esténként azt az álmot, hogy különb ember leszek, elegendő tehetséggel ahhoz, hogy kiadót találjak? Ki dobja akkor az első követ Riesenfeld karikalábára, különösen akkor, ha angol fésűsgyapjúszövetbe van bedugva?

– Georg, most mit csinálunk vele? - kérdezem. - Egyetlen attrakciónk sincs! Egyszerű piálással Riesenfeld nincs megelégedve. Ehhez túlságosan nagy a fantáziája és nyugtalan a természete. Látni, hallani és lehetőleg megfogni akar valamit. A választékunk hölgyekben azonban vigasztalan: annak a pár csinosnak, akit ismerünk, nincs semmi kedve egész este hallgatni Riesenfeld 1923-as Don Juan szerepét. Segítőkészséget és megértést sajnos csak a csúnya és öregecske pipiknél lehet találni.

Georg vigyorog. - Még azt sem tudom, elegendő-e a készpénzünk ma estére. Amikor tegnap elhoztam a dohányt, eltévesztettem a dollárárfolyamot. Azt gondoltam, még a délelőtti, amikor tizenkét óra előtt kijött, már késő volt. A bank szombaton délben zár.

– Viszont ma már nem változik.

– A Vörös Malomban igen, fiam. Ott az ember már két nappal előbbre van vasárnaponként a dollárárfolyam tekintetében. Isten tudja, mennyibe kerül egy palack bor ma este.

– Azt az Isten sem tudja - mondom. - Még maga a tulajdonos sem tudja. Csak akkor állapítja meg az árakat, amikor az elektromos fény felgyullad. Miért nem szereti Riesenfeld a művészetet, festészetet, zenét vagy irodalmat? Az sokkal kevesebbe kerülne. A múzeumi belépő még mindig kétszázötven márkába kerül. Ennyiért órákon át mutogathatnánk neki képeket és gipszfejeket. Ma népszerű orgonahangverseny van a Katalin-templomban...

Georg fuldoklik a kacagástól. - No jó. Lehetetlenség Riesenfeldet ilyesmire rávenni. Dehát miért nem szereti legalább az operetteket és a könnyűzenét? Magunkkal vihetnénk színházba, még mindig olcsóbb, mint az az átkozott éjszakai klub! - mondom.

– Itt jön. Kérdezd meg - mondja Georg.

Kinyitjuk az ajtót. Kora este van. Riesenfeld felvitorlázik a lépcsőkön. Tüstént látjuk, hogy a tavaszi alkonyat varázsa semmiféleképpen nem befolyásolta. Hamis bajtársiassággal üdvözöljük. Riesenfeld észreveszi ezt, ránk sandít, és lezökken egy székre. - Takarítsa meg a lódításait - dörmögi felém.

– Éppen ezt akartam tenni, csak nehezemre esik. Amit lódításnak nevez, azt máshol jó modornak hívják - válaszolom.

Riesenfeld megereszt egy rövid, dühös mosolyt. - Jó modorral manapság nem lehet messzire eljutni...

– Nem. Hát akkor mivel? - kérdezem, csak hogy szóra bírjam.

– Öntöttvas könyökkel, gumi lelkiismerettel.

– Dehát Riesenfeld úr, - mondja Georg csillapítóan - hiszen magának van a legjobb modora az egész világon! Talán polgári értelemben nem a legjobb, de biztosan a legelegánsabb...

– Igazán? Hacsak nem téved! - Riesenfeld az elutasítás ellenére láthatóan megenyhül.

– Olyan modora van, mint egy rablónak - vetem közbe, pontosan úgy, ahogyan Georg várta. Úgy játsszuk ezt a játékot mindenféle próba nélkül, mintha kívülről tudnánk. - Vagy inkább, mint egy kalózé. Sajnos, sikere van vele.

Riesenfeld a rablónál összecsuklott valamelyest, a lövés túlságosan közeli volt. A kalóz szó megvigasztalta. Pontosan ez volt a szándék. Georg elővesz egy üveg vöröses rozspálinkát abból a rekeszből, ahol a porcelánangyalkák állnak, tölt. - Mire iszunk? - kérdezi.

Rendszerint az egészségre és jó üzletekre isznak. Ez utóbbi nálunk némi nehézségbe ütközik. Az ilyesmihez Riesenfeld túlságosan finom lelkű. Úgy véli, ez a sírkőüzletben nemcsak ellentmondásos volna, hanem kívánság is, hogy minél többen haljanak meg. Ugyanígy lehetne a kolerára vagy háborúra inni. Ezért engedjük át neki a szövegezést.

Kezében a pohárral sandán ránk tekint, de nem beszél. Egy idő után váratlanul beleszól a félsötétségbe: - Mi valójában az idő?

Georg csodálkozva leteszi a poharat. - Az élet borsa - válaszolom megindultság nélkül. A vén csibész nem csap be olyan könnyen a trükkjeivel. Nem véletlenül vagyok a Werdenbrücki Költők Klubjának tagja. Hozzá vagyunk szokva a nagy kérdésekhez.

Riesenfeld nem figyel rám. - Mit gondol, Kroll úr? - kérdezi.

– Egyszerű ember vagyok. Egészségére! - mondja Georg.

– Idő - makacskodik Riesenfeld - az idő, ez a megállás nélküli folyamat, nem a mi tetves időnk! Idő, ez a lassú halál.

Most én is leteszem a poharamat. - Azt hiszem, jobb, ha lámpát gyújtunk. Mit evett vacsorára, Riesenfeld úr? - kérdezem.

– Tartsa a száját, amikor felnőttek beszélnek - replikázik Riesenfeld és észreveszem, hogy egy pillanatig nem voltam óvatos. Nem akart elkápráztatni bennünket, azt gondolja, amit mond. Azt akartam neki mondani, az idő fontos tényező lehet egy váltón, amelyet alá kell írnia, de jobbnak látom, ha inkább a pálinkámat iszom.

– Most ötvenhat éves vagyok - mondja Riesenfeld. - Emlékszem azonban arra az időre, amikor húsz voltam, mintha csak pár éve lett volna. Hol maradt az, ami közben történt? Mi történik itt? Az ember hirtelen felébred arra, hogy öreg. Hogy van ez magánál, Kroll úr?

– Hasonlóan. Én negyven vagyok, de hatvannak érzem magam. A háború az oka nálam - mondja Georg barátságosan.

Hazudik, hogy Riesenfeldet támogassa. - Nálam ez másként van - jelentem ki, hogy én is letegyem a garast. - Szintén a háború miatt. Tizenhét voltam, amikor belemásztam. Most huszonöt vagyok, de tizenhétnek érzem magam. Tizenhétnek és hetvennek, az ifjúságomat ellopták katonáéknál.

– Nem a háború ez magánál - vágja rá Riesenfeld. Láthatóan lenéz ma, mert az idő, a lassú halál engem még nem ért utói annyira, mint őt. - Maga egyszerűen szellemileg hátramaradt. Ellenkezőleg, a háború koraéretté tette. Nélküle még mindig egy tizenhétéves szintjén állna.

– Köszönöm. Micsoda bók! Tizenhét évesen még mindenki lángész. Eredetiségét csak a nemi érettség bekövetkeztekor veszti el, amelyről maga gránit-Casanova olyan túlzottan sokat tart. Meglehetősen gyenge pótlék a szellem szabadságának elvesztéséért - jelentem ki.

Georg újra tölt. Látjuk, nehéz esténk lesz. Ki kell rángatnunk Riesenfeldet a világfájdalom szakadékából és egyikünknek sincs kedve ma e^te filozófiai közhelyekben elmerülni. Legszívesebben nyugodtan szeretnénk ülni egy gesztenyefa alatt, beszélgetés nélkül iszogatnánk egy palack moselit, ahelyett, hogy a Vörös Malomban gyászolnánk Riesenfeld elvesztett férfikorát. - Ha érdekli az idő valódisága - mondom enyhén reménykedve - bevezethetem egy olyan egyesületbe, ahol e téma szakértőivel találkozhat. Ez a mi szeretett szülővárosunk költőinek klubja. Hans Hungermann író egy eddig kiadatlan művében mintegy hatvan költeményben tárgyalta a témát. Tüstént odamehetünk. Minden vasárnap este van ülés, a velejáró kedélyes résszel együtt.

– Vannak ott hölgyek?

– Természetesen nincsenek. Sappho leánytanítványai pedig kivételek.

– Miből áll a kedélyes rész? - kérdezi Riesenfeld logikusan.

– Abból, hogy a többi írót ócsárolják. Különösen a sikereseket.

Riesenfeld megvetően dörmög, már fel akarom adni, amikor szemben, Watzek házában kivilágosodik az ablak, mint egy megvilágított kép a sötét múzeumban. Látjuk Lisát a függönyök mögött. Éppen most öltözik, egy melltartón és nagyon rövid selyembugyin kívül nincs rajta semmi. Riesenfeld az orrán keresztül Rittyent, mint egy mormota. Kozmikus mélabúja egy csapásra eltűnt. Felemelkedek, hogy felgyújtsam a lámpát.

– Semmi fényt! Hát semmi érzéke nincs a költészethez? - sziszegi.

Az ablakhoz kúszik. Lisa hozzákezd ahhoz, hogy felhúzzon a fején át egy szűk ruhát. Úgy tekereg, mint egy kígyó. Riesenfeld felhorkan: - Csábító teremtés! Az ördögbe, a feneke! Kész álom! Ki ez?

– Zsuzsanna a fürdőben - jelentem ki. Ezzel szeretném finoman világossá tenni előtte, hogy pillanatnyilag azoknak a vén kecskebakoknak a szerepében tetszelgünk, akik őt figyelték.

- Marhaság! - Az Einsteinéhez hasonló elméletben szenvedő kukkoló nem veszi le a szemét az aranyló ablakról. - Hogy hívják, úgy értem.

– Fogalmam sincs. Most látjuk először. Ma délben még nem lakott ott.

– Valóban? - Lisa felhúzta a ruhát, és lesimítja a kezével. Georg tölt magának és nekem Riesenfeld háta mögött. Kiürítjük a poharakat. - Klassz nő. - mondja Riesenfeld, továbbra is az ablakra ragadva. - Egy hölgy, azt mindjárt lehet látni. Valószínűleg francia.

Amennyire mi tudjuk, Lisa cseh. - Lehet, hogy ő Mademoiselle de la Tour. Valahol éppen tegnap hallottam ezt a nevet, mondom, hogy még jobban csalogassam Riesenfeldet.

– Látják! - Riesenfeld megfordul, hogy egy pillantást vessen ránk. - Mondtam én, hogy francia! Ezt azonnal lehet látni, ez a je ne sais pás quoi! (nem is tudom miért (francia)) Nem találja maga is így, Kroll úr?

– Riesenfeld úr, maga itt a szakértő.

A fény kialszik Lisa szobájában. Riesenfeld leönti a pálinkát összeszorult torkán, és újra az ablakhoz nyomja az arcát. Egy idő múlva Lisa feltűnik a kapuban, és lemegy az utcára. Riesenfeld utána néz. - Elragadó járás! Nem tipeg, hosszan lépdel. Egy karcsú párduc. Tipegő nőkben csalódni lehet. De ez itt - ezért garanciát vállalok.

Gyorsan iszom még egy pohárral a karcsú párducra, Georg szótlanul vigyorogva terpeszkedik a székében. Elkaptuk! Riesenfeld most megfordul. Úgy ragyog az arca, mint a fakó hold.

– Fényt, uraim! Mire várunk még? Gyerünk ki az életbe!

Követjük az enyhe éjszakába. Rábámulok kettes vállára. Ha szürke óráimból én is így fel tudnék bukkanni, mint ez az átváltozóművész, gondolom sajnálkozva.

A Vörös Malom dugig tele van. Csak a zenekarhoz nagyon közeli asztalt kapunk. A zene nagyon hangos, de az asztalunknál egyenesen fülsiketítő. Eleinte egymás fülébe üvöltjük megjegyzéseinket, később jelekkel is megelégszünk, mint egy süketnéma trió. A táncparkett olyan zsúfolt, hogy alig lehet megmoccanni rajta. Ez azonban Riesenfeldet nem aggasztja. Kiszúrt a bárnál egy Fehér selyemruhás nőt, és lerohanja. Boldogan lökdösi a pocakjával a táncparketten. A nő egy fejjel magasabb nála, és unatkozva bámul a férfi válla fölött a léggömbökkel díszített terembe. Alatta azonban Riesenfeld Vezúvként fortyog, megszállta a démon. - Mi volna, ha pálinkát öntenénk a borába, hogy hamarabb kikészüljön? - mondom Georgnak. - A pasas úgy iszik, mint egy megvadult kefekötő. Ez az ötödik palackunk! Ha ez így meg tovább, két órán belül csődbe jutunk. Becslésem szerint már két sírkő árát elittuk. Remélhetőleg nem hozza a fehér kísérletet az asztalunkhoz, hogy őt is itatnunk kelljen...

Georg tagadóan int a fejével. - Ez bárhölgy. Vissza kell mennie a pulthoz.

Riesenfeld újra felbukkan. Kipirult, és izzad. - Micsoda mindez a fantázia varázslatához képest! - üvölti a lármán keresztül. - Kézzelfogható valóság, igaz; De hol marad a költészet? Ma este, az ablak a sötét ég előtt... arról érdemes álmodni. Egy ilyen asszony... érti, hogyan gondolom?

– Világos! Amit az ember nem szerez meg, mindig jobbnak néz ki annál, mint amije van. Ebben rejlik az emberi lét romantikája és hülyesége. Egészségére, Riesenfeld - ordítja vissza Georg.

– Nem ilyen durván gondolom - üvölti Riesenfeld az „Ó, ha a Petrus tudná” foxtrotton keresztül. - Sokkal finomabban gondolom.

– Én is - harsogja vissza Georg.

– Jó, olyan finoman, ahogy akarja!

A zene hatalmas hangerővel újra indul. A táncparkett tarka szardíniásdobozhoz hasonlít. Hirtelen megdermedek, Erna barátnőm sodródik balra a táncolok tömegében, egy felöltözött majom mancsai közé préselve. Ő nem lát engem, én azonban messziről felismerem vörös haját. Szégyenkezés nélkül csüng egy tipikus feketéző-fióka vállán. Mozdulatlanul ülök, de úgy érzem magam, mintha kézigránátot nyeltem volna. Ott táncol ez a bestia, akinek tíz költeményt szenteltem „Por és csillagok” című kiadatlan gyűjteményemben. Emellett egy héttel ezelőtt azt hazudta nekem, hogy enyhe agyrázkódás miatt tilos kijárnia. Hulljon rá a sötétség. Hulljon, de ennek a kamasznak a keblén, aki kétsoros szmokingot visel, és a patáján viselt pecsétgyűrűvel Erna kereszt-függelékét támogatja. Én teve pedig még ma délután is rózsaszín tulipánokat küldtem neki a kertünkből, egy „Pán májusi áhítata” című költemény kíséretében. Ha ezt felolvasta ennek a feketézőnek! Látom magam előtt, amint mind a ketten fetrengenek a kacagástól.

– Mi van magával? Rosszul van? - bömböli Riesenfeld.

– Hőség! - ordítom, és érzem, amint a verejték lecsurog a hátamon. Dühöngök. Ha Erna megfordul, átizzadva, kivörösödött fejjel fog meglátni. Most azonban a világon mindent fontolóra akarok venni, hűvösen és higgadtan akarok eljárni, mint egy igazi világfi. Gyorsan ráborítom a zsebkendőmet az arcomra. Riesenfeld részvét nélkül vigyorog. Georg észreveszi, és megszólal: - Riesenfeld, maga is egész szépen verejtékezik.

– Ez nálam egészen más! Ez az életkedv nedve - harsogja Riesenfeld.

Ez a tovaszálló idő verejtéke - vágom oda mérgesen, és érzem, amint a sós víz lefolyik a szájam sarkába.

Erna közeledik. Nyugodtan imbolyog a zenére. Arcomat enyhén csodálkozóvá, megfontoltan mosolygóvá alakítom, mialatt a verejték most itatja át a galléromat.

– Mi van magával? Úgy néz ki, mint egy holdkóros kenguru - kiabálja Riesenfeld.

Nem törődöm vele, Erna megfordul. Hűvösen nézem a táncolókat, őt is megnézem, azután mintha felderengene, szinte véletlenül felismerem Ernát. Hanyagul üdvözlésre emelem két ujjamat.

– Ez mesüge - harsogja túl Riesenfeld az „Atyaúristen” című foxtrott ütemes dübörgését.

Nem válaszolok. Valójában szóhoz sem tudok jutni. Erna észre sem vett.

Végre abbamarad a muzsika, a táncparkett lassan kiürül. Erna eltűnik a fülkében. - Most éppen tizenhét vagy hetven? - harsogja Riesenfeld.

Miután a zene éppen ebben a pillanatban hallgat el, kérdése átsüvölt a helyiségen. Néhány tucat vendég ránk néz, még Riesenfeld is megijed. Gyorsan az asztal alá akarok bukni. Ekkor azonban eszembe jut, hogy a jelenlévők a kérdést üzleti ajánlatnak tarthatják, ezért kimérten és hangosan válaszolok:

– Hetvenegy dollár darabja és egy centtel sem kevesebb.

Válaszom pillanatnyi érdeklődést kelt. - Miről van szó? - kérdezi egy gyerekképű férfi a szomszéd asztaltól. - Jó tárgyak mindig érdekelnek. Készpénzben, természetben. Aufstein a nevem. - Félix Koks - viszonzom a bemutatkozást, boldogan, hogy össze tudtam szedni magám. - A tárgy húsz üveg parfüm volt. Sajnos, a túloldali úr már megvette.

- C,c,e, - jegyzi meg egy festetthajú szőke lány.

Megkezdődik az előadás. A bemondó hülyeségeket mond, és tajtékzik, mert a viccei nem sülnek el. Hátrább húzom a székemet, és eltűnök Aufstein mögött. Á közönséget megtámadó bemondóknak kedvelt célpontja vagyok és ez Erna miatt ma nagy leégés volna.

Minden jól megy. A műsorkitöltő kedvetlenül visszavonul és ki áll egyszerre fátyolban, fehér menyasszonyi ruhában ott?

Renée de la Tour. Megkönnyebbülve visszaülök a helyemre.

Renée elkezdi duettjét. Mint egy szűzlány, illedelmesen és szégyenkezve trillázik el néhány verset. Ekkor jön a basszus, amely tüstént szenzációt kelt.

– Milyennek találja a hölgyet? - kérdezem Riesenfeldet.

–A hölgy jó...

– Óhajt vele megismerkedni? Mademoiselle de la Tour.

Riesenfeld meghökken. - La Tour? Csak nem gondolja, hogy a természetnek ez a képtelen játéka a magukkal szemben levő ablak varázslatos nője?

Éppenhogy ezt akarom mondani, hogy láthassam, miként reagál. Ekkor azonban látom, angyali ragyogás tűnik fel elefántormánya körül. Szó nélkül a bejáratra mutat a hüvelykujjával.

– Ott - odaát - ott van ő! Ez a járás! Az ember tüstént felismeri.

Igaza van. Lisa lépett be. Két idősebb szivar társaságában van, és társaságbeli hölgyként viselkedik, legalábbis Riesenfeld szerint. Szinte alig vesz lélegzetet és szórakozott nagylelkűséggel hallgatja gavallérjait. - Igazam van? Nem lehet a járásukról felismerni azonnal a nőket? - kérdezi Riesenfeld.

– Nőket és rendőröket - mondja Georg és vigyorog, de ő is kedvtelve nézi Lisát.

Kezdődik a műsor második száma. Egy akrobatanő áll a táncparketten. Fiatal, szemtelen pofija, kurta orra és szép lába van. Akrobatikus táncot lejt, szakokkal, kézenállással és magas ugrásokkal. Tovább figyeljük Lisát. Úgy néz ki, mint aki legszívesebben elhagyná a helyiséget. Ez persze csalás, és ez az egyetlen éjszakai szórakozóhely a városban, a többi kávéház, étterem vagy kocsma. Ezért lehet itt mindenkivel találkozni, akinek dohánya van.

– Pezsgőt! - mennydörgi Riesenfeld diktátort hangon.

Felijedek és Georg is aggódik. - Riesenfeld úr, itt; nagyon rossz a pezsgő - mondom.

Ebben a pillanatban egy arc néz rám a padlóról. Csodálkozva nézek vissza, és látom, hogy az akrobatikus táncosnő az. Olyan mélyen hajolt le, hogy a feje a lábai között bukkant fel. Egy másodpercig úgy néz ki, mint egy túlméretezett törpe. - A pezsgőt én rendelem - jelenti ki Riesenfeld, és int a pincérnek.

– Bravó - mondja az arc odalentről.

Georg rám kacsint. Övé a gavallér-szerep, nekem jutnak a kellemetlen ügyek. így van ez megbeszélve köztünk. Ezért most megszólal: - Riesenfeld, ha pezsgőt óhajt, akkor pezsgőt kap. De természetesen a mi vendégünk.

– Ki van zárva. Ez rám tartozik. Egy szót se róla! - Riesenfeld egészen magas klasszisú Don Juan. Elégedetten nézi az arany kupakot a hűtővödörben. A hölgyek tüstént élénk érdeklődést mutatnak. Egyetértek velük. A pezsgő meg fogja tanítani Ernát arra, hogy túlságosan gyorsan ejtett. Elégtétellel iszom Riesenfeld egészségére, ő ünnepélyesen viszonozza.

Willy tűnik fel. Ez várható volt, hiszen törzsvendég itt. Aufstein társasága feloszlott, Willy lesz a szomszédunk. Tüstént felemelkedik, és szívélyesen hívja Renée de la Tourt, aki mellett csinos, fekete estélyiruhát viselő leány áll. Egy idő után felismerem az akrobatanőt. Willy bemutat bennünket. A leányt Gerda Schneidernek hívják, elismerő, pillantást vet a pezsgőre és hármunkra. Figyeljük, nem mutat-e érdeklődést Riesenfeld, mert akkor estére megszabadulunk tőle. Dehát Riesenfeld kizárólag Lisára bukik. - Gondolja, hogy fel lehet kérni táncolni? - kérdezi Georgot.

– Nem tanácsolnám. De később talán meg tudunk ismerkedni vele - jelenti ki Georg diplomatikusan.

Szemrehányóan néz rám: Ha nem mondtam volna az irodában, hogy nem ismerjük Lisát, a dolog már rendben is lenne. Ki is sejtette volna azonban, hogy Riesenfeld ilyen regényes útra téved? Most már késő, nem lehet felvilágosítani. A széplelkek nem ismerik a humort.

– Nem táncol? - kérdezi tőlem az akrobatanő.

– Rosszul táncolok, mert nincs ritmusérzékem.

– Nekem sincs. Próbáljuk meg együtt.

Bepréselődünk a táncparketten levő tömegbe, és lassan előre sodródunk. - Három férfi nők nélkül egy éjszakai klubban. Miért? - kérdezi Gerda.

– Miért ne? Georg barátom véleménye szerint, aki nőket visz egy éjszakai lokálba, tulajdonképpen felszólítja őket, hogy szarvazzák fel.

– Melyik a barátja? Az a vastag orrú?

– A kopasz. A háremrendszer híve. Azt mondja, nőket nem szabad bemutatni;

– Persze. És maga?

– Nekem nincs rendszerem. Olyan vagyok, mint pelyva a szélben.

– Ne lépjen a lábamra. Maga nem pelyva. Legkevesebb hetven kiló lehet - mondja Gerda.

Összeszedem magam. Éppen Erna asztala előtt sodornak el bennünket. Hála Istennek, most észrevett, pedig a feje a pecsétgyűrűs feketéző vállán nyugszik, a férfi pedig átkarolja a derekát. Az ördög fog az ütemre figyelni! Lemosolygok Gerdára, közelebb húzom magamhoz, emellett Ernát figyelem.

Gerda gyöngyvirág-parfümtől illatozik. - Engedjen csak el. Ezzel semmit nem ér el a vöröshajú hölgynél. Ugye ezt akarja, igaz? - mondja.

– Nem - hazudom.

– Észre sem lett volna szabad vennie. Ehelyett rámeredt, mint akit hipnotizáltak, aztán eljátszotta velem ezt a táncházat. Istenem, mennyire kezdő!

Igyekszem megtartani hamis mosolyomat. Semmi esetre nem szeretném, ha Erna látná, hogy itt is ejtve vagyok. - Nem játszottam el semmit. Nem akartam táncolni - mondom sután.

Gerda eltol magától. - Láthatóan nem is gavallér. Hagyjuk abba, fáj a lábam.

Fontolóra veszem, magyarázzam-e el neki, hogy ezt másként értettem. Ki tudja azonban, megint hova lyukadnék ki. Inkább befogom a csőrömet, és emelt fővel, de szégyenkezve visszamegyek mögötte az asztalhoz.

Ott az alkohol időközben működésbe lépett. Georg és Riesenfeld tegezik egymást. Riesenfeld keresztneve Alex. Legkésőbb egy órán belül engem is fel fog szólítani, hogy tegezzem. Holnap reggelre persze mindent elfelejt.

Meglehetősen szomorúan üldögélek, és arra várok, hogy Riesenfeld elfáradjon. A táncolók a zenétől űzve ellejtenek a lárma, testközelség és csordaösztön folyamában. Erna is kihívóan feltűnik, és tudomásul sem vesz. Gerda megbök.

– A haja festett - mondja és az a szörnyű érzésem, hogy vigasztalni akar.

Bólintok, és észreveszem, hogy eleget ittam. Végre Riesenfeld hívja a pincért. Lisa elment, ő is le akar lépni.

Eltart egy ideig, amíg elkészülünk. Riesenfeld valóban kifizeti a pezsgőt. Számítottam rá,‘hogy az általa rendelt ,négy palackkal benne hagy a pácban bennünket. Elbúcsúzunk Willytől, Renée de la Tourstól és Gerdától. Különben is zárnak, a zenekar is csomagol. Mindenki a ruhatár és a kijárat felé tolong.

Egyszerre Erna mellett állok. Gavallérja hosszú karját nyújtogatja a ruhatárnál, hogy elhozza Erna kabátját. Erna jegesen végigmér. - Itt kell elcsípnem téged! Erre aztán nem számítottál!

– Te csíptél el engem? - mondom elképedve. – Talán én téged!

– És micsoda személyekkel - folytatja, mintha nem is válaszoltam volna neki. - Tingli-tangli csajokkal! Ne nyúlj hozzám! Ki tudja, mit kaptál már el!

Kísérletet sem tettem arra, hogy hozzászóljak.

– Én üzleti ügyben vagyok itt. És te? Te hogy kerültél ide? - kérdem.

– Üzletileg! Üzletileg! Ugyan ki halt meg? - kérdezi gyöngyöző kacajjal.

– Az állam gerince, a kis takarékbetétes - vágom rá, és azt hiszem, hogy vicces vagyok. - Itt temetik el naponta, de síremléke nem kereszt, hanem mauzóleum, amit tőzsdének hívnak.

– Ilyen kótyagos alakban bíztam! - jelenti ki Erna, mintha ismét egyetlen szót sem szóltam volna. - Végeztünk egymással, Bodmer úr.

Georg és Riesenfeld a ruhatárban harcol a kalapokért. Az az érzésem, a védekezés során igazságtalanság történt velem. Ezt sziszegem neki: - Ide hallgass! Ki mondta még ma délután nekem, hogy ki sem tud menni, olyan hasogató fejfájása van? És ki libeg itt körül egy dagadt feketézővel?

Erna elfehéredik az orra körül. Úgy fröcsköl, mintha vitriolt öntene rám: - Te goromba rímfaragó. Azt hiszed, mert költeményeket tudsz lopkodni halottaktól, már különb ember vagy? Először tanulj meg annyi pénzt keresni, amennyivel egy hölgyet rangjához illően el tudsz vinni szórakozni. Te, a kirándulásaiddal a szabadba! A kukorica selyem zászlóihoz! Mindjárt csuklani kezdek a részvéttől!

A selyem zászló idézet abból a versből, amelyet ma délután küldtem neki. Belül szédelgek, kívül vigyorgok. - Maradjunk a tárgynál. Ki megy haza két tiszteletreméltó üzletemberrel? És ki egy gavallérral?

Erna tágra nyílt szemmel mered rám. - Talán egyedül menjek haza éjszaka az utakon, mint egy bárkurva? Minek tartasz te engem? Azt hiszed, ahhoz van kedvem, hogy mindenféle pimasz fráter leszólítson? Tulajdonképpen, mit gondolsz?

– Azt, hogy egyáltalán nem kellett volna idejönnöd.

– Úgy! Na nézd csak! Talán már parancsolgatni is akarsz? Kijárási tilalom, ez azért túlzás! Hát még mit nem? Talán harisnyát kössek? - Mérgesen felnevet. - Az úr pezsgőt iszik, de nekem jó volt az ásványvíz és sör vagy olcsó, évjárat nélküli bor!

– Nem én rendeltem a pezsgőt, hanem Riesenfeld!

– Persze! Mindig ártatlan vagy, te megbukott üzletember! Mit álldogálsz még itt? Nincs többé semmi közöm hozzád! Ne legyél tovább a terhemre!

A dühtől alig tudok beszélni. Georg jön oda, és átnyújtja a kalapomat. Erna feketézője is feltűnik. Mindketten elvonulunk. - Hallottad? - kérdezem Georgot.

– Részben. Miért veszekedsz egy nővel?

– Nem akartam veszekedni.

Georg nevet. Soha nem rúg be, még ha vödörszámra iszik is.

– Ne engedd, soha, hogy behúzzanak. Mindig te vagy a vesztes. Miért akarod, hogy igazad legyen?

– Igaz, miért? Mert a német föld fia vagyok, talán. Neked soha nem volt vitád nővel?Persze, hogy volt. Ez azonban nem akadályoz meg abban, hogy másoknak jó tanácsokat adjak.

A hűvös levegő lágy kalapácsként sújt le Riesenfeldre. - Tegeződjünk - mondja nekem. - Testvérek vagyunk. A halál vámszedői.

Kaffogva nevet, mint egy róka. - Alex a nevem.

– Rolf - válaszolom. Nem gondolok arra, hogy becsületes keresztnevemet, Ludwigot kiszolgáltassam egyetlen éjszaka részeges haverkodásának. Rolf éppen elég jó Alexnek.

– Rolf? Milyen ostoba név! Mindig ez volt a neved? - kérdezi Riesenfeld.

– Szökőévekben és szolgálat után jogom van viselni, az Alex sem valami különös.

Riesenfeld meginog kissé. - Nem tesz semmit - mondja nagylelkűen: - Gyerekek, régen éreztem ilyen jól magam. Lehet nálatok kapni egy kávét?

– Természetesen. Rolf elsőrendű kávéfőző - mondja Georg. A Mária templom árnyékán keresztül elimbolygunk a Horog utcába. Magányos vándor megy előttünk peckesen, és befordul a kapunkon. Knopf őrmester tért vissza a kocsmákat felügyelő útjáról. Követjük, és éppen akkor érjük utól, amikor levizeli az ajtó melletti fekete obeliszket.

– Menjetek csak - dörmögi Knopf, anélkül, hogy megfordulna.

– Őrmester úr! Ez nem illik! Ez disznóság! Miért nem a lakásában végzi el ezt? - mondom.

Futólag elfordítja a fejét. - A szép szobámban pisáljak? Meg van bolondulva?

– Nem a szép szobájában! Kifogástalan toalettje van a házhoz. Azt használja! Csak körülbelül tíz méternyire van innen.

– Fecsegés!

– Bemocskolja házunk védjegyét! Ezenkívül szentségtörést követ el. Ez itt sírkő, tehát szent dolog.

– Ez csak a temetőben lesz sírkő - mondja Knopf, és katonásan az ajtajához megy. Mindenesetre, jó estét az uraknak.

Félig meghajol, miközben beüti a fejét az ajtótokba. Morogva eltűnik.

– Ez ki volt? - kérdezi tőlem Riesenfeld, miközben a kávét keresem.

– A maga ellenfele. Egy abszolút ivó. Minden fantázia nélkül iszik. Nincs szüksége külső segítségre, eszményképekre.

Ez is valami! - Riesenfeld az ablaknál foglal helyet. - Tehát egy alkoholhordó. Az ember az álmokból él, nem tudja?

– Nem. Ehhez még túlságosan fiatal vagyok.

– Nem túlságosan fiatal. Csupán háborús termék, érzelmileg éretlen, de a gyilkolásban már tapasztalt.

– Merd. Milyen a kávé? - mondom

A gomolygás láthatóan tisztul. Megint elérkeztünk a magázáshoz. - Gondolja, hogy a túloldali hölgy már otthon van? - kérdezi Riesenfeld Georgot.

– Feltételezhetően. Már mindenütt sötét van.

– Ez azért is lehet, mert még nincs ott. Nem várnánk pár percig?

– Persze,

– Talán közben elintézhetjük az üzleti részt, a szerződést csak alá kellene írni. Közben hozok friss kávét a konyhából - mondom.

Kimegyek, időt hagyok Georgnak Riesenfeld megdolgozására, az ilyesmi jobban megy tanúk nélkül. Leülök a lépcsőre. Wilke asztalosműhelyéből nyugodt horkolás hallatszik. Ez még mindig Heinrich Kroll lehet, mert Wilke nem lakik itt. A nemzeti érzelmű üzletember frászt fog kapni, amikor koporsóban ébred fel! Fontolóra veszem, ébresszem-e fel, de túlságosan fáradt vagyok és nemsokára világos lesz. Ezért a döbbenet inkább megacélozza majd az ilyen félelem nélküli harcost, végeredményében megerősíti és felsorakoztatja egy vidám, új háborúhoz. Megnézem az órát és Georg jelére várok, közben a kertre bámulok. A reggel úgy emelkedik ki a virágzó fák közül, mint egy fehér ágyból. Szemben az első emelet kivilágított ablakában áll Knopf őrmester hálóingben, és egy utolsót húz az üvegből. A macska a lábamhoz dörgölődik. Hála Istennek, vége a vasárnapnak, gondolom.

V.

Gyászruhába öltözött nő lép be a kapun, és határozatlanul megáll az udvarban. Kimegyek. Sírkő vásárló, gondolom, és megkérdezem: - Óhajtja megtekinteni a kiállításunkat?

Bólint, de tüstént rávágja: - Nem, nem erre nincs még szükség.,.

– Nyugodtan körülnézhet. Nem szükséges semmit sem vásárolnia. Ha akarja, magára hagyom.

– Nem, nem! Ez a... én csak...

Várok. A mi üzletünkben céltalan a sürgetés. Egy idő után az asszony így szól: - a férjemé lenne...

Bólintok, és tovább várok. Közben a kis, belga sírkövek felé fordulok. - Ezek itt nagyon szép síremlékek - mondom végül.

– Igen, minden bizonnyal, csak...

Megint lebénul, és szinte könyörögve néz rám.

– Nem tudom, egyáltalán szabad-e... - préseli ki végül.

– Micsoda? Sírkövet állítani? Ugyan ki tilthatja meg?

– A sír nem a temetőben van...

Meglepetten nézek rá. - A pap nem akarja, hogy a férjem a templom udvarán legyen eltemetve - mondja gyorsan és halkan, félrefordított arccal.

– Miért nem? - kérdezem csodálkozva.

– Mert... kezet emelt magára. Kioltotta az életét. Nem bírta tovább elviselni - tör ki belőle.

Csak áll, és bámul rám. Még mindig meg van ijedve attól, amit mondott. - Azt gondolja, hogy ezért nem lehet eltemetni a templomudvarban? – kérdezem.

– Igen. A katolikusban nem. Szentelt földben nem.

– De hát ez képtelenség! - mondom mérgesen. – Kétszeresen szentelt földben kellene eltemetni. Senki nem dobja el az életét ok nélkül. Biztos az, amit mond?

– Igen, a pap mondta.

– A papok sokat beszélnek, ez a dolguk. Egyébként, akkor hol legyen eltemetve?

– A temetőn kívül, a fal másik oldalán. Nem megszentelt oldalon. Vagy a városi temetőben. De hát ez mégiscsak lehetetlen, ott mindenki össze-vissza dobálva nyugszik.

– A városi temető sokkal szebb, mint a katolikus. És a városban is nyugszanak katolikusok - mondom.

Tagadóan ingatja a fejét. - Ez nem megy. Vallásos volt, őt a... - a szeme megtelik könnyel. - Bizonyára nem gondolt rá, hogy nem nyugodhat megszentelt földben.

– Valószínűleg egyáltalán nem gondolt erre. Ne bánkódjék azonban a lelkipásztora miatt. Jámbor katolikusok ezreit ismertem, olyanokat, akik nem szentelt földben nyugszanak.

Gyorsan felém fordul: - Hol?

– Oroszország és Franciaország csataterein. Ott fekszenek egymás mellett tömegsírokban, katolikusok, zsidók és protestánsok. Nem hiszem, hogy ez számít Istennek.

– Ez egészen más. Azok elestek. Az én férjem azonban...

Most nyíltan zokog, a könnyek a mi üzletágunkban magától értetődőek, ezek azonban nem a szokásosak. Amellett az asszony olyan, mint egy kis köteg szalma, az ember azt hinné, hogy a szél elfújhatja. - Valószínűleg az utolsó pillanatban megbánta. Ezzel aztán minden megvan bocsátva - mondom, csak, hogy mondjak valamit.

Rám néz. Annyira éhes egy kis vigasztalásra! - Valóban ezt gondolja?

– Teljes bizonyossággal, a pap persze nem tudja ezt. Ezt csak a férje tudja. Ő azonban már nem mondhatja meg.

– A lelkipásztor úgy gondolja, a halálos bűn...

– Kedves asszonyom - szakítom félbe - Isten sokkal könyörületesebb, mint a papok, ezt elhiheti nekem.

Már tudom, hogy mi kínozza. Nem annyira a megszenteletlen sír: az a gondolat, hogy öngyilkos férjének az örökkévalóságon át a pokolban kell égnie, de talán megszentelhető és megmenthető és megvigasztalható pár ezer év tisztítótűzzel, ha katolikus temetőben lehetne elföldelni.

– A pénz miatt volt - mondja. - Öt évre lekötött betétként volt a takarékpénztárban, ezért nem tudta felvenni. Ez az első házasságomból származó leányom hozománya. Ő volt a gyám. Amikor két héttel ezelőtt felvette, már nem ért semmit és a vőlegény felmondta az eljegyzést. Arra számított, hogy lesz pénzünk kelengyére. Két éve még elég lett volna, de most már nem ér semmit. A leányom meg csak sírt. Ezt nem tudta a férjem elviselni. Azt hitte, ez az ő hibája, jobban kellett volna vigyáznia. De hát lekötött betétként volt elhelyezve, nem tudtuk felvenni. A kamatok így magasabbak voltak.

– Hogyan vigyázhatott volna jobban? Ilyesmi megszámlálhatatlan emberrel megtörténik. Hiszen nem volt bankár.

– Nem, könyvelő volt. A szomszédok...

- Ugyan, ne törődjék azzal, mit mondanak a szomszédok. Az ilyesmi mindig felháborító fecsegés. Bízzék mindent Istenre.

Érzem, nem vagyok túlságosan meggyőző; de hát mit lehet ilyen körülmények között mondani egy asszonynak? Az, amit valójában gondolok, nem helyénvaló.

Megtörli a szemét. - Nem lett volna szabad egyáltalán elmondanom magának. Mi köze van ehhez? Bocsásson meg. De az ember néha nem tudja, hova...

– Nem tesz semmit. Hozzá vagyunk szokva. Ide csak olyanok jönnek, akik elvesztették a hozzátartozójukat - mondom.

– Igen... de nem így...

– De igen - jelentem ki - ebben a tragikus időben ez gyakrabban fordul elő, mint gondolná. Csak a múlt hónapban hétszer. Mindig vannak emberek, akik már nem bírják tovább. Becsületes emberek is. A becstelenek mindent elviselnek.

Rám néz. - Gondolja, hogy lehet sírkövet állítani, ha a férjem nem megszentelt földben nyugszik?

– Lehet, ha van engedélye a sírra. A városi temetőben egészen biztosan. Ha óhajtja, már most kiválaszthat egy sírkövet, amelyet csak akkor vesz át, ha minden rendben van.

Körülnéz, azután rámutat a harmadik legkisebb méretű sírkőre. - Egy ilyen mennyibe kerül?

Mindig ugyanaz történik. A szegények soha nem azt kérdezik először, hogy mennyibe kerül a legkisebb; úgy néz ki, mintha ezt a halál vagy a halott iránti különleges udvariasságból tennék. Az, hogy később mégis mit vesznek meg, más lapra tartozik.

Nem tudok segíteni neki, mert a darab kő százezer márkába kerül. Ijedten nyitja tágra fáradt szemeit. - Ezt nem tudjuk megfizetni. Ez sokkal több, mint...

El tudom képzelni, hogy ez több, mint amennyi az örökségből megmaradt. - Vegye meg ezt a kicsit itt - mondom. Vagy vegyen sírfedőlapot, ne követ. Lássa, itt van ez, harmincezer márka csak, és nagyon szép. Hiszen azt akarja csak, hogy tudják, hol fekszik a férje és erre ez a lap éppen olyan jó, mint egy kő.

Szemügyre veszi a homokkőlapokat. - Igen... de...

Valószínűleg még a következő lakbérre sincs pénze, mégsem akarja a legolcsóbbat megvenni - mintha a szegény ördögnek most már nem lenne teljesen mindegy. Ha korábban több megértést tanúsított volna vele szemben, és nem a leányával nyavalygott volna, talán még most is élne. - Bearanyozhatjuk a feliratot. Ez nagyon méltóságteljesen és előkelőén néz ki.

– A felirat külön pénzbe kerül?

– Nem, benne van az árban.

Ez nem igaz. De nem tehetek róla, olyan elesettnek néz ki fekete öltözékében. Ha most egy karcsú bibliai idézetet akar, benne vagyok a pácban. Annak a vésése többe kerülne, mint a tábla.

De csak a nevet és az évszámokat akarja: 1875-1923.

Kivesz a táskájából egy halom már többször összegyűrt de gondosan kisimított és kötegekbe rakott bankjegyet. Mély lélegzetet veszek - előre fizetés! Ez már régen nem fordult elő. Komoly arccal letesz három köteg bankót. Alig marad neki valamennyije. - Harmincezer. Utána akar számolni?

– Nincs rá szükség. Bizonyára rendben van.

Rendben kell lennie. Egészen biztosan, gyakran megszámolta.

– Mondok valamit. Adunk egy cement sírfoglalatot is. Akkor aztán nagyon rendesen fog kinézni, körül lesz határolva - jelentem ki.

Aggódva néz rám. - Díjmentesen - mondom.

Apró, szomorú mosoly nyoma villan át az arcán.

– Első alkalommal barátságos hozzám valaki, mióta ez megtörtént. Még a leányom sem... Azt mondja... a szégyen...

Letörli a könnyeit. Nagyon letörök, és úgy érzem magam, mint Gaston Münch színműves, Trast gróf szerepében, Sudermann „Becsület” című darabjában a Városi Színházban. Amikor elmegy, segítségként kitöltők magamnak egy korty rozspálinkát. Ekkor eszembe jut, hogy Georg még mindig nem jött vissza a bankból Riesenfelddel kötött megbeszéléséről. Gyanakodni kezdek magamra, talán csak azért tettem ezt az asszonnyal, hogy megvesztegessem Istent. Jótett helyébe jót várj - sírfoglalat és felirat Riesenfeld háromhónapos váltója és egy kiadói gránit-szállítmány ellenében. Ettől annyira felélénkülök, hogy iszom egy második pohár pálinkát is. Akkor meglátom kint az obeliszken Knopf őrmester nyomát. Hozok egy vödör vizet hogy eltűntessem, és hangosan átkozódom. Knopf azonban az igazak álmát alussza a szobájában.

– Csak hat hét - mondom csalódottan.

Georg nevet. - Egy hathetes váltót nem szabad lenézni. A bank nem akart többet adni. Ki tudja, milyen magasan áll majd akkor a dollár! Viszont Riesenfeld megígérte, hogy négy hét múlva újra eljön. Akkor új megállapodást köthetünk.

– Gondolod?

Georg vállat von. - Miért ne? Talán Lisa újra ide vonzza. Még a bankban is úgy áradozott róla, mint Petrarca Lauráról.

– Szerencse, hogy nem nappal és közelről látta.

– Sok mindennel van ez így. - Georg meghökken, és rám néz. - Hogy hogy Lisa? Igazán nem néz ki olyan rosszul. ,

– Reggelenként néha már csinos táskák vannak a szemei alatt. Amellett igazán nem merengő. Egy robusztus kurva.

- Merengő! - Georg lenézően mosolyog. - Hát az micsoda! Annyi fajtája van a romantikának. És a robusztusságnak is megvan a maga vonzereje.

Metsző pillantást vetek rá. ő maga is szemet vetett volna Lisára? Különös módon hallgatag a magánügyeiben. - Riesenfeld romantika alatt minden bizonnyal egy nagyvilági kalandot ért. Nem egy lómészáros feleségével folytatott viszonyt - mondom.

Georg rám kacsint. - Mi a különbség? A nagyvilág ma gyakran közönségesebben viselkedik, mint egy lómészáros.

Georg a mi nagyvilági szakemberünk. Előfizet a Berliner Tagblattra, és főleg azért olvassa, hogy figyelemmel követhesse a művészetről és a társasági életről szóló híreket. Kitűnően tájékozott. Egyetlen színésznő sem tud úgy férjhez menni, hogy ő ne tudna róla. Valamennyi fontos válás arisztokrata körökben gyémánttal van bevésve az emlékezetébe. Nem cserél össze semmit, még három, négy házasságkötés után sem; olyan, mintha könyvelést vezetne róluk. Ismeri az összes színházi bemutatót, elolvassa a kritikákat, ismeri a híreket a Kurfürstendamm társasági életéből. Nem csak ezt, a nemzetközi életet is figyelemmel kíséri, a nagy sztárokat és a társaság királynőit. Elolvassa a filmmagazinokat és egy angliai ismerőse néha elküldi neki a Tátiért és néhány másik elegáns folyóiratot. Ezekből naponta megdicsőül. Soha nem volt Berlinben, és külföldön is csak Franciaországban a háború alatt. Gyűlöli a foglalkozását, de apja halála után át kellett vállalnia. Heinrich túlságosan együgyű volt hozzá. A folyóiratok és képek átsegítik valamennyire a csalódásain, ezek a gyengéi és egyben a menedékei.

– A nagyvilág egyik közönséges hölgye sem valami tapasztalt szakértő, de nem úgy Riesenfeld. Ennek az öntöttvas sátánnak mimózával teli a fantáziája - mondom.

- Riesenfeld! - Georg lekicsinylő fintort vág. Az Odenvaldi Művek uralkodója francia hölgyek utáni felszínes sóvárgásával reménytelen, felkapaszkodott alak a számára. Ugyan mit tud ez a megvadult kispolgár a Homburg grófnő válásával kapcsolatos pikáns botrányról? Vagy Elisabeth Bergner utolsó bemutató előadásáról? Még a neveket sem ismeri! Georg azonban kívülről tudja csaknem az egész Gothai Almanachot és a Művészlexikont. - Valójában virágcsokrot kellene küldenünk Lisának. Tudtán kívül segített nekünk - mondja.

Ismét éles pillantást vetek rá. - Ezt csináld magad - közlöm. - Inkább azt mondd meg, bevett-e Riesenfeld egy minden oldalról csiszolt emlékkeresztet a rendelésbe?

– Kettőt. A másodikat Lisának köszönhetjük. Azt mondtam a pasasnak, hogy ezt úgy fogjuk felállítani, hogy a hölgy mindig láthassa. Ez valamiért fontos neki.

– Ide tehetjük az irodában az ablakhoz. Reggelente, amikor felkel a nap és rásüt a keretre, mély hatással lesz rá. Ráfesthetem arannyal azt is, hogy Memento móri. (Emlékezz a halálra! (latin))

– Német bifsztek.

– Tehát fasírt. Miért „német” a darált hús?

– Mert harcos nép vagyunk és még békében is szétszabdaltatjuk párbajban az arcunkat. Bűzlesz a pálinkától. Miért? Csak nem Erna miatt?

– Nem. Azért, mert mindnyájunknak meg kell halnunk. Ez néha megráz, ámbár tudom már egy ideje.

– Ez tiszteletreméltó. Különösen a mi foglalkozásunk esetében. Tudod, mit szeretnék?

– Természetesen. Matróz szeretnél lenni bálnavadászhajón vagy kobra kereskedő Tahitin; esetleg felfedező az Északi-sarkon, Amazonas-kutató, Einstein és Ibrahim sejk húsz különböző népből származó asszonnyal háremében. Köztük persze cirkussziakkal is, akik olyan tüzesek, hogy csak azbesztálarccal lehet megölelni őket.

- Ez magától értetődő. De ezenkívül buta is szeretnék lenni, sugárzóan buta. Ez a legnagyobb ajándék a mi időnkben.

– Olyan buta, mint Parsifal?

– Nem pontosan. Hívőn, barátságosan, egészségesen, falusiasan buta.

– Gyere, éhes vagy. Az a hibánk, hogy sem igazán buták, sem igazán okosak nem vagyunk. Mindig úgy közbensőn, mint majmok az ágak között. Ez elfáraszt, és néha elszomorít. Az embernek tudnia kell, hova tartozik - mondom.

– Valóban?

– Nem - válaszolom. - Ez csak üldögélővé és dagadttá teszi. Mi lenne azonban, ha ma este elmennénk hangversenyre, hogy ellensúlyozzuk a Vörös Malmot? Mozartot játszanak.

– Ma este korán lefekszem, hogy aludjak. Ez az én Mozartom. Menj el egyedül. Szállj szembe bátran és magányosan a Jó rohamával. Ez nem veszélytelen és több zavart okoz, mint a sima gonoszságé - jelenti ki Georg.

– Igen - mondom, és a délelőtti elesett asszonyra gondolok.

Délután van, valamivel később. Az újságok családi híreit olvasom, és kivágom az elhalálozási közleményeket. Ez mindig visszaadja az emberiségbe vetett hitemet - különösen azokon az estéken, amikor a szállítóinkat vagy ügynökségünket kellett megvendégelnünk. Ha csak az elhalálozási értesítésen múlna ugyanis, az emberek kifejezetten tökéletesek lennének. Kizárólag kifogástalan apák, makulátlan férjek, példás gyermekek, önzetlen, önmagukat feláldozó anyák, mindenki által gyászolt nagyszülők, üzletemberek, akikhez képest Assisi Szent Ferenc gátlástalanul önző volt, jóságtól csepegő tábornokok, csaknem szent lőszergyárosok - röviden, ha az ember hisz a gyászjelentéseknek, úgy tűnik, a Földet szárny nélküli angyalok csapata lakta, akikről az ember nem is tudott. Az életben valójában csak ritkán előforduló szeretet a halálban minden oldalról felragyog és a leggyakoribb, ami csak létezik. Csak úgy nyüzsög az elsőrendű erényektől, a hűséges gondoskodástól, a mélységes jámborságtól, az önzetlen odaadástól. A hátramaradottak is tudják, hogy mi illeti meg őket. Megöregednek a bánattól, a veszteség pótolhatatlan, soha nem fogják elfelejteni az elhunytat. Annyira felemelő ennek az elolvasása, hogy az ember büszke lehet arra, hogy olyan fajhoz tartozik, amelynek ennyire nemesek az érzései.

Kivágom Niebuhr pékmester halálozási értesítőjét: jóságos, gondos, szeretett férjnek és atyának ábrázolják. Én magam is láttam Niebuhrnét kibontott hajfonatokkal menekülni a házból, miközben mögötte loholt a jóságos Niebuhr, és nadrágtartójával ütlegelte. Láttam Roland fiának a karját, melyet a gondos atya eltört, amikor hirtelen haragjának rohamában kidobta a fiút a földszintes lakás ablakán. A gyásztól meggörnyedt özveggyel jobb nem történhetett, mint hogy ez az őrjöngő végül gutaütötten összeroskadt a reggeli zsemlék és kalácsok sütése közben; ezt azonban az asszony most már nem így gondolja. A halál mindent lemosott, amit Niebuhr elkövetett. Eszményképpé változott át. Az embernek mindig is elképesztő tehetsége volt az önámításhoz és hazudozáshoz, ez azonban haláleseteknél különösen kitűnik és kegyeletnek hívják. A legelképesztőbb azonban az, hogy amit akkor gondol, nemsokára önmaga is szilárdan elhiszi. Olyan ez, mintha patkányt dugnánk egy kalapba, és rögtön egy hófehér nyuszikát húznának ki belőle.

Niebuhrné végrehajtotta ezt a mágikus átváltozást, amint felcipelték a lakásba azt a sütéssel foglalkozó korhelyt, aki naponta összeverte. Ahelyett, hogy térdre hullva köszönte volna meg Istennek a szabadulását, a halál tüstént elkezdett benne a megdicsőítésén munkálkodni. Zokogva borult a holttestre és a szeme azóta sem maradt szárazon. Nővérének, aki emlékezett a számtalan verésre és Roland rosszul összeforrott karjára, felháborodva jelentette ki, hogy ezek csekélységek amelyekért a kemence hősége volt a felelős. Niebuhr túlságosan sokat dolgozott és a kemence időnként napszúrásként hatott rá. Ezután ajtót mutatott nővérének, és tovább gyászolt. Egyébként értelmes, becsületes és szorgalmas asszony, aki tudja, hogy mi történt. Most azonban olyannak találja Niebuhrt, amilyen az Soha nem volt és ezt szilárdan el is hiszi. Éppen ez az, ami olyan csodálatra méltó az egészben. Az ember ugyanis nemcsak örökre hazudozó, hanem örökös hívő is. Akkor is hisz a jóban, szépben és tökéletesben, amikor az nem is létezik. Ez a második oka annak, hogy a gyászjelentések olvasása felemel és bizakodóvá tesz.

Odateszem Niebuhr közleményét a másik héthez, amelyeket már kivágtam. Hétfőkön és keddeken néhánnyal mindig több van, mint máskor. A hétvége miatt van ez így. Ünnepeken esznek, isznak, veszekednek, felizgatják magukat, a szív, az erek, a koponya pedig már nem bírja tovább. Niebuhrné közleményét leteszem Heinrich Kroll rekeszébe. Ez neki való eset. Gúny nélküli, őszinte férfi és a halál megtisztító hatásáról ugyanaz a felfogása, mint az asszonynak, amennyiben az nála rendeli a sírkövet. Könnyű lesz neki a drága, felejthetetlen eltávozottról beszélnie, miután törzsasztal cimborája volt Blume vendéglőjében.

Munkám mára befejeződött, Georg Kroll a Berliner Tagblatt és az Elegáns Világ új számával visszavonult az iroda melletti kajütjébe. Folytathatnám színes krétával egy háborús emlékmű rajzát, de erre holnap is van idő. Becsukom az írógépet, és kinyitom az ablakot, Lisa szobájában gramofon hangja hallatszik. Ez alkalommal teljesen felöltözve jelenik meg, és hatalmas csokor vörös rózsát dob ki az ablakon. Emellett kézcsókot int felém. Georg! Gondolom. Tehát mégis, ez az alattomos. A szobájára mutatok. Lisa kihajol az ablakon, és rekedtes hangján átrikácsol az utcán:

– Szívből köszönöm a virágokat. Maguk halálmadarak mégis gavallérok.

Felvillantja ragadozó fogsorát, és rázkódva nevet a saját viccén. Azután elővesz egy levelet: - „Nagysád” - károgja. - „Szépségének egyik csodálója bátorkodik ezeket a rózsákat a lába elé helyezni”. - Mély lélegzetet vesz. - És a címzés: A Horog utca Circejének. Mi az a Circe?

– Egy nő, aki a férfiakat disznóvá változtatja.

Lisa megremeg, szemmel láthatóan hízelgőnek találja az összehasonlítást. Úgy tűnik, az apró, régi ház is remeg. Arra gondolok, ez nem Georg. Ő még nem vesztette el teljesen az eszét.

– Kitől van a levél? - kérdezem.

– Alexander Riesenfeld - rikoltja Lisa. - Kroll és Fiai címén. Riesenfeld. - Gyorsabban lélegzik.

– Az a kis cica, akivel a Vörös Malomban voltak?

– Nem kicsi, és nem cica. Ülő óriás, és nagyon férfias. Azonkívül billiói vannak. - Lisa arca egy pillanatra elgondolkodóvá válik. - Azután kacsint, még egyszer köszön, és eltűnik. Becsukom az ablakot. Kelletlenül pipálni kezdek, és a kerten átvágva odaballagok a pajtához, amelyben Kurt Bach kőfaragó és szobrász dolgozik.

Az ajtó előtti lépcsőn ül a gitárjával. Mögötte ragyog a homokkőoroszlán, amelyet egy háborús emlékmű számára farag. Egyébként a szokásos haldokló, fogfájós macska.

– Kurt, ha teljesítenék itt helyben egy kívánságodat, mit kívánnál? - kérdem.

– Ezer dollárt - vágja rá gondolkodás nélkül, és dübörgő akkordokat rögtönöz a gitárján.

– Pfuj, az ördögbe is. Azt hittem, idealista vagy.

– Idealista vagyok. Ezért kívánom magamnak az ezer dollárt. Nincs szükségem arra, hogy idealizmust kívánjak. Abból magamnak is tengersok van. A pénz az, ami hiányzik.

Erre semmit nem lehet mondani, a logika hibátlan. - Mit csinálnál a pénzzel? - kérdem még némi reménnyel.

– Vásárolnék egy háztömböt, és a lakbérekből élnék.

– Szégyelld magad! Ez mind? A lakbérekből egyébként nem tudnál élni, annyira alacsonyak és nem szabad felemelned őket. Még a javításokat sem tudnád kifizetni belőlük, és rövidesen el kellene adnod a házakat.

– Azokat a házakat nem, amelyeket én vennék meg! Megtartanám őket, ameddig az inflációnak vége. Akkor újra valódi lakbéreket hoznának és csak be kellene szednem a lakbért. - Bach új akkordot játszik.

– Házak - mondja olyan átszellemülten, mintha Michelangeloról beszélne. Ma már száz dollárért vehetsz egy olyat, amelynek korábban negyvenezer aranymárka volt az értéke. Mennyit kereshetett volna ezen az ember. Miért is nincs nekem egy gyerektelen nagybácsim Amerikában?

– Ez siralmas! - mondom csalódottan. - Az éjszaka alatt láthatóan undorító materialistává süllyedtél. Háztulajdonos! És hol marad a halhatatlan lelked?

Háztulajdonos és szobrász. - Bach kitűnő futamot rögtönöz. Fölötte Wilke asztalos kalapáccsal veri az ütemet. Túlóradíjjal készít egy sürgős, fehér gyermekkoporsót. - Akkor nincs szükségem arra többé, hogy ezeket az átkozott haldokló oroszlánokat és felröppenő, sasokat csináljam nektek! Nincsenek állatok! Soha többé állatokat! Az állatokat csodálja vagy egye meg az ember. Ezzel vége. Elegem van az állatokból. Főlég a hősiesekből. - Elkezdi a „Vadász a palotából-t játszani. Látom, ma este nem lehet vele tisztességesen elbeszélgetni. Különösen úgy nem, hogy el lehessen mellette feledkezni a hűtlen nőkről. - Mi az élet értelme? - kérdezem még elmenőben.

– Aludni, enni, nőzni.

Leintem és visszafordulok. Akaratlanul átveszem Wilke kalapácsolásának az ütemét, aztán észreveszem, és változtatok a ritmuson.

Lisa ott áll a kapualjban. Rózsák vannak a kezében, felém nyújtja őket. - Tessék! Tartsd meg. Nem tudom ilyesminek hasznát venni.

– Miért nem? Nincs érzéked a természet szépségeihez?

– Hála Istennek nincs. Nem vagyok tehén. Riesenfeld! - Felnevet éjszakai mulatóban használt hangján. - Mondd a fiúnak, nem olyan valaki vagyok, akinek virágot lehet ajándékozni.

– Hanem mit?

– Ékszert. Mi mást? - vágja rá Lisa.

– Nem ruhákat?

– Ruhákat csak akkor, ha már bizalmas a kapcsolat. - Rám villantja a szemét. - Nyomorúságosán nézel ki. Felélénkítselek?

– Köszönöm - felelem. - Még élénk vagyok. Menj csak egyedül a Vörös Malomba!

– Nem a Vörös Malomra gondolok. Orgonálsz még az elmebetegeknek?

– Igen - mondom csodálkozva. - Honnan tudod?

– Beszélnek róla. Tudod, el szeretnék menni egyszer a diliházba.

– Elég korán odajutsz, nélkülem is.

- Na, majd meglátjuk, ki lesz közülünk az első - mondja hanyagul Lisa, és leteszi a virágokat az egyik sírkőre. - Nesze, itt a zöldség! Nem tarthatom a házban. Az öregem nagyon féltékeny.

– Micsoda?

– Világos! Olyan mint egy borotvakés. Miért ne lenne?

Nem tudom, hogyan tud egy borotvakés féltékeny lenni, de a kép meggyőző. - Ha a férjed féltékeny, akkor hogyan tudsz esténként állandóan eltűnni? - kérdezem.

– Csak éjszaka végez mészárosmunkát. Ezt már megtanultam.

– És ha nem mészárol?

– Akkor ruhatárosként vagyok alkalmazva a Vörös Malomban.

– Igazán?

– Gyermekem, hogy milyen együgyű vagy! Mint az öregem - válaszolja Lisa.

– És a ruhák, meg az ékszerek?

– Mindegyik olcsó és nem valódi. - Lisa vigyorog. - Ezt valamennyi férj tüstént elhiszi. Tehát nesze, fogadd el a salátát. Küldd el valamelyik szopós borjúnak. Te olyannak nézel ki, mint aki virágokat küldözget.

– Akkor rosszul ismersz.

Lisa a vállán át mélyreható pillantást vet rám. Azután csámpás papucsokba bújtatott szép lábain átballag az utcán. Az egyik papucs pomponokkal van díszítve, a másikról leszakadt.

A rózsák világítanak az alkonyaton keresztül. Komoly ember Riesenfeld, nem garasoskodott. Ötvenezer márkára becsülöm. Mint egy tolvaj, óvatosan körülnézek, magamhoz veszem, és felmegyek a szobámba.

Fenn kék köpenyben ácsorog az este az ablaknál. A kuckó tele van visszfényekkel és árnyakkal. Hirtelen a magány úgy sújt le rám rejtekhelyéről, mint egy bunkó. - Tudom, hogy ennek semmi értelme. Nem vagyok magányosabb, mint egy ökör az ökörcsordában, dehát mit csináljak? A magánynak nincs semmi köze a társaság hiányához. Váratlanul az jut az eszembe, tegnap talán mégis túlságosan lobbanékony voltam Ernával. Lehetséges, hogy mindent teljes ártatlansággal meg tudott volna magyarázni. Amellett féltékeny is volt, ez kitetszett minden szavából. A féltékenység pedig szerelmet jelent, fezt mindenki tudja.

Kibámulok az ablakon, és tudom, hogy a féltékenység nem szerelem. De hát mi köze van ennek az egészhez? Az alkonyat eltéríti a gondolatokat és az ember ne vitatkozzék nőkkel, mondja Georg. Pedig pontosan ezt tettem! Bűnbánattal telve szívom be a rózsák illatát, amely a Tannhauser Vénusz hegyévé változtatta át a szobámat. Figyelem, amint feloldódom a mindent megbocsátásban, mindenbe való belenyugvásban és reményben. Gyorsan írok pár sort, leragasztom a levelet, mielőtt újra elolvasnám. Bemegyek az irodába, hogy elhozzam azt a selyempapírt, amelyben a porcelánangyalok utolsó küldeménye érkezett. Becsomagolom a rózsákat, és elmegyek Fritz Kroll, a cég legifjabb bajtársának keresésére. Tizenkét éves. - Fritz! Akarsz kétezret keresni? - kérdezem.

– Tudom már. Adja ide. Ugyanaz a cím? - kérdi Fritz.

– Igen.

Eltűnik a rózsákkal - a harmadik tiszta fej ma este.

Mindnyájan tudják, hogy mit akarnak, Kurt, Lisa, Fritz - csak nekem nincs fogalmam sem róla. Hogy Ernával kapcsolatban nincs, azt tudom abban a pillanatban, amikor már nem tudom Fritzet visszahívni. Dehát mi ez? Hol vannak az oltárok, a? istenek és az áldozatok? Elhatározom, mégis elmegyek a Mozart hangversenyre, még ha egyedül is vagyok és a zene csak ront a helyzeten.

A csillagok magasan állnak az égen, amikor visszajövök. A lépteim kopognak az utcán, tele vagyok felindultsággal. Gyorsan kinyitom az irodába nyíló ajtót, felgyújtom a villanyt, és megtorpanok. A rózsák ott pihennek a „Presto” sokszorosító készülék mellett. Van ott egy felbontatlan levél is, emlékül egy cédula Fritz üzenetével: „A hölgy azt mondja, temettesse el magát, Üdvözlet - Fritz”.

Eltemettetni magam. Szellemes tréfa! Itt állok, nevetségessé téve, tele szégyenkezéssel és dühvel. A cédulát beteszem a hideg kályhába. Azután leülök egy székre, és magam elé bámulok. A dühöm felülkerekedik a szégyenkezésen, mint mindig, amikor valaki valóban szégyelli magát, és tudja, hogy léteznie kell. Új levelet írok, fogom a rózsákat, és elmegyek a Vörös Malomba. - Kérem, adja ezt Gerda Schneider kisasszonynak, az akrobatanőnek - mondom a portásnak.

A dúsan felpaszományozott férfiú úgy néz rám, mintha tisztességtelen ajánlatot tettem volna neki. Azután a hüvelykujjával méltóságteljesen a válla fölött bök egyet. - Keressen egy boyt hozzá!

Találok egy boyt és kioktatom. - Az előadás alatt nyújtsa át a csokrot.

Megígéri. Remélem, Erna ott van és látja, gondolom. Azután egy ideig a városban kóborolok, amíg elfáradok és hazamegyek.

Ütemes csobogás fogad. Knopf ismételten éppen ott áll az obeliszknél, és könnyít magán. Hallgatok, nem akarok már vitatkozni. Fogom a vödröt, megtöltöm vízzel, amelyet Knopf lába elé öntök. Az őrmester kidülledt szemmel néz rá. - Áradás. Nem is tudtam, hogy esett - motyogja, és bedülöngél a házba.

VI.

Párás, vörös a hold az erdő felett. Fülledtség és csend van. Az üvegember hangtalanul jár. Most kijöhet, a nap nem csinál a fejéből gyújtólencsét. Elővigyázatosságból azért vastag gumicipőt visel. Előadódhat vihar, és az még veszedelmesebb a számára, mint a nap. Isabelle a kertben, a gyógyíthatatlanok pavilonja előtt ül mellettem egy pádon. Szűk, fekete vászonruhát visel, mezítelen lábán magas sarkú arany-szandál van.

– Rudolf, ismét elhagytál. Legutóbb megígérted nekem, hogy itt maradsz. Hol voltál? - mondja.

Rudolf, gondolom, áldott legyen az Isten! Rolfot nem tudtam volna ma este elviselni. Darabokra szaggatott nap van mögöttem és úgy érzem magam, mintha valaki sóval töltött sörétespuskával rám lőtt volna.

– Nem hagytalak el. Elmentem... de nem hagytalak itt - válaszoltam.

- Hol voltál?

– Kinn valahol... - Kinn, a bolondoknál, csaknem ezt mondtam, de idejében elhallgattam.

– Miért?

– Ó, Isabelle, én magam sem tudom. Annyi mindent csinálunk, amiről nem tudjuk, miért...

– Ma este kerestelek. A hold itt volt, nem az ott, fenn, a vörös, nyugtalan, amelyik hazudik. Nem, hanem a másik, a hűvös, világos, amelyet még lehet inni.

– Bizonyára jobb lett volna, ha itt lettem volna

– mondom, hátrahajolok és érzem, hogyan árad át rám a nyugalom róla. - Isabelíe, hogyan lehet a holdat meginni?

– Vízben. Nagyon egyszerű. Olyan az ízé, mint az opálnak. Nem nagyon érzed a szádban. Csak később... akkor érzed, amikor elkezd benned csillámolni. Újra sugárzik a szemen keresztül. Nem szabad azonban világosságot csinálnod. A fényben elfonnyad.

Megfogom, és a halántékomra teszem a kezét. Száraz és hűvös. - Hogyan lehet vízben meginni? - kérdezem.

Isabelle elveszi a kezét. - Kitartasz az ablakon egy poharat vízzel, így.

– Kinyújtja a karját. - Akkor benne van, a pohár világos lesz, látni lehet.

– Úgy érted, visszatükröződik benne.

– Nem tükröződik. Benne van. - Rám néz.

– Tükröződni... te mit értesz tükröződés alatt?

– Tükröződni, az a kép egy tükörben. Sok mindenben lehet tükröződni, ami sima. A vízben is. Mégsincs benne az ember.

– Ami sima. Valóban? Nahát! - Isabelle udvariasan, de hitetlenkedve nevet.

– Természetesen. Amikor tükör előtt állsz, akkor is látod magad. Lehúzza az egyik cipőjét, és a lábát nézi. Keskeny és hosszú. - Igen, talán - mondja, még mindig udvariasan, erőlködés nélkül.

– Nem talán. Biztosan. De az, amit látsz, nem te vagy. Az csak tükörkép. Nem te!

– Nem, nem én. De én hol vagyok, amikor az ott van?

– A tükör előtt állsz. Különben nem tudna téged visszatükrözni.

Isabelle felhúzza a cipőjét, felnéz. - Rudolf, biztos vagy benne?

– Teljesen biztos.

– Én nem. Mit csinálnak a tükrök, amikor egyedül vannak?

– Azt tükrözik vissza, ami ott van.

– És ha nincs ott semmi?

– Ilyen nincs. Valami mindig van ott.

– És este? Újholdnál, amikor teljesen sötét van, akkor mit tükröznek?

– A sötétséget - mondom nem teljes meggyőződéssel, mert hogyan lehet visszatükrözni a teljes sötétséget? A tükrözéshez mindig hozzátartozik valamennyi fény.

– Akkor tehát halottak, amikor teljes a sötétség?

- Talán alszanak és amikor a fény visszatér, felébrednek.

– És amikor alszanak? Mit álmodnak? - kérdezi hirtelen.

– Kik?

– A tükrök.

– Azt gondolom, mindig álmodnak. Ezt teszik egész nap. Rólunk álmodnak. Rólunk álmodnak, de a másik oldalról. Ami nálunk jobb oldali, az náluk bal, és ami bal, az jobb.

Isabelle felém fordul. - Akkor ők a mi másik oldalunk?

Elgondolkodom. Ki tudja valójában, mi egy tükör? - Na látod! És ezelőtt azt hitted, nincs bennük semmi. Holott benne van a mi másik oldalunk - mondom.

– Csak addig, amíg előtte állunk. Amikor elmegyünk, már nem.

– Ezt honnan tudod?

– Látni lehet. Ha valaki elmegy, és visszanéz, nincs már ott a képe.

– És ha csak elrejtették?

– Hogyan tudnák? Hiszen mindent tükröznek. Ezért tükrök. Egy tükör semmit nem tud elrejteni.

Isabelle összehúzza a szemöldökét. - Ilyenkor hol marad?

– Micsoda?

– A kép! A másik oldal! Visszaugrik belénk?

– Nem tudom.

– Dehát csak nem veszhet el!

– Nem vész el.

– Akkor hol marad? - kérdezi sürgetően. - A tükörben?

– Nem. Már nincs a tükörben.

– Még ott lesz! Honnan tudod ezt ilyen biztosan? Hiszen te nem látod.

– Mások is látják, hogy már nincs ott. Csak a saját képüket látják, amikor a tükör előtt állnak. Egyebet nem.

- Eltakarják. De hol az én képem? Ott kell lennie!

– De hiszen ott van - mondom, és sajnálom, hogy elkezdtem az egész beszélgetést. - Ha megint odalépsz a tükör elé, ott van.

Isabelle hirtelen nagyon izgatott lesz. Rátérdel a padra, és előrehajol. Feketén és karcsún látható az árnyképe a nárciszok előtt, melyeknek sárgája a nyomasztó estében olyan, mint a kéné.

– Tehát benne van! Es az előbb azt mondtad, nincs ott.

Átkulcsolja a kezem, és reszket. Nem tudom, mit válaszoljak a megnyugtatására. A fizika törvényeivel nem elégíthetem ki, habozás nélkül elutasítaná őket. Pillanatnyilag magam sem vagyok teljesen biztos a törvényekben. Egyszerre úgy tűnik, a tükröknek valóban van titkuk.

– Rudolf, hol van? - suttogja, és nekem dől. - Mondd meg, hol van! Mindenütt visszamarad egy darab belőlem? Minden tükörben, amelyet valaha láttam? Megszámlálhatatlanul sokat láttam! Mindenütt el vagyok szórva bennük? Mindegyik elvett belőlem valamit? Egy vékony lenyomatot, egy vékony szeletet belőlem? A tükrök szétvagdosnak, mint a gyalu egy darab fát? Akkor mi van itt még belőlem?

Megfogom a vállánál. - Minden itt van belőled. Éppen ellenkezőleg, a tükrök hozzáadnak valamit. Ők teszik ezt láthatóvá, és visszaadják neked - egy darab teret, önmagad csillogó részét.

– Önmagam? - Még mindig átkulcsolja a kezem. - És ha ez másként van? És ha ez mindenfelé el van temetve ezer és ezer tükörben? Hogyan lehet visszaszerezni? Ugyan, soha nem lehet visszaszerezni! Elveszett! Elveszett! Elvitték, mint , egy szobrot, amelynek már nincs arca. Hol az .arcom? Hol van az első arcom? Az a tükrök előtti? Az, ami akkor volt, mielőtt elkezdtek ellopni?

- Senki nem lopott el. A tükrök nem lopnak. A tükrök csak tükröznek - mondom tanácstalanul.

Isabelle gyorsan lélegzik, az arca sápadt. Világos szemeiben a hold vörös visszfénye csillog. - Hol maradt? - suttogja. - Hol maradt minden? Egyáltalán hol vagyunk, Rudolf? Minden szalad, rohan, süllyed és süllyed. Tarts szorosan! Ne engedj el! Hát nem látod? - Rábámul a párás horizontra. - Ott repülnek! Az összes halott tükörkép! Jönnek és vért akarnak. Nem hallod őket? A szürke szárnyak! Csapkodnak, mint a denevérek! Ne engedd ide őket!

Fejét a vállamra, remegő kezét az enyémre szorítja. Fogom őt, és bepillantok az alkonyatba, amely egyre sötétebb lesz. A levegő nyugodt, de a sötétség úgy nyomul előre most a fasör fai körül, mint egy hangtalan század az árnyékból. Úgy látszik, be akar keríteni bennünket, és előjön a rejtekhelyéről, hogy elvágja az utunkat. - Gyere, menjünk. A fasor mögött világosabb van. Ott még sok fény van - mondom.

Ellenkezik, és a fejét rázza. Az arcomon érzem a haját, lágy és szénaillatú. Az arca is puha, érzem vékony csontjait, az állát, a homlok hajlatát. Hirtelen ismét mélységesen elcsodálkozom azon, hogy e szűk félkör mögött teljességgel más törvények szerinti világ létezik; hogy ez a fej, amelyet a két kezemmel könnyedén átfoghatok, mindent másként lát, mint én, mindegyik fát, mindegyik csillagot, minden kapcsolatot és önmagát is. Más világ van belezárva és egy másodpercen át minden összefolyik és már nem tudom, mi a valóság. Az, amit én látok vagy az, amit ő lát vagy az, ami nélkülünk is itt van és amelyet soha nem ismerhetünk meg. Mert a valósággal úgy van, mint a tükrökkel, amelyek itt vannak, amikor mi itt vagyunk, és amelyek még mindig nem tükröznek mást, mint a mi saját képünket. Soha, sohanem tudjuk, hogy mik ezek, amikor egyedül vannak és hogy mi van mögöttük. Semmik ők, és mégis tudnak tükrözni és mégis valaminek kell lenniük; de soha nem szolgáltatják ki a titkukat.

– Gyere. Gyere, Isabelle. Senki nem tudja, hogy kicsoda, honnan jött és hová megy. Mi azonban együtt vagyunk, ez minden, amit tudhatunk - mondom neki.

Magammal viszem. Arra gondolok, ha minden szertehullik, valójában nincs is semmi más, mint ez a parányi együttlét. Még ez is kegyes csalás azonban, mert ahol valóban hasznát lehet venni a másiknak, oda nem követheti őt, nem állhat mellette. Éppen elég gyakran láttam ezt a háborúban, amikor bajtársaim halott arcát néztem. Kinek-kinek megvan a maga saját halála és egyedül kell meghalnia, ebben senki nem segíthet neki.

– Nem hagysz egyedül? - suttogja.

– Nem hagylak egyedül.

– Esküdj meg - mondja és megáll.

– Esküszöm - válaszolom meggondolatlanul.

- Jól van, Rudolf! - Fellélegzik, mintha most könnyebben volna. - De ne felejtsd el. Olyan gyakran elfelejted.

– Nem felejtem el.

– Csókolj meg.

Magamhoz vonom. Nagyon enyhe borzongást érzek, és nem tudom, mit tegyek. Kiszáradt, zárt ajakkal csókolom meg.

Mindkét felemelt kezével átfogja a fejemet. Hirtelen éles harapást érzek, hátrább tolom Isabelle-t. Megharapott, vérzik az alsó ajkam. Rábámulok. Nevet. Az arca megváltozik. Haragos és ravasz. - Vér! - mondja halkan és diadalmasan. - Ismerlek, megint meg akartál csalni! Most azonban nem teheted többé. Meg van pecsételve. Nem mehetsz el többé!

– Nem mehetek el többé - mondom kijózanodva. - Miattam! Ezért azonban nem kell macskaként rám támadnod. Jócskán vérzik. Mit fog szólni a főnöknő, ha így lát meg engem?

Isabelle felkacag. - Semmit. Miért kell mindig valamit mondanod? Ne legyél ilyen gyáva - válaszolja.

Érzem a langyos vért a számban. A zsebkendőm nem használ semmit, a sebnek magától kell összezáródnia. Geneviéve előttem áll. Most hirtelen Jenny. Szája kicsi és csúnya, alattomosan és mérgesen nevet. Ekkor a harangok rázendítenek a májusi ájtatosságra. Egy gondozónő jön az úton. Fehér kabátja bizonytalanul villog a szürkületben.

A sebem megszáradt az ájtatosság alatt, megkaptam az ezer márkámat, és most az asztalnál ülök Bodendiek vikáriussal. Bodendiek selyem palástját a sekrestyében hagyta. Tizenöt perccel ezelőtt még titokzatos figura volt. Tömjénnel körülfüstölve brokátban és gyertyafényben állt, és felemelte a Krisztus terhét tartalmazó szentségtartót a jámbor nővérek feje és azoknak az elmebetegek homloka fölé, akiknek engedélye volt az ájtatosságon való részvételre. Most azonban, kopott reverendájában és enyhén átizzadt, hátul zárt fehér gallérjában csupán Isten egyszerű ügynöke. Kedélyes, erőteljes, pirospozsgás, erezett arcán vörös orr, a bor kedvelőinek ismertetőjelei. Nem tud róla, de a háború előtt éveken keresztül ő volt a gyóntatóatyám, amikor az iskola rendelkezése miatt minden hónapban gyónnunk és áldoznunk kellett. Aki nem volt teljesen ütődött, az Bodendiekhez ment. Nagyothalló volt és miután a gyónáson suttognak, nem érthette, milyen bűnöket vallottak be. Ezért a legenyhébb vezeklést rendelte el. Néhány Miatyánk és minden bűn le volt tudva, el lehetett menni rugdalni a labdát, vagy a városi kölcsönkönyvtárban megpróbálni hozzájutni tiltott könyvekhez. Ez teljesen más volt, mint a lelkésznél, akihez egyszer betévedtem. Siettem ugyanis és Bodendiek gyóntatófülkéjénél hosszú sor várakozott. A lelkész alattomos vezekelést írt elő: egy héten belül újra el kellett jönnöm gyónni, és amikor ez megtörtént, megkérdezte, hogy miért vagyok ott. Miután gyónáson nem szabad hazudni, megmondtam, mire vezeklésként két tucat rózsafüzért adott fel, és megparancsolta, a következő héten is jöjjek vissza. Ez így ment tovább és csaknem kétségbeestem. Már láttam magamat, amint a lelkész egész életemen át tartó heti gyónások láncolatára ítél. Szerencsére a szent ember a negyedik héten kanyarót kapott, és ágyban kellett maradnia. Amikor elérkezett a gyónás napja, elmenten Bodendiekhez és emelt hangon ismertettem vele a helyzetet: a lelkész kötelezett arra, hogy ma ismét gyónjak, de megbetegedett. Most mit kell tennem? Nem mehetek el hozzá, mert a kanyaró ragályos. Bodendiek úgy döntött, hogy nála ugyanolyan jól gyónhatok: a gyónás gyónás és a pap az pap. Megtettem, és felszabadultam. A lelkész azonban úgy kerül azóta, mint a pestist.

A szabadon mozgó betegek nagy termének közelében ülünk egy kis szobában. Ez nem igazi ebédlő. Könyvespolc, egy cserép fehér gerániummal, néhány szék, karosszék és egy kerek asztal van benne. A főnöknő egy palack bort küldött nekünk és az étkezésre várunk. Soha nem hittem volna tíz évvel ezelőtt, hogy egyszer majd a gyóntatóatyámmal fogok iszogatni. Azt sem hittem volna el akkoriban, hogy egyszer embereket ölök és ezért nem akasztanak fel, hanem kitüntetnek. Mindez mégis bekövetkezett.

– Bodendiek megkóstolja a bort. - Ez Rinhárdshavseni Palota Heinrich porosz herceg uradalmából - jelenti ki áhítatosan. - A főnöknő valami nagyon finomat küldött nekünk. Ért valamit a borokhoz?

- Keveset - mondom.

– Meg kell tanulnia. Étel és ital Isten ajándéka. Élvezni és érteni kell őket.

– Biztosan a halál is Isten ajándéka - felelem, és az ablakon át kinézek a sötét kertbe. Szél kerekedett és a fák sötét koronái hajladoznak.

– Azt is élvezni és érteni kell?

Bodendiek felvidulva néz rám borospohara széle fölött. - Keresztény ember számára a halál nem probléma. Nem lehet éppen élvezni, de minden további nélkül meg lehet érteni. A halál kapu az örök élethez. Ezért nem kell félni tőle. Sokak számára pedig megváltás.

- Miért?

– Megváltás a betegségtől, fájdalomtól, magánytól és nyomortól. - Bodendiek kiadós kortyot nyel, és vörös orcája mögött a száját öblögeti.

– Tudom. Megváltás a földi siralom völgyéből. Tulajdonképpen, miért alkotta Isten? - kérdezem.

Bodendiek pillanatnyilag nem úgy néz ki, mint aki nem képes elviselni a siralom völgyét. Gömbölyded és kövérkés. Reverendája alját a szék támlájára terítette, így nem gyúródik össze tekintélyes hátsó fele nyomása alatt. így ül itt, a pohár szilárdan áll a kezében - ő, a másvilág és a borok szakértője.

– Miért alkotta meg Isten tulajdonképpen a földi nyomorúság völgyét? - ismétlem a kérdést. - Nem hagyhatott volna meg bennünket mindjárt az örök életben?

Bodendiek vállat von. - Elolvashatja a Bibliában. Az embert, a Paradicsomot, a bűnbeesést...

– A bűnbeesést, a kiűzetést a Paradicsomból, az eredendő bűnt és ezzel együtt a százezer emberöltőre érvényes átkot. A leghosszabb bosszúállás Istene, aki valaha létezett.

- A megbocsátás Istene - mondja erre Bodendiek, és a bort a világosság felé tartja. - A szeretetés igazságosság Istene, aki mindig kész a megbocsátásra, és aki feláldozta a saját fiát az emberiség megváltására.

– Bodendiek vikárius úr - mondom hirtelen nagyon dühösen. - A szeretet és igazságosság Istene tulajdonképpen miért alkotta az embereket annyira különbözőkké? Miért nyomorult és beteg az egyik, egészséges és aljas a másik?

– Aki itt lealacsonyodik, a másvilágon felmagasztosul. Isten a kiegyenlítő igazságosság.

– Nem vagyok olyan biztos benne - válaszolom. - Ismertem egy asszonyt, akinek tíz éven keresztül volt rákja, hat rettenetes műtéten esett át, fájdalmai soha nem múltak el és végül kételkedett Istenben, amikor két gyereke meghalt. Nem ment el többé misére, gyónásra, áldozatra és az egyház szabályai szerint a halálos bűn állapotában halt meg. Ugyanezen szabályok szerint most az örökkévalóságon át ég a pokolban, amelyet a szeretet Istene alkotott. Ez igazságos, ugye?

Bodendiek egy ideig a borába néz. Aztán megkérdezi: - Az anyja?

Rábámulok. - Mi köze van ennek ehhez?

– Ugye az anyja?

Nyelek egyet. - És ha az én anyám volna...

Hallgat. Azután nyugodtan kijelenti: - Egyetlen másodperc elegendő arra, hogy megbéküljünk Istennel. Egyetlen gondolat, egyetlen századperccel a halál előtt. Még ki sem kell mondani.

– Néhány nappal ezelőtt ugyanezt mondtam egy kétségbeesett asszonynak. De ha a gondolat nem bukkant fel?

Bodendiek ram néz. - Az egyháznak szabályai vannak. Szabályai, hogy óvjon, és neveljen. Istennek nincsenek. Isten maga a szeretet. Ki tudhatja közülünk, miként szolgáltat igazságot?

– Igazságot szolgáltat?

– Így nevezzük ezt. Ez a szeretet.

– Szeretet - mondom keserűen. - Szeretet, amely kínzással van tele. Szeretet, amely kínoz, nyomorúságossá tesz és a világ szörnyű igazságtalanságát egy képzeletbeli Ég ígéretével véli helyesbíteni.

Bodendiek nevet.

- Nem gondolja, hogy maga előtt már más is gondolt erre?

– Igen, megszámlálhatatlanul sokan. Okosabbak is, mint én.

– Én is azt hiszem - válaszolja Bodendiek kedélyesen.

– Ez semmit nem változtat azon, hogy én nem teszem ezt.

- Minden bizonnyal nem. Csinálja csak alaposan. Kétkedés a hit fonákja. - Bodendiek teletölti a poharát.

Ránézek. Itt ül a szilárdság tornyaként és semmi nem tudja megingatni. Jókora feje mögött beállt a végtelen és válasz nélküli kérdésekkel telített éjszaka. Bodendieknek azonban mindegyikre van válasza.

Nyílik az ajtó. Nagy tálcán feltűnik az étel, kerek, egymásra helyezett tartókban. Egyik beleillik a másikba, így szolgálnak fel a kórházakban. A konyhás nővér kendőt terít az asztalra, késeket, kanalakat, villákat helyez rá és eltűnik.

Bodendiek felfedi a felső fogást. - No, mit kapunk ma este? - kérdezi szelíden: - Erőleves velőgomhóccal. Nagyszerű! És vöröskáposzta ecetes marhahússal. Mint egy kinyilatkoztatás!

Teletölti a tányérját, és nekilát az evésnek. Mérgelődöm, amiért vitatkoztam vele, és érzem, teljesen meg van győződve róla, nincs semmi teendője a problémával. Meg van győződve, mert nem is keresi. Egyszerűen tudja. De hát mit is tud? Bizonyítani semmit nem tud. Ennek ellenére úgy játszhat velem, ahogy akar.

Bejön az orvos. Nem az igazgató, ő a kezelőorvos. - Velünk étkezik? - kérdezi Bodendiek. - Akkor kapcsolódjék be, különben nem hagyunk itt semmit.

Az orvos a fejét rázza. - Nincs időm. Vihar lesz. Ilyenkor a betegek különösen nyugtalanok.

– Nem néz ki viharnak.

– Még nem, de már útban van. A betegek ezt előre megérzik. Néhányukra már kényszerzubbonyt kellett adnunk. Nehéz éjszaka lesz.

Bodendiek elosztja köztünk a marhahúst. A nagyobbik adagot veszi ki magának. így szól: - Rendben van, doktor. Igyék azonban legalább egy pohár bort velünk. Tizenötös évjárat, Isten ajándéka! Még ennek az ifjú pogánynak is.

Rám kacsint és nagyon szívesen beleönteném az ecetesmarha szószomat enyhén zsíros gallérja mögé. A doktor leül hozzánk, és megfogja a poharat. A sápadt nővér bedugja a fejét az ajtón. - Most nem eszem, nővér - mondja a doktor. - Tegyen be néhány szendvicset és egy üveg sört a szobába.

Körülbelül harmincöt év körüli férfi, sötét hajú, vékony arcú, közelálló szemekkel és nagy, elálló fülekkel. Wernicke a neve, Guido Wernicke és ugyanúgy gyűlöli a keresztnevét, mint én a Rolfot.

– Hogy van Terhoven kisasszony? - kérdezem.

– Terhoven? Ja igen, sajnos, nem különösen jól. Nem vett észre ma valamit? Valamilyen változást?

– Nem. Olyan volt, mint mindig. Talán valamivel izgatottabb, de éppen most mondta, hogy ez a vihartól lehet.

– Majd meglátjuk. Nem sokat lehet előre megmondani odaföntről.

Bodendiek nevet. - Bizony nem. Itt igazán nem.

Ránézek. Milyen kegyetlen keresztény, gondolom. Eszembe jut azonban, hogy végülis hivatásos lélekápoló. Ilyen esetekben elég az érzelem egy része a megismerés költségéért, ugyanúgy, mint az orvosoknál, betegápoló nővéreknél és sírkőkereskedőknél.

Hallgatom, amint Wernickével társalog. Hirtelen nincs semmi kedvem az evéshez, felállók, és az ablakhoz megyek. Egyszerre minden nagyon idegennek látszik. A megszokott kert képe mögé egy másik, dühösen hallgatag nyomul, amelyik úgy löki félre a régit, mint egy üres cigarettahüvelyt. Visszaemlékszem Isabelle kiáltására. Hol van az első arcom? Az összes tükör előtti arcom? Igen, hol van a legeslegelső arc, gondolom. Az őstáj, mielőtt átalakult volna a mi elképzelésünk szerinti tájjá, parkká és erdővé, házzá és emberré. Hol van Bodendieknek az az arca, amely azelőtt volt, hogy Bodendiekké vált?

Hol van Wernické, mielőtt még megfelelt volna a nevének? Tudunk mi még erről valamit? Vagy be vagyunk fogva a fogalmak és szavak, logika és csalóka értelem hálójába, és mögötte állnak a magányosan lobogó őstüzek, amelyekhez már nem juthatunk hozzá, mert hasznosítás céljából átalakítottuk őket meleggé, konyhai tűzzé, csalássá és bizonyossággá, elpolgáriasodássá és falakká, és jobb híján törökfürdőben izzadó filozófiává és tudománnyá? Hol varinak az arcok? Még mindig az élet és halál mögött állnak, felfoghatatlanul tisztán és hozzáférhetetlenül, mielőtt élet és halál lesznek a számunkra? Vagy talán csak azok, amelyek most, ebben a házban rácsokkal ellátott szobájukban kuksolnak, csúszkálnak, bámészkodnak, és közelről a vérükben érzik a vihart? Hol a határ, amely a káoszt a rendtől elválasztja, ki lépheti át és térhet vissza, és ha ez sikerül neki, ki van olyan, aki még tud róla valamit? Az egyik nem oltja ki a másikra való emlékezést? Ki az, aki zavarodott, megbélyegzett, kiközösített, mi vagyunk azok, a határainkkal, értelmünkkel, rendezett világképünkkel, vagy a többiek azok, akiken átszáguld és villámlik a káosz, akiket átadtak a határok nélkülieknek, olyanok, mint az ajtók és mennyezet nélküli szobák, helyiségek három fallal, amelyekbe behatol a villám, a vihar, az eső, mialatt mi, akik mások vagyunk, büszkén ülünk ajtókkal és négy fallal körülzárt szobáinkban, és azt hisszük, mi vagyunk az erősebbek, mert megszabadultunk a káosztól? De hát mi a káosz? Es mi a rend? Kinek van még? És miért? És ki szabadul meg valaha?

Sápadt villám repül magasba a park szélén, hosszú idő után nagyon gyenge moraj válaszol rá. Úgy tűnik, mintha szobánk fénnyel telt kabinként úszna az éjszakában, amely félelmetessé változott. Mintha valahol rabul ejtett óriások ráznák láncaikat, hogy felugorva megsemmisítsék a törpék faját, amely rövid időre foglyul ejtette őket. Egy kivilágított kabin a sötétségben, könyvek és három ép elme egy házban, amelybe mint egy méhkas lépjeibe a rettenet van bezárva, körös-körül villámokat villantva fel a megzavarodott agyakban. Mi lenne, ha a felismerés villáma egy másodpercre átjárna mindegyikünket, ha összetörné a zárakat, szétverné a rudakat, és szürke hullámként felhömpölyögne a lépcsőkön és belesodorná a kivilágított szobát, a behatárolt, szilárd szellemnek ezt a kabinját az éjszakába és abba, ami névtelenül és hatalmasan ott áll az éjszaka mögött?

Megfordulok. A hit férfiúja és a tudomány férfiúja ott ülnek a lámpa alatt, amely megvilágítja őket. Számukra a világ nem bizonytalan, reszkető nyugtalanság, nem mélyből feltörő mormolás, nem távoli villámlás a jeges világűrben. Ők a hit és a tudomány férfiúi, mérőónjuk, mérlegük és mércéjük van, mindegyiknek másik, de ez nem zavarja őket, ők teljesen biztosak, nevük van, amelyet címkeként mindenre felragaszthatnak, jól alszanak, célkitűzésük van. Ez nekik elegendő,az ő létükben még az öngyilkosságtól való iszonyatnak, az előtte levő fekete függönynek is megvan a jól elrendezett helye, elnevezése, osztályba van sorolva és ezáltal ártalmatlanná van téve. Csak a névtelen gyilkol, vagy az, ami a nevét befröcskölte.

– Villámlik - mondom.

A doktor felnéz. - Valóban?

Éppen Isabelle betegségének, a skizofréniának a természetét ismerteti. Sötét arca enyhén kipirul a buzgóságtól. Elmagyarázza, hogy az ilyen betegek hogyan ugranak villámgyorsan, másodperceken belül az egyik személyiségből a másikba. Elmondja, hogy a régmúlt időben az ilyeneket látókként és szentekként kezelték, máskor pedig az ördögtől megszállottaknak, akiket a nép babonásan tisztelt. Filozofálgat az okokon és hirtelen elcsodálkozom azon, honnét tudja mindezt és miért jelöli ezt meg betegségként. Nem lehetne ezt ugyanúgy valamilyen különleges gazdagságnak találni? Nincs minden normális emberben legalább tucatnyi személyiség? És nem annyi-e mindössze a különbség, hogy az egészséges elnyomja, a beteg szabadon engedi őket? Ki akkor itt a beteg?

Odalépek az asztalhoz, és kiiszom a boromat. Bodendiek jóindulatúan kezel. Wernicke úgy, mint egy teljességgel érdektelen esetet. Először érzem a bort; érzem, hogy érett és nem álnok. Nincs már benne káosz, gondolom. Átváltoztatta. Harmóniává változtatta át. De átváltoztatta, nem helyettesítette be. Nem tért ki előle. Váratlanul egy másodpercen keresztül kimondhatatlanul boldog vagyok. Tehát ezt is lehet, gondolom. Át lehet változtatni! Nem csak az egyik, vagy másik. Lehet az egyik is a másikon keresztül.

Új, halvány fény vetődik az ablakra, majd felgyullad. A doktor felemelkedik. - Elkezdődött. Át kell mennem a zárt osztályon fekvőkhöz.

A zárt osztályon levők azok, akik soha nem jönnek ki. Bezárva maradnak, amíg meghalnak, szorosan lecsavarozott bútorzatú szobáikban, rácsos ablakok mögött, olyan ajtókkal amelyeket csak kívülről, kulccsal lehet kinyitni. Mint a veszedelmes ragadozók, ketrecekben vannak és senki nem beszél róluk szívesen.

Wernicke rám néz. - Mi történt az ajkával?

– Semmi: Álmomban megharaptam.

Bodendiek nevet. Kinyílik az ajtó és a nővérke új palack bort hoz be, három pohárral. Wernicke a nővérrel elhagyja a szobát. Bodendiek az üveg után nyúl, és tölt magának. Most értem meg, miért ajánlotta fel Wernickének, hogy igyék velünk. A főnöknő emiatt küldte az új palackot. Egy nem lett volna elég három férfinak. Ez a ravaszdi, gondolom. Megismételte az etetés csodáját a hegyibeszédnél. A Wernickének szánt egyetlen pohárból egy teljes palackot csinált magának. - Nem szívesen iszik többet, ugye? - kérdezi.

– De igen! - válaszolom, és leülök. - Rájöttem az ízére. Maga vezetett rá. Igazán nagyon köszönöm.

Bodendiek keserédes nevetéssel újra kihúzza a palackot a jégből. Egy másodpercig nézi a címkét, mielőtt kitöltetne nekem... egy negyed pohárnyit. A sajátját csaknem a pereméig megtölti. Nyugodtan kiveszem a palackot a kezéből és feltöltöm a poharamat, amíg ugyanúgy tele van, mint az övé. - Vikárius úr, bizonyos dolgokban egyáltalán nem különbözünk annyira - mondom.

Bodendiek váratlanul felnevet. Arca szétnyílik, mint egy pünkösdi rózsa. - Egészségére - mondja kenetteljesen.

A vihar dörög és ide-oda vonul. Mint zajtalan kardcsapások cikáznak a villámok. A szobám ablakánál ülök. Erna összes levele cafatokra tépve egy kivájt elefántlábban hever. Ezt néhány éve Ledermann szabómester fia, a világutazó Hans Ledermann ajándékozta nekem papírkosárnak.

Végeztem Ernával. Felsoroltam magamnak valamennyi kellemetlen tulajdonságát. Érzelmileg és emberileg megsemmisítettem őt magamban, desszertként elolvastam néhány fejezet Schopenhauert és Nietzschét. Ennek ellenére jobban szeretném, ha volna egy szmokingom és egy autóm sofőrrel, ha két-három közismert színésznővel az oldalamon, néhány száz millióval a zsebemben feltűnhetnék most a Vörös Malomban, hogy rámérjem a kígyóra élete nagy csapását. Egy ideig arról álmodozom, mi lenne, ha reggel azt olvasná az újságban, hogy megnyertem a főnyereményt vagy súlyosan megsebesültem, mialatt gyerekeket mentettem ki égő házakból. Ekkor fényt látok Lisa szobájában. Kinyitja az ajtót és jeleket ad le. A szobám sötét, nem láthat engem, tehát nem nekem szánja. Hangtalanul mond valamit, rámutat a keblére, azután a házunkra, és bólint. Utána kialszik a fény.

Óvatosan kihajolok az ablakon. Éjjel tizenkét óra van és körös-körül sötétek az ablakok. Csak Georg Krollé van kinyitva.

Várakozom, és látom, amint Lisa kapuja megmozdul. Látom, amint kilép rajta, gyorsan körülnéz mindkét irányban, és átszalad az utcán. Könnyű, tarka ruhát visel, cipője a kezében van, hogy ne üssön zajt. Ezzel egyidejűleg hallom, amint a kapunk óvatosan kinyílik. Ez csak Georg lehet. A kapunak fent van egy csengője, és ahhoz, hogy zaj nélkül legyen kinyitható, fel kell állnia egy székre, tartani kell erősen a csengőt, és lábbal kell lenyomni a kilincset. Ez olyan akrobatikus teljesítmény, amelyhez józannak kell lenni. Tudom, hogy Georg ma este józan.

Zaj hallatszik, magas sarkak kopogása. Lisa, a hiú bestia tehát felvette a cipőjét, hogy csábítóbbnak nézzen ki. Georg szobájának az ajtaja halkan nyikorog. Tehát mégis! Ki gondolta volna? Georg, a lassú víz! Mikor sikerült ezt elérnie?

A vihar visszatér. A mennydörgés erősödik, azután váratlanul mintha ezüst tallérok potyognának, lezúdul az eső az aszfaltra. Porfelhőként felcsapódik és frissítő hűvösség keletkezik. Kihajolok az ablakon, és belenézek a víz kavargásába. A víz már átszáguld a lefolyónyílásokon, a villámok bevilágítanak. A felvillanások alkalmával látom, amint Lisa Georg ablakából meztelen karját kinyújtja az esőbe, azután meglátom a fejét és meghallom fátyolos hangját. Georg kopasz fejét nem látom, ő nem természetrajongó.

A kapu kinyílik egy ökölcsapástól. Knopf őrmester csuromvizesen beinbolyog. Az eső lecsurog a sapkájáról. Istennek hála, gondolom, ilyen időjárásnál legalább most nem kell vizesvödörrel szaladgálnom a disznólkodásai után! Knopf azonban csalódást okoz. Rá sem néz áldozatára, a fekete obeliszkre. Káromkodik, miközben úgy csapkod az eső után, mint a zümmögő szúnyogokra szokásos, beszalad a házba. A víz nagy ellensége.

Megragadom az elefántlábat, és tartalmát kiürítem az utcára. Az eső gyorsan elsodorja Erna szerelmes locsogását. Arra gondolok, mint mindig, a pénz győzött, ámbár nem ér semmit. Odamegyek a másik ablakhoz, és kinézek a kertbe. A szemérmetlen és ártatlan megtermékenyítés zöld orgiája, a nagy esőünnep itt teljes üzemben van. Az égi fények felvillanásakor látom az öngyilkos sír, kőlapját. Oldalára van állítva, a bevésett felirat aranyosan csillog. Behúzom az ablakot, és felgyújtom a lámpát. Lent Georg és Lisa mormog. A szobám hirtelen rettenetesen üresnek tűnik. Újra kinyitom az ablakot, hallgatom a névtelen zúgást.

Elhatározom, hogy Bauer könyvkereskedőtől az utolsó heti korrepetálás tiszteletdíjaként egy jógáról, lemondásról és az önmagával való megelégedettségről szóló könyvet kérek. Az ezt követő emberek légzési gyakorlatokkal már csodákat értek el.

Mielőtt aludni megyek, elhaladok a tükröm előtt. Megállok és belenézek. Valójában mi van ott? - gondolom. Honnan van a látvány, amely nincs, a mélység, amely csalóka, a térség, amely síkság?

És ki az, aki ott kinéz, és nincs ott?

Látom az ajkamat, dagadt és heges, mozgatom és valaki velem szemben mozgatja azt a szellemajkat, amely nincs ott. Vigyorgok és a nem létező visszavigyorog. Megrázom a fejem és a nem létező megrázza a nem létező fejét. Ki kicsoda közülünk? És melyik az Én? Az ott vagy az a húsba ágyazott előtte? Vagy van még valami, valami mindkettőjük mögött? Borzongást érzek, és leoltom a lámpát.

VII.

Riesenfeld megtartotta a szavát. Az udvar tele van emlékművekkel és talapzatokkal. A valamennyi oldalukon csiszoltakat fával és zsákvászonnal burkolták be. Ők a sírkövek primadonnái és nagyon óvatosan kell kezelni őket, hogy az élek meg ne sérüljenek.

Megtekintés és segítség céljából a teljes személyi állomány az udvaron áll. Még az öreg Krollné is körbevándorol, megvizsgálja a gránit feketeségét és finomságát. Időnként bánatos pillantásokat vet az ajtó melletti obeliszkre. Ez az egyetlen, ami elhunyt férje bevásárlásaiból megmaradt. ,Kurt Bach bevezényel egy jókora homokkövet a műhelyébe. Új haldokló oroszlán fog születni belőle, ezúttal azonban nem fogfájósán kuporgó, hanem utolsó erejével felüvöltő, oldalában törött lándzsával. Wüstringen falu háborús emlékművéhez készül. Ott Wolkenstein szolgálaton kívüli őrnagy vezetésével egy különösen peckes frontharcos egyesület uralkodik. Wolkensteinnek a gyászoló oroszlán túlságosan pipogya volt. Legszívesebben egy tűzokádó négyfejűt rendelt volna.

Ki lesz csomagolva a Württenburgi Fémárugyár egyidejűleg érkezett küldeménye is. Négy felszárnyaló sas lesz sorban egymás mellé helyezve: kettő bronzból, kettő öntöttvasból. Ezért vannak itt, hogy további emlékműveket koronázzanak meg, és az ország ifjúságát új háborúra lelkesítsék. Miként ugyanitt Wolkenstein szolgálaton kívüli őrnagy olyan meggyőzően kifejtette: végülis egyszer mégiscsak győznünk kell és akkor jaj az ellenségnek! Mindenesetre a sasok egyenlőre csak tojni kész óriási tyúkoknak néznek ki, ez azonban meg fog változni, amint az emlékművek tetején fognak trónolni. Az egyenruha nélküli tábornokok is úgy mozognak, mint a pingvin a parton, sőt Wolkenstein is olyan civilben, mint egy elkínzott sportoktató. Felvágás és távolságtartás - ez minden szeretett szülőhazánkban.

Reklámfőnökként felügyelek az emlékművek elrendezésére. Ne összefüggés nélkül álljanak egymás mellett, hanem képezzenek barátságos csoportokat, művészien szétszórva a kertben. Heinrich Kroll ellenzi ezt. Szívesebben vette volna, ha a kövek katonákként igazodnának, minden más elhelyezés elpuhultnak tűnik számára. Szerencsére leszavazták, még az anyja is ellene volt. Az asszony tulajdonképpen mindig ellene van. Még ma sem tudja, hogyan lehet Heinrich az ő, nem pedig Wolkenstein szolgálaton kívüli őrnagy feleségének a gyereke.

Nagyon szép, kék napunk van. Az ég óriási selyemsátorként borul a városra. A reggel párás hűvössége még megrekedt a fák koronái közt. A madarak úgy csicseregnek^ mintha csak a kezdődő nyár, a fészkek és a bennük levő fiatal életek léteznének. Nem érdekli őket, hogy a dollár mint valamilyen ronda szivacsos gomba, ötvenszeresre dagadt. Az sem, hogy a reggeli újságban három öngyilkosságot jelentettek be. Valamennyien egykori kisnyugdíjasok, mindnyájan a szegények kedvenc módját, a nyitott gázpalackot választották. Kubaike nyugdíjas asszonyt fejével tűzhelyének sütőjében találták meg. Hopf nyugdíjas számszaki tanácsosra frissen borotvában, legutolsó, kifogástalanul kikefélt, erősen foltozott öltönyében akadtak rá, kezében mintegy mennyei belépőjegyként négy piros pecséttel ellátott értéktelen ezermárkás volt. Özvegy Glassné a konyhája padlóján feküdt. Mellette volt összetépett, ötvenezer márka betétről szóló takarékkönyve. Hopf piros pecséttel ellátott ezermárkás bankjegyei a remény utolsó zászlói voltak. Sokáig tartotta magát a hit, hogy egyszer valamikor majd felértékelik őket. Senki nem tudja, hogyan keletkezett ez a hír. Sehol nem szerepel rajtuk, hogy aranyban fizetendők ki és még ha ott is volna. Az állam, ez az érzéketlen csaló, amely még a billiókat is elértékteleníti, de mindenkit bezár, aki öt márkával tartozik neki, úgyis találna valamilyen trükköt, hogy ne fizesse ki. Éppen tegnapelőtt jelent meg az újságban egy nyilatkozat, hogy ezeknek a bankjegyeknek nem jár külön kedvezményes kezelés. Ezért jelent ma meg Hopf halálozási értesítője.

Wilke koporsókészítő műhelyéből kopácsolás hallatszik, mintha óriási, vidám harkály ténykedne ott. Wilke üzlete virágzik. Végülis koporsóra mindenkinek szüksége van, még az öngyilkosnak is. A tömegsírok és sátorlapokban való temetések ideje elmúlt a háború óta. Az ember ismét szabályosan rothad el, lassan korhadó fában, halotti ingben vagy hátnélküli frakkban, illetőleg fehér krepdesin halotti ruhában. Sőt, Niebuhr pékmester valamennyi rendjelével és egyesületi jelvényével felékesítve, a felesége ragaszkodott ehhez. Az Egyetértés dalárda egyleti zászlójának a másolatát is a férje mellé tétette. Ott volt ugyanis második tenor. Minden szombaton elharsogta a „Csend az erdőbent” és a „Büszkén lobog a fekete-vörös-fehér zászlót”, csaknem pukkadásig elegendő sört ivott, azután hazament, hogy elnáspángolja a feleségét. Egy derék férfiú, miként a lelkipásztor mondta a sírnál.

Szerencsére Heinrich Kroll tíz órakor eltűnt, hogy kerékpáron, csíkos nadrágban elmenjen a falvakba. Ennyi sok friss gránit nyugtalanítja kereskedő szívét. El kell mennie, hogy elvihesse szívét a gyászoló hátramaradottakhoz.

Most szabadabban bontakozhatunk ki. Hamarosan szünetet tartunk, és felfrissülünk Krollné májas-vajas kenyerétől és kávéjától. Lisa jelenik meg a kapuban. Rikítóvörös selyemruhát visel. Az öreg Krollné egyetlen pillantásával elriasztja. Ámbár nem templomjáró típus, nem tudja Lisát elviselni. - Ez a mocskos ribanc - jegyzi meg célzatosan.

Georg tüstént bedől. - Mocskos? Hogyhogy mocskos?

– Hát mocskos, nem látod? Mosdatlan, de selyemrongy van rajta.

Látom, hogy Georg akaratlanul elgondolkodik. Hacsak valaki nem dekadens, nem örül, ha mocsok van a szeretőjén. Anyja szemében diadal villan fel egy másodpercre, azután témát vált, csodálattal nézek rá. Mozgékony egységekkel rendelkező hadvezér, gyorsan lecsap, mire az ellenfél lassan felkészül a csatára, már egészen máshol van. Lehet, hogy Lisa kurvás, de annyi bizonyos, nem feltűnően mocskos.

Knopf őrmester három leánya kisurran a házból. Kicsik, gömbölydedek és fürgék, varrónők, mint az anyjuk, varrógépeik egész nap zakatolnak. Most is erről csivitelnek, kezükben csomagok vannak, a feketézők számára megfizethetetlenül drága áron készített selyemingekkel. Knopf, az idős harcos egyetlen fillért nem ad le a nyugdíjából a háztartáshoz, erről a négy nőnek kell gondoskodnia.

Óvatosan kicsomagoljuk mindkét fekete, keresztes emlékművünket. Valójában a bejáratnál kellene állniuk, hogy komoly hatást gyakoroljanak és talán oda is állíthatnánk őket. Most azonban május van és udvarunk a macskák és szerelmesek játszótere lett. A macskák már februárban nyivákolnak a sírkövekről és a cement sírkőfoglalatok mögött kergetik egymást. A szerelmesek behúzódnak, amint elég meleg van a szabadban való szerelmeskedéshez... és mikor van ehhez túlságosan hideg? A Horog utca kieső és csendes, a kapualjunk hívogató, a kert nagy és régi. A némileg kísérteties kiállítás nem zavarja a szerelmespárokat. Éppen ellenkezőleg, úgy tűnik, különös hevességre ösztönzi őket. Csak két hete annak, hogy megjelent Halle faluból egy káplán. Mint Isten katonája, hozzá volt szokva ahhoz, hogy a tyúkokkal ébredjen, és reggel hétkor jelent meg nálunk. Négy kisebb sírkövet akart vásárolni, az év során elhunyt irgalmasszívű nővérek sírjára. Amikor álomittasan a kertbe vezettem, még éppen idejében tudtam eltávolítani egy rózsaszín selyembugyit. Valamennyi oldalán csiszolt síremlékünk jobb karján zászlóként lengett, úgy, ahogyan egy átszellemült éjszakai párocska ott felejtette. Az élet vetése a halál helyén bizonyára valamilyen békességet hoz távoli, költői értelemben. Bambuss, klubunk költeményeket író iskolamestere, amint elmeséltem, tüstént ellopta az ötletet, és kozmikus humorú elégiává dolgozta fel. Mégis az ilyesmi valóban zavarólag tud hatni, különösen akkor, ha a közelében üres pálinkásüveg csillog a korai napfényben.

Áttekintem a kiállítást. Tetszetősen hat, amennyire ezt sírkövekről el lehet mondani. Mindkét kereszt talpazatára állítva ragyog a reggeli napsütésben. Az örökkévalóság jelképei, az egykor izzó Föld kihasított részei, kihűtötten, csiszolva, és készen arra, hogy örökké megőrizzék a túlvilágon egy üzletember vagy feketéző nevét. Még egy csirkefogó sem akar ugyanis minden nyom nélkül eltűnni erről a bolygóról.

– Georg! Vigyáznunk kell, hogy a fivéred el ne adja a werdenbrücki Golgotánkat néhány bunkónak, akik csak aratás után fizetnek. Tegyünk ünnepélyes esküt ezen a szép napon, madárdal és kávé illata kíséretében: Mindkét keresztet kizárólag készpénzfizetés ellenében adjuk el - mondom.

Georg mosolyog. - Nincs olyan nagy veszély. Három héten belül kell beváltanunk a váltókat. Amennyiben a pénzt hamarabb megkapjuk, keresünk rajta.

– Mit keresünk rajta? Egy illúziót... a következő dollárárfolyamig - válaszolom.

– Néha túlságosan üzleties vagy. - Georg körülményesen rágyújt egy ötezer márkás szivarra. - Ahelyett, hogy nyavalyognál, jobban tennéd, ha az inflációt az élet fordított jelképeként fognád fel. Minden átélt nap ittlétünkből egy nappal kevesebbet jelent. A tőkéből élünk, nem a kamatokból. Minden nap emelkedik a dollár, de minden éjszakával egy nappal zuhan az életed árfolyama. Hogy hangzana egy szonett erről?

Szemügyre veszem a Horog utca önmagának tetsző Szókrateszét. Verejték csillog kopasz fején, mint gyöngyök a ruhán. - Elképesztő, milyen filozofikusan képes gondolkodni valaki, aki az éjszaka nem aludt egyedül - közlöm.

Georgnak szeme sem rebben. Ezt válaszolja: - Mikor, ha akkor nem? Legyen a filozófia derűs, nem pedig kínzó. Metafizikus spekulációkat kapcsolni össze ezzel ugyanaz, mint amikor az álmodozás örömét azzal ötvözik, amit a ti költő klubotok ideális szerelemnek nevez. Ez elviselhetetlen zagyvalék.

– Zagyvalék? - mondom én, némileg találva érzem magam. - Vedd észre egyszer, te kispolgára a kalandoknak! Te lepkegyűjtő, aki mindent tűre akarsz felszúrni! Nem tudod, hogy az ember halott anélkül, amit Te zagyvaléknak nevezel?

– Szó sincs róla. Én csupán elkülönítem a dolgokat. - Georg az arcomba fújja szivarjának a füstjét. - Szívesebben szenvedem el méltósággal és filozofikus búskomorsággal az élet múlandóságát, mint hogy elkövessem azt az alantas tévedést, amely valamiféle Minnának vagy Annának az összecserélését jelenti a létezés hideg titkával, azt tételezve fel, hogy vége a világnak, ha Minna vagy Anna egy másik Karlt vagy Josefet részesít előnyben. Vagy egy Erna egy fésüsgyapjú ruhás óriáscsecsemőt.

Vigyorog. Szúrósan belenézek áruló szemébe. - Gyenge lövés, Heinrichhez méltó. Te, az elérhetők együgyű élvezője! El fogod egyszer magyarázni nekem, ugyan miért olvasol szenvedélyesen olyan folyóiratokat, amelyekben csak úgy nyüzsögnek az elérhetetlen szirének, a felső tízezer botrányai, színésznők és a filmek szívtiprói?

Georg ismét a szemembe fuj háromszáz márkányi füstöt. - Ezt a fantáziám kedvéért teszem. Soha semmit nem hallottál az égi és földi szerelemről? Hiszen csak nemrégiben próbáltad meg ezeket a te Ernádban egyesíteni, és jó leckét kaptál, te derék gyarmatárukereskedője a szerelemnek, aki ugyanabban a fiókban szeretnél tartani savanyúkáposztát és kaviárt! Hát még mindig nem tudod, hogy a savanyúkáposzta soha nem ízlik a kaviár után, csak a kaviár ízletes a savanyúkáposzta után? Én távol tartom őket egymástól és neked is ezt kellene tenned! Ez teszi az életet kényelmessé. Most pedig gyere, ha Eduard Knoblochot akarjuk gyötörni. Ma párolt hús van nudlival.

Bólintok, és szótlanul hozom a kalapomat. Tudta nélkül Georg alaposan telibetalált, de az ördög vigyen el engem, ha hagyom, hogy ezt észrevegye.

Amikor visszajövök, Gerda Schneider ül az irodában. Szvettert, kurta szoknyát és hamisköves fülbevalót visel. Kötött mellénye bal oldalára feltűzött egy virágot Riesenfeld csokorjából, amely különlegesen tartósnak bizonyul. Rámutat és így szól:

– Merci. Irigylésre méltó, primadonnának való csokor volt.

Ránézek. Valószínűleg pontosan az ül ott, ami alatt Georg földi szerelmet ért, gondolom... derűs, szilárd, fiatal és mentes a közhelyektől. Virágokat küldtem neki és megérkezett, elég is annyi, így fogta fel a virágokat, ahogyan ezt józan embernek kell tennie. Hosszú színjáték helyett itt van. Elfogadta őket és most tulajdonképpen nincs mit megbeszélni.

– Mit csinálsz ma délután? - kérdezi.

– .Ötig dolgozom, utána egy óra hosszat korrepetálok egy idiótával.

– Miben? Hülyeségben?

Vigyorgok. - Ha jól megnézzük, igen.

– Ez hat órát jelent. Gyere el utána az óvárosi fogadóba. Ott gyakorolok.

– Jó - mondom, mielőtt meggondolnám. Gerda feláll.

- Hát akkor..

Odatartja az arcát. Meg vagyok lepve. Nem volt szándékomban virágküldeményemmel ennyit elérni. De hát, valójában miért ne? Georgnak valószínűleg igaza van: Szerelmi bánat ellen nem filozófiával kell küzdeni, hanem egy másik nővel. Óvatosan arcon csókolom Gerdát.

- Tökfilkó! - mondja, és becsületesen szájon csókol. - Utazó artistáknak nincs sok idejük gyerekeskedésre. Két hét múlva tovább kell állnom. Tehát, viszlát ma este.

Egyenesen megy szilárd, erős lábán, izmos vállal. A fején vörös baszksapkát visel. Úgy tűnik, szereti a színeket. Kint megáll az obeliszkünknél, és felnéz a Golgotánkra. - Ez a raktárunk - mondom.

Bólint. - Hoz valamit?

– Hát... úgy, ahogy. Ilyen időkben...

– Igen. Vicces, nem?

– Semmi nem vicces. Akkor mit mondjak én, amikor a fejemet hátrafelé a lábaim közé dugom a Vörös Malomban? Gondolod, hogy Isten ezt akarta, amikor megalkotott? Tehát hatkor - mondja Gerda.

Az öreg Krollné érkezik meg öntözőkannával a kertből.

– Ez rendes lány - mondja Gerda után nézve. — Mit csinál?

– Akrobata.

– Úgy, akrobata - válaszolja meglepetten. - A női akrobaták legtöbbje rendes ember. Nem énekesnő, ugye?

– Nem. Igazi akrobata. Szakokkal, kézenállással és vonaglásokkal, kígyóemberként.

– Maga elég jól ismeri. Vásárolni akart valamit?

– Még nem.

Az asszony felnevet, a szemüvege villog. - Kedves Ludwigom, el sem hiszi, milyen bolondosnak fog tűnni a mostani élete, amikor hetven éves lesz - mondja.

– Ebben még egyáltalán nem vagyok biztos. Ugyanis, már most éppen elég bolondosnak tűnik. Egyébként mi a véleménye a szerelemről? - kérdezem,

– Miről?

– A szerelemről. Az égi és földi szerelemről.

Krollné szívből felnevet. - Azt már régen elfelejtettem, hála Istennek!

Arthur Bauer könyvüzletében állok. Ma van a fizetési nap a fiának adott korrepetálási órákért. Az ifjabb Arthur arra használta fel az alkalmat, hogy üdvözlésként néhány rajzszöget helyezzen el a székemen. Szívesen belenyomtam volna birkaképét a plüssbevonatú szalont díszítő aranyhalas medencébe, de türtőztetnem kellett magam. Az idősebb Arthur ugyanis nem számolt volna el, és az ifjabb Arthur tudja ezt.

– Tehát jóga - mondja az idősebb Arthur joviálisán és egy köteg könyvet tol elém. Kiválogattam magának azt, amink van. Jóga, buddhizmus, aszkézis, köldöknézés - fakír akar lenni?

Rosszallóan mérem végig. Kicsi, csillogó szemű és kecskeszakállt visel. Arra gondolok, még egy csapást mértek ma sebzett szívemre! Téged azonban legyőzlek, te ócska gúnyzsák, te nem vagy Georg!

Rideg hangon kérdezem: - Bauer úr, mi az élet értelme?

Arthur olyan várakozással néz rám, mint egy pudli: - És?

– Mi az, hogy és?

– Hol a poén? Maga viccet mesél vagy nem?

– Nem - válaszolom hűvösen. Ez körkérdés ifjú lelkem meggyógyítására. Sokaknak teszem föl, különösen olyanoknak, akik ezt tudni akarják.

Arthur úgy fogja meg a szakállát, mint egy hárfát. - Komolyan kérdez egy ilyen hülyeséget hétfő délután, a legfontosabb üzleti időszakban, és még választ is vár rá?

- Bizony! Ismerje el azonban tüstént, hogy maga nem tudja! Maga, valamennyi könyve ellenére! - mondom.

Arthur elengedi a szakállát, de csak azért, hogy felcsavarja.

– Atyaisten, hogy egyeseknek milyen gondjaik vannak! Fejtse ki a témát a maga költőklubjában!

– A költőklubban csak poétikus kerülgetések vannak válaszul. Én azonban az igazságot akarom tudni. Miért létezem, és miért nem giliszta vagyok?

– Igazságot! - mekegi Arthur. - Az ilyesmi Pilátusnak való. Nem tartozik rám. Könyvkereskedő, férj és apa vagyok, ez nekem elég.

Ránézek a könyvkereskedőre, férjre és apára. Pattanása van jobbra az orra mellett. - Úgy, ennyi elég magának - mondom tartózkodóan.

– Elég. Néha még sok is - válaszolja Arthur szilárdan.

– Elég volt akkor is, amikor huszonöt éves volt?

Arthur olyan tágra nyitja kék szemét, ahogy csak tudja. - Huszonöt évesen? Nem. Akkoriban még lenni akartam valaki.

– Micsoda? Ember? - kérdezem reményteljesen.

– Ennek a könyvkereskedésnek a tulajdonosa, férj és apa. Így is, úgy is ember vagyok. Fakír még nem.

Ezután az ártalmatlan második csapás után hízelkedve tovasiet egy nagy, lógókeblű hölgy elé, aki Rudolf Herzog egyik regényét kéri. Felületesen belelapozom az aszkézis gyönyöreiről szóló könyvekbe, és félretolom őket. Nappal sokkal kevésbé izgatóak ezek a dolgok, mint éjszaka, magányosan, amikor már nincs semmi egyebünk.

A vallási és filozófiai művek polcaihoz megyek. Ezek Arthur Bauer büszkeségei. Körülbelül minden megvan itt, amit az emberiség néhány ezer év alatt az élet értelméről kigondolt. Most ha az élet értelme felismerhető volna, már egyetlen könyv elegendő lenne ehhez. Dehát hol van ez a könyv? Felülről lefelé végignézem a sorokat. Ez a részleg nagyon bőséges, és ez hirtelen meghökkent. Úgy tűnik, az igazsággal és az élet értelmével úgy vagyok, mint a hajvizekkel. Mindegyik cég a sajátját dicséri, mint egyedül boldogítót. Georg Kroll azonban valamennyit kipróbálta, mégis kopasz maradt a feje és ezt kezdettől fogva tudhatta volna. Ha léteznék olyan hajvíz, amelytől valóban nő a haj, akkor az lenne az egyetlen, a többi már rég eltűnt volna.

Bauer visszajön. - Nos, talált valamit?

– Nem.

Ránéz a félretolt kötetekre. - Tehát nincs értelme fakírnak lenni, ugye? Nem utasítom közvetlenül rendre az együgyű tréfacsinálót. E helyett ezt mondom: - A könyveknek nincsen egyáltalán semmi céljuk. Ha valaki látja, mennyi minden van itt leírva és hogy néz ki minden ennek ellenére a világon, akkor csak a „Walhalla” étlapját és a napilap családi híreit olvassa el.

– Micsoda? - kérdezi a könyvkereskedő, férj és apa megdöbbenve. - Az olvasás alkot, ezt mindenki tudja.

– Valóban?

– Természetesen! Különben hol lennénk mi, könyvkereskedők? - Arthur ismét elszáguld. Egy rövid bajuszú férfi a „Legyőzetlenül a csatatéren” című művet kéri. Ez a háború utáni időszak nagy slágere. Egy munkanélküli tábornok bebizonyítja benne, hogy a német hadsereg a háború alatt egészen annak végéig győztes volt.

Arthur a bőrbe kötött, arany szélű ajándékkiadást adja el. A jó üzlet által megenyhülve jön vissza. - Mit szól valamelyik klasszikushoz? Használtan, persze!

A fejemet tázom, és szótlanul rámutatok egy könyvre, amelyet időközben a kirakóasztalon találtam. „A világfi” az, a jó modor breviáriuma, az élet valamennyi helyzetében. Türelmesen várok az elkerülhetetlen, sekélyes tréfákra a fakír-gavallérokról és katonákról. Arthur azonban nem viccel. - Hasznos könyv - jelenti ki szakszerűen. - Tömegkiadásban kellene megjelennie. No jó, akkor kvittek vagyunk, ugye?

– Még nem. Még van valami a javamra. - Magasra emelek egy vékony kötetet, Platón Lakomáját. - Ez még hozzájön.

Arthur fejben számol. - Nem egészen stimmel, de nem bánom. Számoljuk a Lakomát használt árban.

A jó modor breviáriumát papírba csomagoltatom, átköttetem zsineggel. A világért sem akarnám, hogy valaki elcsípjen vele. Úgy döntök azonban, hogy ma este már tanulmányozom. Egy kis csiszolás senkinek sem árthat és Erna ócsárló megjegyezései velőmig hatoltak. A háború meglehetősen elvadított bennünket és rossz modort ma már csak az engedhet meg magának, akit vastag pénztárca fedez. Ez azonban nekem nincs.

Elégedetten lépek ki az utcára. Kint a létezés lármája azonnal belém hatol. Willy suhan el mellettem tűzpiros, lehajtható tetejű autójában, anélkül, hogy meglátna. A világfiak breviáriumát szilárdan tartom a hónom alatt. Bele az élet sűrűjébe! - gondolom. Éljen a földi szerelem! Félre az álmokkal! Félre a kísérletekkel! Ez ugyanúgy vonatkozik Ernára, mint Isabelle-re. A lelkem számára még mindig megmarad Platón.

Az Óvárosi fogadó egy kocsma, amelyben vándor artisták, cigányok és fuvarosok fordulnak meg. Az első emeleten tucatnyi kiadó szoba van. A hátsó épületrészben egy nagy terem található, zongora és számos tornaszer van benne. Itt gyakorolják az artisták a számukat. A főágazat azonban a kocsma. Nem csak a varieté vándorainak a találkozóhelye, de a város alvilága is feltűnik itt.

Kinyitom a hátsó terem ajtaját. A zongoránál Renée de la Tour áll és egy duettet gyakorol. A háttérben egy férfi két fehér spiccet és egy uszkárt idomít. Jobbra két izmos nő fekszik egy matracon, dohányoznak. Gerda a trapézon leng, lábait a kezei között a rúdba akasztva olyan, mint egy repkedő hajóorrfigura.

A két izmos nő fürdőruhában van. Nyújtózkodnak, és az izmaikat feszítik. Kétségtelenül az Óvárosi fogadó műsorán szereplő birkózónők. Renée első osztályú vezénylőhangján jó estét harsog, és odajön hozzám. Az idomító fütyül, a kutyák szaltóznak. Gerda egyenletesen leng a trapézon ide oda. Arra a pillanatra emlékeztet, amikor a lábai között hátrafelé rám nézett a Vörös Malomban. Fekete trikót és a haja körül szorosra kötött vörös kendőt visel.

– Gyakorol. Vissza akar menni a cirkuszba - világosít fel Renée.

– A cirkuszba? Volt már előzőleg a cirkuszban? - Fellobbant érdeklődéssel nézek Gerdára.

– Persze. Ott volt igazán nagy. A cirkusz azonban csődbe jutott. Nem tudta tovább kifizetni az oroszlánok húsát.

– Ő dolgozott az oroszlánokkal?

Renée úgy kacag, mint egy őrmester, és gúnyosan néz rám. - Izgalmas lenne, mi? Nem, akrobata volt!

Gerda ismét átlendül felettünk. Merev szemmel bámul rám, mintha hipnotizálni akarna. Nem is gondol azonban rám, csak a megerőltetéstől merev a szeme.

– Tulajdonképpen Willy gazdag? - kérdezi Renée de la Tour.

– Azt elhiszem. Olyan, akit ma gazdagnak lehet nevezni. Üzletei és egy halom részvénye van, amely minden nap emelkedik. Miért?

– Szeretem, ha a férfiak gazdagok. - Renée felkacag szoprán hangon. - Minden hölgy ezt szereti - üvölti, mint a kaszárnyaudvaron.

– Ezt megfigyeltem. Egy gazdag feketéző jobb, mint egy tisztességesebb, szegényebb alkalmazott - jelentem ki keserűen.

Renée rázkódik a kacagástól. - Bébi, gazdag és becsületes nem illik össze! Mostanában nem! Valószínűleg korábban sem, soha.

– Legfeljebb, ha valaki örököl vagy megüti a főnyereményt.

– Akkor sem. A pénz elrontja a jellemet, még mindig nem tudja?

– Ezt tudom. De akkor miért értékeli olyan nagyra?

– Mert jellemből nem élek meg - cincogja Renée kényeskedő vénlány-hangon. - Szeretem a kényelmet és a biztonságot.

Gerda tökéletes szaltóval odaperdül hozzánk. Fél méterrel előttem áll meg, lábujjhegyen néhány lépést tesz ide-oda, és felnevet. - Renée hazudik - mondja.

– Hallottad, mit mesélt?

– Minden nő hazudik - mondja Renée angyali hangon. - Ha pedig nem hazudik, nem is ér semmit.

– Ámen - mondja a kutyaidomító.

Gerda hátrasimítja a haját. - Végeztem itt. Várj, amíg átöltözöm. Odamegy egy „Garderobe” feliratú ajtóhoz. Renée utánanéz. Csinos - jelenti ki tárgyilagosan. Nézze meg, hogy tartja magát. A járás a legfontosabb egy nőnél. Feneket be, nem ki. Az akrobaták ezt megtanulják.

– Ezt már hallottam egyszer. Egy asszonytól aki gránitszakértő. Hogyan jár helyesen valaki? - kérdezem.

– Ha az az érzése, hogy egy ötmárkás érmet meg tud tartani a fenekével - és aztán elfeledkezik róla.

Megpróbálom elképzelni. Nem tudom, túlságosan hosszú ideje nem láttam már ötmárkát. Ismerek azonban egy nőt, aki ezzel a módszerrel ki tud húzni a falból egy közepes méretű szöget. Beckermanné az, Karl Brill cipész barátnője. Tiszta vasból való, erős némber. Karl Brill számos fogadást megnyert a segítségével és magam is megcsodáltam mutatványát. Bevernek a műhely falába egy szöget. Nem túlságosan mélyen természetesen, hanem úgy, hogy egy jókora rántással kézzel ki lehessen húzni. Ekkor felébresztik Beckermannét. Komolyan, józanul és tárgyilagosan jelenik meg, könnyű reggeli köntösében a műhelyben, az iszákosok között. Kis darab vattát csavarnak a szeg fejére, hogy az asszony ne sérüljön meg. Utána Berkmanné háttal a falnak egy alacsony spanyolfal mögé áll. Erényesen beburkolva a köntösébe előrehajol, kezeit a spanyolfalra teszi. Mocorog egy keveset, hogy a szeget a sonkái közé szoríthassa. Hirtelen megfeszíti magát, felegyenesedik, feszültsége feloldódik és a szeg a padlóra esik. Rendszerint egy kevés mészpor gomolyog mögötte. Beckermanné szótlanul, a diadal legcsekélyebb jele nélkül megfordul, eltűnik a felfelé vezető lépcsőkön. Karl Brill pedig beszedi a fogadások összegét elámult kuglipajtásaitól. Az eljárás szigorúan sportszerű, senki nem nézi meg Beckermanné idomait másként, mint tisztán szakszerűségi oldalról. Senki nem szól egyetlen pajzán szót sem. Az asszony akkora pofont kenne le neki, hogy leszakítaná a fejét. Hatalmas ereje van ugyanis, a két birkózónő vérszegény gyereknek látszanék mellette.

– Nos, tegye Gerdát boldoggá - mondja Renée lakonikusan. - Tizennégy napra. Egyszerű, ugye?

Kissé tétován állok ott. A szellemes társalgási kalauz bizonyára nem látott előre egy ilyen helyzetet. Szerencsére feltűnik Willy. Elegánsan van öltözve. Könnyű, szürke Borsalino ül ferdén a fejen, mégis úgy mozog, mint egy művészvilágokkal díszített cementtömb. Előkelőén kezet csókol Renée-nek, azután benyúl a zsebébe, és egy kis tokot vesz ki belőle. - Werdenbrück legérdekesebb asszonyának - mondja meghajlás közben.

Renée szoprán sikolyt présel ki, és hitetlenkedve néz Willyre. Azután kinyitja az apró ládikót. Aranygyűrű ametiszttel villog vele szemben. Felhúzza bal keze középső ujjára, elbűvölve nézi, majd átöleli mindkét karjával Willyt. Willy nagyon büszkén áll ott, és nevet. Hallgatja a trillákat és a basszus hangokat, Renée izgalmában pillanatonként válogatja őket. - Willy! Igazán olyan boldog vagyok - csiripeli és mennydörgi.

Gerda fürdőköpenyben jön ki az öltözőből. Hallotta a kiáltozást, és látni akarja, mi történik.

– Gyerekek, készülődjetek. Elmegyünk valahová – mondja Willy.

A két lány eltűnik. - Te kaffer, nem tudtad volna később odaadni Renée-nek a gyűrűt, amikor egyedül vagytok? Most mit csináljak Gerdával? - kérdezem tőle.

Willy jóindulatú nevetésbe tör ki. - Az ördögbe, erre nem gondoltam! Most tényleg mit csináljunk? Gyertek velünk enni!

– Azért, hogy mind a négyünknek sajnálkozva kelljen nézni Renée ametiszt gyűrűjét? Ki van zárva.

– Hallgass ide. Renée és köztem a dolog egészen más, mint Gerda és te közted. Komolyan beszélek. Akár hiszed, akár nem, megőrülök Renée-ért. Valóban megőrülök. Csodálatos nagy szám!

Két rozzant csőszéken ülünk a falnál. A két spicc most a mellső lábakon járást gyakorolja. - Képzeld csak el! - jelenti be Willy. - A hangja bolondít meg. Éjszaka egyszerűen őrjítő! Mintha két különböző nőd volna. Egyszer egy törékeny, tüstént rá egy halaskofa. Ez még semmi. Ha sötét van és nekiereszti a vezénylő hangját, a hideg szaladgál a gerincemen. Átkozottul furcsa! Nem vagyok homokos, de néha az az érzésem, egy tábornokot vagy azt az állat, Flüner altisztet becstelenítem meg, tudod, aki téged is gyötört az újoncidőnk alatt. Csak egy pillanatig van így, azután megint minden rendben van, de... érted, hogy gondolom?

– Úgy nagyjából.

– Jó, tehát megfogott. Az szeretném, ha itt maradna. Be fogok rendezni neki egy kis lakást.

– Azt hiszed, fel fogja adni a foglalkozását?

– Erre nincs szükség. Olykor-olykor elfogadhat egy szerződést. Ilyenkor vele megyek. Az én foglalkozásom igazán mozgékony.

– Miért nem veszed el feleségül? Hiszen van elég pénzed.

– A házasság teljesen más - jelenti ki Willy. - Hogyan tudsz feleségül venni egy nőt, aki bármelyik pillanatban képes rádbömbölni, mint egy tábornok? Ha ez váratlanul történik, minden alkalommal megijedek, ez benne van a véremben. Nem, egyszer majd el fogok venni feleségül egy kis nyugodt dundit, aki elsőrendűen tud főzni. Renée tipikus kitartott barátnő, fiatal barátom.

Megcsodálom a világfit, aki fölényesen kacag. Számára aztán teljesen felesleges a jó modor breviáriuma. Lemondok a gúnyolódásról. Gyenge ügy a csúfolódás, ha valaki ametiszt gyűrűket tud ajándékozni. A birkózónők lomhán felemelkednek, és kipróbálnak néhány fogást. Willy érdeklődve nézi őket.

– Kapitális nőszemélyek - suttogja, mint egy aktív főhadnagy a háború előtt.

– Mi jut eszébe? Szemeket balra át! Pihenj! - üvölti mögöttünk egy velőtrázó hang. Willy összerezzen. Renée az, aki felgyűrűzötten kacag mögötte.

– Látod, mire gondolok? - kérdezi tőlem Willy.

Látom. Mindketten elmennek. Kint várakozik Willy autója, a vörös, felnyitható tetejű, bőrülésekkel. Örülök annak, hogy Gerdának hosszabb időre van szüksége az öltözködéshez. Legalább a kabrioletet nem látja. A világfiak breviáriumán kívül nincs másom, mint Eduard Knobloch étkezési jegyei, ezek azonban este sajnos érvénytelenek. Elhatározom, mégis próbálkozom velük. Előzetesen azt fogom hazudni Eduardnak, hogy ez a két utolsó. Gerda jön.

– Tudod, mit szeretnék, kedvesem? - mondja, mielőtt még kinyithatnám a számat. - Menjünk ki villamossal a szabadba. Sétálni szeretnék.

Ránézek, és nem hiszek a füleimnek. A szabadban sétálni! Pontosan ezt vetette szememre mérgesebb szavakkal Erna, az a kígyó. Mesélt volna valamit Gerdának? Képesnek tartom rá.

– Azt gondoltam, elmehetnénk a „Walhallába”. Ott igazán nagyszerű - mondom óvatosan és bizalmatlanul.

Gerda leint.

– Minek? Túlságosan szép idő van hozzá. Ma délután burgonyasalátát csináltam. Íme! - Magasra emel egy csomagot.

– Ezt esszük meg a szabadban, virslit és sört veszünk hozzá. Rendben?

Némán bólintok, még dühösebb vagyok. Erna szemrehányása a seltors-vízről, virsliről, sörről és évjárat nélküli olcsó borról még nem merült feledésbe.

– Kilencre már vissza kell érnem abba a rettenetes piszok lokálba, a Vörös Malomba - jelenti ki Gerda.

Rettenetes, piszok lokál? Megint ránézek. Szeme tiszta és ártatlan, nem látszik benne gúny. Váratlanul rájövök: Erna paradicsoma Gerda számára nem több, egyszerű munkahelynél! Utálja a lokált, amelyet Erna szeret! Hála Istennek, meg vagyok mentve! A Vörös Malom tébolyító áraival úgy süllyedt le, mint Gaston Münch Hamlet szellemeként a Városi Színház süllyesztőjében. Pompás, nyugodt napok tűnnek fel előttem, vajaskenyeres szendvicsekkel és házilag készült burgonyasalátával! Az egyszerű élet! A földi szerelem! A lélek békéje! Végre! Tőlem akár a savanyú káposzta is lehet felséges! Például ananásszal, pezsgőben főzve. Ámbár, még soha nem ettem ilyet, Eduard Knobloch azt gondolja, ez a megfelelő étek királyok és költők számára.

– Jól van, Gerda - mondom méltóságteljesen.

– Ha kifejezetten ezt akarod, menjünk sétálni az erdőbe.

VIII.

Wüstringen falu zászlódíszbe öltözött. Mindnyájan ott vagyunk, Georg és Heinrich Knopf, Kürt Bach és én. Azt a háborús emlékművet fogják felszentelni, amelyet mi szállítottunk.

Mindkét vallásfelekezet papja misézett reggel a templomban, mindegyik az ő halottaiért. A katolikus papnak ebben előnye volt. A templom nagyobb, színesre festett, színesek az ablakai, van tömjénfüst, brokát miseruha, vörös és fehérbe öltözött ministráns. A protestánsnak csak kápolnája van, a falak csupaszak, az ablakok egyszerűek, most is úgy áll a katolikus pap mellett, mint egy szegény rokon. A katolikus csipkés köpennyel van feldíszítve, a másiknak a fekete reverenda az egyetlen pompája. Mint reklámszakembernek el kell ismernem, hogy a katolicizmus jócskán lehagyta Luthert ezekben a dolgokban. Nem az értelem, hanem a képzelet felé fordult. Papjai úgy vannak felöltözve, mint a boszorkánymesterek a bennszülött törzseknél. A katolikus istentisztelet a színeivel, hangulatával, tömjénfüstjével, díszes szokásaival parádézásban verhetetlen. A protestáns érzi ezt, egyébként sovány és szemüveges. A katolikus pirospozsgás arca telt és szép, fehér haja van.

Mindketten megtették a halottaikért azt, amit tudtak. Sajnos, az elesettek között volt két zsidó is, Levi marhakereskedő fiai. Számukra nincs kéznél lelki vigasz. A két szembenálló pap egészségesen a rabbi bevonása ellen szavazott, a hadiegylet elnökével, Wolkenstein szolgálaton kívüli őrnaggyal együtt. Ő ugyanis antiszemita, és meg van győződve arról, hogy a háborút kizárólag a zsidók miatt vesztettük el. Ha valaki megkérdezi tőle, hogy miért, akkor tüstént kinevezi a nép árulójának. Még azt is ellenezte, hogy a két Levi nevét felvitték az emléktáblára. Véleménye szerint ők ketten messze a front mögött estek el. Végül mégis leszavazták. A község elöljárója érvényesítette befolyását. Az ő fia 1918-ban Werdenbrück szükségkórházában járványban halt meg, anélkül, hogy valaha harctéren lett volna. Azt akarta, hogy ő is hősként szerepeljen az emléktáblán. Ezért kijelentette, a halott az halott és a katona az katona. így a Levik megkapták az emlékmű hátsó oldalán a legutolsó két helyet, azt, ahová a kutyák valószínűleg oda fognak pisilni.

Wolkenstein teljes császári egyenruhában van. Ámbár ez tilos, ugyan ki tenne ellene valamit? A nem sokkal a fegyverszünet után elkezdődött átváltozás egyre tovább terjedt. Az a háború, amelyet 1918-ban csaknem mindegyik katona gyűlölt, azok számára, akik éppen átélték, lassan életük nagy kalandja lett. Visszatértek a hétköznapokba és paradicsomnak tűnt nekik az, amit a lövészárokban feküdve még megátkoztak. Most már hétköznapok vannak, gondokkal és kellemetlenségekkel. Ezért a háború lassanként felemelkedett a láthatáron, eltávolodott, túlélték, és ezért akaratuk és jóformán közreműködésük nélkül átváltozott, megszépült és hamissá vált. A tömeggyilkosságból kaland lett, amelyből megmenekültek. A meghasonlást elfelejtették, a nyomorúság kitisztult, a halál pedig annak, akit nem ért utol, azzá változott, ami szinte mindig jelen van az életben: valami elvonttá, ami már nem valóság többé. Akkor valóság csak, amikor a közelben csap le, vagy elragad valakit. A háborúra és a bajtársiasságra való emlékeket, amelyek csaknem mindenkiben éltek, Wolkenstein ügyesen átváltoztatta a háborúra való büszkeségre. Aki nem nacionalista, az elesett hősök emlékét szennyezi be, ezeknek a szegény, kihasznált, elesett hősöknek az emlékét, akik mindnyájan szívesen éltek volna még. Ha még megtehették volna, milyen boldogan lerántották volna Wolkensteint a dobogóról, amint éppen szónokol! De hát tehetetlenek és a Wolkensteinek ezreinek tulajdonává váltak. Azok pedig felhasználják őket önző céljaikra, és elrejtőznek olyan szavak mögé, mint amilyen a hazaszeretet és nemzeti érzés. Hazaszeretet! Wolkenstein ezalatt azt érti, hogy újra egyenruhát visel, ezredes lesz és tovább küldi az embereket a halálba.

Erélyesen harsog a tribünről. Heinrich Kroll áhítatosan figyeli, és minden szavát elhiszi. Kurt Bach, akit az oldalában lándzsát cipelő oroszlán alkotójaként szintén meghívtak, álmodozva nézi a letakart emlékművet. Georg úgy néz ki, mint aki az életét adná egy szivarért, én pedig szűk ünneplőmbe zárva szerettem volna otthon maradni vagy Gerdával aludni borszaggal itatott szobájában, mialatt az Óvárosi fogadó zenekara a „Sziámi díszőrséget” cincogja. , Wolkenstein háromszoros hurrával fejezi be. A zenekar belekezd a jó bajtársról szóló dalba. A kórus két szólamban énekel. Mindnyájan velük énekelünk. Ez a dal semleges, politika és bosszú nélküli, egyszerűen panasz egy halott bajtárs miatt.

A lelkipásztorok előrelépnek. Lehullik az emlékmű leple. Kurt Bach ordító oroszlánja kuporog rajta. Négy felrepülő bronzsas ül a lépcsőkön. Az emléktáblák fekete gránitból vannak, a többi kő négyszögletesre van faragva. Nagyon drága emlékmű és ma délutánra várjuk a kifizetését. Ezt megígérték és ezért vagyunk itt. Ha nem kapjuk meg a pénzt, közel jutunk a csődhöz. A dollár csaknem a kétszeresére emelkedett a múlt héten.

A lelkipásztorok felszentelik az emlékművet, mindegyik a saját Istenének. A fronton, amikor istentiszteletre vezényeltek bennünket, és a különböző felekezetek lelkipásztorai a német fegyverek győzelméért imádkoztak, gyakran elgondolkodtam. Angol, francia, orosz, amerikai, olasz és japán papok ugyanígy a saját országuk győzelméért imádkoztak. Ilyenkor úgy képzeltem el Istent, mint amolyan kényszerhelyzetbe jutott egyleti elnököt, különösen olyankor, amikor ugyancsak a vallásfelekezetnek két, egymással ellenséges országáért imádkoztak. Melyik javára kell döntenie? A legtöbb lakással rendelkezőére? Vagy azért, ahol a legtöbb templom van? Hol marad az igazságossága, amikor engedi győzni az egyik országot, de a másikat nem, pedig ott is szorgalmasan imádkoztak? Máskor olyannak tűnt, mint sok ország fölött uralkodó, agyonhajszolt császár, akinek folyamatosan reprezentálnia kellett, ezért állandóan cserélgette az egyenruháját. Most a katolikust, aztán a protestánst, evangélikust, anglikánt, az episzkopális egyházét, a megreformáltét, mindig az éppen akkor megtartott istentisztelet szerint, éppen úgy, mint egy császár a huszárok, gránátosok, tüzérek és tengerészek parádéja alkalmával.

Elhelyezik a koszorúkat. A miénk is ott van, a cég nevében. Wolkenstein megbicsakló hangján belekezd a „Németország, Németország mindenek felett” dallamába. Úgy tűnik, ez nem volt benne a műsorban, a zenészek hallgatnak és csak néhány hang csatlakozik. Wolkenstein elvörösödik, és dühöngve körülnéz. A zenekarban a trombitás kezd, utána az angolkürt is átveszi a melódiát. Mindketten túlharsogják Wolkensteint, aki most hatásosan integet. A többi hangszer is magára talál és az összegyűlteknek körülbelül a fele lassanként velük énekel. Wolkenstein azonban túlságosan magasan kezdett, az egész eléggé visító. Szerencsére a hölgyek bekapcsolódnak. Ámbár a háttérben állnak, mégis megmentik a helyzetet, és győzedelmes befejezésre viszik a dalt. Anélkül, hogy tudná, miért, Renée de la Tour is beszáll, ő egyedül is be tudta volna fejezni.

Délután veszi kezdetét a kedélyes rész. Maradnunk kell, mert még nem kaptuk meg a pénzünket. Wolkenstein hosszú, hazafias beszéde miatt lekéstük a déli dollár árfolyamait, ez valószínűleg jelentős veszteség. Meleg van és a kinőtt ünneplőruha túlságosan szűk a mellemen. Kövér, fehér felhők állnak az égen, az asztalon pedig vastag pálinkás poharak, magas üvegkorsókban sör sorakozik. A fejek vörösek, az arcok izzadtságtól csillognak. Mindenhol papírfűzérek, zászlók, természetesen fekete-fehér-vörösek és zöld fenyőkoszorúk lógnak. Csak a falu utolsó házának földszinti ablakán van kiakasztva egy fekete-vörös-arany zászló. Ez a német köztársaság zászlaja. A fekete-fehér-vörösek a régi császári birodaloméi. Ezek be vannak tiltva. Wolkenstein azonban elmagyarázta, hogy a halottak a híres, régi színek alatt estek el, és mindenki áruló, aki a fekete-vörös-aranyat húzná fel. így lett az ott lakó Beste asztalos áruló. Ámbár tüdőlövést kapott a háborúban, mégis áruló. Szeretett hazánkban könnyen nyilvánítanak valakit árulónak. Csak a Wolkensteinek soha nem azok. Ők a törvény. Ők határozzák meg, ki az áruló. A hangulat emelkedik, az idősebbek eltűnnek. A hadiegylet egy része is, a munka a földekre szólítja őket. A vasgárda, ahogyan Wolkenstein nevezi őket, marad. A lelkipásztorok már régen elmentek. A vasgárda a fiatalabbakból tevődik össze. Wolkenstein megveti a köztársaságot, de az általa juttatott nyugdíjat elfogadja, ezt arra használja fel, hogy a kormány ellen izgasson. Most éppen új beszédet tart, amely a „bajtársak” szóval kezdődik. Ez túlságosan sok nekem. Egyetlen Wolkenstein sem nevezett bennünket bajtársaknak, amikor még szolgált. Akkor katonák, gazfickók, idióták, legfeljebb emberek voltunk. Egyetlen alkalommal, az egyik roham előtti estén nevezett bennünket bajtársaknak a főhadnagyunk, az embernyúzó Hellé, aki korábban erdőtanácsos volt. Attól félt, hogy másnap reggel hátulról találhatja el egy golyó. '

Elmegyünk a községi elöljáróhoz. A házában ücsörög kávé, sütemény, szivar mellett, és vonakodik fizetni. Már gondoltunk ilyesmire. Szerencsére Heinrich Kroll nincs velünk, meglepő módon Wolkensteinnél maradt. Kurt Bach egy termetes falusi szépséggel a gabonaföldekre ment, hogy élvezze a természetet. Georg és én szemben állunk Döbbeling elöljáróval, akit köpcös írnoka, Westhaus védelmez.

– Jöjjenek el újra a jövő héten - mondja kedélyesen Döbbeling, és szivarral kínál bennünket. - Addigra mindent összeszámolnak, és tüstént fizetünk. Ebben a felfordulásban nem volt lehetőségünk a felkészülésre.

Elfogadjuk a szivarokat.

– Ez lehet, de nekünk most van szükségünk a pénzre, Döbbeling úr - válaszolja Georg.

Az írnok felnevet.

– Pénzre mindenkinek szüksége van.

Döbbeling rákacsint, mire pálinkát tölt.

– Igyunk rá egyet!

Nem hívott meg bennünket az ünnepélyre. Wolkensteiné volt a meghívó, aki nem gondol a hitvány Mammonra. Döbbeling szívesebben vette volna, ha egyikünk sem jelenik meg vagy legfeljebb Heinrich Kroll. Vele könnyen végzett volna.

– Megállapodás szerint a felszenteléskor kell fizetni - mondja Georg.

Döbbeling egykedvűen vállat von.

– A következő hét majdnem ugyanaz. Ha mindenütt ilyen hamar kapnák meg a pénzüket...

– Megkapjuk, különben nem szállítunk.

– Na, most szállítottak. Egészségükre!

Nem utasítjuk el a pálinkát. Döbbeling rákacsint az őt csodáló írnokra.

– Jó pálinka - mondom.

– Még egyet? - kérdezi az írnok.

– Miért ne?

Az írnok tölt. Iszunk.

– Tehát rendben. Akkor a jövő héten - mondja Döbbeling.

– Tehát ma. Hol a pénz? - kérdezi Georg.

Döbbeling meg van sértve. Elfogadtuk a pálinkát és a szivart, most pedig tovább lázadozunk. Ez rendellenes. - Jövő héten.

– Még egy pálinkát búcsúzóul? - mondja.

– Miért ne?

Döbbeling és az írnok felélénkülnek. Azt hiszik, győztek. Kinézek az ablakon. Mint egy képkeretben, úgy terül el a késő délutáni táj - a kapu, egy tölgyfa, mögöttük pedig végtelenül és békésen húzódnak a földek, a világ krómsárga és áttetsző zöld fényében. Elgondolom, miért civakodunk itt? Nem az ott az élet, aranyos, zöld és nyugodt az évszakok emelkedő vagy csökkenő lélegzetvétele szerint? Mit csináltunk belőle?

– Igazán sajnálom, de ragaszkodnunk kell hozzá - hallom Georg hangját. - Tudja, hogy jövő héten a pénz sokkal kevesebbet ér. Már így is vesztettünk a szerződésen. Három héttel elhúzódott, mint ahogyan számítottuk.

Az elöljáró alattomosan néz rá. - No, akkor egy hét már nem számít. A kis írnok hirtelen beleszól: – Mit csinálnak, ha nem kapják meg a pénzt? Az emlékművet csak nem vihetik magukkal?

– Miért nem? - válaszolom. - Négyen vagyunk és egyik közülünk a kőfaragó. Könnyen elvihetjük magunkkal, sőt az oroszlánt is, ha erre van szükség. A munkásaink két órán belül itt lehetnek.

Az írnok nevet.

– Azt hiszik, hogy el tudnák végezni egy felszentelt emlékmű lebontását? Wüstringennek néhány ezer lakója van.

– Továbbá Wolkenstein őrnagy és a hadiegylet. Lelkes hazafiak fűzi hozzá az elöljáró.

– Ha ezt megpróbálnák, nagyon nehéz lenne itt maguknak még egyszer sírkövet eladni.

Az írnok most már nyíltan vigyorog.

– Még egy pálinkát? - kérdezi Döbbeling és szintén vigyorog.

Beleestünk a csapdájukba, semmit nem tehetünk.

Ebben a pillanatban valaki átszalad az udvaron, és bekiabál az ablakon.

– Elöljáró úr! Jöjjön gyorsan, történt valami.

- Micsoda?

– Beste! Az asztalost... le akarták venni a zászlóját, akkor történt!

– Micsoda? Beste lövöldözött? Ez az átkozott szocialista!

– Nem! Beste...vérzik...

– Más senki?

– Nem csak Beste...

Döbbeling arca felderül.

– Vagy úgy! Ezért nem kell így kiabálnia!

– Nem tud felállni. A szájából folyik a vér.

– Kapott párat a szemtelen pofájába - jelenti ki a kis írnok.

– Miért akar még néhányat kiprovokálni? Jövünk már. Csak nyugalom.

– Bizonyára megbocsátanak - mondja nekünk méltóságteljesen Dübbeling.

– Ez azonban hivatalos eljárás. Ki kell vizsgálnom az ügyet. A magukét el kell mulasztanunk.

Azt hiszi, most teljesen lerázott bennünket, és felveszi a kabátját.

Kimegyünk vele. Nem nagyon siet, tudjuk, hogy miért. Mire megérkezik, senki sem emlékszik már rá, hogy ki verte össze Bestét. Elavult eset.

Beste háza keskeny tornácán fekszik. A köztársaság széttépett zászlója hever mellette. A ház előtt sokan álldogálunk. A vasgárda tagjai közül egy sincs ott.

– Mi történt? - kérdezi Döbbeling a csendőrt, aki jegyzetfüzettel áll az ajtó mellett. A csendőr jelenteni akar.

– Maga itt volt? - kérdezi Döbbeling.

– Nem. Később hoztak ide.

– Jó. Akkor nem tud semmit. Ki volt itt?

Senki nem válaszol.

– Nem hívatna egy orvost? - kérdezi Georg.

Döbbeling barátságtalanul néz rá.

– Szükséges ez? Talán víz...

– Szükséges. Ez az ember halálán van.

Döbbeling gyorsan megfordul, és Beste fölé hajol.

– Halálán van?

– Halálán. Súlyos belső vérzése van. Talán törései is. Úgy néz ki, mint akit ledobtak a lépcsőkről.

Döbbeling lassú pillantással végigméri Georgot.

– Kroll úr, ez egyenlőre a maga feltevése, semmi több. Ennek megállapítását hagyjuk a körzeti orvosra.

– Nem jön ide orvos ehhez az emberhez?

– Engedje át ennek a gondját nekem. Egyenlőre én vagyok a helység elöljárója és nem maga. Hozzátok ide Doktor Brediust Mondjátok, hogy baleset történt - szól oda két kerékpáros suhancnak.

Várakozunk. Megérkezik Doktor Bredius a két suhanc egyikének a kerékpárján. Leugrik róla és bemegy a tornácra.

– Ez a férfi halott - mondja, amikor feláll.

– Halott?

– Igen halott. Ez ugye Beste, a tüdővészes?

Az előjáró kelletlenül bólint.

– Ez Beste. A tüdővészről nem tudok. De tudom az ijedtség... nagyon gyenge szíve volt...

– Attól nem kap senki belső vérzést - jelenti ki Bredius szárazon. - Tehát mi történt?

– Ezt vesszük fel éppen. Kérem, csak azok maradjanak, akik tanúvallomást tudnak tenni. - Georgra és rám néz.

– Később visszajövünk - mondom.

Velünk együtt csaknem mindenki, aki körbeállt, elmegy. Kevés tanú lesz.

Az Alsószász fogadóban ülünk. Georg olyan dühös, hogy régen láttam ilyennek. Fiatal munkás tűnik fel, odaül mellénk.

– Ott volt? - kérdezi Georg.

– Ott voltam, amikor Wolkenstein a többieket felingerelte, hogy vegyék le a zászlót, a szégyenfolt kiküszöbölésére, így mondta.

– Wolkenstein velük ment?

– Nem,

– Persze, hogy nem és a többiek?

– Egész csomóan átrohantak Bestéhez. Mind részeg volt.

– Es aztán?

– Azt hiszem, Beste védekezett. Nem igazán akarták agyonütni. De hát ez történt. Beste ott akarta tartani a zászlót, mire azzal együtt ledobták a lépcsőn. Talán néhány túlságosan erős ütést is mértek a hátára. Részegen gyakran nem ismerik fel a saját erejüket. Agyonütni bizonyára nem akarták.

- Csak emlékeztető cédulát akartak adni neki?

– Igen pontosan.

– Így mondta ezt nekik Wolkenstein, ugye?

A munkás rábólint, utána meghökken:

– Honnan tudja?

– El tudom képzelni. Így volt, vagy sem?

A munkás hallgat.

– Ha tudja, akkor tudja, hogy igen - mondja végül.

– Pontosan rögzíteni kell majd. Az agyonverés az államügyészre tartozik, a felbujtás is.

A munkás visszahőköl.

– Ehhez nekem semmi közöm. Nem tudok semmit.

– Nagyon sokat tud. Nagyon sokan ugyanúgy tudják, hogy mi történt.

A munkás kiissza a sörét.

– Nem mondtam semmit - jelenti ki határozottan. - Nem is tudok semmiről. Mit gondol, mi történnék velem, ha nem tartanám a számat? Nem, uram, én nem! Feleségem és gyerekem van, élnem kell. Gondolja, hogy találnék munkát, ha fecsegek? Nem, uram, erre keressen valaki mást! Ne engem!

Eltűnik.

– Így lesz ez mindegyikkel. - mondja Georg komolyan és várakozunk. Látjuk, hogy odakint Wolkenstein megy el előttünk. Már nem visel egyenruhát és egy barna bőröndöt visz.

– Hova megy? - kérdezem.

– A pályaudvarra. Már nem lakik Wüstringenben. Werdenbrückbe költözött, mint a hadiegyletek kerületi elnöke. Csak a felszentelésre jött ide. A bőröndben az egyenruhája van.

Kurt Bach tűnik fel a leánnyal. Virágokat hoztak magukkal. A leány vigasztalhatatlan, mikor meghallja, hogy mi történt.

– Most biztosan törlik a bált.

– Nem hiszem - mondom.

- De, egészen biztos. Ha egy halott hever a földön. Micsoda pech!

Georg feláll, és odaszól nekem:

– Gyere, ez nem segít. Még egyszer el kell mennünk Döbbelinghez.

A falu hirtelen elcsendesedett. A nap ferdén áll a háborús emlékmű mögött. Kurt Bach márvány oroszlánja fénylik. Döbbeling most már kizárólag hivatalos személy.

– Csak nem akarnak a halál jelenlétében megint pénzről beszélni? - kérdezi tüstént.

– De igen. Ez a foglalkozásunk. Mi mindig a halál jelenlétében vagyunk - mondja Georg.

– Türelmeseknek kell lenniük. Nincs most időm. Tudják, hogy mi történt.

– Tudjuk. Időközben értesültünk a hiányzó részletről is. Feljegyeztek bennünket tanúnak, Döbbeling úr. Itt maradunk, ameddig a pénzt megkapjuk, ezért korán reggel szívesen állunk a bűnügyi rendőrség rendelkezésére.

– Tanúnak? Milyen tanúnak? Hiszen ott sem voltak.

– Tanúnak. Ezt bízza csak ránk. Minden bizonnyal érdekében áll mindannak a megállapítása, ami Beste asztalos agyonverésével összefügg. Az agyonverésével és az arra való felbujtással.

Döbbeling hosszan Georgra bámul. Azután lassan kimondja: - Ez zsarolás lenne?

Georg feláll.

– Elmagyarázná teljes pontossággal, hogy mit ért ezalatt?

Döbbeling nem válaszol, tovább nézi Georgot. Georg állja a pillantását. Ekkor Döbbeling odamegy egy pénzszekrényhez, kinyitja, és néhány csomag bankjegyet tesz az asztalra.

– Számolja meg és nyugtázza.

A pénz a vöröskockás asztalterítőn hever, az üres pálinkáspoharak és kávéscsészék között. Georg utánaszámol, és megírja a nyugtát. Kinézek az ablakon. A sárga és zöld földek még csillognak, de már nem a létezés harmóniáját ábrázolják. Kevesebbek is, többek is annál. Döbbeling átveszi a nyugtát Geotgtól.

– Bizonyára tisztában van azzal, hogy a mi temetőnkben nem fog több sírkövet felállítani - mondja.

Georg tagadóan int a fejével.

– Ebben téved. Sőt, nagyon hamar fel fogunk állítani egyet. Beste asztalosét, ingyen. Ennek semmi köze a politikához. Ha úgy döntene, hogy Beste nevét elhelyeztetné a háborús emlékművön, ugyancsak készen állunk ennek díjmentes kivitelezésére.

– Erre aligha fog sor kerülni.

– Ezt gondoltam én is.

Elmegyünk a pályaudvarra.

– A fickónak tehát itt volt a pénze - mondom.

– Természetesen. Tudtam, hogy volt neki. Már nyolc hete megvolt, és ezzel spekulált. Nagyszerűen keresett rajta, de pár százezerrel többet akart belőle csinálni. Jövő héten sem kaptuk volna meg.

Heinrich Kroll és Kurt Bach a pályaudvaron vártánk.

– Megkaptátok a pénzt? - kérdezi Heinrich.

– Igen.

– Gondoltam. Nagyon rendes emberek vannak itt. Megbízhatók.

– Igen megbízhatók.

– A bált törölték - jelenti ki Kurt Bach, a természet gyermeke.

Heinrich megigazítja a nyakkendőjét.

– Az asztalos magának köszönheti ezt. Hallatlan kihívás volt.

– Micsoda? Hogy kiakasztotta a hivatalos zászlót?

– Ez kihívás volt. Tudta, hogy a többiek hogyan éreznek. Számolnia kellett azzal, hogy pórul jár. Ez teljesen logikus.

– Igen, Heinrich, ez logikus. Most pedig tedd meg nekem azt a szívességet, hogy befogod azt a logikus pofádat - mondja Georg.

Heinrich Kroll sértődötten feláll. Mondani akar valamit, de nem teszi, amikor meglátja Georg arcát. Körülményesen lesöpri kezével a port Marengo kabátjáról. Ekkor meglátja Wolkensteint, aki szintén a vonatra vár. A szolgálaton kívüli őrnagy egy a forgalomtól távoli pádon ül, és legszívesebben már Werdenbrückben lenne. Nincs elragadtatva az örömtől, amikor Heinrich odalép hozzá. Heinrich azonban leül mellé.

– Mi lesz ebből a dologból? - kérdezem Georgot.

– Semmi. Egyik tettest sem fogják megtalálni.

– És Wolkenstein?

– Vele sem fog történni semmi. Csak az asztalost büntetnék meg, ha még élne, nem a többieket. Ha jobb oldalról követik el a politikai gyilkosságot, akkor is tiszteletre méltó és az összes enyhítő körülmény érvényes. Van köztársaságunk, de érintetlenül átvettük a múlt bíráit, tisztviselőit és tisztjeit. Mit lehetne elvárni?

Belebámulunk az alkonyatba. A vonat fekete füstöt okád, és eltűnik benne, mint egy halottaskocsiban. Arra gondolok, furcsa, mi mindnyájan annyi halottat láttunk a háborúban, és tudjuk, hogy több, mint két millióan feleslegesen estek el közülünk. Akkor miért vagyunk olyan felindultak egyetlenegy miatt, pedig a két milliót már csaknem elfelejtettük? De hát jól van ez így, mert egyetlenegy az mindig haláleset, kétmillió pedig mindig statisztika.

- Mauzóleum! Mauzóleum, semmi más! - mondja Niebuhrné.

– Jó, tehát mauzóleum - válaszolom.

A kis bátortalan asszony a Niebuhr halála óta eltelt rövid idő alatt nagyon megváltozott. Merész, bőbeszédű és civakodó lett, valójában olyan, mint a nyavalyakórság.

Két hete tárgyalok már vele a pék síremlékéről, és minden nap megenyhültebben gondolok az elhunytra. Némelyik ember jó és derék ameddig rosszul megy neki, de elviselhetetlen lesz, amikor jobban megy neki a sora. Különben így van ez, szeretett hazánkban a legalázatosabb és legfélénkebb újoncokból lesznek később gyakran a legzabolátlanabb altisztek.

– Egyet sem tud mutatni - mondja Niebuhrné élesen.

– Mauzóleumokat nem lehet bemutatni - magyarázom. - Mérték után csinálják őket, mint a királynők báli ruháit. Itt van néhány rajz róluk, de talán külön rajzot kell készítenünk a maga számára.

– Természetesen! Valami egészen különlegesnek kell lennie, másként elmegyek Hollmann és Klothoz.

– Remélem, hogy volt már ott. Örömmel vesszük, ha vevőink tájékozódnak a versenytársaknál. Mauzóleumnál kizárólag a minőségen múlik minden.

Tudom, hogy már régen ott volt Hollmann és Koltz utazója. Könnyező Oszkár elmesélte nekem. Nemrég találkoztunk vele és megpróbáltuk árulóvá tenni. Még ingadozik, de magasabb jutalékot ajánlottunk fel neki, mint Hollmann és Koltz. Azért, hogy a gondolkodási idő alatt barátságát bizonyítsa, egy ideig kémként dolgozik nekünk.

– Mutassa a rajzait - parancsolja meg Niebuhrné, akár egy hercegnő.

Egyetlen darab sincs, de előveszek néhány háborús emlékmű vázlatot. Nagyon hatásosak, másfél méter magasak. Szénnel és színes krétával vannak rajzolva, és hangulatos háttérrel díszítettek.

– Oroszlán! Olyan volt, mint egy oroszlán. De ugró, nem haldokló. Ugró oroszlán kell, hogy legyen - mondja Niebuhrné.

– Mi volna a helyzet egy ugró lóval? - kérdezem. Kőfaragónk ezzel nyerte meg néhány éve Berlin-Teplitz vándordíját.

Tagadólag int.

– Egy sas - mondja. Elgondolkodik.

– Az igazi mauzóleumnak kápolnaszerűnek kell lennie - jelentem ki. - Színes ablaktáblák mint a templomban, márványszarkofág, márványpad pihenés és hozzá való csendes imádkozás céljából, körös-körül virágok, ciprusok, kavicsos utak, madárfürdő tollpelyhes énekeseinknek, sírfoglalat alacsony gránitoszlopokkal és bronzláncokkal, súlyos vasajtó monogrammal a családi címerrel vagy a sütöde cégérével...

Niebuhrné úgy hallgatja, mintha Moritz Rosenthal játszaná Chopin egyik Nocturne-jét.

– Egész jól hangzik. Van azonban valami eredeti elgondolása?

Mérgesen nézek rá. Hidegen visszanéz - a pénzes vevő örök képmása.

– Vannak még eredeti megoldások - válaszolom lágyan és fullánkosan. - Például ilyenek vannak a Campo Santo temetőben Genovában. Szobrászunk éveken keresztül ott dolgozott. Az egyik műremek tőle származik. - Koporsóra hajló, zokogó nőalak a feltámadó halott hátterében, akit egy angyal felvezet a mennybe. Az angyal visszanéz, és szabad kezével megáldja a hátramaradottakat. Az egész carrarai fehér márványból, az angyal csukott vagy széttárt szárnyakkal.

- Egész jó. Mi van még?

– Gyakran különböző foglalkozásokat ábrázolnak. Ki lehet faragni például egy pékmestert kenyérdagasztás közben. Ott áll mögötte a halál, és megkopogtatja a vállát. A halált be lehet mutatni kaszával vagy anélkül, halotti lepellel, esetleg meztelenül, vagyis utóbbi esetben csontvázként Nagyon bonyolult kőfaragói teljesítmény, különösen a bordáknál amelyeket egyenként, nagyon óvatosan kell kivésni nehogy eltörjenek.

Niebuhrné hallgat, mintha még többet várna el. Folytatom.

– Természetesen még hozzátehető a család is. Oldalt imádkozik vagy rémülten hajol a halott fölé. Ezek azonban már kivitelezések, amelyek billiókba kerülnek és egy vagy két évi munkát követelnek. Ehhez elengedhetetlen lenne egy nagy előleg, továbbiakban részletfizetések.

Hirtelen megijedek, hogy elfogadhatja valamelyik javaslatot. Kurt Bach legfeljebb egy kajla angyalt tud megmintázni, sokkal tovább nem terjed a művészete. Szükség esetén azonban másoknál is megrendelhetjük a szobrászmunkát.

– Más egyéb? - kérdezi könyörtelenül Niebuhrné.

Fontolóra veszem, nem kellene-e ennek az irgalmatlan ördögnek mesélnem egy szarkofág alakú síremlékről, amelynek teteje kissé el van tolódva és csontvázkéz nyúlik ki belőle. Elvetem azonban az ötletet. A helyzetünk nem azonos, ó a vevő, én pedig az eladó, ő zaklathat engem, én őt nem, amellett hátha mégis vásárol valamit.

– Pillanatnyilag ez minden.

Nieburhné vár még egy percig.

– Ha semmi mása nincs, Hollmann és Klothoz kell elmennem.

Rám mereszti bogárszemét. A gyászfátyolt felhajtotta fekete kalapjára. Elvárja, hogy most eljátsszam a nagy jelenetet. Nem teszem meg.

– Ezzel nagy örömöt okoz nekünk - mondom hűvösen. - Alapelvünk a versenytársak bevonása, mert így lehet látni, mennyire teljesítőképes a cégünk. Ilyen sok szobrászmunkára szóló rendelésnél nagyon sok függ a művésztől. Különben kaphat valaki egy angyalt két bal lábbal, miként ez az egyik konkurensünk munkájánál előfordult. A cég nevét szeretném elhallgatni. Kancsal Szűzanyák is előfordultak már, továbbá volt egy tizenegy ujjú Krisztus is. Mire észrevették, már késő volt.

Niebuhrné úgy ereszti le a fátyolt, mint egy színházfüggönyt.

– Majd vigyázni fogok.

Meg vagyok győződve róla, hogy meg is fogja tenni. Sóváran élvezi a gyászát, amelyet nagy kortyokban szürcsöl. Még soká lesz, mire megrendel valamit. Amíg ugyanis nem dönt, valamennyi sírkőüzletet sanyargathatja, később azonban csak azt az egyet, ahol rendelt. Most bizonyos mértékig még a gyász szabadúszó ifjonca, később hős özvegye lesz, akinek hűnek kell lennie.

Wilke koporsókészítő kijön a műhelyéből. Barkójáról gyaluforgácsok lógnak, étvágygerjesztő kiéli füstölt heringes ládikót tart a kezében, csámcsogva eszik.

– Mit gondol az életről? - kérdezem tőle.

Szünetet tart.

– Reggel mást, mint este, télen mást mint nyáron, evés előtt mást, mint utána és fiatalkorban valószínűleg mást mint öregen.

– Helyes. Végre egy értelmes válasz!

– Szép dolog, ha tudja, akkor miért kérdezi?

– A kérdezés képzést nyújt, ezen kívül reggel mást kérdezek, mint este, télen mást mint nyáron és az együtthálás előtt mást, mint utána.

– Együtthálás után! Igaz, olyankor minden egészen más! Ezt teljesen elfelejtettem - mondja Wilke.

Úgy hajlok meg előtte, mint egy apát előtt.

– Gratulálok az aszkézishez! Tehát már legyőzte a test ördögét! Aki idáig eljut!

– Ostobaság! Nem vagyok impotens. De a nők viccesek, ha valaki koporsókészítő. Borzonganak. Nem akarnak bejönni a műhelybe, ha koporsó van benne. Még akkor sem, ha berlini fánk és portói bor van felszolgálva.

– Hol van felszolgálva? A befejezetlen koporsón? - kérdezem. - Biztos, hogy nem a fényezetten, a portói ott Karlkákat csinál.

- Az ablakpárkányon, a koporsóra le lehet ülni. Amellett az még nem is koporsó. Akkor lesz csak koporsó, ha halott fekszik benne. Addig csak egy darab asztalosmunka.

– Ez így van. Nehéz azonban ezt állandóan külön választani.

– Attól függ. Volt egyszer egy hölgyem Hamburgban, annak teljesen mindegy volt. Még tréfásnak is találta. Kifejezetten hajlott rá. A koporsót félig megtöltöttem puha, fehér fenyőforgáccsal, amely mindig olyan romantikusan illatozik, mint az erdőben. Minden jól ment. Nagyszerűen szórakoztunk, amíg a hölgy fel nem akart kelni. A padlón maradt valahol abból az átkozott enyvből egy nem teljesen megszáradt rész, a forgács rácsúszott, a hölgy haja enyves lett és összeragadt. Néhányszor megmozdította, mire elkezdődött a sivalkodás. Azt hitte, a halottak ragadták meg a hajánál fogva. Sikoltott és sikoltott, emberek jöttek oda, a mesterem is. Őt kiszabadították, engem pedig kirúgtak az állásomból. Kár, mert szép kapcsolat alakulhatott volna ki. Az élet nem könnyű a számunkra.

Wilke mérges pillantást vet rám, gyorsan elvigyorodik, élvezettel belekotor a ládikójába, anélkül, hogy megkínálna.

Két heringmérgezéses esetet ismerek. Borzalmas, hosszantartó elhalálozás ez - mondom.

Wilke leint.

– Ezek frissen vannak füstölve. Finomak, igazi ínyencfalat. Adok magának belőle, ha keres nekem egy rendes, elfogultság nélküli lányt. Olyat, mint az a kötött mellényes, aki most gyakran eljön magáért.

Rámeredek a koporsó készítőre: Kétségtelenül Gerdára gondolt. Gerdára, akit éppen most várok.

– Nem vagyok leánykereskedő - mondom metsző hangon. - De adok magának egy tanácsot. Vigye el a hölgyeit máshova, ne éppen a műhelyébe.

– Ugyan hova? - Wilke szálkákat piszkál ki a fogaiból.

– Éppen itt van a problémai Szállodába? Nagyon drága. Amellett ott van a rendőrségi razziától való félelem. A városi intézményekbe? Oda is bemehet a rendőrség. Itt az udvarban? Ennél mégis csak jobb a műhelyem.

– Nincs lakása?

– A szobámban nem volnánk nyugodtan. A szállásadónőm egy sárkány. Évekkel ezelőtt volt köztünk valami. Végszükségben, érti? Csak rövid ideig, de ez a sátán még ma, tíz év után is féltékeny. Marad a műhely. Tehát, hogy állunk a baráti szolgálattal? Mutassa be nekem a mellényes hölgyet.

Némán az üresre zabáit heringes ládácskára mutatok. Wilke eldobja az udvaron, és odamegy a csaphoz, hogy megmossa a mancsait.

– Van még odafenn egy palack első osztályú portói borkeverékem.

– Tartsa meg a pancsot a következő bajadérja részére.

– Addig kiszárad a tinta. De van még más hering is a világon, mint ami ebben a ládikóban volt.

Megkocogtatom a homlokom, bemegyek az irodába. Kihozok egy összehajtható széket és egy rajztömböt, hogy mauzóleumot tervezzek Niebuhrnénak. Az obeliszk mellé ülök, így egyidejűleg hallhatom a telefont, és láthatom az utcát is, az udvart is. Az emlékmű rajzát a következő felirattal fogom ékesíteni: Itt nyugszik hosszú fájdalmas szenvedés után Wolkenstein szolgálaton kívüli őrnagy, elhunyt 1923 májusában.

Megérkezik Knopf egyik lánya, és megcsodálja a munkámat, ő az ikrek egyike, akik alig különböznek egymástól. Az anya képes erre, szimatja után, Knopfnak mindegy, közülünk senki nem tudja biztosan. Elmerülök gondolataimban arról, ugyan mi lenne akkor, ha valaki feleségül veszi az egyik ikret és a másik ugyanabban a házban lakik.

Gerda riaszt fel. Ott áll a kapubejáratban és nevet. Félreteszem a rajzomat. Az iker eltűnik, Wilke abbahagyja a mosakodást. Gerda háta mögött rámutat először az üres heringes dobozra, amelyet a macska éppen áttol az udvaron, azután magára, és felemeli két ujját. Hangtalanul súgja is hozzá: - Kettő.

Gerda ma szürke kötött felsőrészt, szürke szoknyát és fekete baszksapkát visel. Már nem úgy néz ki, mint egy papagáj. Csinos, sportos és jókedvű. Más szemmel nézek rá. Egy nő, akit egy másik férfi megkívánt, még ha az egy szerelmes természetű koporsókészítő is, tüstént értékesebb lesz, mint korábban. Az ember mostanában sokkal inkább él a viszonylagos mint a valóságos értékből.

– Voltál ma a Vörös Malomban? - kérdezem.

Gerda bólint.

– Büdös egy bódé. Ott próbáltam. Mennyire utálom ezeket a hideg, szivar szagú mulatókat.

Jó érzéssel végignézek rajta. Mögötte Wilke begombolja az ingét, kisimítja a forgácsot a barkójából, és kiegészíti az ajánlatát három ujjal. Hatvanhét ládikó füstölt hering! Szép ajánlat, de figyelembe sem veszem. Egy heti boldogság vár rám, tiszta, tartós boldogság, amely nem faj. Az érzékek és a mérsékelt fantázia boldogsága, egy tizennégy napos éjszakai klubszerződés rövid boldogsága, egy olyan boldogság, amely már félig elmúlt, amely megszabadított Ernától és azzá tette Isabelle-t, akivé kellett: délibábbá, amely nem fáj, nem ébreszt teljesíthetetlen vágyakat.

– Gyere Gerda - mondom hirtelen feltámadt, tárgyilagos hálával.

– Hadd együnk ma elsőrendűen! Éhes vagy?

– Igen, nagyon. Elmehetünk valahová...

– Ma egy szót sem krumplisalátáról és virsliről. Előkelően fogunk enni, és megünnepelni egy jubileumot. Közös életünk közepét. Egy héttel ezelőtt voltál itt először, egy hét múlva fogunk istenveledet inteni a pályaudvaron. Ünnepeljük meg az elsőt, és ne gondoljunk a másodikra!

Gerda felnevet.

– Nem is tudtam burgonyasalátát csinálni. Túl sok a munka. A cirkusz más, mint az ostoba kabaré.

– Jó, akkor ma menjünk a „Walhalla ”-ba. Szeretsz gulyást enni?

– Szeretek - válaszolja Gerda.

– Ez az! Maradjunk ennél! Most pedig fel rövid életünk kiemelkedő eseményének megünneplésére!

A rajzfüzetet a nyitott ablakon át rádobom az íróasztalra. Elmentemben még látom Wilke mértéktelenül csalódott arcát. Vigasztalhatatlan kifejezéssel emeli fel mindkét kezét. Tíz ládikó füstölt hering - egy vagyon.

– Miért ne? - mondja Eduard Knobloch készségesen, a legnagyobb csodálkozásomra. Elkeseredett ellenállásra vártam. Az étkezési jegyek csak délben érvényesek, de a Gerdára vetett egyetlen pillantás után Eduard nemcsak kész ma estére elfogadni, hanem ott marad állva az asztalunknál: - Volnál szíves bemutatni?

Kényszerhelyzetben vagyok. Ő elfogadta az étkezési jegyeket, nekem őt kell elfogadnom.

– Eduard Knobloch, szállodás, restaurátor, költő, billiomos és zsugori alak - mondom hanyagul.

– Gerda Schneider kisasszony.

Eduard meghajol, félig hízelgőn, félig mérgesen.

– Kedves kisasszony, semmit ne higgyen el belőle.

– A nevedet sem? - kérdezem.

Gerda nevet.

– Maga billiomos? Milyen érdekes!

Eduard felhorkan.

– Mindössze üzletember, égy üzletember összes gondjával. Ne hallgasson erre a meggondolatlan fecsegőre! És maga? Isten szép, csillogó képmása, gondtalan, mint a búskomorság sötét tava fölé emelkedő szitakötő...

Azt hiszem, hogy nem hallok jól, és úgy bámulom Eduardot, mintha aranyat köpött volna. A jelek szerint Gerdának ma mágikus vonzereje van.

– Eduard, hagyjuk a stukkódíszeket - mondom.

– A hölgy is művésznő. Én vagyok a búskomorság sötét tava? Hol marad a gulyás?

– Úgy gondolom, Knobloch úr nagyon költőien beszél!

– Gerda ártatlan lelkesedéssel néz Eduardra.

– Hogy talál erre időt? Ilyen nagy házzal és ilyen sok pincérrel! Boldog embernek kell lennie! Ilyen gazdag és még tehetséges is!

– Megjárja, megjárja! - Eduard arca ragyog. - Úgy, tehát maga is művésznő...

Látom, amint hirtelen bizalmatlanság szállja meg. Kétségtelenül Renée de la Tour árnya vonul el előtte, mint felhő a hold előtt.

– Komoly művésznő, feltételezem - mondja.

– Komolyabb mint te - jelentem ki. - Schneider kisasszony nem is énekesnő, mint gondoltad. Oroszlánokat tud Karlkákon átkergetni, és tigriseken lovagol. Most pedig felejtsd el a benned, mint szeretett hazánk igazi fiában rejtőzködő rendőrt, és teríts meg!

– Úgy, oroszlánok és tigrisek! - Eduard szeme tágra nyílik.

– Ez igaz? - kérdezi Gerdától. - Ez az ember gyakran hazudik.

Az asztal alatt rálépek Gerda lábára.

– Voltam cirkuszban, és vissza is megyek újra - mondja Gerda, aki nem érti, mi ebben az érdekes.

– Eduard, mit lehet enni? Vagy először életrajzot kell benyújtanunk négy példányban? - kérdezem türelmetlenül.

– Először személyesen nézek utána - mondja Eduard gálánsán Gerdának. - Ilyen vendégek számára! A manézs varázsa! Kérem, bocsássa meg Bodner úrnak csapongó viselkedését. Sültparasztok között nőtt fel a háborúban, és neveltetését egy hisztérikus levélhordónak köszönheti.

Elkacsázik.

– Impozáns férfi - jelenti ki Gerda. - Nős?

– Az volt. A felesége megszökött tőle, olyan fösvény.

Gerda az asztalterítő damasztját simogatja.

– A nő ostoba liba lehetett - mondja álmodozva. - Szeretem a takarékos embereket. Meg tudják tartani a pénzüket.

– Az inflációban a lehető legostobább, ami létezik.

– Természetesen jól kell befektetni. - Gerda szemrevételezi a súlyos, ezüstözött késeket és villákat.

– Azt hiszem, ez a barátod itt helyesen csinálja, még akkor is, ha költő.

Enyhén meglepődve nézek rá.

– Lehetséges. Másoknak azonban ebből nem jut semmi. A feleségének a legkevesebb. Őt például reggeltől estik hajszolta. Eduard feleségének lenni annyit jelent, mint ingyen dolgozni neki.

Gerda olyan bizonytalanul mosolyog, mint Mona Lisa.

– Bébi , nem tudod még, hogy minden pénzszekrénynek megvan a maga száma?

Csak bámulok rá. Mi történik itt? Ez ugyanaz a személy, akivel tegnap a „Szép kilátáshoz” elnevezésű kertvendéglőben szerény ötezer márkáért vajaskenyeret és zsíros tejet fogyasztottunk, és az egyszerű élet varázsáról beszélgettünk? - Eduard kövér, piszkos és gyógyíthatatlanul fösvény. Ezt már évek óta tudom - jelentem ki határozottan.

Riesenfeld, a nők nagy szakértője azt mondta nekem, ez a kombináció minden nőt elijeszt. Gerda azonban nem úgy néz ki, mint az átlagos nő. Szemrevételezi a csillárokat, amelyek átlátszó cseppkőképződményekként függenek a mennyezeten, és megmarad a témánál.

– Valószínűleg szüksége van valakire, aki vigyáz rá. Persze nem olyan tyúkanyóként. Láthatóan olyanra van szüksége, aki becsüli a jó tulajdonságait.

Most már kifejezetten megriadok. Máris vándorútra kelne békés, kéthetes boldogságom? Miért kellett őt az ezüstök és kristályok helyiségébe elcipelnem!

– Eduardnak nincsenek jó tulajdonságai - mondom.

Gerda megint mosolyog. - Minden férfinak van valamilyen. Csak fel kell ébreszteni őket.

Szerencsére ebben a pillanatban Freidank, a pincér tűnik fel, nagy büszkén pástétomot hoz ezüst tálcán.

– Ez micsoda - kérdezem.

– Májpástétom - világosít fel Freidank gőgösen.

– A menün krumplileves van feltüntetve.

– Ez az a menü, amelyiket Knobloch úr maga döntött el - mondja Freidank, a hajdani élelmezési őrvezető, és feltálal két adagot - egy vastag szeletet Gerdának, egy vékonyát nekem.

– Vagy inkább a szabályszerű krumplilevest akarja? El lehet intézni - közli szívélyesen.

Gerda nevet. Felbőszülve Eduard alantas kísérletén, miszerint etetéssel akarja őt megszerezni, éppen krumplilevest akarok követelni, amikor Gerda megbök az asztal alatt. Az asztal felett kecsesen kicseréli a tányérokat, nekem juttatva a nagyobb adagot.

– Így van ez rendjén. Mindig a férfinak kell kapnia a nagyobb darabot. Vagy nem? - kérdezi Freidanktól.

– Hát igen - dadogja Freidank, hirtelen megzavarodva. - Otthon... de itt... - Az egykori őrvezető nem tudja, mit csináljon. Eduardtól parancsot kapott, Gerdának jókora adagot, de nekem csak szeletenként adja, és ezt végre is hajtotta. Most látja/hogy ennek éppen az ellenkezője történt, és csaknem összeroskad, mert egyszer csak neki kell átvennie a felelőséget, mit kell most tennie. Szeretett hazánkban ezt nem kedvelik. Parancsra azonnal cselekszünk, ez már évszázadok óta benne van vérünkben, de hogy magunk döntsünk, az egészen más dolog. Freidank azt az egyet teszi, amit tud: segítséget kérőén néz mesterére, és új parancsban reménykedik.

Eduard megjelenik.

– Freidank, szolgáljon fel, mit álldogál itt?

Megragadom a villámat és gyorsan leszelek az előttem levő pástétomból egy darabot, éppen, mielőtt Freidank ki akarja cserélni a tányérokat, előző parancsához híven.

Freidank meredten bámul, Gerda tüsszent. Eduard tábornokként viselkedve tüstént átlátja a helyzetet, levág a pástétomból egy további kiadós szeletet, lendületesen Getda elé teszi, és keserű-édesen megkérdezi tőlem: - Ízlik?

– Megjárja. Kár, hogy nem libamájpástétom - válaszolom.

– Ez libamájpástétom.

– Olyan az íze, mint a borjúpástétomnak.

– Ettél valaha az életedben libamájpástétomot?

– Eduard, olyan sok libamájpástétomot ettem, hogy még ki is rókáztam - válaszolom.

Eduard az orrán keresztül nevetgél - Hol? - kérdezi megvetően.

– Franciaországban, az előrenyomuláskor, férfivá érésem alatt. Akkor foglaltunk el egy üzletet, teli libamájjal strassburgi módon, agyagtálban, perigordi szarvasgombával, ami ebből a tiedből hiányzik. Te akkoriban krumplit hámoztál a konyhában.

Nem mesélem el, hogy rosszul lettem, mert az üzlet tulajdonosnőjét is megtaláltuk. Az idős asszonyka a falak maradványára volt darabokban felkenve, szürke fejét leszakították és felnyársalták az egyik polc horgára, mintha egy barbár törzs lándzsára tűzte volna.

– És magának hogy ízlik? - kérdezi Gerdától Eduard, egy olyan béka sóvárgó hangján, amely lomhán ücsörög a világfájdalom sötét tavánál.

– Jó - válaszolja Gerda, és felszeleteli.

Eduard nagyvilágian meghajol, és táncoló elefánt lépésekben távozik.

– Látod, egyáltalán nem olyan zsugori - mondja Gerda sugárzó arccal nézve rám.

Leteszem a villámat.

– Hallgass ide, te fűrészporba burkolt cirkuszattrakció. Eduard szóhasználatát átvéve, olyan embert látsz magad előtt, akinek a büszkesége még súlyosan meg van sebezve, mert belegázolt egy hölgy, egy gazdag feketézővel együtt. Ismét csak Eduard barokkos prózáját másolva, most forró olajat akarsz önteni a még be sem gyógyult sebre, ugyanazt mégegyszer megcselekedve?

Gerda nevet és eszik.

– Drágám, ne beszélj ostobaságokat - jelenti ki tele szájjal. - És ne legyél sértődött kenőmájas. Legyél még gazdagabb, mint a többiek, ha ez az, ami bosszant téged.

– Szép kis tanács! Hogyan csináljam? Varázsoljak?

– Úgy, mint a többiek. Ők is meg tudták csinálni.

– Eduard örökölte ezt a szállodát - mondom keserűen.

– És Willy?

– Willy feketéző.

– Mi az, hogy feketéző?

– Olyan ember, aki kihasználja a körülmények számára kedvező alakulását. Aki mindennel rendelkezik, a heringtől az acélrészvényekig. Aki üzleteket köt, ahol, amivel, ahogyan tud, még ha a börtönt is kockáztat.

– Na látod! - mondja Gerda, és a pástétom maradéka után nyúl.

– Úgy gondolod, nekem is ilyennek kellene lennem?

Gerda szétharap egy zsemlét egészséges fogai között.

– Vagy az leszel vagy nem. De ne mérgelődj, ha nem leszel az, és a többiek azok. Drágám, ócsárolni mindenki tud!

– Igaz - mondom megdöbbenve, és váratlanul teljesen kijózanodva. Egy csomó szappanbuborék tűnik fel és egyszerre szétpukkad az agyamban. Ránézek Gerdára. Átkozottul gyakorlatiasan tudja szemlélni a dolgokat.

– Valójában igazad van - mondom.

– Persze, hogy igazam van, de nézd csak, mi tűnik fel ott: gondolod, hogy ez is a miénk?

A mienk. Egész sült tyúk spárgával. Lőszergyárosoknak való étel. Eduard személyes felügyeletet gyakorol, és Freidankkal daraboltatja fel.

– A mellét a hölgynek - vezényli.

– Szívesebben vennék egy combot - mondja Gerda.

– Egy combot és egy darab mellet a hölgynek - jelenti ki gálánsán Eduard.

– Knobloch úr, maga mindig gavallér! Tudtam én ezt - jegyzi meg Gerda.

Eduard önelégülten mosolyog. Nem értem, miért játszotta el ezt a színházat. Nem tudom elhinni, Gerda annyira tetszenék neki, hogy képes lenne ilyen áldozatra? Inkább azt hiszem, az ebédutalványok miatti dühében próbálja meg Gerdát elragadni tőlem. Olyan bosszúállás, amely egyszerre igazságtevés is.

– Őszinte köszönet - mondom. - Vegye ki a csontvázat a tányéromból. Nem eszem csontokat, Adja helyette a másik combot. Vagy a maga tyúkja esetében amputált háborús áldozatról van szó?

Freidank juhászkutyaként néz urára.

– Ez igazán a legnagyobb ingyenesség. A mellcsontokat nagyon jó ropogtatni - magyarázza Eduard.

– Nem vagyok ropogtatós. Evő vagyok.

Eduard megvonja széles vállát és vonakodva kiteszi nekem a másik combot.

– Nem akarsz inkább salátát? A spárga nagyon káros az iszákosoknak - kérdezi.

– Adjál csak spárgát. Modern ember vagyok, erős hajlamom van az önrombolásra.

Eduard úgy támolyog el, mint egy gumirinocérosz. Hirtelen támad egy ötletem.

– Knobloch! - üvöltök fel a háta mögött Renée de la Tour vezénylő hangján.

Körbe szökken, mint akit lándzsával hátba döftek.

– Hát ez micsoda? - kérdezi tőlem dühöngve.

– Micsoda?

– Így üvölteni.

– Üvölteni? Ki üvölt itt rajtad kívül? Vagy túlzás, ha Miss Schneider szeretne egy kis salátát? Akkor ne ajánld fel előzetesen.

Eduard szeme kidülled. Láthatóan szörnyű gyanú támad fel benne, és eljut a tudatáig.

– Maga... maga hívott engem? - kérdezi Gerdától.

– Ha van itt saláta, szívesen ennék egy keveset - jelenti ki Gerda, és nem árulja el, hogy mi történt. Eduard még mindig az asztalnál áll. Most szilárdan hiszi, hogy Gerda Renée de la Tour húga. Látom, mennyire bánja a májpástétomot, a tyúkot és a spárgát. Az a benyomása, hogy kegyetlenül átejtették.

– Bodmer úr volt az, láttam - mondja Freidank odalopózkodva.

Eduard azonban nem hallja meg Freidank szavait.

– Pincér, akkor válaszoljon, ha kérdezik - mondom neki hanyagul. - Ezt meg kellett volna tanulnia a poroszoknál. Most menjen, és öntse tovább a gulyáslevest a mit sem sejtő emberek nyakába. Te pedig, Eduard, mondd meg, ez a pompás étkezés meghívás volt, vagy be akarod az utalványainkat szedni érte?

Eduard úgy néz ki, mint aki gutaütést fog kapni.

– Add ide az utalványokat, gazember - mondja komoran.

Letépem, és az asztalra helyezem a papírdarabkákat.

– Vita tárgyát képezi, ki volt itt a gazember, te elfuserált Don Juan - mondom.

Eduard nem veszi fel a szelvényeket.

– Freidank - mondja szinte hangtalanul a dühtől. – Dobja ezeket a fecniket a papírkosárba.

– Várjon - mondom, és megragadom az étlapot.

– Ha már fizettünk, desszertre is jogunk van. Gerda, mit szeretnél? Darát vagy befőttet?

– Knobloch úr, mit ajánl? - kérdezi Gerda, aki nem tudja, milyen dráma játszódik le Eduardban.

Eduard tanácstalan mozdulatot tesz, és elmegy.

– Tehát befőtt! - kiáltok utána.

Eduard összerezzen, aztán úgy megy tovább, mintha tojásokon járna. Bármelyik pillanatra várja a kaszárnyaudvar-hang felcsattanását.

Fontolóra veszem, de elállok tőle, mert még lehet hatékonyabb taktika.

– Hirtelenjében mi történt itt? — kérdezi a mit sem sejtő Gerda.

– Semmi - válaszolom ártatlanul, és elosztom a tyúk mellcsontját kettőnk között.

– Tulajdonképpen ez apró példa a nagy Clausewitz stratégiáról szóló elméletének: akkor ragadd meg az ellenfeledet, amikor azt hiszi, hogy győzött, és ott, ahol a legkevésbé számít rá.

Gerda rábólint, anélkül, hogy értené, és a befőttjét eszi, amelyet Freidank szemtelenül odavágott az asztalunkra. Elgondolkodva Gerdára nézek, és elhatározom, soha többé nem hozom el a „Walhalla”-ba.

Mostantól Gépig érckemény törvényét fogom követni: egy nőnek ne mutass soha semmi újat, akkor nem is kívánja meg és nem fog elszaladni tőled.

Éjszaka van. Kihajolok a kuckóm ablakán. A hold világít, a kertből beárad az orgonák nehéz illata, egy órával ezelőtt érkeztem meg az Óvárosi fogadóból. Egy szerelmespár suhan el az utcának azon az oldalán, amely holdámyékban fekszik, beoson a kertünkbe. Nem teszek ellenie semmit. Aki maga nem szomjazik, kész a békére és az éjszakák most ellenállhatatlanok. Hogy ne legyen probléma, mindenesetre egy órával ezelőtt mindkét drága emlékműre táblát akasztottam, a következő felirattal. „Vigyázat! Leeshet! Összetöri a lábujjakat!” Ha a talaj nedves, akkor a szerelmesek valamilyen okból a kereszteket részesítik előnyben. Valószínűleg jobban tudnak kapaszkodni, ámbár azt gondolhatná az ember, a középméretű sírkövek ugyanolyan előnyösek lehetnek. Az járt az eszemben, rájuk akasztok egy másik táblát ezzel az ajánlással, de elejtettem az ötletet. Krollné néha nagyon korán felkel, és minden türelmessége ellenére megpofozna, mielőtt megmagyarázhatnám neki, hogy a háború előtt kifejezetten prűd voltam. Ez a tulajdonság lekopott rólam szeretett hazám védelme során.

Hirtelen négyszögletes alakot látok feketén keresztülbaktatni a holdfényen. Megdermedek. Ez Watzek lómészáros. Eltűnik a lakásában, két órával korábban. Talán elfogytak a gebéi, a lóhús manapság kedvelt árucikk. Figyelem az ablakokat. Világosak lesznek, Watzek árnyéka ide-oda imbolyog. Fontolóra veszem, értesítenem kellene-e Georg Krollt. Hálátlan feladat azonban szerelmeseket megzavarni, azonkívül lehet, hogy Watzek gondolkodás nélkül aludni megy. Úgy látszik, nem így fog történni. A mészáros kinyitja az ablakot, jobbra és balra végignéz az utcán. Becsukja az ablaktáblákat, és egy idő múlva megjelenik az ajtó előtt, kezében székkel, húsvágó kése a csizmaszárában van. Leül a székre és úgy néz ki, mintha meg akarná várni Lisa visszajöttét. Ránézek az órára, fél tizenkettő van. Az éjszaka meleg és Watzek órákon át ki tud tartani. Ezzel szemben Lisa már elég régen van Georgnál. Ha most a mészáros két karja közé fut, ki fog találni egy hihető magyarázatot, amit a férj valószínűleg le fog nyelni. Mégis jobb, ha erre nem kerül sor.

Lelopózom, és kikopogom a Hohenfriedbergi Induló kezdetét Georg ajtaján. Megjelenik kopasz feje. Jelentem, mi történik.

– Az ördögbe! Láss hozzá, hogy elcipeld onnan.

– Ilyenkor?

– Próbáld meg! Dobd be a vonzerődet.

Kisompolygok, ásítozom, megállók, azután átmegyek Watzekhoz.

– Szép este - mondom.

– Szép este, szar - válaszol Watzek.

– Az is - fűzöm hozzá.

– Már nem fog soká tartani - mondja hirtelen metsző hangon Watzek.

– Micsoda?

– Micsoda? Tudja maga azt pontosan! Ez a disznóság! Mi más?

– Disznóság? Hogy-hogy? - kérdeztem felindultan.

– Na micsoda? Talán maga nem annak tartja?

Ránézek a csizmában levő késre, és már látom Georgot, amint átvágott torokkal fekszik a sírkövek között. Lisa persze nem, ez a férfi ősi hülyesége. - Ahogy vesszük - mondom diplomatikusan. Nem egészen értem, miért nem ugrott be Watzek már régen Georg nyitott ablakán, a földszinten.

– Minden hamarosan másként lesz. Vér fog folyni. A bűnösök meg fognak lakolni - jelenti ki komoran Watzek. Tömzsi testén hosszúak a karjai és egészében erősnek néz ki, a térdemmel állón vághatnám, azután amikor tántorog, elhelyezhetnék egy második csapást a két lába közé. Vagy ha elszaladna, kitenném a lábam, és a koponyáját néhányszor alaposan beütögetném az aszfaltba. Ez pillanatnyilag elegendő lenne - de mi lesz később?

– Hallotta őt? - kérdezi Watzek.

– Kit?

– Hiszen tudja! Őt! Ki mást? Ilyen csak egy van!

Hallgatózom. Semmit nem hallottam, az utca csendes, Georg ablakát most óvatosan behúzzák.

– Kit kellett volna hallanom? - kérdezem hangosan, hogy időt nyerjek és a többieknek jelt adjak, hogy ez alatt Lisa tűnjön el a kertben.

– Ember, hát őt! A Vezért! Adolf Hitlert!

– Adolf Hitlert! Őt! - ismételem megkönnyebbülten.

– Micsoda? - kérdezi Watzek kihívóan. - Maga nincs vele?

– Dehogynem! Pláne most! El sem tudja képzelni, hogy mennyire!

– Akkor miért nem hallgatta?

– Nem volt itt.

– A rádióban volt, a vágóhídon hallgattuk őt. Hatlámpás készülék. Mindent meg fog változtatni! Pompás beszéd! Ez a férfi tudja, mi történik itt. Mindennek meg kell változni!

– Ez világos! - mondom. A világ valamennyi népámítójának az összes kelléke ebben az egyetlen mondatban van elrejtve.

— Mindennek meg kell változnia! Mit szólna egy sörhöz?

– Sörhöz? Hol?

– Blumenél, a sarkon.

– A feleségemet várom.

– Rá Blumenél is várhat. Miről beszélt Hitler? Nagyon szeretném tudni. Az én rádióm nem működik.

– Mindenről - mondja a mészáros, és felemelkedik. - Az a férfi mindent tud! Mindent, én mondom magának, bajtárs!

Beteszi a széket a tornácra és nagy egyetértésben elvándorlunk Blume kerthelyiségébe, a dortmundi sörhöz.

Az öregember mozdulatlanul áll egy rózsaágyás előtt az enyhe alkonyatban. Hetedik Gergely sétálni megy a gesztenyesorba. Idősebb nővér vezet körbe egy meghajlott hátú, hosszú hajú aggastyánt, aki újra és újra megpróbálja megmarkolni a nővér termetes hátsórészét, minden alkalommal boldogan vihogva. Két férfi ül mellettem a padon. Egymásnak magyarázzák, miért bolond a másik, anélkül, hogy meghallgatnák egymást. Három nőből álló csíkos ruhás csoport a virágokat öntözi, halkán suhannak ónkannáikkal az estében.

A rózsaágyás melletti padon üldögélek. Itt minden békés és rendezett. Senki nem törődik azzal, hogy a dollár húszezer márkával emelkedett egyetlen nap alatt. Emiatt senki nem akasztja fel magát, mint tegnap este egy idős házaspár a városban. Ma reggel találták meg őket a ruhásszekrényben, mindegyiküket egy darab ruhaszárító kötélen. Kettőjükön kívül már semmi nem volt a szekrényben. Minden el volt már adva, az ágy és maga a szekrény is. A vevő akkor fedezte fel a halottakat, amikor el akarta szállíttatni az utolsó bútorokat. Összeölelkezve nyújtották ki egymásra dagadt, kék nyelvüket. Nagyon könnyűek voltak, gyorsan le lehetett venni őket. Mind a ketten gondosan megmosakodtak, megfésülködtek, a ruháik kifogástalanul fokozottak és tiszták voltak. A vevő, egy vérbeli bútorkereskedő, összeomlott, amikor ezt látta, és kijelentette, már nem akarja megvenni a szekrényt. Csak este változtatta meg a véleményét, és vitte el. Ezalatt a halottak az ágyon feküdtek, de le kellett őket tenni, mert az ágyat is elvitték. A szomszédok kölcsönöztek néhány asztalt, az öregeket ezen ravatalozták fel, fejüket selyempapírba burkolva. A selyempapír volt az egyetlen, amely az övék volt még a lakásban. Levelet hagytak hátra, közölték benne, hogy valójában gázzal akarták megölni magukat, de a gáztársaság kikapcsolta az órát, mert hosszú ideje nem fizettek. Ezért bocsánatot kértek a bútorkereskedőtől az általuk okozott helyzetért.

Izabella közeledik. A térdét szabadon hagyó, rövid, kék nadrágot, sárga blúzt, a nyaka körül borostyánláncot visel: - Holt voltál? - kérdezi lélegzetfojtva.

Néhány napja nem láttam. Az ájtatosság után minden alkalommal kilopóztam a templomból, és hazamentem. Nem volt könnyű lemondani a Badendiekkel és Wernickével elfogyasztható elsőrangú vacsoráról és borról. Kedvesebb volt azonban számomra a nyugalom vajaskenyér és burgonyasaláta mellett Gerdával.

– Hol voltál? - ismétli meg Isabelle.

– Odakint - mondom elutasítóan. - Ott, ahol a pénz a legfőbb.

Leül a pad támlájára. A lába nagyon barna, mintha sokat lett volna a napon. Isabelle leül a padra. - Rudolf, miért halnak meg a gyerekek? - kérdezi.

- Ezt nem tudom. – Nem nézek rá. Nem akarok újra a hatása alá kerülni. Már az is elég, ahogyan itt ül hosszú lábával tenisznadrágban, mintha megsejtette volna, hogy mostantól Georg receptje szerint akarok már élni.

– Miért születnek, ha mindjárt meghalnak?

– Ezt Bodendiek vikáriustól kell megkérdezned. Ő úgy véli, Isten könyvelést vezet minden hajszálról, amely kihullott valakinek a fejéről, mindennek megvan az értelme és tanulsága.

Isabelle nevet. - Isten könyvel? Kiről? Saját magáról? Minek? Hiszen mindent tud.

– Igen - mondom, és hirtelen nagyon mérges leszek, anélkül, hogy tudnám miért. - ő mindent tud, maga a jóság, igazságos és szeretetteljes. Mégis meghalnak a gyerekek és anyák, akikre szükség lenne és senki nem tudja, miért van annyi nyomorúság a világon.

Isabelle gyors mozdulattal felém fordul. Már nem nevet. - Rudolf, miért nem boldog minden ember? - suttogja.

– Ezt nem tudom. Talán azért, mert különben Isten nagyon unatkoznék.

– Nem. Nem ezért - mondja gyorsan.

– Akkor miért?

– Mert fél.

– Fél? Mitől?

– Ha mindenki boldog lenne, már nem lenne szükség Istenre.

Most ránézek. A szeme nagyon áttetsző. Az arca is barna, és keskenyebb, mint korábban. - Csak a szerencsétlenség miatt van itt, akkor szükség van rá és imádkoznak. Ezért csinálja - mondja.

– Vannak olyanok, akik azért imádkoznak Istenhez, mert boldogok.

– Igazán? - Isabelle hitetlenkedve nevet. - Azért imádkoznak, mert félnek, hogy nem maradnak azok. Rudolf, minden félelem. Te ezt nem tudod?

A markos nővér elvezeti előttünk a vidám aggastyánt. A főépület egyik ablakából porszívó zúgása hallatszik. Odanézek az ablak nyitva van, de berácsozott fekete lyuknak hat, melyből a porszívó elkárhozott létekként üvölt ki.

– Minden félelem. - ismétli Isabelle.

– Te soha nem félsz?

– Nem tudom - válaszolom még mindig óvatosan. - Azt hiszem, igen, a háborúban gyakran féltem.

– Nem erre gondolok. Az indokolt félelem. Én a név nélkülire gondolok.

– Melyikre? Az élettől való félelemre?

Rázza a fejét. - Nem. Korábbira.

– A haláltól valóra.

Ismét a fejét rázza. Nem kérdezem tovább. Nem akarok belebocsátkozni. Egy ideig csendesen ülünk az alkonyatban. Megint az az érzésem, hogy Isabelle nem beteg, de nem hagyom eluralkodni magamon. Ha hatalmába kerít, újra jön a zűrzavar és ezt nem akarom. Végül Isabelle megmozdul.

– Miért nem mondod meg? - kérdezi.

– Ugyan mit érnek a szavak?

– Sokat - feleli. - Mindent Félsz tőlük?

Elgondolkodom. - Valószínűleg mindnyájan félünk valamennyire a nagy szavaktól. Olyan rettenetesen sokszor hazudtak már általuk. Talán az érzéseinktől is félünk. Már nem bízunk bennük.

Isabelle felhúzza a lábát a padra. - Kedves, mégis szükség van rájuk. Különben hogyan lehetne élni? - mondja.

A porszívó abbahagyja a zúgást. Hirtelen nagy csend lett. Az ágyások felől nedves föld lehelete érkezik. Egy madár hív a gesztenyék mögött, ugyanazt a hívást ismétli, az este most olyan, mint egy mérleg, amelynek mindkét oldala egyformán sok világot tart. Úgy érzem, mintha súlytalanul a mellemen egyensúlyozna. Semmi nem történhet velem mindaddig, amíg ilyen nyugodtan lélegzem továbbra is, erre gondolok.

– Félsz tőlem? - suttogja Isabelle.

Nem, gondolom, és megrázom a fejem, te vagy az egyetlen ember, akitől nem félek. Még a szavaktól sem. Előtted soha nem nagyok, soha nem nevetségesek. Te mindig megérted őket, mert még abban a világban élsz, ahol a szavak és érzelmek egyformák, a hazugságok és a víziók ugyanazok.

– Miért nem mondasz semmit? - kérdezi.

Vállat vonok. - Néha nem lehet semmit sem mondani, Isabelle. Elengedni pedig néha nagyon nehéz.

– Mit elengedni?

– Önmagunkat. Sok itt az ellenállás.

– Rudolf, egy kés nem tud önmagától vágni. Mitől félsz?

– Nem tudom, Isabelle.

– Kedvesem, ne várj túl soká. Különben késő lesz. Szükség van szavakra - mormolja.

Nem válaszolok. - A félelem ellen, Rudolf - mondja. - Olyanok, mint a lámpák. Segítenek. Látod, milyen szürke lesz minden? A vér sem piros már többé! Miért nem segítesz nekem?

Végül feladom az ellenállásom. - Te édes, idegen és szeretett szívem. Bárcsak tudnék segíteni rajtad - mondom.

Előrehajol, és ráteszi a karját a vállamra.

– Gyere velem! Segíts! Hívnak.

– Ki hív?

– Nem hallod őket? A hangok. Mindig hívnak.

– Isabelle, senki nem hív, csak a szíved. De miért hív?

Érzem, amint a lehelete eléri az arcomat. - Szeress engem, akkor nem hív többet - mondja.

– Szeretlek.

Letelepszik mellém. A szeme most be van csukva. Sötétedik és látom, amint az üvegember lassanként visszabotorkál. Egy nővér összegyűjt néhány öreget, akik a gyász sötét báláiként hajlottan és mozdulatlanul ülnek a pádon. - Itt az ideje - mondja a mi irányunkba.

Bólintok, és ülve maradok. - Hívnak - mondja Isabelle. - Soha nem lehet megtalálni őket. Kinek van ilyen sok könnye?

– Senkinek. Senkinek a világon, drága szívem - mondom neki.

Nem válaszol. Úgy lélegzik mellettem, mint egy fáradt gyerek.

Ekkor felemelem, és visszaviszem a fasoron át abba a pavilonba, amelyben lakik.

Amikor leteszem, megbotlik, és szorosan megfog. Mormog valamit, amit nem értek és engedi, hogy bevezessem. A bejáratot jól megvilágítja egy árnyék nélküli, tejszerű fény. Leültetem az előcsarnok egyik fonott székébe. Becsukott szemmel hever mintha most vették volna le egy láthatatlan keresztről. Két feketébe öltözött nővér szalad el előttünk, úton vannak a kápolna felé. Egy pillanatig úgy tűnik, mintha el akarnák vinni Isabelle-t, hogy eltemessék. Azután jön a fehér ruhás ápolónő és magával viszi.

A főnöknő adott egy második palack moselit, annak ellenére, hogy Bodendiek meglepetésemre eltűnt étkezés után. Wernicke ülve maradt.

Az időjárás kiegyensúlyozott és a betegek olyan nyugodtak, amilyenek csak lehetnek.

– Miért nem ölik meg azokat, akik teljesen reménytelenek? - kérdezem.

– Maga megölné őket? - kérdez vissza Wernicke.

– Nem tudom. Ez ugyanaz a kérdés, mint egy lassan, reménytelenül haldoklónál, akiről tudják, hogy csak fájdalmai lesznek. Adna neki injekciót, hogy néhány nappal kevesebbet szenvedjen?

Wernicke hallgat

– Szerencsére Bodendiek nincs itt - mondom. - Elengedhetjük tehát az erkölcsi és vallási vitákat. Volt egy bajtársam, akinek a hasa úgy fel volt hasítva, mint egy mészárszék. Könyörgött, hogy lőjük agyon. Kórházba vittük. Ott még három napig üvöltött, utána meghalt. Három nap hosszú idő, ha valaki ordít a fajdalomtól. Sok embert láttam megdögleni. Nem meghalni - megdögleni. Mindegyiken segíteni lehetett volna egyetlen injekcióval. Az anyámon is.

Wernicke hallgat.

– Jó. Tudom. Megszüntetni az életet egy teremtményben, mindig olyan, mint a gyilkosság. Mégis ízlett ma este annak a borjúnak a húsa, amelyet azért öltek meg, hogy megegyük. Ezek a régi ellentmondások és meggátolt végső következtetések. Az élet csoda, egy borjúban vagy légyben is. Különösen egy légyben, ebben az ezer részletben csiszolt szemű akrobatában. Ez mindig olyan, mint egy csoda. De mindig véget is ér. Békében miért ölünk meg egy beteg kutyát, de egy nyöszörgő embert nem? Értelmetlen háborúkban azonban milliókat gyilkolunk meg.

Wernicke még mindig nem ad választ. Nagy bogár zümmög a lámpa körül. Nekiütközik a villanykörtének, leesik, vergődik, újra felrepül, és megint a lámpáról köröz. Tapasztalata nem használ neki semmit.

- Bodendieknek, az egyház tisztviselőjének természetesen van válasza. Az állatoknak nincs lelkűk, az embereknek van. Hol marad meg a lélek, egy darabja, ha egy agytekervény megsérül? Hol ez a darab, ha valaki meghülyül? Már az égben van? Vagy vár valahol arra az eltorzult maradványra, amely még lehetővé teszi egy emberi test számára a fecsegést, evést és anyagcserét? Láttam némelyik esetét a zárt részlegben - az állatok istenek hozzájuk képest. Hol maradt a lélek az idiótáknál? Elválasztotta magát? Vagy láthatatlan léggömbként lebeg a szegény, motyogó koporsók felett? - kérdezem.

Wernicke olyan mozdulatot tesz, mintha rovart kergetne el.

– Jó - mondom. - Ez Bodendieknek való kérdés, amelyet könnyűszerrel meg fog oldani. Bodendiek mindent meg tud oldani a nagy, ismeretlen Istennel, mennyországgal és pokollal, a szenvedők megjutalmazásával és a gonoszok megbüntetésével. Senkinek nincs erre egyetlen bizonyítéka, de Bodendiek szerint csak a hit üdvözít. Akkor minek van értelmünk, kritikánk és bizonyítékok megszerzése utáni vágyunk? Azért, hogy ne használjuk őket? Furcsa játék ez a nagy Ismeretlen javára! És mi az élet előtti alázat? A haláltól való félelem? Félelem, mindig a félelem! Miért? És miért kérdezhetünk, ha nincs semmi válasz?

– Kész? - kérdezi Wernicke.

– Nem, de nem fogom tovább kérdezni magát.

– Jó. Nem is tudok válaszolni magának. Ennyit legalább tud, vagy sem?

– Természetesen. Miért kellene éppen magának tudnia, amikor a világ összes könyvtárának csak feltételezései vannak válaszként?

A bogár lezuhan a második körrepülésén. Ismét a lábaira vergődik, és megkeresi a harmadikat. A szárnyai olyanok, mint a csiszolt, kék acél. Szépséges célszerűségre alkotott gép, de a fénnyel szemben olyan, mint az alkoholisták egy üveg pálinkával szemben.

Wernicke beönti a moseli maradékát a poharakba. - Mennyi időn keresztül vett részt a háborúban?

– Három évig.

– Különös!

Nem válaszolok. Körülbelül tudom, mire gondol és nincs kedvem mégegyszer átrágni magam rajta. - Gondolja, hogy a megértés a lélekhez tartozik? - kérdezi ehelyett Wernicke.

– Nem tudom. De gondolja, hogy a zárt osztályon körbecsúszkáló, önmagukat bemocskoló alacsonyrendű állatoknak még van lelke?

Wernicke a pohara után nyúl. - Számomra mindez egyszerű. Á tudomány embere vagyok. Nem hiszek semmit, én csak figyelek. Ezzel szemben Bodendiek eleve hisz! Maga a kettő között bizonytalankodik. Látja ott á bogarat?

A bogár az ötödik rohamánál tart. Így fogja a haláláig folytatni. Wernicke leoltja a lámpát. - Így. Ennek segíteni lehetett.

Az éjszaka hatalmasan és kéken betódul a nyitott ablakon keresztül. A fotel, a virágok illatával és a csillagok ragyogásával fúj be. Mindegy, amit mondtam, hirtelen elviselhetetlenül nevetségesnek tűnik fel nekem. A bogár leír még egy zümmögő kört, azután teljes biztonsággal kirepül az ablakon. - Zűrzavar. Valóban zűrzavar? Vagy csak a mi számunkra az? Gondolt már egyszer arra, mi lenne, ha egy érzékkel többünk lenne? - kérdezi Wernicke.

– Nem.

– És ha egy érzékkel kevesebbünk?

Elgondolkodom. - Vak vagy süket lenne az ember, vagy nem tudna ízlelni. Nagy különbség lenne.

- És eggyel többnél? Miért kell éppen öt érzékre korlátozva mondanunk? Miért ne tudnánk egy szép napon hatot kifejleszteni: Vagy nyolcat? Vagy tizenkettőt? Akkor nem lenne teljesen más a világ? Talán a hatodiknál már eltűnne az idő fogalma? Vagy a téré. Vagy a halálé. Vagy a fájdalomé. Vagy az erkölcsé. Minden bizonnyal a mai életfelfogásé. Meglehetősen korlátozott érzékekkel vándorlunk létezésünk során. Egy kutya jobban kell, mint akármelyik ember. A denevér vakon megérzi az útját minden akadályon keresztül. A lepkében van egy rádióvevő, amellyel sok kilométeren át egyenesen a nőstényéhez repül. Vándormadarak messze mentek a tájékozódásban. A természettudománynak száz számra vannak ilyen példái. Honnan tudhatnánk itt valamit teljes biztonsággal? Egy szerv kiterjesztése vagy egy új kifejlesztése és a világ is. Isten fogalma is megváltozik. Egészségére!

Felemelem a poharamat, és iszom. A moseli kesernyés és valós.

– Hát jobb megvárni, amíg lesz hatodik érzékünk, ugye? - kérdezem.

– Nem szükséges. Azt teheti, amit akar. Azt azonban jó tudni, hogy egy érzékkel több minden következtetést halomra döntene. A baromi komolyság ettől eltűnne. Milyen a bor?

– Hogy van Terhoven kisasszony? Jobban?

– Rosszabbul. Itt volt az anyja, nem ismerte meg.

– Tudom nem akarta.

– Csaknem ugyanaz, nem ismerte meg. Rákiáltott, hogy el akar menni. Tipikus eset.

– Miért?

– Meg akar hallgatni egy hosszú előadást a skizofréniáról, szülőkomplexusról, az önmagától való menekülésről és a sokkhatásról?

– Igen. Ma igen - mondom.

– Nem fogja hallani, csak a legszükségesebbet. A személyiség tudathasadása menekülés önmagától.

– Mi önmaga az ember?

Wernicke rám néz. - Ma hagyjuk ezt. Menekülés egy másik személyiségbe. Vagy többe. A beteg legtöbbször rövidebb-hosszabb időre visszatér a sajátjába, Geneviéve azonban nem. Már hosszú ideje nem. Maga például egyáltalán nem olyannak ismeri, mint amilyen valójában.

– Teljesen értelmesen cselekszik, mint ahogyan most is - mondom meggyőződés nélkül.

Wernicke felnevet. - Mi az értelem? Logikus gondolkodás? A jövendő két új érzékre gondolok, és nem válaszolok.

– Nagyon beteg? - kérdezem.

– A mi felfogásunk szerint igen. Előfordulnak azonban gyors és gyakran meglepő gyógyulások.

– Gyógyulások - miből?

– A betegségekből. - Wernicke cigarettára gyújt.

– Gyakran kifejezetten boldog. Miért nem hagyja meg olyannak, amilyen?

– Mert az anyja fizet a kezelésért - jelenti ki Wernicke szárazon. - Azonkívül nem boldog.

– Gondolja, hogy boldogabb volna, ha egészséges lenne?

– Valószínűleg nem. A leány fogékony, értelmes, láthatóan tele van képzelőerővel és terhelt. Tulajdonságok, amelyek nem feltétlenül boldogítanak. Ha boldog lett volna, aligha menekült volna el.

– Akkor miért nem hagyják békében?

– Igen, miért nem? - mondja Wernicke. - Ezt gyakran megkérdem magamtól. Miért operálunk meg betegeket, akikről tudják, hogy az operáció sem segít rajtuk? Össze akarjuk állítani a miértek jegyzékét? Hosszú lenne. A miértek egyike lenne: Miért nem issza meg a borát és fogja be végre a száját? Miért nem az éjszakát fürkészi mosdatlan agya helyett? Miért beszél az életről, ahelyett, hogy átérezné?

Feláll, és meghajol. - El kell mennem éjszakai vizitre a zártakhoz, akar velem jönni?

– Igen.

– Vegyen fel fehér köpenyt. Magammal viszem egy különleges osztályba. Vagy rókázni fog utána vagy képes lesz mélységes hálával élvezni a borát.

– A palack üres.

– Van még másik a szobában. Valószínűleg szükségünk lesz rá. Tudja, mi a furcsa? Huszonhét év alatt tekintélyes mennyiségű halált, nyomort és hülye embert látott. Ennek ellenére mindenből láthatóan semmi mást nem tanult meg, mint az elképzelhető legostobább kérdések feltevését. De hát ilyen a világ lefolyása, mire végre valóban megtanulunk valamit, már öregek vagyunk ahhoz, hogy hasznát vegyük. így folytatódik ez tovább, hullámról hullámra, nemzedékről nemzedékre. Senki nem tanulja meg a legcsekélyebbet sem a másiktól. Jöjjön!

Georg, Willy és én a Central kávéházban ülünk. Ma nem akartam egyedül maradni otthon. Wernicke megmutatta az elmegyógyintézet egyik olyan osztályát, melyet nem ismertem - a háborús rokkantakét. Ők a fejlövések, betemetettek és összeroskadtak osztálya. Az enyhe nyári éjszakában úgy állt ott a fülemülék dalával körülvéve ez az osztály, mint egy vészjósló fedezék. A már mindenütt csaknem elfelejtett háború folytatódik ezekben a termekben. A gránátok robbanása még hallatszik ezekben a szerencsétlen fülekben, a szemek visszatükrözik a felfoghatatlan iszonyatot, mint öt évvel ezelőtt, a szuronyok továbbra szüntelenül belefúródnak a puha hasakba, a tankok óránként szétmorzsolják az üvöltő sebesülteket, és olyan laposra nyomják őket, mint a lepényhalak. Az ütközet dörgése, a kézigránátok ropogása, a koporsók széthasadása az aknák fúrása, a megfulladás az összeomló fedezékek alatt irtóztató fekete mágia által itt van konzerválva és most hallgatom – tobzódik tovább ebben a rózsák közötti pavilonban. Parancsokat adunk ki és nem is hallható parancsoknak engedelmeskednek, az ágyak lövésgödrök és fedezékek, újra és újra eltemetik és kiássák őket, meghalnak és megfojtják őket megfulladnak, gáz terjeng a teremben. A félelemtől való agonizálás feloldódik az üvöltésekben és kúszásokban, hörgésekben és zokogásokban, gyakran az egyik sarokban való összekuporodásban és hallgatásban, olyan kicsire összepréselődve, amilyenre csak lehet, az arc a falon, erősen odatapadva...

– Felállni! - üvölti néhány fiatal hang mögöttünk. A vendégek egy része sietve, katonásan feláll az asztaloknál. A kávéházi zenekar a „Németország, Németország mindenek felett” - ezt játssza ma este negyedszer. Nem a zenekar ilyen nacionalista, nem is a fogadós. Néhány fiatal garázda fontoskodik. Minden félórában odamegy egyikük a zenekarhoz, és megrendeli a nemzeti himnuszt. Úgy megy oda, mintha csatába vonulna. A zenekar nem mer ellenállni nekik, ezért hangzik fel a Németország-dal a. „Költő és paraszt” nyitánya helyett. - Felállni! - hangzik ekkor minden alkalommal valamennyi oldalról, mert a nemzeti himnusz hangjánál felkelnek az ülésből, különösen, ha az kétmillió halottat, vesztett háborút és inflációt vont maga után.

– Felállni! - kiabál rám egy körülbelül tizenhét éves kamasz, aki nem lehetett tizenkettőnél több a háború befejezésekor.

– Nyald ki a seggem, s menj vissza az iskolába – válaszolom.

– Bolsevista! - kiáltja az ifjú, aki biztosan még azt sem tudja, hogy az micsoda. - Bajtársak, itt bolsevisták vannak!

Ez a célja ennek a pimaszkodásnak, garázdálkodni. Mindig újra megrendelik a nemzeti himnuszt és az emberek egy része nem mindig áll fel újra, mert ezt ostobaságnak tartja. Ekkor a bőgőmasinák csillogó szemékkel rohannak, és verekedést provokálnak. Néhány leköszönt tiszt ül valahol, irányítja őket, és hazafinak érzi magát.

Most egy tucat áll az asztalunk körül. - Felállni, vagy történik valami!

– Micsoda? - kérdezi Willy.

– Azt hamarosan meglátjátok? Gyávák! Hazaárulók! Talpra!

– Menjetek el az asztaltól - mondja nyugodtan Georg. - Gondoljátok, hogy szükségünk van fiatalkorúak tanácsaira?

Egy harminc év körüli férfi furakszik át a társaságon. - Nem tisztelik a nemzeti himnuszt?

– Nem, amikor balhét akarnak vele kávéházakban kierőszakolni - válaszolja Georg. - Most pedig hagyjon békén bennünket az idétlenségeivel.

– Idétlenségek? Maga egy német legszentebb érzéseit idétlenségnek nevezi? Ezért verekednünk kell! Hol volt a háború alatt, maga lógós?

– Sajnos, a lövészárokban - feleli Georg.

– Ezt mindenki mondhatja! Bizonyítékot!

Willy ez az óriás feláll. A zene tüstént elhallgat.

– Bizonyítékot? - mondja Willy. - Itt van! - Felemeli valamennyire az egyik lábát, enyhén megfordítja a kérdezőt a fenekénél, mire közepes ágyúlövéshez hasonló zaj hallatszik. - Ez minden, amit a poroszoknál tanultam. Előtte kellemesebb modorom volt - jegyzi meg befejezésül Willy.

A banda vezetője önkéntelenül hátraugrik. Willy vigyorog.

– Nem gyávát mondott? Maga is kissé ijedősnek látszik!

A fogadós lép oda három vaskos pincérrel. - Nyugalom, uraságok, sürgősen nyugalmat kérek! Nincs verekedés a helyiségben!

A zenekar most a „Leány a Feketeerdőben” játssza. A nemzeti himnusz védelmezői komor fenyegetéseket hangoztatva visszavonulnak. Lehetséges, hogy kint akarnak ránk támadni. Az ajtó körül nyüzsögnek, felbecsüljük a számukat. Húsz körül vannak. A küzdelem elég kilátástalan lesz számunkra.

Váratlanul segítség érkezik azonban. Kis, kiszáradt férfi lép az asztalunkhoz. Bodo Ledderhose, nyersbőr és ócskavaskereskedő. Együtt feküdtünk vele a lövészárokban Franciaországban. - Gyerekek - mondja - éppen most látom, mi történik itt. Az egyletemmel vagyok itt, az oszlopok mögött. Úgy tucatnyian vagyunk. Segíteni fogunk nektek, ha a seggdugaszok akarnak valamit. Rendben?

– Rendben, Bodo. Téged az Isten küldött.

– Azt nem. Ez azonban nem megfelelő hely értelmes emberek számára. Csak egy pohár sörre ugrottunk be. Sajnos, ennek a gazdának van a legjobb söre az egész városban. Egyébként jellemtelen seggfej.

Úgy találom, Bodo kissé messzire megy, amikor ilyen időkben még jellemet is elvár egy ennyire egyszerű emberi szervtől, de éppen ezért mégis felemelő. Rohadt időkben lehetetlen igényeket kell támasztani.

– Nemsokára megyünk, ti is? - kérdezi még Bodo.

– Azonnal.

Fizetünk, és felállunk. Mielőtt az ajtóhoz érünk, a nemzeti himnusz védelmezői már kint vannak. Varázslat révén egyszerre furkósbotok, kövek és boxerek vannak a kezekben. Félkörben állnak a bejárat előtt.

Hirtelen Bodo itt áll közöttünk. Félretol bennünket és tizenkét embere kimegy előttünk az ajtón. Kint állva maradnak. - Akartok valamit, takonypócok? - kérdezi Bodo.

A birodalom védői ránk bámulnak. - Gyávák! – mondja végül a parancsnok, aki húsz emberrel akart hármunkra támadni. - Még elkapunk benneteket!

– Biztosan. Ezért voltunk néhány évig lövészárokban. Gondoskodjatok azonban arról, hogy mindig három-négyszer annyian legyetek. Túlerő ad önbizalmat a hazafiaknak.

Lemegyünk a Nagy utcára Bodo egyletével. Az ég csillagos. Az üzletekben égnek a lámpák. Néha, ha valaki háborús bajtársakkal van együtt, még mindig különösnek, pompáznak, lélegzetelállítónak és megfoghatatlannak tűnik neki, hogy ide-oda tud kószálni, szabad és él. Hirtelen megértem, mit értett Wernicke hála alatt. Ez olyan hála, amely nem valakire irányul, egyszerűen az, hogy - valaki megmenekült hosszabb időre, mert ebből természetesen nem jut mindenkinek magától értetődően.

– Másik kávéházat kell választanotok. Mi volna a miénkkel? Ott nincsenek ilyen bőgőmajmok. Gyertek velünk, megmutatjuk nektek mondja Bodo.

Megmutatják. Lent kávé, selters-víz, sör és fagylalt van, fent vannak a gyűléstermek. Bodo dalárda egylete. A városban hemzsegnek az egyletek, mindegyiknek van összejöveteli estje, alapszabálya, napirendje és valamennyi nagyon fontosnak és komolynak tartja magát. Bodo egylete csütörtökön gyűlik össze az első emeleten.

– Szép, négyszólamú férfikórusunk van - mondja. - Csak első tenorban vagyunk elég gyengék. Komikus, hogy milyen sok első tenor esett el a háborúban. Utánpótlás pedig csak mutálás után lesz.

– Willy első tenor - jelentem ki.

– Valóban? - Bodo érdeklődve néz rá. - Willy, énekeld utánam ezt a hangot.

Bodo fuvolázik, mint egy rigó. Willy utána - fuvolázik. - Jó anyag - mondja Bodo. - Most ezt!Willy megoldja a másodikat is. - Legyél tag - beszéli rá Bodo. - Ha nem felel meg neked, bármikor kiléphetsz.

Willy húzódik egy keveset, de csodálkozásunkra ráharap. Azonnal kinevezik a klub kincstárnokának. Ezért mindenkinek fizet két kör sört és pálinkát, amit borsólevessel és csülökkel egészít ki. Bodo egylete politikai szempontból demokratikus; csak az első tenor szólamban van egy konzervatív játékkereskedő és egy félkommunista cipész; első tenoroknál azonban nem lehet válogatni, túlságosan kevesen vannak. A harmadik körnél Willy elmeséli, ismer egy hölgyet, aki szintén első tenorban énekelhetne, sőt basszusban is. Az egylet hallgat, a csülköt rágja és kételkedik. Georg és én bekapcsolódunk, és elmeséljük Renée de la Tour duett-előadóképességét. Willy megesküszik, hogy nem valódi basszus, hanem születésétől kezdve tiszta tenor. Erre hatalmas taps a válasz. René-t távollétében taggá és tüstént dísztaggá is választják. Ezért a köröket Willy egyenlíti ki. Bodo titokzatos szopránbetétekről álmodozik. Az énekversenyeken ettől a többi dalegylet megőrül, mert azt kell hinniük, hogy Bodo klubjának van egy eunuchja. Renée-nek ugyanis férfiruhában kell fellépnie, különben a kórust vegyesként sorolják be.

– Még ma este megmondom neki. Gyerekek, hogy fog nevetni!

– Valamennyi hangfekvésben! - mondja Willy.

Végül Georg és én elmegyünk. Willy az első emeletről kinéz a térre. Mint régi katona, számít még a nemzeti himnusz védőinek kelepcéjére. Semmi nem történik azonban. A piactér csendesen pihen a csillagok alatt. Körös-körül a kocsmák ablakai nyitva vannak. Bodo egyletének helyiségéből erőteljesen kihallatszik: „Te szép erdő, ki teremtett meg téged ott fent a magasban. ’’

Amikor bekanyarodunk a Horog utcába, megkérdezem: - Mondd csak, Georg, tulajdonképpen boldog vagy?

Georg Kroll kalapot emel az éjszakában valaki láthatatlan előtt.

– Egy másik kérdés! Mennyi ideig lehet egy tű hegyén ülni. - mondja.

XI.

Szakad az eső. Vele ellentétes irányban ködök gomolyognak a kertben. A nyár berúgott, hideg van és a dollár százhúszezer márkán áll. Az eresz egy része hatalmas reccsenéssel letörik, a víz úgy ömlik le az ablakunk előtt, mintha szürke üvegfal volna. Eladok két biszkvitporcelán angyalt és egy szalmavirágkoszorút egy törékeny asszonynak, akinek influenzában halt meg mindkét gyereke. Georg a szomszédban fekszik, és köhög. Neki is influenzája van, de segítettem rajta egy kancsó forralt borral. Ezenkívül féltucat folyóirat hever körülötte és kihasználja az alkalmat, hogy tájékozódjék Cannes, Berlin, London és Párizs előkelő társaságának utolsó házasságkötéseiről, válásairól és botrányairól. Belép az elpusztíthatatlan Heinrich Kroll, csíkos nadrágban, a kerékpár csipeszekben és ehhez illően kiválasztott sötét esőkabátban.

– Számít az magának valamit, ha bediktálok néhány rendelést? - kérdezi felülmúlhatatlan gúnnyal.

– Persze, csak tessék.

Megad néhány rendelést. Kisebb sírkövek vörös szienitből, egy márványlap, egy pár sírfoglalat - a halál hétköznapjai, semmi különös. Egy ideig határozatlanul álldogál még, a hideg kályhánál melegíti a fenekét, szemügyre vesz egy csomó kőzetmintát. Ezek húsz éve hevernek az iroda polcain, végül kirukkol: - Ha valakinek ilyen nehézségeket támasztanak, nem csoda, ha hamarosan csődbe jutunk!

Nem válaszolok, hogy mérgesítsem. - Csődbe, mondom! - jelenti ki. - És tudom, hogy mit mondok.

– Valóban? - Barátságosan rápillantok. - Akkor minek a védekezés? Mindenki hisz magának.

– Védekezés? Nincs szükségem védekezésre! Ami azonban Wöstringenben történik...

– Megtalálták az asztalos gyilkosát?

– Gyilkosát? Mennyiben tartozik ez ránk? És ki beszél ilyesminél gyilkosságról? Baleset volt. Az az ember saját magának köszönheti. Arra gondolok, ahogyan maga viselkedett Döbbeling elöljáróval. És akkor még ingyen sírkövet ajánlana fel az asztalos özvegyének!

Az ablak felé fordulok, és kinézek az esőbe. Heinrich Kroll azok közé tartozik, akik soha nem kételkednek nézeteikben. Ez nem csak unalmasokká, de veszélyesekké is teszi őket. Ők képezik szeretett hazánk tántoríthatatlan tömegét, amellyel az ember ismét háborúba keveredhet. Semmit nem tudnak belátni, kezeikkel a nadrágvarraton születnek, és büszkék arra, ha így is halnak meg. Nem tudom, van-e ilyen típus más országokban is, annyi biztos, hogy ilyen tömegével nincsen.

Egy idő után megint hallgatom, mit mond a kis hájfejű. Hosszú ülést tartott tehát az elöljáróval, és tisztázta az ügyet. És kizárólag személyiségének köszönhető, hogy ismét szállíthatunk sírköveket Wöstringenbe.

– Most mit csináljunk? Imádjuk őket? - kérdezem.

Mérges pillantást vet rám - Vigyázzon, hogy nem menjen egyszer túlságosan messzire!

– Milyen messzire?

– Túlságosan messzire. Ne felejtse el, hogy maga itt alkalmazott.

– Erről folyamatosan elfeledkezem. Különben háromszoros illetményt kellene fizetnie - mint rajzolónak, irodavezetőnek és reklámfőnöknek. Egyébként nem vagyunk egymással katonai kapcsolatban, különben vigyázzban állhatna előttem. Ha akarja, telefonálhatok egyszer a konkurensének. Hollmann és Klotz azonnal felvesz.

Kinyílik az ajtó és Georg jelenik meg rókavörös pizsamában.

– Heinrich, te Wöstringenről beszélsz?

– Mi másról?

– Akkor menj le a pincébe és szégyelld magad. Wöstringenben megöltek egy embert! Egy élet véget ért! Egy világot romboltak össze valakinek. Minden gyilkosság, minden agyonütés a világ első agyoncsapása. Káin és Ábel, mindig újra! Ha te és elvbarátaid megértenétek ezt egyszer, nem lenne annyi csatakiáltás ezen az önmagában áldott földön!

– Szolgák és rabszolgák lennének akkor! Az embertelen versailles-i szerződés előtt görnyedezők!

– A versailles-i szerződés! Természetesen! - Georg előrelép egyet. Erős forraltbor-illat veszi körül. - Ha megnyertük volna a háborút, természetesen szeretettel és ajándékokkal halmoztuk volna el az ellenfeleinket, ugye? Elfelejtetted, mit akartál te és az elvbarátaid annektálni? Ukrajnát, Brie-t, Longwyt és Franciaország egész érces vasmedencéjét? Elvették tőlünk a Ruhr-vidéket? Nem, még a miénk! Azt gondolod, hogy a mi békeszerződésünk nem lett volna tízszer keményebb, ha mi diktálhattuk volna? Nem magad tudattad ezt velem a nagy pofáddal még 1917-ben? Franciaországban harmadrangú államnak kellett volna lennie, Oroszország hatalmas részeit kellett volna annektálni, valamennyi ellenfelünknek fizetnie kellett volna értékeik leszállításával, amíg elvéreznek! Ilyen voltál te, Heinrich! Most azonban kórusban üvöltesz a velünk elkövetett igazságtalanságról. A fenébe az önsajnálatokkal és bosszúkiáltásaitokkal! Mindig a másik a hibás! Ti farizeusok, bűzlötök az önmagatok iránti elfogultságtól! Nem tudjátok, hogy egy férfi első ismertetőjele abból áll, hogy vállalja, amit tett? Veletek azonban soha más nem történt, mint a legnagyobb igazságtalanság, és csak egyben különböztök Istentől: Isten mindent tud, de ti mindent jobban tudtok.

Georg körülnéz, mintha most ébredne fel. Az arca most olyan piros, mint a pizsamája, még a kopasz feje is rózsaszín. Heinrich ijedten visszavonul. Georg követi őt, nagyon dühös. Heinrich tovább hátrál. - Ne fertőzz meg! Az arcomba fújod a bacilusaid! Hova vezet az, ha mindketten megkapjuk az influenzát? - ordítja.

– Senkinek nem volna szabad többé meghalnia - mondom.

Milyen szép kép, elnézni a küzdő testvéreket, Georgot vörös szaténpizsamában, izzadtan a dühtől és Heinrichet ünneplő öltözetében, gondterhelten, hogy elkapja az influenzát. A jelenetet rajtam kívül Lisa is nézi. Vitorláshajókkal telenyomtatott reggeli köntösében az időjárás ellenére messze kihajol az ablakon. Knopf házában nyitva van az ajtó. Az eső üveggyöngyből készült függönyként lóg előtte. Olyan sötét van bent, hogy a leányok már villanyt gyújtottak. Az embert, azt hinné, úgy úszkálnak körbe, mint Wagnernél a Rajna leányai. Wilke asztalos baktat át az udvaron, óriási esernyője alatt fekete gombának látszik. Heinrich Kroll eltűnik, Georg szó szerint kiszorítja az irodából. Utána kiabálok: Gargarizáljon a sósavval! A magafajta embereknél az influenza halálos! '

– Georg megáll, és nevet. - Micsoda hülye vagyok! Mintha az ilyen valaha is tanulna! - mondja.

- Honnan van a pizsamád? Beléptél a kommunista pártba? - kérdezem. Odaátról taps hallatszik. Lisa tetszésével halmozza el Georgot. Ez jelentős lojalitáshiány Watzekkel szemben, aki tántoríthatatlan nemzetiszocialista és jövendő vágóhídigazgató. Georg szívére tett kézzel meghajol. - Feküdj le az ágyadba. Olyan vagy, mint egy szökőkút, úgy izzadsz - mondom.

– Izzadni egészséges! Nézd az esőt, az ég is izzad! Mit csinálunk mi itt? Miért nem pukkanunk szét tűzijátékként? Ha egyszer valóban megtudnánk, mi az élet, szétpukkadunk! Miért adok el sírköveket? Miért nem vagyok hullócsillag? Vagy griffmadár, amely Hollywood felett repked, és elrabolja a legszebb nőket az uszodájukból? Miért kell Werdenbrückben élnünk, és a Central kávéházban csatáznunk, ahelyett, hogy felszerelnénk egy Timbuktuba induló karavánt, és mahagóni színű teherhordókkal vonulnánk a távoli, afrikai reggelben? Miért nincs bordélyházunk Yokohamában? Válaszolj! Válaszolj! Fontos, hogy ezt azonnal tudjam! Miért nem úszunk versenyt esténként bíborszínű halakkal Tahitiban? Válaszolj?

A rozspálinkás üveg után nyúl. - Várj! - mondom. - Még van itt bor. Mindjárt felmelegítem a spirituszfőzőn. Most semmi pálinkát! Lázad van! Vörös, forró bort, India és a Szunda-szigetek fűszereivel ízesítve!

– Jó. Melegítsd fel. De miért nem mi magunk vagyunk a Reménység szigetein, és alszunk fahéjtól illatozó asszonyokkal, akiknek a szeme elfehéredik, amikor megtermékenyítjük őket a Dél Keresztje alatt, és kiáltásaink úgy harsannak fel, mint a papagájoké és a tigriseké? Válaszolj!

Az iroda félsötétjében a spirituszfőző kék lángja úgy ég, mint a kaland kék fénye. Az eső úgy zúg, mint a tenger. - Úton vagyunk, kapitány - mondom, és jókorát kortyolok a rozspálinkából, hogy utolérjem Georgot. - A karavella éppen most halad el Santa Cruz, Lisszabon és az Aranypart mellett. Az arab Mohammed Hassan ben Watzek rabszolganői kinéznek a kabinjaikból, és integetünk. Itt a vízipipád!

Átnyújtok Georgnak egy szivart a legjobb ügynökök számára tartogatott dobozból. A pizsamáján sötét vízfoltok látszanak. - Rajta, útra! Miért nem vagyunk még ott? - mondja.

– Ott vagyunk. Az ember mindig és mindenütt ott van. Az idő csak előítélet. Ez az élet titka, csak az ember nem tudja. Mindig azon fáradozik, hogy eljusson valahová!

– Miért nem tudják ezt? - kérdezi Georg.

– Idő, tér és oksági törvény a Maja fátyla. [Maja hit szerint kétnemű isten, a világ teremtője, amely akadályozza a szabad látást.]

- Miért?

– Ezek a korbácsok, amelyekkel Isten megakadályozza, hogy vele azonosak legyünk. Ezekkel hajszol keresztül bennünket az illúziók panorámáján és a kettősség tragédiáján.

– Milyen kettősség?

– Én és a világén. Létezés és életén. Tárgy és alany nem eggyek többé. Születés és halál a következmény. Csörög a lánc. Aki elutasítja, elszakítja a születést és halált. Próbáljuk meg, Kroll rabbi!

A bor gőzölög. Szegfűszeg és citrom illatú. Cukrot teszek bele. Helyeslés hallatszik Mohammed Hassan ben Watzek rabszolgahajójának a kabinjából, az öböl másik oldalán. Meghajolunk, és letesszük a poharakat. - Mi is halhatatlanok vagyunk? - kérdez Georg tömören és türelmetlenül.

– Csak elméletileg - válaszolom. - Elméletben, ugyanis halhatatlan a halandó ellentéte - máris egy kettőség fele. Csak amikor a Maja fátyla teljesen elszakad, akkor nagy a kettősség a pokolba. Akkor ér haza az ember, nincs többé tárgy és alany és valamennyi kérdés meghal.

– Ez nem elég?

– Mi van még?

– Az ember van. Pont.

– Ez is a párnak a része: az ember van, az ember nincs. Még mindig a kettősség, kapitány! Efelett át kell jutnunk!

– Hogyan? Amikor kinyitjuk a szánkat, tüstént ott van újra a gombolyagon egy másik pár egy része. Ez így nem megy tovább! Némán kell leélnünk az életet?

– Ez a nem - néma ellentéte volna.

– Titok! Megint egy kelepce! Mit tegyünk kormányos?

Hallgatok és magasra emelem a poharat. Vörösen világít a bor viaszfénye. Az esőre mutatok, és felemelek egy gránitdarabot a kőzetmintákból. Azután rámutatok Lisára, a pohárban levő viaszfényre, a világ legillékonyabbjára, a gránitra, a világ legállandóbbjára, elteszem a poharat és a gránitot, és lehunyom a szememet. Az egész hókusz-pókusz során hirtelen valami borzongásszerű futott át a hátamon. Talán öntudatlanul nyomra bukkantunk? Tivornyázás közben elcsíptünk egy mágikus kulcsot? Hová lett hirtelen a szoba? A világmindenségben sodródik? Hol van a világ? Most halad el a fiastyúknál? És hol van a szív vörös viaszfénye? Ez sarkcsillag, tengely és központ egyben?

A túloldalról tomboló taps a tetszésnyilvánítások. Kinyitom a szemem. Egy másodpercig nincs perspektíva. Minden lapos és távoli és közeli és kerek ugyanabban az időben és nincs neve. Azután visszapereg, csendesen áll és újra az, aminek nevezik. Mikor volt ez már egyszer? Egyszer már volt így! Ismerem ezt valahonnan, de nem jut eszembe.

Lisa egy üveg kakaólikőrt lóbál az ablakban. Ebben a szempillantásban megszólal az ajtó harangja. Gyorsan intünk Lisának, és becsukjuk az ablakot. Mielőtt Georg eltűnhetne, kinyílik az irodaajtó és belép Liebermann, az állami temető őre. Egyetlen pillantással észreveszi a spirituszfőzőt, a forraltbort és Georg pizsamáját, és ezt krákogja: - Születésnap?

– Influenza - válaszolja Georg.

– Gratulálok! - Hogyan lehet ehhez gratulálni?

– Az influenza üzletet hoz. Ezt észreveszem odakinn. Sokkal több a halott.

– Liebermann úr - mondom a jó erőben lévő nyolcvanévesnek, - nem beszélünk üzletről. Kroll úrnak súlyos, kozmikus influenzarohama van, éppen hősies küzdelmet folytatunk ellene, akar egy pohár orvosságot?

– Pálinkaivó vagyok. A bortól kijózanodom.

– Van pálinkák is.

Teletöltök neki egy vizespoharat. Jókorát kortyol belőle, azután leveszi a hátizsákját, és kivesz belőle négy darab, nagy, zöld levelekbe csavart pisztrángot. Folyó, eső és hal illatúak.

– Ajándék - mondja Liebermann.

A pisztrángok megtört szemekkel hevernek az asztalon. Zöldes-szürke bőrük tele van vörös pettyekkel. Rájuk bámulunk. A halál most szelíden ismét betör abba a térbe, ahol még éppen a halhatatlanság lebegett. Szelíden és hallgatagon, annak a teremtménynek a szemrehányásával, aki ellene van a gyilkos és mindenevő embernek, aki békéről és szeretetről beszél, ,és elvágja a bárányok nyakát, megfojtja a halakat, hogy elég ereje legyen továbbra is békéről és szeretetről beszélni. Bodendiek, Isten embere és otromba húsevő sem kivétel.

– Jó vacsora, különösen magának, Kroll úr. Könnyű betegkoszt - mondja Liebermann.

Beviszem a halott halakat a konyhába, átnyújtom Krollnénak szakszerű megszemlélésre. - Friss vajjal, főtt krumplival és salátával - jelenti ki.

Körülnézek. A konyha ragyog, a főzőedényekről visszacsillan a fény, egy serpenyő serceg, jó az illata. A konyhák mindig vigaszt nyújtanak. A pisztrángok szeméből eltűnik a szemrehányás. Halott teremtményekből hirtelen többféle módon elkészíthető táplálékká változnak át. Csaknem úgy tűnik, mintha pontosan ezért születtek volna. Micsoda árulói vagyunk legnemesebb érzelmeinknek, gondolom el.

Liebermann hozott néhány címet. Az influenzajárvány már valóban működik. Emberek halnak meg, mert nem sok az ellenállóerejük. A háború alatti éhezés már úgyis legyengítette őket. Hirtelen elhatározom, hogy másik foglalkozást keresek magamnak. Belefáradtam a halálba. Georg kihozta a fürdőköpenyét, úgy ül itt, mint egy izzadó Buddha. A fürdőköpeny méregzöld, Georg szereti itthon az élénk színeket. Egyszerre rájövök, mire emlékeztetett az előbbi beszélgetésünk. Valamire, amit Isabelle mondott egy ideje. Már nem emlékszem rá pontosan, de a dolgok csalásával függött össze. De hát valóban csalás volt ez nálunk? Vagy egy szempillantásig közelebb voltunk egy centiméterrel Istenhez?

A költők szobája „Walhalla” szállóban kis, faburkolatú helyiség. Goethe mellszobra áll könyvekkel egy polcon, német klasszikusok, romantikusok, néhány modem író fényképe és metszete lóg körös-körül. A szoba a költők klubjának és a város szellemi elitjének a gyülekezőhelye. Minden héten van összejövetel. Időnként még a napilap szerkesztője is megjelenik, akit nyíltan körüludvarolnak és titokban gyűlölnek, ki-ki annak megfelelően, hogy az írásait elfogadta vagy elutasította. Nyájas nagybácsiként nyomul át a dohányfüstön, megrágalmazva, megtámadva és tisztelve. Csak egyben egyezik meg mindenkinek a véleménye: hogy semmit nem ért meg a modern irodalomból. Teodor Storm, Edward Möricke és Gottfried Keller után megkezdődik számára a nagy pusztaság.

Rajta kívül eljön még néhány irodalom iránt érdeklődő tartományi törvényszéki bíró és nyugdíjas tisztviselő; Arthur Bauer és néhány kollegája; a város költői, néhány festő és muzsikus, hellyel-közzel vendégként egy kívülálló. Arthur Bauert éppen a talpnyaló Matthias Giund csúszkálja körül, mert reméli, hogy Arthur kiadja munkáját, „Könyv a halálról két fejezetben” címmel. Eduard Knoblock, a klub alapítója jelenik meg. Gyorsan körülnéz a teremben és felderül. Néhány kritikusa és ellensége nincs itt. Meglepetésemre mellém ül. A tyúkkal való est után ezt nem vártam. - Hogy vagy? - kérdezi ráadásul teljesen emberi, nem éttermi hangján.

– Ragyogóan - mondom, mert tudom, hogy ez dühíti, anélkül, hogy tudomást venne róla, bejelenti: - Új szonettsorozatot tervezek. Remélem, nincs ellenedre.

– Miért lenne ellenemre? Remélem rímel.

Lehagytam Eduardot, mert a napilap már két szonettemet lehozta, tőle pedig csak két tanító költeményt. - Ez cikis lesz - mondja legnagyobb meglepetésemre enyhe zavarral. - A dolog úgy áll, hogy szeretném neki a „Gerda” nevet adni.

– Nevezd ahogy... - Félbeszakítom magam. - Azt mondod, Gerda? Miért Gerda? Gerda Schneider?

– Ostobaság. Egyszerűen Gerda.

Dühösen nézem a dagadt óriást. - Mit jelentsen ez? Eduard hamis hangon nevet. - Semmit. Költői szabadság mindössze. A szonetteknek van valami köze a cirkuszhoz. Természetesen távolról. Mint tudod, élénkíti a fantáziát, ha a szonettek - még ha elméletileg is - valami konkrétumhoz vannak kötve.

– Hagyd abba a hülyéskedést. Térj a tárgyra. Mit jelentsen ez, te hamiskártyás? - mondom.

– Hamiskártyás? - ismétli Eduard tettetett felháborodással. - Ezt inkább rólad kellene mondani! Nem te csináltál úgy mintha a hölgy énekesnő lenne, mint Willy kibírhatatlan barátnője?

– Soha. Ezt csak gondoltad.

– No szép. A dolog nem hagyott nyugodni, mire utánajártam. Rájöttem, hogy hazudtál. Egyáltalán nem énekesnő.

– Ezt mikor mondtam? Nem azt mondtam neked, hogy a cirkusznál van? - kérdezem tőle.

– Azt mondtad. De úgy hazudtál az igazsággal, hogy nem hittem el neked. Utána pedig utánoztad a másik hölgyet.

– Hogyan eszelted ki ezt az egészet?

– Véletlenül találkoztam azután Mademoiselle Schneiderrel, és megkérdeztem tőle. Ezt csak szabad? Nem?

– És ha becsapott?

Hirtelen elviselhetetlenül öntelt mosoly jelenik meg babaarcán és nem válaszol. - Hallgass ide. Ezt a hölgyet szonettekkel nem lehet elnyerni. - mondom riadtan, éppen ezért nagyon csendesen.

Eduard nem reagál. Továbbra is olyan költő önteltségét sugározza, akinek a költeményein kívül első osztályú étterme is van. Láttam, hogy Gerda is halandó. Dünnyögve jelentem ki. - Te csibész, ebből nincs semmi hasznod. A hölgy néhány nap múlva elutazik.

– Nem utazik el - válaszolja Eduard és-mióta ismerem, először mutatja ki a foga fehérjét. - A szerződését ma meghosszabbították. Rábámulok. A gazember többet tud, mint én. - Tehát ma is találkoztál vele?

Eduard enyhén dadogni kezd. - Véletlenül ma... ez az! Csak ma!

A hazugság nagy betűkkel van ráírva széles vállára. - Úgy, és tüstént ihletet éreztél az ajánlatára? Szóval úgy viszonzod hűséges üzleti kapcsolatunkát? Konyhakésdöféssel a nemi szerv irányába, te tányérmosogató? - mondom.

– A ti átkozott üzleti kapcsolatotok számomra...

– Nem küldted el már neki a szonetteket, te impotens páva? - szakítom félbe. - Hagyd csak, nem kell letagadnod! Úgyis látni fogom őket, te ismeretlen koszfészkek ágyazója?

–Mit? Hogy?

– A szonettjeidet, te anyagyilkos! Nem én tanítottalak meg rá, hogyan kell ilyeneket írni? Szép köszönet! Ha lett volna benned annyi tisztességtudás, hogy három háromsoros versszakból álló költeményeket vagy ódákat küldesz neki! De nem, a saját fegyveremet... na, Gerda majd megmutatja nekem azt az izét, hogy fordítsam le neki.

– Jó volna csak... - dadogja Eduard, aki első ízben jön ki a sodrából.

– Semmiség volna - mondom. - Nők csinálnak ilyesmit. Én jól tudom. Miután azonban becsüllek, mint vendéglőst, el fogok árulni neked még valamit. Gerdának van egy Herkules termetű fivére, aki az egész családra vigyáz. Már két hódolóját verte nyomorékká. Különösen a lúdtalpakat töri össze szívesen. Neked pedig az van.

– Fecsegés - mondja Eduard, de látom, hogy nagyon elgondolkodik. Bármilyen valószínűtlen lehet egy állítás, ha határozottan ragaszkodik hozzá, valami mindig fennmarad belőle - ezt megtanultam Watzek politikai példaképétől.

Hans Hungermann költő lép a szófánkhoz, ő a , szerzője a kiadatlan „Wotan vége” regénynek és a „Saul”, „Baldűr” és „Mohammed” drámáknak. - Hogy van a művészet, cimborák? - kérdezi. - Olvasáttok azt a badarságot, amelyet Ottó Bambuss tegnap tett közzé a Techlenburgi Jászi Lapban? Túró és nyál! Hogy nyomja Bauer ezt a seggnyalót! Ottó Bambuss a város legsikeresebb költője. Mindnyájan irigyeljük. Hangulatos verseket költ hangulatos témákról, környező falvakról, esti utcasarkokról és érzékeny lelkéről. Kiadott két vékony, fűzött verseskötetet Arthur Bauerrel, sőt, az egészet második kiadásban. Hungermann, a tömör rúnák költője gyűlöli őt, de igyekszik az összeköttetéseit felhasználni. Matthias Grund lenézi őt. Én viszont Ottó bizalmasa vagyok. Szívesen elmenne egyszer egy bordélyházba, de nem kockáztatja meg. Ettől kissé sápkóros lírájának erőteljes, vérbő fellendülését várja. Amint meglát, tüstént lerohan.

– Hallottam, hogy ismersz egy hölgyet a cirkuszból! Cirkusz, ez aztán volna valami! Ott aztán lehet kiszínezni! Tényleg ismersz egyet?

– Nem Ottó. Eduard túlzott. Egyet ismerek csak, aki három évvel ezelőtt jegyeket adott el a cirkuszban.

– Jegyeket... akkor is, legalább ott volt! Kell, hogy legyen még benne valami belőle. A ragadozók szaga, a manézs. Nem tudnál egyszer bemutatni neki?

Gerdának igazán vannak esélyei az irodalomban! Ránézek Bambussra. Nyurga, sápadt, nincs sem álla, sem arca és csiptetős szemüveget hord. - Bolhacirkuszban volt - mondom.

– Kár! - vonul vissza csalódottan. Aztán ezt mormogja. - Tennem kell valamit. Tudom, hogy ez az, ami hiányzik nekem - a vér.

– Ottó! Nem lehet olyan valaki, aki nem a cirkuszból van? Egy helyes cicababa? - kérdezem.

Keskeny fejét rázza. - Ludwig, ez nem olyan egyszerű. Mindent tudok a szerelemről. Úgy értem, lelki szerelemről. Erre nincs már szükségem, ilyenem van. Amire szükségem van, az szenvedély, brutális, vad szenvedély. Bíborszínű, tomboló feledésbe merülés. Delírium! Majdnem csikorgatja apró fogait. Tanító a városhoz közeli apró faluban, és ezt persze nem találja meg ott. Mindenki férjhez akar menni, vagy azt gondolja, Ottónak feleségül kellene vennie egy derék, jól főző leányt szép hozománnyal. Ezt viszont Ottó nem akarja. Úgy véli, mint költőnek, ki kell tombolnia magát. - Az a legnehezebb, hogy a kettőt nem tudom összeegyeztetni - jegyzi meg komoran. - A földi és az égi szerelmet. A szerelem számomra tüstént bársonyos, teljes odaadás, áldozat és jóság. A nemi aktus is bársonyos és házias. Kell azonban nekem valami, ami csak nemi aktus, amiben az ember teljesen elmerül. Kár, azt hallottam, mintha volna neked egy trapézművésznőd.

Új érdeklődéssel szemlélem Bambusst. Földi és égi szerelem - tehát ő is! A betegség elterjedtebb, mint ahogy gondoltam. Ottó limonádés poharából iszik, és elmosódott szemmel néz rám. Valószínűleg azt várta, tüstént lemondok Gerdáról, hogy művészete érdekében megnövesszem a nemi szervét. - Mikor megyünk egyszer el az örömtanyába? - kérdezi panaszosan. - Már megígérted?

– Hamarosan. Ez azonban nem a bűn bíborszínű fertője Ottó.

– Már csak két hét szabadságom van. Azután vissza kell mennem a falumba és mindennek vége.

– Előtte megcsináljuk. Hungermann is jönne. Szüksége lenne rá az új drámájához, „Casanova” a címe. Mi lenne egy közös kirándulással?

– Az Isten szerelmére! Nem láthatnak engem! Az én foglalkozásomnál!

– Éppen ezért! Egy kirándulás teljesen ártalmatlan. A kuplerájnak van lent valami kocsmaféléje. Oda az megy be, aki akar.

– Természetesen elmegyünk - szólal meg mögöttem Hungermann. - Mindnyájan együtt, tanulmányutat fogunk tenni. Kizárólag tudományos alapon. Eduard is velünk akar jönni.

Eduard felé fordulok, hogy leöntsem gúnyos szósszal a fölényes szonett-szakácsot, de erre már nincsen szükség.

Eduard most úgy néz ki, mintha kígyó volna előtte. Egy karcsú férfi éppen megveregeti a vállát. - Eduard, öreg bajtárs! Hogy vagy? Örülsz, hogy még élsz, ugye? - kérdezi barátságosan.

Eduard rábámul a karcsú férfira. - Manapság - nyögi ki.

Egészen elsápadt. Hízott orcája hirtelen leereszkedett, lóg a válla, ajka, fürtjei, még a pocakja is lóg. Egyetlen szempillantás alatt szomorúfűzzé változott.

Valentin Buschnak hívják azt a férfit, aki mindezt akarta. Georgon és rajtam kívül ő Eduard létezésének harmadik pestise, de nem csak pestise. Pestis, paratifusz és kolera együttesen. - Fiam, ragyogóan nézel ki - jelenti ki szívélyesen Valentin Busch.

Eduard kongó hangon kacag. - A kinézés nem jelent semmit. Felfalnak az adók, kamatok és tolvajok...

Hazudik. Infláció idején az adók és kamatok egyáltalán semmit sem jelentenek. Egy év után fizetik őket, ez olyan, mintha nem is fizetnének semmit. Addigra régen elértéktelenednek. Az egyetlen tolvaj pedig, akit Eduard ismer, ő saját maga.

– Rajtad legalább van valami zabálnivaló - válaszolja nevetve és könyörtelenül Valentin. - Ezt gondolták a kukacok is Flandriában, amikor már kimásztak, hogy elcipeljenek

Eduard kertel. Megkérdezi: - Mi legyen, Valentin? Sör? Sör a legjobb hőség ellen.

– Nekem nincs melegem. De a legjobb éppen elég jó annak megünneplésére, hogy még élsz, ebben igazad van. Eduard, adj nekem egy palack Johannisberger Langenberget, Mumm terméséből.

– Kifogyott.

- Nem fogyott ki. Megérdeklődtem a pincemesterednél. Több, mint száz palackod van belőle. Micsoda szerencse, hogy ezt a fajtát kedvelem legjobban!

Felnevetek. - Mit nevetsz? - ordítja dühöngve Eduard. — Pontosan neked erre aztán semmi okod. Pióca! Mindnyájan piócák vagytok. Te, a sírkőkereskedő bonvivánod és te, Valentin! Kiszívjátok minden véremet! Parazita gazfickók háromlevelű lóheréje!

Valentin rám kacsint, és komoly marad. - Úgy, tehát ez a köszönet, Eduard! És így tartod meg a szavad! Ha ezt tudtam volna akkoriban...

Magasra tűzi a kabátujját, és szemügyre vesz egy hosszú, csipkézett sebhelyet. 1917-ben, a háborúban megmentette Eduard életét. Eduard konyhás altiszt volt, de akkoriban hirtelen leváltották és kiküldték a frontra. Ez az elefánt már az első napon kapott a senki földjén egy lövést a lábikrájába, és rögtön egy másodikat, amely miatt sok vért vesztett. Valentin rátalált, bekötözte, és visszacipelte a lövészárokba. Eközben kapott szilánkot a karjába. Megmentette azonban Eduard életét, aki biztosan elvérzett volna. Eduard túláradó hálájában akkor ajánlotta fel Valentinnek, hogy egész életében azt ehet és ihat a „Walhallá”-ban, amit akar. Valentin a bal, sebesülés nélküli kezével csapott a markába. Georg Kroll és én voltunk a tanúk. ,

1917-ben mindez még ártalmatlannak nézett ki. Werdenbröck távol volt, a háború közel és ki tudta még, vajon Valentin és Eduard visszatérnek-e valaha a „Walhallá”-ba? Megérkeztek. Valentin, miután még kétszer megsebesült és Eduard, dagadtan és kereken, mint visszahelyezett konyhai tenyészbika. Kezdetben Eduard valóban hálás volt. Amikor Valentin látogatóba érkezett, feláldozott időről időre még német pezsgőt is, olyat, amely már nem habzott. De hát az évek kezdtek elillanni, Valentin viszont Werdenbrückben rendezkedett be. Korábban egy másik városban élt;most beköltözött a„Walhalla” mellett egy kis kuckóba. Reggelire, ebédre és vacsorára pontosan megjelent Eduardnál, aki hamarosan keserűen megbánta könnyelmű ígéretét. Valentinnak jó étvágya volt, különösen azért, mert már nem volt semmi gondja. Eduard talán félig-meddig beletörődött volna az ennivalóba, Valentin azonban ivott is, és fokozatosan kifejlesztette finom ízlését és ismereteit a borokra vonatkozólag. Ezelőtt sört ivott; most már csak fedett borokat ivott, ezáltal természetesen teljesen másként ejtve kétségbe Eduardot, mint mi a szegényes ebédjegyeinkkel.

– Nos jó - mondja Eduard vigasztalhatatlanul, amikor Valentin eléje tartja a sebét. - Evés és ivás azonban az evéshez való ivást jelent, nem közbe-közbe valót. Közben való ivást nem ígértem.

– Nézd csak meg magadnak ezt a szánalmas pitiánert - válaszolja Valentin, és oldalbalök. - 1917-ben nem így gondolta. Ekkor az így hangzott: Valentin, drága Valentin, ments meg, neked adom mindenemet, amim van!

– Ez nem igaz! Ezt soha nem mondtam! - kiáltja Eduárd fejhangon.

– Ezt honnan tudod? Félig bolond voltál a félelemtől, félig elvéreztél amikor visszavonszoltalak.

– Ezt nem mondhattam! Ezt nem! Még ha azonnali halálom is lett volna. Ez nem fér össze az egyéniségemmel.

– Ez igaz. Ez a velejéig fösvény alak inkább megdöglött volna - mondom.

– Én is ezt gondolom - jelenti ki fellélegezve Eduard, segítségre bukkanva. Megtörli a homlokát. Annyira megijesztette Valentin utolsó fenyegetése, hogy a fürtjei verejtékben úsztak. Már maga előtt látta „Walhalla” birtoklásáért folyó pert. - No nem bánom ez alkalommal... - mondja gyorsan, nehogy tovább szorongassák. - Pincér, fél üveg moselit.

– Johannisberger Langenberg, egész üveg - javítja ki Valentin, és felém fordul. - Meghívhatlak egy pohárra?

– Miért ne! - válaszolom.

– Állj! Ez aztán biztos nem volt benne a megállapodásban! Az egyedül Valentinre vonatkozik! Ludwig enélkül is mindennap sok pénzembe kerül, ez a vérszopó az értéktelen ebédjegyeivel! - mondja Eduard.

–Légy nyugodt, te méregkeverő - válaszolom. - Te szonettekkel lősz rám, ezért a rajnai borodban mosom meg a sebeimet. Azt akarod, hogy Aretinó stílusában küldjék tizenkétsoros verset erről a helyzetről egy bizonyos hölgynek, te életed megmentőjének uzsorása?

Eduard felnyög. - Friss levegőre van szükségem! Zsarolók! Kitartott alakok! Tulajdonképpen soha nem szégyellitek magatokat? - folytatja dühösen.

– Komolyabb dolgok miatt szégyelljük magunkat, te ártatlan számolója a millióknak. - Valentin és én koccintunk. A bor pompás.

– Hogy állunk a bűn házába látogatással? - kérdezi Ottó Bambuss bátortalanul elsuhanva előttünk.

– Egészen bizonyosan elmegyünk, Ottó. Ennyivel tartozunk a művészetnek.

– Valójában miért esőben úszik legszívesebben az ember? - kérdezi Valentin, és újra tölt. - Éppen fordítva kellene lennie.

– Mindenre szeretnél magyarázatot?

– Természetesen nem. Akkor hol maradna a szórakozás? Csak úgy eszembe jutott.

– Talán a csodaösztön ez, Valentin. Folyadékot a folyadékhoz.

– Lehet. De esős napokon gyakrabban pisilek is. Ez mégiscsak különös.

– Többet pisilsz, mert többet iszol. Mi ezen a különös?

– Igaz. - Valentin megkönnyebbülten bólint. - Erre nem gondoltam. Azért is háborúskodnak többen, mert több ember születik?

XII.

Nagy, fekete varjúként bukkan elő Bodendiek a ködből. - Nos, még mindig a világot javítgatja? - kérdezi jóindulatúan.

– Szemlélem - válaszolom.

– Aha, a filozófus. És mit talál?

Belenézek jókedvű arcába, amely vörösen és esőtől nedvesen világít széles Karimájú kalapja alatt. - Azt találom, hogy a kereszténység nem vitte jelentősen előre a világot kétezer év alatt - válaszolom.

Egyetlen szempillantásra megváltozik a felvett jóakaratú arckifejezés, azután ismét előbukkan. - Nem gondolja, hogy kissé fiatal ilyen ítélkezéshez?

– De igen, nem úgy találja azonban, hogy sivár érv valakinek a fiatalságát felhánytorgatni? Nincs semmi mára?

– Egész halom másom is van; de nem ilyen együgyűségek ellen. Nem tudja, hogy minden általánosítás a felületesség egyik jele?

– De igen - mondom fáradtan. - Ezt csak azért mondtam, mert esik. Egyébként van benne valami. Néhány hete a történelmet tanulmányozom, ha nem tudok aludni.

– Miért? Mert esik időnként?

Nem törődöm az ártalmatlan célzással. - Mert meg szeretném óvni magam az idő előtti cinizmustól és a helybeli kétségbeeséstől. Nem mindenkinek az a dolga, hogy a Szentháromságba vetett szimpla hittel elnézzen afölött, amint egy új háború előkészítésének a kellős közepében vagyunk - azután, hogy éppen níost vesztettünk el egyet, amilyet maga és a maga kollégái a különböző protestáns felekezetekből Isten és a felebaráti szeretet nevében megáldott és megszentelt Elismerem, maga valamivel ködösebben és elvontabban, kollegái annál élénkebben, egyenruhában, a keresztekkel csörömpölve és a győzelemért lihegve.

Bodendiek lerázza az esőt fekete kalapjáról. - Utolsó vigaszt nyújtottunk a fronton a haldoklóknak, úgy látszik, ezt teljesen elfelejtette.

– Nem szabad lett volna engedniük, hogy idáig eljussanak! Miért nem sztrájkolnak? Miért nem tiltották meg hívőiknek a háborút. Ez lett volna a feladatuk. A vértanúk ideje azonban elmúlt. Ezért volt gyakran elegem, hogy a fegyvereik győzeleméért való imákat hallgassam, amikor el kellett mennem a tábori istentiszteletre. Gondolja, hogy Krisztus a galileaiak filiszteusok győzelméért imádkozott?

– Úgy tűnik, az eső szokatlanul indulatosabbá és lázítóbbá változtatja magát - mondja kimérten Bodendiek. — Láthatóan már jól tudja, ügyes eljárással, kihagyásokkal, kiforgatásokkal és egyoldalú beállítással a világon mindent lehet támadni és támadhatóvá tenni.

– Ezt tudom. Ezért tanulmányozom a történelmet. Az iskolában és a hittanórákon mindig a sötét, együgyű, szörnyű, kereszténység előtti, időkről meséltek. Újra elolvasva ezt, azt találom, nem vagyunk sokkal jobbak, eltekintve a technika és tudomány eredményeitől. Ezeket is nagyrészt arra használjuk azonban, hogy több embert öljünk meg velük.

– Kedves barátom, ha valaki bizonyítani akar valamit, mindent bebizonyíthat. Az ellenkezőjét is. Minden előre kialakított véleményre felhozhatók bizonyítékok.

- Ezt én is tudom. Az egyház brilliánsan elől járt ebben, amikor a gnosztikusokat elintézte.

– A gnosztikusok! Ugyan mit tud róluk? - kérdezi Bodendiek sértő csodálkozással.

– Eleget ahhoz, hogy gyanítsam, ők voltak a kereszténység toleránsabb része. És mindaz, amit megtanultam idáig az életemben, az a tolerancia megbecsülése.

– Tolerancia - mondja Bodendiek

– Tolerancia! - ismétlem meg. - Mások figyelembe vétele. Mások megértése. Mindenkit hagyni a maga módján élni. Tolerancia, amely idegen szó szeretett hazánkban.

– Egyetlen szóval: anarchia - válaszolja Bodendiek halkan és váratlanul nagyon élesen.

A kápolna előtt állunk. A lámpák égnek és a színes ablakok vigasztalóan csillognak a zuhogó esőben: a nyitott ajtóból tömjénfüst enyhe illata szivárog. - Tolerancia, vikárius úr - mondom. - Nem anarchia és maga ismeri a különbséget. Ezt azonban nem szabad beismerni, mert az egyházból hiányzik. Maguk az egyedül üdvözítők. Senki nem birtokolja az eget, csak maguk. Senki nem oldozhat fel, csak maguk. Maguké a kizárólagosság. Nem létezik valós a magukén kívül! Maguk azonosak a diktatúrával! Hogyan lehetnének toleránsak?

– Nem kell azoknak lennünk. Miénk az igazság.

– Természetesen - mondom, és rámutatok a kivilágított ablakra. Az ott! Vigasztalás az élettől való félelemre. Ne gondolkozz tovább; én mindent tudok a számodra! A mennyország ígérete és a pokollal való fenyegetés - játék a legegyszerűbb indulatokkal - mi köze ennek, agyunk délibábjának az igazsághoz?

– Szép szavak - jelenti ki Bodendiek, ismét barátságosan, megfontoltan és enyhén gúnyosan.

- Igen, és mindenünk, amink van, szép szavak - mondom, de dühös vagyok magamra. - És magadnak sincs mása, csak szép szavak.

Bodendiek belép a kápolnába. Vannak szentségeink...

– Igen...

–... és a hitünk, amely csak az üresfejű ostobáknak okoz olyan emésztési zavarokat, mint a butaság és a világból való menekülés, maga közhelyek talaján mozgó ártalmatlan giliszta.

– Bravó! Végre maga is költői. Kétségtelenül erősen késői barokk kori - mondom.

Bodendiek most nevet. - Kedves Bodnerem! Az egyház csaknem kétezeréves fennállása alatt néhány Taulus már Paulussá változott. Ezalatt az idő alatt láttunk és elviseltünk nagyobb törpéket mint maga. Kússzék csak élénken tovább. Minden út végénél ott áll Isten, és vár magára.

Eltűnik esernyőstül a sekrestyében; egy jól táplált férfi fekete ferencjóskában. Félóra múlva olyan fantasztikusan felöltözve, mint egy huszártábornok, ismét előlép és Isten képviselője lesz. Az egyenruhák, csak az egyenruhák - mondta Valentin Busch a második palack Johannisberger után, mialatt Eduard Knoblock búskomorságba és gyilkos gondolatokba süllyedt. - Vedd el tőlük a kosztümöket és nem lesz olyan ember többé, aki katona akarna lenni.

Ájtatosság után Isabelle-lel Sétálni megyek a fasorba. Itt rendszertelenebbül esik, mintha árnyékok gubbasztanának a fákon, amelyék vízzel spriccelik magukat. Isabelle magasan záródó, sötét esőköpenyt és egy kis, haját elfedő sapkát visel. Semmit nem lehet látni belőle, csak az arcát, amely apró holdként csillog a sötétben. Az időjárás hideg és szeles, rajtunk kívül senki sincs már a kertben. Már régen elfelejtettem Bodendieket és azt a fekete dühöt, amely néha ok nélkül előtör belőlem, mint egy piszkos forrás. Isabelle szorosan mellettem megy, az esőn át hallom a lépteit, érzem a mozdulatait és a melegét. Úgy néz ki, ez az egyetlen meleg, amely megmaradt a világból.

Hirtelen megáll. Az arca sápadt és elszánt, a szeme csaknem feketének látszik.

– Nem szeretsz eléggé - tör ki belőle.

Csodálkozón nézek rá. - Annyira, amennyire csak tudlak - mondom.

Egy ideig hallgatva áll. - Nem elég. Soha, soha nem elég! - mormolja.

– Igen - mondom. - Valószínűleg soha nem elég. Soha az életben, soha senkivel. Ez valószínűleg mindig kevés és ez a világ nyomorúsága.

– Nem elég - ismétli Isabelle, mintha nem hallott volna meg.

– Különben nem lennénk még ketten.

– Azt gondolod, különben eggyek lennénk?

Bólint.

A Georggal folytatott beszélgetésre gondolok, mialatt a forraltbort ittuk. - Isabelle, mindig meg kell maradnunk kettőnek - mondom óvatosan. - Szerethetjük azonban egymást és azt hihetjük, már nem vagyunk kettőben.

– Gondolod, hogy már egyszer eggyek voltunk?

– Ezt nem tudom. Ilyesmit senki nem tudhat. Az embernek nem lehet semmiféle visszaemlékezése ilyesmiről.

Mereven rám néz a sötétben. - Ez az, Rudolf - suttogja.

– Az embernek nincsen egyáltalán. Semmiről. Miért nincs? Az ember csak keresi és keresi. Miért tűnt el minden? Olyan sok volt ott! Csak ezt tudja még az ember. Semmivel sem többet. Miért nem lehet már tudni? Te és én, nem volt már ez egyszer? Mondd meg! Ugyan mondd meg! Rudolf, ez most hol van?

A szél csattogva zúdít rájuk egy vízhullámot. Arra gondolok, sok olyan van, ami mintha már lett volna egyszer. Elég gyakran ismét közel jön, és ott áll valaki előtt, aki tudja, hogy ez már egyszer pontosan így itt volt. Sőt, egy pillanatig csaknem azt is tudja, hogyan kell ennek továbbmennie, de azután eltűnik, ha meg akarja fogni, mint a füst vagy halott emlék. - Isabelle, soha nem tudunk emlékezni. Olyan lenne ez, mint az esővel. Az is valami, amely eggyé vált két gázból, oxigénből és hidrogénből és ezek már nem tudják, hogy valaha gázok voltak. Most már ők kizárólag eső, és nem emlékeznek az előzményre. - mondom.

– Vagy a könnyek. De a könnyek tele vannak emlékekkel. - mondja Isabelle.

Egy ideig hallgatagon megyünk tovább. Azokra a különös pillanatokra gondolok, amikor valakire hirtelen ránézve felrémlik sok életen keresztüli látszólagos emlékének alterego-arca. A kavics csikorog a cipőjük alatt, a kert fala mögött hosszasan dudál egy autó, mintha várna valakit, aki el akar menekülni. - Akkor olyan, mint a halál - mondja végül Isabelle.

– Micsoda?

– A szerelem. A teljes szerelem.

– Ki tudja ezt, Isabelle? Azt hiszem, soha senki nem tudja ezt meg. Mindig csak akkor ismerünk meg valamit, ameddig még mindegyikünk egy Én vagyunk. Ha az énjeink összeolvadnának, az lenne mint az esőnél. Új én lennénk, és nem tudnánk már emlékezni a korábbi egyedi énekre. Mások lennénk, olyan különbözőek, mint az eső és a levegő, már nem egy-egy Te által feldolgozott Én.

– És ha a szerelem teljes lenne, olyan, hogy összeolvadnánk, az olyan lenne, mint a halál?

– Talán - mondom vonakodva, de nem olyan, mint a megsemmisülés. Isabelle, senki nem tudja, mi a halál. Ezért semmivel nem lehet összehasonlítani. Biztos azonban, hogy nem éreznénk már meg saját magunkat. Ismét egy másik, magányos Én lennénk.

- Akkor a szerelemnek mindig meg kell maradni nem teljesnek?

– Eléggé teljes az - mondom, és elátkozom magam, hogy pedáns iskolamesterségemmel megint belebonyolódom egy ilyen beszélgetésbe.

Isabelle a fejét rázza. - Rudolf ne térj ki! Most már látom, hogy nem az. Ha teljes lenne, villámlana és már semmi nem lenne ott.

– Még lenne ott valami - de túl a mi ismereteinken.

– Úgy, mint a halál?

Ránézek. - Kit tudja? - mondom óvatosan, nehogy még jobban felizgassam. - Talán a halálnak egészen hamis neve van. Mindig csak az egyik oldaláról látjuk. Talán ő a teljes szerelem Isten és mi közöttünk.

A szél esőáradatot zúdít a fák levelein át, a levelek szellemkezeikkel tovább zúdítják. Isabelle hallgat egy ideig. - Ezért olyan szomorú a szerelem? - kérdezi azután.

– Nem szomorú. Csak szomorúvá tesz, mert beteljesíthetetlen és megtarthatatlan.

Isabelle megáll. - Miért, Rudolf? - mondja hirtelen nagyon indulatosan és toporzékol a lábával. - Miért kell ennek így lennie?

Belenézek a sápadt, feszült arcba. - Ez a szerencse - mondom.

Elámulva néz rám. - Ez a szerencse?

Bólintok.

– Ez nem lehet! Ez éppen nem más, mint szerencsétlenség!

Rám veti magát, szorosan tartom. Érzem, a válla rázkódik a zokogástól. - Ne sírj! Mi lenne, ha ilyesmi miatt sírna valaki? - mondom.

– Hát akkor miért?

Igen, mi másért gondolom. Minden másért, a nyomorúságért ezen az elátkozott bolygón, de nem ezért. - Nem szerencsétlenség, Isabelle - mondom. - Ez szerencse. Csak éppen olyan balga elnevezéseink vannak rá, mint „teljes” és „nem teljes”.

– Nem, nem! - Indulatosan rázza a fejét, és nem hagyja magát vigasztalni. Sír és ráfonódik, a karjaimban tartom és érzem, hogy nem nekem van igazam, hanem neki, aki nem ismeri a megalkuvásokat, hogy benne még az első, az egyetlen Miért, a magunkra ébredés első kérdése él.

– Nem szerencsétlenség - mondom ennek ellenére. - A szerencsétlenség valami egészen más, Isabelle.

– Micsoda?

– A szerencsétlenség nem az, hogy az ember soha nem lehet teljesen eggyé. A szerencsétlenség az, hogy az embernek szakadatlanul el kell hagynia magát, mindennap és minden órában. Tudja ezt és nem tudja feltartóztatni, átfolyik a kezén ez a legértékesebb, ami csak van, és mégsem lehet megtartani. Egyvalaki mindig előbb hal meg. Egyvalaki mindig megmarad.

Felnéz. - Hogyan hagyhatja valaki el azt, ami nincs.

– Megteheti - válaszolom keserűen. - De még mennyire!

Sok fokozata van az elhagyásnak és az elhagyatottságnak és mindegyik fájdalmas, sok olyan, mint a halál.

Isabelle zokogása elmúlt. - Honnan tudod ezt? Nem is vagy olyan idős - mondja.

Elég idős vagyok, gondolom. Milyen gyakran kellett elhagynom a napot és az órát és a létezést és a fát reggeli fényben és a kezeimet és a gondolataimat és ez minden alkalommal örökre szólt és amikor visszajöttem, már egy másik voltam.

Az esős éjszakában Isabelle arca ott ragyog előttem és hirtelen gyengédség hullámzik át rajtam. Újra átérzem, milyen magányban él, rendületlenül, egyedül az arcaival, fenyegetve általuk és kiszolgáltatva nekik, fedél nélkül, ahová elmenekülhetne, kikapcsolódás és szórakozás nélkül, a szív minden viharának kitéve, senkitől nem kapva segítséget, panasz nélkül és önmaga iránti részvét nélkül. Te édes, félelmet nem ismerő szív, gondolom, érintetlenül és magányosan nyílegyenesen megcélozod a dolgok lényegét akkor is, ha nem éred el, és eltévedsz - de hát ki nem tévedt el? És nem adta fel már régen csaknem mindenki? Hol kezdődik a tévedés, az őrültség, a gyávaság és hol a bölcsesség, és hol a végső bátorság?

Harang csendül. Isabelle megijedt. - Itt az ideje. Be kell menned. Várnak rád - mondom.

– Velem jössz?

– Igen.

Odamegyünk a házhoz. Amint kilépünk a fasorból, zápor fogad bennünket, amelyet a szél rövid lökésekkel fátyolként borít ránk. Isabelle odasimul hozzám. A dombon túl lepillantok a városra. Semmit nem lehet látni. Köd és eső szigetel el bennünket. Sehol nem látható már fény, teljesen egyedül vagyunk. Isabelle úgy megy mellettem, mint aki mindig hozzám tartozott és mintha nem lenne súlya. Újra olyannak látom, mint akinek valóban nincs senkije, és olyan, mint a legendák és álmok alakjai, akiknél a törvények is másként érvényesek, mint a napi létezésben.

Az ajtó alatt állunk. - Gyere - mondja.

Megrázom a fejem. - Nem tudok. Ma nem.

Hallgat és rám néz, egyenesen és nyíltan, szemrehányás és csalódás nélkül; úgy tűnik azonban, hogy egyszerre kialudt benne valami. Lesütöm a szemem. Úgy érzem magam, mintha megütöttem volna egy gyereket vagy megöltem volna egy fecskét. - Ma nem. Később. Holnap - mondom.

Szótlanul megfordul és belép az előcsarnokba. Látom a nővért, amint felmegy vele a lépcsőn. Hirtelen az az érzésem, visszahozhatatlanul elvesztettem valamit, amit csak egyszer lehet az életben megtalálni.

Zavartan álldogálok. Mit tehettem volna még? És hogyan kerültem bele megint ebbe az egészbe? Igazán nem akartam! Ez az átkozott eső!

Lassan odamegyek a főépülethez. Wernicke jön ki fehér köpenyben, esernyővel. - Leadta Terhoven kisasszonyt?

– Igen.

– Jó. Csak törődjön vele továbbra is. Látogassa meg nappal is, ha van ideje.

– Miért?

– Erre nem kap választ. Nyugodtabb azonban, amikor magával volt. Ez jót tesz neki. Ennyi elegendő?

– Ő valaki másnak vél engem.

– Szerintem ez nem tartozik magára, csak a betegeimre. - Wernicke átpislog a szemerkélő esőn.

– Bodendiek megdicsérte ma érte.

– Micsoda? Erre igazán nem volt semmi alapja!

– Úgy véli, mintha visszatérőben lenne az úton. A gyóntatószékhez és áldáshoz.

– Nahát ilyet! - jelentem ki őszintén felháborodva.

– Ne ismerje félre az egyház bölcsességét. Az övé az egyetlen diktatúra, amelyet kétezer év óta döntöttek meg!

Lemegyek a városba. Köd fújja át szürke lobogóit az esőn.

Isabelle kísért a gondolataimban. Benne hagytam a pácban; tudom, hogy ez az, amit most gondol. Egyáltalán nem lenne szabad többé felmennem, gondolom. Csak felkavar és enélkül is eléggé zaklatott vagyok. Mi lenne azonban, ha már nem lenne ott többé? Nem olyan lenne, mintha a legfontosabb hiányozna nekem, az, ami soha nem lehet idős, elhasznált és mindennapi, mert soha nem volt az enyém?

Karl Brill cipészmester házához érek. A cipőtalpaló intézményekből gramofon hangja szűrődik ki. Ide vagyok mára férfiestre meghíva. Egyike azon híres esteknek, amelyeken Beckmanné akrobata művészetének legjavát adja. Egy pillanatig habozok, nem vagyok erre hangolva, de aztán belépek.

Dohányfüst és sörszag hulláma fogad. Karl Brill feláll, és enyhén dülöngélve átölel. Éppen olyan tar feje van, mint Georg Krollnak, de ő minden szőrzetét az orra alatt viseli hatalmas rozmárbajuszban. - Éppen jókor jön - jelenti ki. - A fogadások megtörténtek. Csak jobb zene kellene, mint ez az ostoba gramofon. Mi lenne a „Dunai hullámok” keringővel?

– Rendben!

A zongorát már a gyorstalpaló intézménybe szerezték be, a gépek előtt áll. A helyiség elülső részében már félretolták a cipőket és a bőröket, ahol csak lehet, székek és néhány karosszék van elhelyezve. Egy hordó sör van csapra ütve és néhány pálinkás üveg már üres. Nagy, vattával körültekert szög is hever az asztalon egy erős cipészkalapács mellett.

Lekopogtatom a „Dunai hullámok” keringőt. Karl Brill cimborái elsüllyednek a füstgomolyagban, Már jócskán feltankoltak. Karl egy üveg sört és dupla adag Steinhűger pálinkát tesz a zongorára.

– Klara készülődik. Hárommillió fölött van az összes fogadás. Remélhetőleg Klara a legjobb formájában van, különben félig csődbe jutott. - mondja.

Rám pislog. - Játsszék valami nagyon lendületeset, ha sikerül a sor. Az mindig sarkallja. Bolondul a zenéért.

– A „Gladiátorok bevonulását” fogom játszani. Mi lenne azonban, ha én is fogadnék egy kis összegbe.

Karl felvillanyozódik. - Kedves Bodmér úr - mondja sértődötten. - Csak nem akar Klara ellen fogadni! Hogyan tudna akkor meggyőződéssel játszani?

– Nem ellene. Rá. Rá fogadnék valakivel.

– Mennyibe? - kérdezi gyorsan Karl.

– Vacak nyolcvanezer. Az egész vagyonom - válaszolom.

Karl fontolgatja egy pillanatig, utána megfordul. - Van itt még valaki, aki fogadni akar nyolcvanezerbe? Zongoristánk ellenében?

– Én! - Egy dagadt férfi lép elő, kis bőröndből pénzt vesz elő, és lecsapja a pultra.

Mellé teszem a pénzem. - A tolvajok Istene oltalmazzon meg engem - mondom. - Különben holnap kizárólag ebédre leszek rászorulva.

– Nos, rajta - mondja Karl Brill.

A szöget körben bemutatják. Azután Karl odalép a falhoz, elhelyezi az emberi fenék magasságába, és egyharmad részéig beveri. Kevésbé erősen üt, mint ahogy azt mozdulatai sejtetik. - Jól és szilárdan ül - mondja, és úgy tesz, mintha megrázná a szöget.

– Azt előbb mi is megvizsgáljuk.

Előlép a dagadt, aki ellen fogadott. Megmozdítja a szöget és vigyorog. Hangosan nevetve így szól; Karl, ezt kifújom a falból. Add csak ide a kalapácsot.

– Először fújd ki a falból.

A dagadt nem fúj. Erősen megmozgatja és a szög már kint is van. - A kezemmel át tudok ütni egy szöget az asztallapon. A fenekemmel nem. Ha ilyen feltételeket állítotok, hagyjuk inkább az egészet.

A dagadt nem válaszol. Fogja a kalapácsot, és beveri a szöget a fal másik részén.

– No, mi van itt?

Karl Brill megvizsgálja. Hat vagy hét centiméter még kiáll a falból. - Túl szoros. Ezt még kézzel sem lehet kihúzni.

– Vagy-vagy - jelenti ki a dagadt.

Karl mégegyszer megvizsgálja. A dagadt leteszi a kalapácsot a pultra, és nem veszi észre, hogy Karl minden alkalommal, amikor kipróbálja, milyen szilárdan áll a szög, egyben lazít rajta.

– Erre nem tarthatok fogadást egy az egy ellen. Csak kettő az egy ellen és még akkor is vesztenem kell - mondja végül Karl.

Hat a négy ellenben állapodunk meg. Egy halom pénz tornyosul a pulton. Karl felháborodva még kétszer ráncigálja a szöget annak bemutatására, micsoda lehetetlen fogadásról van szó. Most a „Gladiátorok bevonulás”-át játszom. Erre rövidesen besuhan Beckmanné laza, lazacvörös kínai kimonóban, amelynek a hátára peóniák és egy főnix vannak hímezve.

Tiszteletet keltő figura, a fej olyan, mint egy bulldogé, de csinos bulldogé. Dús, göndör, fekete haja van, a szeme csillogó cseresznye - a többi bulldogszerű, különösen az álla. A teste nagy és tiszta vasból van. Két kőkemény melle bástyaként mered előre, utána következik egy aránylag keskeny derék, még ezután a híres fenék, amely körül az egész kavarog itt. Erős és szintén kőkemény. Valószínűleg még egy kovácsnak sem volna lehetséges belerúgni, ha Beckmanné megfeszíti a fenekét. A kovács hamarabb törné össze az ujjait. Karl Brill már ezzel is nyert fogadásokat, de csak a legszűkebb baráti körben. Ma este, amikor a dagadt is jelen Van, csak a másik kísérletet végzik el, a szög falból való kihúzását üleppel.

Minden sportszerűen és lovagiasan folyik; Beckmanné köszön ugyan, különben azonban nagyon tartózkodó, szinte elutasító. Az ügyet kizárólag sport, illetőleg üzleti oldalról szemléli. Nyugodtan odaáll háttal a falhoz egy alacsony spanyolfal mögé. Néhány szakszerű mozdulatot hajt végre, utána csendben áll; előre nyújtott állal, felkészülve és komolyan, ahogyan a jelentős sportteljesítményeknél illik. Félbeszakítom az indulót és két trillába kezdek, amelyek úgy hangzanak, mint a trombiták a Busch cirkuszban a halálugrásnál. Beckmanné megfeszíti, azután elengedi magát. Még kétszer megfeszíti magát. Karl Brill üveges lesz. Beckmanné megmerevedik, szemével a köpenyét nézi, fogait összeszorítja. Ekkor megzördül valami, az asszony ellép a faltól. A szög a padlón hever.

A „Szűz imájá”-t játszom, egyik legkedvesebb számát. Erős fejének kecses bólintásával megköszöni, kellemes hangon kíván „Jó estét mindenkinek”, szorosabbra húzza maga körül a kimonót, és eltűnik.

Karl Brill inkasszál. Átnyújtja a pénzemet. A dagadt felülvizsgálja a szöget és a falat. - Mesés - mondja.

Az „Alpesi fény-”t és a „Weser dal-”t játszom, Beckmanné két további kedvencét. A felső szinten is hallhatja. Karl büszkén rám kacsint, végülis ő ennek a tekintélyt keltő harapófogónak birtokosa. Folyik a Steinháger, sör és rozspálinka. Felhajtok néhánnyal, és tovább játszom. Jól esik, hogy most nem vagyok egyedül. Szeretnék is, meg nem is gondolkodni. Kezeim ismeretlen gyengédséggel telnek meg, valami fáj és úgy látszik, mintha rám akarna tömi. A műhely eltűnik, ismét itt van az eső, a köd, Isabelle és a sötétség. Nem beteg, gondolom, de mégis tudom, hogy az - de ha ő beteg,, akkor mi mindnyájan még betegebbek vagyunk. ‘

Hangos veszekedés ébreszt fel. A dagadt nem tudja elfelejteni Beckmanné idomait. Számos pohár pálinkától feltüzelve, három részből álló ajánlatot tesz Karl Brillnek: öt millió egy teadélutánért Beckmannéval - egymillió most, egy rövid beszélgetésért, amelyen valószínűleg meg szeretné hívni egy tisztes vacsorára, Karl Brill nélkül - és kétmillió a Beckmann-i anatómia pompás részén két jókora fogdosásért, itt a műhelyben, a vidám társaság tagjai jelenlétében, tehát teljesen tiszteletteljesen.

Most azonban kiütközik Karl jelleme. Ha a dagadt csak sportszerűen érdeklődnék, megkaphatná a fogdosásokat egy akár jelentéktelen százezres fogadás ellenében. Koslató kedvében azonban Karl még a fogadás gondolatát is súlyos sértésnek találja.

– Micsoda disznóság! Azt gondoltam, itt csak gavallérok vannak! - üvölti!

– Én gavallér vagyok. Ezért tettem az ajánlatot - gügyögi a dagadt.

– Maga disznó!

– Az is. Különben gavallér sem lennék. Büszkének kellene lennie egy ilyen hölgynél... nincs magának szíve a mellkasában? Mit csináljak, ha a természetem felágaskodik? Miért van megsértődve? Hiszen nincsen vele összeházasodva?

Látom, amint Karl Brill megrázkódik, mintha rálőttek volna. Vadházasságban él Beckmannéval, aki tulajdonképpen a házvezetőnője. Senki sem tudja, miért nem vette feleségül. Valószínűleg jellemének ugyanolyan csökönyössége miatt, mint amellyel télen lyukat fúr a jégbe, hogy úszhasson. Ez azonban gyenge pontja.

– Én - dadogja a dagadt - a tenyeremben hordanék egy ilyen ékszert, bársonyba és selyembe burkolnám... selyembe, piros selyembe, - sűrűn csuklik, és dús formákat rajzol a levegőbe. A mellette levő palack üres. Ez a szerelem első látásra tragikus esete. Elfordulok, és tovább játszom. Az az elgondolás, hogy a dagadt Beckmannét a tenyerén tudná hordani, túlságosan sok nekem.

– Kifelé! - jelenti ki Karl Brill. - Elég. Gyűlölök vendégeket kihajítani, de...

Rettenetes üvöltés hallatszik a háttérből. Felugrunk. Egy apró férfi táncol ott körbe. Karl odarohan hozzá, megragad egy ollót, leállít egy gépet. Az apró férfi elájul.

– Átkozott! Ki tudhatja, hogy részegségében a gyorstalpalógéppel játszadozik - szitkozódik Karl.

Megnézzük a kezét, néhány szál lóg ki belőle. A gép a mutató és hüvelykujja között a lágy húsba kapott bele - szerencsére. Karl pálinkát önt a sebre és az emberke magához tér.

– Leamputálták? - kérdi elborzadva, amint megpillantja a kezét Karl mancsaiban.

– Ostobaság, még rajta van a keze.

A férfi megkönnyebbülten nyög fel, amikor Karl a szeme láttára megrázza a kezét. - Vérmérgezés ugye? - kérdezi.

– Nem. A gép azonban be fog rozsdásodni a véredtől. Megmossuk a csülködet alkohollal, jódot kenünk rá és bekötözzük.

– Jódot? Az nem fáj?

– Csíp egy pillanatig. Úgy, mintha a kezed nagyon erős pálinkát inna.

Az apró ember elhúzza a kezét. - Szívesen innám én magam a pálinkát.

Előhúz egy nem túlságosan tiszta zsebkendőt, a mancsa köré tekeri, és a palack után nyúl. Karl vigyorog. Azután körülnéz, és nyugtalan lesz. - Hol van a dagadt?

Senki nem tudja. - Talán összehúzódott - mondja valaki, horkantás szerű nevetést aratva viccével.

Nyílik az ajtó. Megjelenik a dagadt; vízszintesen előrehajolva támolyog be, mögötte lazacszerű kimonóban Beckmanné. A férfi karját magasan a háta mögött hátracsavarta, azután belökte őt a műhelybe. Erőteljesen meglökve elengedi. A dagadt előrezuhan a női cipők részlegébe. Beckmanné olyan mozdulatot tesz, mintha leporolná a kezét, és kimegy. Karl Brill megereszt egy kemény mondatot. Magasra emeli a dagadtat. – A karjaim! - nyögi a megszégyenített szerelmes. - Kicsavarta őket! És a karom! Ó, a karom! Mekkora ütés!

Nem kell magyarázkodnia nekünk. Beckmanné egyenrangú ellenfele, a téli úszónak és első osztályú tornásznak, akinek már kétszer eltörte a karját, nem is beszélve arról, mire képes egy vázával vagy piszkavassal. Még fél éve sincs, hogy két betörőt lepett meg éjszaka a műhelyben. Utána mindketten hetekig feküdtek a kórházban. Egyikük soha nem gyógyult fel egy vas kaptafával a fejére mért csapástól, amelytől egyidejűleg az egyik fülét is elvesztette. Azóta zavarosan beszél.

Karl a világosságra húzza a dagadtat. Elfehéredett a dühtől, de mást nem tehet - a vastag kikészült. Olyan ez, mintha egy tífuszban súlyosan megbetegedettet akarna elverni. A dagadt irtózatos csapást kapott azokra a szerveire, amelyekkel bűnt akart elkövetni. Járni is képtelen. Karl még ki sem dobhatja. A háttérben, a bőrhulladékoknál fektetjük le.

– Az a szép Karlnál, hogy mindig olyan kedélyes a hangulat - mondja valaki, aki megpróbálja a zongorát sörrel megitatni.

A Nagy utcán át megyek haza. Zúg a fejem, túlságosan sokat ittam, de azt is akartam. Köd homályosítja el a kirakatban még égve hagyott lámpákat, és arany fátyolt sző az utcai lámpák köré. Égy hentesüzlet ablakán hevesi rózsafa virágzik egy lemészárolt malac mellett, amelynek nyitott pofájába citromot nyomtak. Meghitten hevernek körülötte a felvágottak. Csendélet ez, a szépség és cél harmonikus egyesülése. Egy ideig álldogálok előtte, azután tovább vándorolok.

A sötét udvaron a ködbe beleütközöm egy árnyékba. Az öreg Knopf az, aki megint a fekete obeliszk előtt áll. Teljes lendülettel szaladtam neki, megtántorodik, és mindkét kezével átöleli az obeliszket, mintha meg akarná mászni. - Sajnálom, hogy meglöktem - mondom neki. - De hát miért is áll itt? Valóban nem tudja a dolgait a lakásában elintézni? Vagy, ha már szabadtéri akrobata, miért nem egy utcasarkon?

Knopf elengedi az obeliszket. - Nyavalyát, most a nadrágomba ment - motyogja.

- Nem árt az magának. Tőlem most már itt is elintézheti a maradékot.

- Már késő.

Knopf odatámolyog az ajtóhoz. Felmegyek a lépcsőn, és elhatározom, hogy a Karl Brillnél nyert pénzből holnap küldök egy csokor virágot Isabelle-nek. Ámbár az ilyesmi rendszerint szerencsétlenséget hoz rám, nem tudok most mást kieszelni. Egy ideig még az ablaknál állok, és kinézek, az éjszakába. Ezután kissé szégyenkezve és nagyon halkan elkezdek szavakat és mondatokat suttogni, melyeket szívesen elmondanék egyszer valakinek, de erre a célra nincs senkim, talán Isabelle-n kívül, de hát ő azt sem tudja, hogy ki vagyok. Különben ugyan ki tudja ezt bárkiről?

XIII.

Könnyező Oskar, azaz Oskar Fuchs utazó az irodában ül. - Mi újság, Fuchs úr? Mi a helyzet az influenzajárvánnyal a falvakban? - kérdezem.

- A járvány meglehetősen ártalmatlan. A parasztoknak jócskán van ennivalójuk. Városban ez más. Két esetem van, ahol Hollmann és Klotz lekötés előtt állnak. Egy vörös gránit, egyik oldalán csiszolt sírkő, domborított talapzat, egy méter ötven magas kétmillió kétszázezer márka - egy kisebb, egytíz magas, egymillió háromszázezer guba. Jó árak. Ha maguk százezerrel kevesebbet kérnek, megkapják. A jutalékom húsz százalékát.

- Tizenöt - felelem automatikusan.

- Húsz - jelenti ki Könnyező Oskar. - Tizenötöt Hollmann és Koltznál is megkapok. Akkor minek az árulás?

Hazudik. Hollmann és Klotz, akinek az utazója, tíz százalékot és a költségeket fizeti neki. A költségeket úgyis megkapja, ez tehát üzletkötésnél külön tíz százalékot tesz ki.

- Készpénzfizetés?

- Azt maguknak kell elérni. Jól szituált emberek.

- Fuchs úr! Miért nem jön át teljesen hozzánk? Jobban fizetünk, mint Hermann és Klotz, és alkalmaznánk egy elsőrendű utazót - mondom.

Fuchs pislog. - És így annyival viccesebb. Érző ember vagyok. Ha dühös leszek az öreg Holmannra, bosszúból átirányítok egy rendelést maguknak. Ha teljesen magának dolgozom, maga miatt bosszankodnék.

- Van benne valami - mondom!

- Azt elhiszem. Akkor magát árulnám el Hollmann és Klotznak. Sírkövekben utazni unalmas, valamivel fel kell élénkíteni.

- Unalmas? Magának? Amikor minden alkalommal művészi előadást tart?

Fuchs úr nevet, mint Gaston Münch a városi színházban, amikor „A régi Heidelberg”-ben Karl Heinzet alakította. Az ember megteszi azt amit tud. - jelenti ki őrjítő határozottsággal.

- Maga aztán nagyon kifejlesztette magát. Segédanyag nélkül, tisztán ihlet alapján. Igaz?

Oskar azelőtt nyers hagymaszeletekkel dolgozott, mielőtt belépett a gyászoló házba. Most úgy véli, szabadon tudja a könnyeket előállítani, mint a nagy színészek. Ez természetesen óriási előrelépés. így nem kell sírva belépnie a házba, mint a hagyma-technikánál. Akkoriban, ha az üzleti megbeszélés elhúzódott a könnyek kiapadtak, mert nem tudta a hagymát igénybe venni, ameddig a gyászolók ott ültek mellette. Most ellenben száraz szemekkel tud bemenni és az elhunytról folytatott beszélgetés során természetes könnyekre fakadni, aminek persze teljesen más a hatása. Akkora a különbség, mint a valódi és a hamis gyöngy között. Oskar szerint annyira meggyőző, hogy gyakran a hátramaradottak vigasztalják és üdítik fel.

Georg Kroll jön ki a szobájából. Rossz színű Havanna füstölög az orra alatt és maga a megelégedettség. Tüstént a tárgyra tér. - Fuchs úr, igaz, hogy maga parancsra sírni tud, vagy ez csak a versenytársunk alantas, ijesztő hírverése? - kérdezi.

Válasz helyett Oskar rámered. - Nos? Mi van? Nem érzi jól magát? - kérdezi Georg.

- Egy pillanatra! Először hangulatba kell jönnöm - Oskar lehunyja a szemét. Amikor újra felhúzza a szemhéját, a szeme már enyhén nedves. Továbbra is rábámul Georgra, és egy idő után valóban kövér könnycseppek vannak kék szemében. Még egy perc és legördülnek az arcán. Oskar zsebkendőt vesz elő, és felitatja őket. - Ez milyen volt? - kérdezi, és kiveszi az óráját. - Szűk két perc. Néha egy perc alatt produkálom, ha a hulla még a házban van. - Nagyszerű.

Georg tölt a vevők konyakjából. - Fuchs úr, színésznek kellett volna lennie.

- Erre már én is gondoltam, de túlságosan kevés olyan férfiszerep van, ahol férfi könnyekre van szükség. Persze Othello, de különben...

- Hogyan csinálja? Van valami trükk?

- Képzelet - válaszolja szűkszavúan Fuchs. - Erős szemléltető képzelőerő.

- Most például mire gondolt?

Oskar kiissza az italát. - Őszintén szólva magára, Kroll úr. Törött lábakkal és karokkal, egy csapat patkánnyal, amint lassan felfalják az arcát, mialatt maga még él, de a törött karok miatt nem tudja a rágcsálókat elűzni. Bocsásson meg, de ilyen gyors előadáshoz nagyon erőteljes képre volt szükségem.

Georg kezével végigsimítja az arcát. Még ott van. - Ehhez hasonló dolgokat képzel el Hollmann és Klotzról is, amikor nekik dolgozik? - kérdezem.

Fuchs a fejét rázza. - Azoknál azt képzelem el, hogy százévesek lesznek, gazdagok és egészségesek maradnak, amíg álmukban infarktus következtében távoznak el - ilyenkor csak úgy patakzanak dühömben a könnyek.

Georg kifizeti neki a jutalékot az utolsó két árulásáért. - Újabban a mesterséges csuklást is kifejlesztettem. Nagyon hatásos, meggyorsítja a lekötést. Az emberek bűnösnek érzik magukat, mert azt gondolják, ez a részvét következménye.

- Fusch úr jöjjön át hozzánk! - mondom elragadtatva. - Maga művészien vezetett vállalkozáshoz tartozik, nem hideg pénznyúzókhoz.

Könnyező Oskar jóindulatúan kacag, megrázza a fejét, és elbúcsúzik.

- Most nem tehetem. Némi árulás nélkül nem lennék több egy bőgő, tedd-ide tedd-oda fráternél. Az árulás tart egyensúlyban. Értik?

- Értjük. Gyásztól sújtottan, de a személyiséget mindenekfelett tiszteletben tartjuk - mondja Georg.

Felírom a sírköves árukat egy papírra, és átadom Heinrich Krollnak, aki az udvaron pumpálja a kerékpárjának a gumijait. Lenézően tekint a papírra. Számára, az ősi Nibelungnak Oskar közönséges lumpen, ámbár ugyancsak Nibelungként nem veszi rossz néven, ha hasznot húz belőle. - Régebben ilyesmire nem volt szükségünk. Jó, hogy az apám már nem élte meg ezt. - jelenti ki.

- Mindazok után, amit apjáról, a sírkövesek úttörőjéről hallottam, azt hiszem magánkívül lenne az örömtől, hogy ilyen komiszul megtréfálhatja versenytársait - válaszolom. - Ő harcos természet volt, nem úgy, mint maga a becsület mezején, hanem az elkeseredett üzleti élet lövészárkaiban. Egyébként harcolunk nemsokára a valamennyi oldalán csiszolt, keresztes emlékmű hátralékos fizetéséért, azért, amelyet áprilisban adott el? A kétszázezerért, ami még hiányzik? Tudja, hogy mennyi most az értéke? Még egy talapzatot sem ér.

Heinrich dörmög valamit, és elteszi a cédulát. Elégedetten megyek vissza, hogy valamelyest odafüstöltem neki: a ház előtt áll az ereszdarab, amely letört az utolsó eső alkalmával. A kézművesek éppen elkészültek, kicserélték a letört részt. - Mi legyen a régi ereszdarabbal? Már nem tudják használni. Vigyük magunkkal? - kérdezi a mester.

- Persze - mondja Georg.

Az eresz oda van támasztva az obeliszkhez, Knopf szabadtéri vizeldéjéhez. Néhány méter hosszú, a végén derékszögű! Hirtelen ötletem támad. - Hagyja csak ott. Még szükségünk van rá. - mondom.

- Mire? - érdeklődik Georg.

- Ma estére. Majd meglátod. Nagyon érdekes előadás lesz.

Heinrich Kroll elkerekezik. Georg és én az ajtó előtt állunk, és egy pohár sört iszunk, amelyet Krollné a konyha ablakon nyújt át. Willke asztalos suhan el. Két üveget visz, és déli alvásához készül egyik faforgáccsal kárpitozott koporsójában. Lepkék játszadoznak a síremlékek körül. A Knopf család tarka macskája vemhes. - Hogy áll a dollár? Telefonáltál? - kérdezem.

- Tizenötezer márkával magasabban, mint ma reggel. Ha így megy tovább, Riesenfeld váltóját egyetlen kicsi sírkő értékével ki tudjuk fizetni.

Csodálatos. Kár, hogy semmit nem tudunk megtartani belőle. Ez részben elvesz valamit a szükséges lelkesedésből, nem?

Georg nevet. - Az üzlet komolyságából is, természetesen Heinrichtől eltekintve. Mit csinálsz ma este?

- Felmegyek Wernickéhez. Ott legalább nem tudnak semmit az üzleti élet komolyságáról vagy nevetségességéről. Odafent csak a létezésről van szó. Mindig az egész létről, a teljes egzisztenciáról, az életről és semmi másról, mint az életről. Ezalatt semmi nincs. Ha az ember hosszabb ideje ott élne, a mi apróságokért törtetőink bolondoknak tűnnének neki.

- Bravó! Ezért a képtelen gondolatért megérdemelsz egy második pohár jéghideg sört - mondja Georg. Fogja a poharainkat, és benyújtja a konyhaablakon. - Nagyságos asszony, kérem mégegyszer ugyanezt.

Krollné kidugja ősz fejét. - Akartok hozzá egy friss göngyölt heringet uborkával?

- Feltétlenül! Egy szelet kenyérrel. Villásreggeli a világfájdalom valamennyi fajtája ellen - válaszolja Georg, és átnyújtja a poharamat. - Neked van ilyesmid?

- Az én koromban minden tisztességes embernek mindig világfájdalma van. Ez az ifjúság joga - válaszolom szilárdan.

- Azt gondolod, ellopták az ifjúságodat a katonaságnál?

- Ez így van. Még mindig kutatok utána, de nem találom. Ezért kétszeres a világfájdalmam. Úgy, ahogy egy amputált láb kétszeresen fáj.

A sör pompásan hideg. A nap süti a koponyákat és minden világfájdalom ellenére egyszerre itt van a pillanatok egyike, amikor az ember sűrítve bámulja a létezést az aranyzöld szemekben. Áhítatosan kiiszom a sörömet. Úgy tűnik, mintha minden erem hirtelen napfürdőt vett volna. - Mindig újra elfelejtjük, hogy csak rövid ideje lakunk ezen a bolygón. Ezért teljesen téves a világról alkotott alkotásunk. Megfigyelted már ezt? - kérdezem.

De mennyire! Ez az emberiség alapvető hibája. Egyébként egészen okos emberek ilyen módon juttatnak szörnyű rokonoknak dollármilliókat, ahelyett, hogy maguk költenék el.

- Jó! Mit tennél, ha tudnád, hogy holnap meg kell halnod?

- Sejtelmem sincs róla.

- Nincs? Jó, egy nap talán túlságosan rövid idő, mit tennél, ha tudnád, hogy egy héten belül történne ez veled?

- Még mindig nincs semmi fogalmam.

- Mégiscsak tenned kellene valamit! Mi lenne, ha egy hónapod lenne?

- Valószínűleg úgy élnék tovább, mint most. Különben egész hónapon keresztül az a nyomorúságos érzésem lenne, hogy idáig helytelenül éltem.

- Volna egy hónapod, hogy javíts rajta.

Georg a fejét rázza. - Volna egy hónapnyi időm, hogy bánkódjak miatta.

- Eladhatnád a raktárunkat Hollmann és Klotznak, Berlinbe utaznál, és egy hónapon át lélegzetelállítóan élnél. Színészekkel, művészekkel és elegáns kurvákkal.

- A pénzmag nyolc napra sem volna elég. A hölgyek csak konzumnők volnának azonkívül szívesebben olvasok róla. A képzelet soha nem okoz csalódást. Hát veled mi a helyzet? Te mit tennél, ha tudnád, hogy négy héten belül meghalnál?

- Én? - kérdezem, és találva érzem magam.

- Igen, te.

Körülnézek. Itt van a zöld és forró kert, a nyár közepének valamennyi színében itt repkednek a fecskék, itt van az ég végtelen kéke és a bódulatából éppen felébredt öreg Knopf fent kihajol az ablakából és kockás ingben, nadrágtartóval lebámul rám. - Utána kell gondolnom. Nem tudom azonnal megmondani. Ez túlságosan sok.

- Ne gondolj nagyon rá, különben el kellene vinnünk Wernickéhez.

- Ez az! Valóban, ez az! Ha mindent tudhatnánk róla megőrülnénk.

- Még egy pohár sört? - kérdezi Krollné a konyhaablakon át. - Van friss málnabefőtt is.

- Meg vagyok mentve. Nagyságos asszony, éppen most mentett meg. Mint egy nyíl úgy voltam úton a napba és Wernickéhez. Hála Istennek, még minden itt van! Semmi nem égett el! Az édes élet játszik még körülöttünk, pillangókkal és legyekkel, nem omlott hamuvá, itt van, még megvan minden törvénye, azok is, amelyeket mi raktunk rá, mint telivérre egy fogatot! Mégis arra kérem, semmi málnabefőtt a sörhöz! Ehhez inkább egy darab puha Herz-i sajtot kérek. Jó reggelt, Knopf úr! Milyen szép nap! Mi a véleménye az életről?

Knopf rám néz. Az arca szürke, a szemei alatt táskák lógnak. Egy idő után dühösen letekint, és becsukja az ablakát. - Nem akarsz még valamit tőle? - kérdezi Georg.

- De igen, de csak majd ma este.

Belépünk Eduard Knoblochhoz. - Oda nézz - mondom, és állva maradok, mintha fának rohantam volna. - Alighanem az élet is játszadozik velem! Sejtenem kellett volna!

A borozó részben Gerda ül egy asztalnál, amelyen egy csokor tigrisliliom áll vázában. Egyedül van, és éppen egy szelet őzgerincbe kezd bele, amely majdnem akkora, mint az asztal. - Mit szólsz hozzá? Nem árulás szaglik itt? - kérdezem Georgot.

- Volt valami elárulható? - kérdez vissza Georg.

- Nem. De hogy állunk a bizalommal való visszaéléssel.

- Volt bizalom, amellyel vissza lehetett élni?

- Hagyd abba, Szókratész - válaszolom. - Nem látod, hogy Eduard kövér mancsai vannak a játékban?

- Azt látom. De ki árult el? Eduard vagy Gerda.

- Gerda! Ki más? A férfinak ehhez soha semmi köze.

- A nőnek sem.

- Akkor kinek?

- Neked. Ki másnak.

- Jó. Te könnyen beszélsz. Téged soha nem fognak megcsalni. Te magad csalsz.

Georg megelégedetten bólint. - A szerelem érzelem dolga - oktat. - Egyáltalán nem az erkölcsé. Az érzelem azonban nem ismeri az árulást. Elfogad, elapad vagy cserél - hol itt az árulás? Ez nem szerződés. Nem bőgted tele Gerda fülét Ernával kapcsolatos fájdalmaddal?

- Csak kezdetben. Hiszen ott volt a Vörös Malomban, amikor beütött a ménkű. - Akkor most ne nyavalyogj. Mondj le vagy cselekedj.

Egy asztal felszabadul mellettünk. Leülünk. Freidunk, a pincér leszed. - Hol van Knobloch úr? - kérdezem.

Freidunk körülnéz. - Nem tudom - egész idő alatt a túloldali hölgy asztalnál volt.

- Egyszerű, nem? - mondom Georgnak. - Idáig már eljutottunk. Az infláció természetes áldozata vagyok. Már megint. Először Erna, most Gerda. Született felszarvazott vagyok? Ilyen nem történik meg veled.

- Küzdj! Még nincs semmi elveszve. Menj oda Gerdához - mondja Georg.

- Mivel küzdjek? Sírkövekkel? Eduard őzgerincet tálalt fel, és neki ajánlja a költeményeit. A költeményeknél nem ismeri fel a különbséget a minőségben - az evésnél sajnos igen. Amellett én, szamár ezt magamnak köszönhetem! Én hoztam el ide, én ébresztettem fel az étvágyát. Szó szerint értve!

- Akkor mondj le. Minek küzdenél? Érzelmekért valójában nem is lehet csatázni - mondja Georg.

- Nem? Akkor egy percre még miért tanácsoltad, hogy megtegyem?

- Mert ma kedd van. Itt jön Eduard vasárnapi ferencjóskájában, rózsabimbóval a gomblyukával. Téged elintézlek.

Eduard meghökken, amikor meglát bennünket. Átsandít Gerdára, utána a győztes leereszkedésével üdvözöl bennünket.

- Knobloch úr, miként szeretett tábornagyunk mondotta, a hűség a becsület jele, vagy sem? - kérdezi Georg.

- Ez attól függ - válaszolja óvatosan Eduard. - Ma köringbergi gombóc van mártással és burgonyával. Jó fogás.

Szabad a katonának a bajtársát hátba támadni? - kérdezi tovább nyugodtan Georg. - Testvér a testvért? Költő a költőt?

- A költők állandóan támadják egymást. Ebből élnek.

- Nyílt küzdelemből élnek, nem abból, hogy tőrt döfnek a hasukba - jelentem ki.

Eduard szélesen vigyorog. - Kedves Ludwig, a győzelem a győztesé. Fogd, ahol éred. Panaszkodom én, amikor az ebédjegyeitekkel jöttök, amelyek már nem érnek egy petákot sem?

- Igen, de még mennyire - mondom.

Ebben a pillanatban Eduardot félretolják.

- Gyerekek, hát itt vagytok! Együnk együtt! Remélem, hogy eljöttök - mondja szívélyesen Gerda.

- Te a borozóban ülsz. Mi sört iszunk - mondom fullánkosan.

- Én is szívesebben iszom sört. Átülök hozzátok.

- Megengeded Eduard? Fogd, ahol éred! - mondom.

- Minek ehhez Eduard engedélye? Örül, ha a barátaival együtt eszem. Ugye, Eduard? - kérdezi Gerda.

A kígyó már a keresztnevén szólítja. Eduard dadog. - Természetesen, dehogy ellenzem, magától értetődő, öröm...

Szépen néz ki, vörös, dühöngő és elkeseredetten kacagó. - Milyen szép rózsabimbót viselsz. Házasodni készülsz? Vagy egyszerűen a természetnek örülsz? - kérdezem.

- Eduardnak finom érzéke van a szépség iránt - válaszolja Gerda.

- Az aztán van - helyeselek. - A megszokott ebéded van? Rideg königsbergi gombóc valamilyen ízetlen német mártásban?

Gerda felnevet. - Eduard, mutasd meg, hogy gavallér vagy! Engedd meg, hogy meghívjam a két barátodat ebédre! Folyton azt hiszik, hogy szörnyen fukar vagy. Bizonyítsuk be nekik az ellenkezőjét. Van...

- Königsbergi gombóc - szakítja félbe Eduard. - Jól van, hívjuk meg őket gombócra. Gondolkodni fogok valami különlegesen finomról.

- Őzgerinc - mondja Gerda.

Eduard meghibásodott gőzgépként fújtat. - Ezek itt nem barátok - jelenti ki.

- Micsoda? - Vértestvérek vagyunk, mint Valentin. Emlékszel még az utolsó beszélgetésünkre a különteremben? Ismételjem meg hangosan? Most melyik vers formában költesz? - kérdezem.

- Miről beszéltek? - kérdezi Gerda.

- Semmiről - válaszolja gyorsan Eduard. - Ezek itt ketten soha nem mondanak egyetlen igaz szót sem! Tréfacsinálók, reménytelen tréfacsinálók! Semmit nem tudnak az élet komolyságáról.

- Szeretném tudni, hogy a sírásókon és koporsókészítőkön kívül ki tud többet az élet komolyságáról - mondom.

- Ugyan, ti! Ti csak a halál nevetségességéről tudtok valamit - jelenti ki Gerda derült égből villámcsapásként. - Ezért nem értetek meg semmit az élet komolyságából.

Mértéktelenül elképedve bámulunk rá! Ez már félreismerhetetlenül Eduard stílusa! Érzem, hogy kicsúszik lábam alól a talaj, de még nem adom fel.

- Ezt honnan vetted, te búskomorság tava feletti Szibilla? - kérdezem.

Gerda nevet. - Számotokra az élet mindig a sírkövekkel azonos. Mások számára ez nem megy olyan gyorsan. Eduard például fülemüle.

Eduard sugárzik hájas válla felett.

- Hogy is van ezzel az őzgerinccel? - kérdezi tőle Gerda.

- Nos, végül is miért ne?

Eduard eltűnik. Gerdára nézek. - Bravó! Elsőrangú munka! Mire következtessünk ebből? - kérdezem.

- Ne vágj ilyen arcot, mint egy férj. Egyszerűen örülj az életednek és kész - válaszolja.

- Mi az élet?

- Az, ami éppen most történik.

- Bravó! És hálás köszönet a meghívásért. Valójában nagyon szeretjük Eduardot, csak ő nem ért meg bennünket - mondja Georg.

- Te is szereted őt? - kérdezem Gerdát.

Csak nevet, és ezt mondja Georgnak: - Milyen gyerekes ez. Nem tudja kicsit kinyitni Ludwig a szemét, hogy nem minden és mindig az ő tulajdona? Különösen, ha nem tesz ezért semmit?

- Folyton megkísérlem felvilágosítani erről. Csak van benne egy csomó gátlás, amelyeket eszményeknek nevez. Csak észreveszi egyszer, hogy ez eufemisztikus egoizmus, akkor fog majd megjavulni - válaszolja Georg.

- Mi az az eufemisztikus egoizmus?

- Fiatalkori fontoskodás.

Gerda úgy nevet, hogy az asztal beleremeg. - Nem mondom, hogy azt nem kedvelem. Változatosság nélkül azonban fárasztó. A tények végül is tények.

Óvakodom megkérdezni, vajon a tények valóban tények-e. Itt ül Gerda, jámbor és szilárd, és felemelt kézzel vár a második adag őzgerincre. Az arca kerekebb, mint korábban; már meghízott Eduard kosztján, csak úgy sugárzik rám és a legcsekélyebb módon sincs zavarban. Miért is lenne? Valójában milyen jogom van rá? És ki kit csal meg ebben a pillanatban? - Igaz. Úgy borít be az egoisztikus atavizmus, mint sziklát a moha. Mea culpa, az én bűnöm - mondom.

- Helyes, drágám. Élvezd az életed, és csak akkor gondolkodj, amikor szükség van rá - válaszolja rá Gerda.

- Mikor van rá szükség?

- Ha pénzt kell keresned vagy előbbre akarsz jutni.

- Bravó - mondja újra Georg. Ebben a pillanatban megjelenik az őzgerinc és a társalgás elakad. Eduard úgy figyel bennünket, mint kotlóstyúk a csibéit Első alkalommal nem sajnálja tőlünk az ételt. Új mosolya van, amin nem tudok eligazodni. Tele van túláradó fölényességgel, időnként titokban végigméri Gerdát, mint egy bűnöző a börtönben a titokban eljuttatott levest. Gerdának azonban még mindig a régi, teljesen nyílt a kacaja, ezt olyan ártatlanul sugározza rám, mint egy áldozó gyerek, amikor Eduard máshova néz. Fiatalabb nálam, de az az érzésem, legkevesebb negyven évvel több tapasztalata van. - Egyél, bébi - mondja.

Rossz lelkiismerettel és erős gyanakvással eszem és az őzsült, ez az elsőrangú csemege, hirtelen nem ízlik. - Még egy darabkát? Vagy még áfonya mártást? - kérdezi tőlem Eduard.

Ránézek. Olyan az érzésem, mintha hajdani kiképző altisztem azt mondta volna, hogy csókoljam meg. Georg is meg van riadva. Tudom, azt fogja gondolni, Eduard hihetetlen bőkezűségének az az oka, hogy Gerda már vele aludt - ezt azonban most én tudom jobban. Őzgerincet csak addig kap, amíg ezt még nem tette meg, ahogy ezt első alkalommal megteszi, már csak königsbergi gomba van német mártással. Nem, semmi kétségem arról, hogy ezt Gerda ne tudná.

Mégis elhatározom, hogy vele megyek el étkezés után, ámbár a bizalom az bizalom, Eduardnak túlságosan sok különféle likőre van a bárban.

Csendesen és valamennyi csillagával ékesen lép az éj a város felett. A szobám ablakánál kuksolok és Knopfra várok, aki számára már előkészítettem az esőcsatorna-csövet. Éppen beér az ablakon és innét húzódik a kapubejárat felett egészen Knopf házáig. Az udvarból azonban nem lehet látni a csövet. v

Várok, és újságot olvasok. A dollár újabb tízezer márkával feljebb kúszott. Tegnap csak egy öngyilkosság, viszont két sztrájk volt. A tisztviselők hosszú tárgyalás után végre fizetésemelést kaptak, amely időközben annyira értékét vesztette, hogy most alig tudnak heti egy liter tejet vásárolni érte. Jövő héten valószínűleg már csak egy doboz gyulát. A munkanélküliek száma további százötvenezerrel emelkedett. Egyre több a zavargás az egész birodalomban.

Magasztalják a konyhahulladékok felhasználására vonatkozó recepteket. Az öregségi-és rokkantságbiztosítási nyugdíjak emelését egy bizottságnak küldték meg tanulmányozásra. Néhány hónapon belül lehet várni róla a jelentést. A nyugdíjasok és rokkantak időközben koldulással, vagy ismerősök és rokonok támogatásával próbálnak védekezni az éhhalál ellen.

Kívülről halk lépések közelednek. Óvatosan kikukucskálok az ablakon. Nem Knopf az; egy szerelmespár lopakodik lábujjhegyen az udvaron át a kertbe. Az idény most van teljében és a szerelmesek szükségérzete nagyobb, mint valaha. Wolkének igaza van; hova kellene menniük, hogy ne zavarják őket? Ha megpróbálnak bútorozott szobájukba beosonni, a háziasszony lesben áll, hogy angyalhoz hasonlóan karddal kergesse el őket az erkölcs és az irigység jegyében. Nyilvános intézményekben és parkokban rendőrök üvöltözve letartóztatják őket. Szállodaszobára nincs pénzük - ugyan hová menjenek. Az udvarunkban nem zavarják őket. A nagyobb emlékművek védelmet biztosítanak más párok elől. Nekik lehet támaszkodni, suttogni lehet az árnyékukban, átölelhetik egymást és nem látják őket. Mint eddig is, ott állunk a nagy emlékkeresztek a viharos szeretők számára a nedves napokon, amikor nem telepedhetnek le a földre. Ekkor a leányok ezeknek támaszkodnak, követelőző partnerük szorongatja őket. Eső csapkodja forró arcukat, köd gomolyog, a lélegzetük szaggatott és olyan magasra emelik fejüket, amelyen a hajat szeretőjük markolássza, mint a nyerítő lovak. A nemrégen feltett táblák nem használtak semmit. Ki gondol a lábujjára, amikor egész lénye lángokban áll?

Most Knopf lépteit hallom az utcában. Ránézek az órára, fél három van. Szerencsétlen újoncok számos nemzedékének nyúzója alaposan feltankolhatott. Leoltom a lámpát. Knopf céltudatosan azonnal a fekete obeliszk felé indul. Az ablakomba benyúló csatornacső nyílását odaszorítom a számhoz, és megszólalok: - Knopf!

Ez úgy hangzik a túlsó végén az őrmester háta mögött, mintha a sírból jönne. Knopf körülnéz, nem tudja, honnan jön a hang.

- Knopf! - ismétlem. - Gazfickó! Nem szégyelled magad? Azért alkottalak, hogy vedelj és sírköveket hugyozz le, te vaddisznó?

Knopf újra körbe fordul. - Micsoda? Ki van itt? - Nyöszörgi.

- Koszfészek! - mondom, a szó kísértetiesen, hátborzongatóan hangzik. - Még kérdéseket teszel fel? Kérdezni valód van a felettesedtől? Állj vigyázban, ha hozzád beszélek!

Knopf rábámul a házára, ahonnan a hang jön. Összes ablaka sötétben és csukva van. Még az ajtó is. A falon levő csövet nem látja. - Állj vigyázban, te őrmesterből kötelességéről megfeledkező korhely! Ezért ajándékoztam neked paszományt a gallérodra és hosszú kardot, hogy a temetőbe szánt köveket bemocskold? - mondom, majd még metszőbben, sziszegve, a vezényszó hangján: - Vágd magad vigyázba, dicstelen sírkőre vizelő!

A parancs kifejti hatását. Knopf vigyázban áll, kezei a nadrágvarráson vannak. A Hold visszatükröződik tágra nyílt szemében. - Knopf! - mondom kísérteties hangon. - Másodosztályú katonává leszel lefokozva, ha mégegyszer elcsíplek! Te német katonák és szolgálaton kívüli hivatásos őrmesterek egyletének becsületén esett szégyenfolt!

Knopf felhorkan, fejét enyhén oldalra fordítva felemeli, mint egy holdkóros kutya. - A császár? - suttogja.

- Gombold be a nadrágodat, és tűnj el - suttogom vissza tompán. - És jegyezd meg: ne kockáztasd meg még egyszer a disznólkodásodat, le leszel fokozva, és ki leszel herélve! Kiherélve is! Most pedig el veled, te lompos civil, hess, hess!

Knopf kábultan imbolyog az ajtajához. Erre azonnal kitör a kertből a szerelmespár, mint két hajszolt őz, és kirohan az utcára. Persze ezt nem akartam.

XIV.

A költőklub egybegyűlt Eduardnál. A kirándulás a bordélyházba el van döntve. Ottó Bambuss ettől reméli lírája vérrel való átitatását. Hans Hungermann izgalmakról akar gondoskodni„Casanovába és „Démon és asszony” című, szabad részekben megírandó ciklusa számára. Maga Matthias Grund, a halálról írt könyv szerzője is azt hiszi, hogy elcsépelt néhány ügyes részletet egy paranoiás utolsó delíriumos rohamához. - Eduard, miért nem jössz te is? - kérdezem.

- Nincs rá szükségem. Mindenem megvan, ami kell - jelenti ki tartózkodóan.

- Úgy? Megvan? - Tudom, mit akar visszatükrözni és azt is tudom, hogy hazudik.

- A szálloda összes szobalányával lefekszik. Ha vonakodnak, elbocsátja őket. Igazi barátja a népnek - jelenti ki Hans Hungermann.

- Szobalányok: Ezt te tennéd meg! Szabad számok, szabad szerelem! Én ugyan nem! Soha ilyesmit a saját házamban! Régi jelmondat.

- Vendégekkel sem?

- Vendégek! - Eduard szemét az ég felé fordítja. - Ezen természetesen gyakran nem lehet segíteni. Például Bell-Ármin hercegnő.

- Mi például? - kérdezem amikor elhallgat.

Eduard kelleti magát. - Egy gavallér diszkrét.

Hungermannak köhögési rohama támad.

- Szép kis diszkréció! Milyen korú volt? Nyolcvan?

Eduard lenézően kacag, de a következő pillanatban úgy hullik le a mosoly az arcáról, mint egy álarc, amelynek eltépték a felerősítő zsinegének a csomóit. Valentin Busch lépett be. Ámbár nem irodalmi beállítottságú, úgy döntött, hogy velünk tart. Jelen akar lenni, amikor Ottó Bambuss elveszti a szüzességét. - Hogy vagy Eduard? - kérdezi. - Ugye milyen szép, hogy még életben vagy? Különben soha nem élvezhetted volna azt a hercegnővel.

- Honnan tudod, hogy ez igaz? - kérdezem teljesen meglepődve.

- Csak kint a folyosón hallottam. Elég hangosan beszéltek, alaposan ittatok már. Mindamellett a szívek hercegnőjét kívánom Eduardnak. Igazán örülök, hogy én voltam az, aki megmenthettem őt neki.

- Ez jóval a háború előtt volt - jelenti ki gyorsan Eduard. Borpincéje elleni újabb támadást szimatol.

- Jó, jó - mondja Valentin engedékenyen. - A háború után is megálltad a helyed, mint férfi és voltak szép élményeid.

- Ilyen időkben?

- Éppen ilyen időkben! Ha az ember kétségbeejtő helyzetben van, könnyebben rááll a kalandra. És pontosan a hercegnők, a királykisasszonyok és a grófnők vannak ezekben az években kétségbeejtő helyzetben. Infláció, köztársaság, a császári hadsereg megszűnése, ez már összetörheti egy arisztokrata szívét! Hogy állunk egy jó palack borral, Eduard?

- Most nincs időm - válaszolja Eduard nagy lélekjelenlétéről tanúskodva. - Sajnálom, Valentin, de ez ma nem megy. Kirándulunk a klubbal.

- Akkor velünk jössz? - kérdezem.

- Természetesen! Mint kincstárnoknak, csak kell mennem! Az előbb nem gondoltam rá, a kötelesség az kötelesség.

Nevetek. Valentin felém kacsint, és nem mondja, hogy ő is jön velünk. Eduard mosolyog, most azt hiszi, megtakarított egy palackot. Ezzel minden a legnagyobb rendben van.

Felkerekedünk. Felséges este van. A Vasút utca 12-be megyünk. A városnak két bordélya van, de a Vasút utcai valamivel elegánsabb. A városon kívül fekvő, nyárfákkal körülvett kis ház. Jól ismerem, ifjúságom egy részét ott töltöttem, anélkül, hogy tudtam volna, mi történik ott. A tanításmentes délutánokon ki szoktunk menni a város előtti patakokban halat és szalamandrát, a réteken pedig lepkéket és bogarakat fogni. Egyik különösen forró napon elindultunk vendéglőt keresni, hogy erdész-limonádét igyunk, és a Vasút utca 12-be jutottunk. A nagy söntés a földszinten úgy nézett ki, mint a többi söntés. Hűvös volt, és amikor selters-vjzet kértünk, odahelyezték elénk. Egy idő után néhány pongyolába és tarka ruhába öltözött nő tűnt fel. Megkérdezték, mit csináltunk és hányadik osztályba járunk. Kifizettük az ásványvizünket, és a legközelebbi forró napon újra eljöttünk. Most velünk voltak a könyveink is, amelyeket azért hoztunk magunkkal, hogy a szabadban, a pataknál tanuljuk meg a leckénket. A barátságos nők megint ott voltak, és anyásán érdeklődtek utánunk. Hűvös és kényelmes volt ott, és miután délután rajtunk kívül nem jött senki, nekikezdtünk a házi feladatok elkészítésének. A nők a vállunk felett nézték, és ügy segítettek nekünk, mintha a tanítóink lennének. Vigyáztak ránk, hogy elkészítsük írásos feladatainkat, ellenőrizték az osztályzatainkat, kihallgattak, amit kívülről kellett megtanulnunk. Csokoládét adtak, amikor jók voltunk vagy alkalmilag egy közepes pofont is, ha lusták voltunk. Semmiféle mellékgondolatunk nem volt. Még abban a boldog korban voltunk, amikor a nők semmit nem jelentenek számunkra. Rövid idő után anyák és nevelők helyébe fogadtuk be az ibolya-és rózsaillatú hölgyeket. Teljes mértékig benne voltak az ügyben, és amint megjelentünk az ajtóban, előfordult, hogy néhány selyembe és lakkcipőbe öltözött istennő izgatottan megkérdezte: - Milyen volt az iskolai dolgozat földrajzból? Jó vagy rossz? - Akkoriban anyám már régóta feküdt a kórházban és így történt, hogy nevelésem egy részét Werdenbrück bordélyában kaptam. Annyit mondhatok csak, hogy szigorúbb volt, mintha otthon kaptam volna. Két nyáron keresztül jártunk oda, azután elkezdtünk kóborolni, kevesebb volt az időnk, és családom a város másik részébe költözött.

Később még egyszer voltam a Vasút utcában, a háború alatt, azon a napon, mielőtt ki kellett mennünk a frontra. Éppen tizennyolc évesek voltunk, sőt néhányan még tizennyolc éven aluliak voltak, és legtöbbünknek még soha nem volt nővel dolga. Nem akartuk magunkat úgy lelövetni, hogy ne tudjunk erről semmit. Ezért ötösben elmentünk a Vasút utcába, amelyet már korábbról ismertünk. Nagyüzem volt, megkaptuk a pálinkánkat és sörünket. Amikor az ivásból elég bátorságot merítettünk, szerencsét akartunk próbálni. Willy volt közülünk a legszemtelenebb, ő volt az első. Megállította Fritzit, a jelenlevő hölgyek közül a legcsábítóbbat. - Drágám, no mi volna?

- Rendben - válaszolta a lármán és füstön keresztül Fritzi, anélkül, hogy jobban megnézte volna. - Van pénzed?

- Több, mint elég. - Willy megmutatta a zsoldját és azt a pénzt, amelyet az anyjától kapott. Ez utóbbiért misét kellett volna tartatni azért, hogy szerencsésen megmeneküljön a háborúban.

- Nos akkor! Éljen a haza! - mondta Fritzi eléggé szórakozottan, és a söröscsapok felé nézett. - Gyere fel!

Willy felállt, és levette a sapkáját. Fritzi megtorpant, és rábámult a lángvörös hajára. Kivételesen csillogó volt, és természetesen a nő még hét év után is tüstént felismerte. - Egy pillanat. Nem Willynek hívják? - mondta.

- De még mennyire - jelentette ki sugározva Willy.

- És nem itt csináltad egykor az iskolai feladataidat?

- De igen!

- Úgy... és most szobára akarsz menni velem?

- Természetesen! Hiszen már ismerjük egymást.

Willy teljes pofával vigyorgott, a következő másodpercben kapott egy pofont. - Te malac! Te akarsz ágyba bújni velem? Ez már mégis a szemtelenség teteje! - mondta Fritzi.

- Hogyhogy? Itt mindenki más... - dadogta Willy

- Mindenki más! Mi közöm a többiekhez? Tőlük is kikérdeztem a katekizmust? Vigyáztam rájuk, hogy ne fázzanak meg, te nyomorult taknyos?

- Dehát én most tizenhét és fél...

- Fogd be a szád! Olyan ez, mintha az anyádat akarnád megerőszakolni, te fajankó! Ki innen, te kiskorú ripők!

- Reggel indul a frontra. Nincs magában hazafias érzés? - kérdezem tőle. Belenéz a szemembe.

- Nem te vagy az, aki szabadon engedte itt a keresztes viperákat? Három napra be kellett zárnunk az intézményt, mire megtaláltuk a bestiákat.

- Nem engedtem szabadon őket. Kiszabadultak tőlem - védekeztem. Mielőtt folytathattam volna, én is kaptam egy pofont. - Csirkefogók! Ki innen!

A lárma odavonzotta a Madámot. Elmagyaráztam magának a felindult Fritzinek a segítségével a helyzetet. Ő is tüstént felismerte Willyt.

- A vörös! - zihálta. Száz kiló volt a súlya, és úgy remegett a nevetéstől, mint kocsonya földrengéskor.

- És te! Nem Ludwignak hívnak?

- De igen. Most azonban katonák vagyunk és jogunk van a nemi érintkezésre - mondta Willy.

- Úgy, szóval jogotok van! - A Madám ismét rázkódni kezdett.

- Fritzi, emlékszel még, mennyire félt attól, hogy az apja megtudja, ő dobta be a bűzbombát a hittanórára? Most joga van a nemi érintkezésre! Haha!

Fritzi nem látja a helyzetet humorosnak, őszintén dühös és sértődött volt. - Mintha a saját fiam...

A Madámot két férfinak kellett egyenesen tartania. Könnyek árasztották el az arcát, nyál buggyant ki a szája sarkán. Mindkét kezével rázkódó hasát fogta. - Limonádé - nyögte ki. - Erdész-limonádé! Nem ez volt... - zihálás, fuldoklás - ...a kedvenc italotok?

- Most pálinkát és sört iszunk. Mindenki felnő egyszer - válaszolom.

- Felnő! - A Madám újabb fuldoklási rohamára a két kutyája őrjöngött, mert azt hitte, hogy megtámadták a gazdájukat. Óvatosan visszavonultunk. - Kifelé, hálátlan disznók! - kiáltotta Fritzi engesztelhetetlenül.

- Rendben... Akkor most elmegyünk a Roll utcába - mondta Willy az ajtóban.

Kint álltunk az egyenruhánkban, gyilkos fegyvereinkkel és a pofonjainkkal. Nem mentünk el azonban a Roll utcába, a város másik bordélyába. Két órányi volt az út, az egész városon keresztül. Ehelyett inkább megborotváltattuk magunkat. Ez is először volt az életünkben és miután az együtthálást nem ismertük, a különbség nem tűnt olyan nagynak, mint később. Igaz, hogy a borbély is megsértett bennünket, és radírgumit ajánlott a szakállunkra. Később ismerősökkel találkoztunk és hamarosan elegét ittunk, hogy mindent elfelejtsünk. így történt, hogy szüzén mentünk a frontra és tizenheten úgy estek el közülünk, hogy nem tudták, mi az a nő. Később Willy és én egy kocsmában vesztettük el szüzességünket Houthoulstban, Flandriában. Willy ekkor kapott trippert, kórházba került és így úszta meg azt a flandriai ütközetet, amelyben a tizenhét szűz fiú elesett. Ebből már akkor láttuk, hogy az erény nem mindig nyeri el a jutalmát.

Elvonulunk az enyhe éjszakába. Ottó Bambuss szorosan csatlakozik hozzám, mint egyetlenhez, aki beismeri, hogy ismeri a bordélyházat. A többiek is ismerik, de úgy tesznek, mintha ártatlanok lennének. Az egyetlen, aki azt állítja, csaknem naponta vendég ott, Paul Schneeweiss, a drámaíró és az „Adam” monodráma alkotója; hazudik, soha nem volt ott.

Ottó keze izzad. A kéj papnőire bacchánsnőkre, démoni ragadozókra számít, és nem egészen biztos abban, nem kitépett májjal vagy minimum heréje nélkül lesz-e visszaszállítva Eduard Opeljében. Vigasztalom.

- Ottó, sérülések legfeljebb hetente egyszer kétszer fordulnak elő! Akkor is csaknem mindig ártalmatlanabbak. Tegnapelőtt Fritzi letépte az egyik vendég fülét. Amennyire tudom azonban, a füleket vissza lehet varrni vagy a megtévesztésig hasonló celluloid-fülekkel lehet pótolni. - Egy fület? - Ottó megáll. - Természetesen vannak hölgyek, akik egyet sem tépnek le. Dehát te nem ezeket akarod megismerni. Te csak az ősi asszonyt akarod teljes pompájában - válaszolom.

- Egy fül azért elég nagy áldozat - jelenti ki Ottó, az izzadó paszulykóró, és szárazra törli a csíptetőjét.

- A költészet áldozatot követel. Letépett füllel lennél a szó szoros értelmében vérrel átitatott lírikus. Gyere!

- Igen, dehát egy fül! Ez olyasmi, amit annyira látni lehet!

- Őszintén szólva, ha választhatnék, inkább hagynám egyik fülemet leszakítani, mint hogy kiheréljenek - mondja Hans Honngermann.

- Micsoda? - Ottó újra megáll. - Ti tréfáltok! Ilyen igazán nem fordulhat elő.

- Előfordul - jelenti ki Hungermann. - A szenvedély mindenre képes. De nyugodj meg, Ottó; a kiherélést tiltja a büntető törvénykönyv. A nő legkevesebb néhány hónap fogságot kap érte, így tehát meg fognak bosszulni.

- Képtelenség! A hülye vicceiteket sütitek el - dadogja Bambuss kínosan kacagva.

- Miért viccelnénk veled? Ez nagyon aljas volna. Éppen emiatt ajánlom neked Fritzit ő fül-fetisiszta. Amikor rájön a szenvedély, mindkét kezével partnere füleit szorongatja. Teljesen biztos lehetsz abban, hogy máshol nem fogsz megsérülni. Nincs neki harmadik keze - mondom.

- De van még két lába - jelenti ki Hungermann.

- Néha a lábakkal okoznak komoly sebeket. Hosszúra növesztik a körmeiket, és ki is élesítik.

- Linkeltek. Hagyjátok abba a képtelenségeket - mondja elkínzottan Ottó.

- Hallgass rám - mondom neki. - Nem akarom, hogy meg legyél csonkítva. Akkor nyernél ugyan érzelmileg, de sokat vesztenél lelkileg és a lírád szenvedné kárát. Van itt egy zseb-körömreszelőm, kicsi, kézre eső, azoknak a világfiaknak gyártották, akiknek mindig elegánsaknak kell lenniük. Tedd el. Tartsd a kezedben elrejtve vagy dugd el á matrac alá, mielőtt elkezdődik. Ha észreveszed, hogy túlságosan veszélyes kezd lenni, elég egy apró, veszélytelen döfés Fritzi fenekébe. Nem kell, hogy vér follyék emiatt. Mindenki mindent elenged, ha megszúrja akár egy szúnyog is, és a szúrás helyére nyúl, ez a világ egyik alaptörvénye. Közben te lelépsz.

Előveszek egy piros bőrtokot, amelyben fésű és körömreszelő van. Ez még ajándék Ernától, az árulótól. A fésű teknősbéka-utánzat. A düh elkésett hulláma borít el, amint előveszem. - Add ide a fésűt is - mondja Ottó.

- A fésűvel nem tudsz rávágni, te ártatlan szatír. Ez nem fegyver a nemek harcában. Összetörik a bacchánsnők csomós húsán - világosítja fel Hungermann.

- Nem ütni akarok vele. Utána akarok fésülködni vele.

- Hungermann és én egymásra nézünk. Úgy látszik, Bambuss már nem hisz nekünk. - Van nálad pár csomag kötszer? - kérdezi tőlem Hungermann.

- Nincs rá szükségünk. A Madámnak egész gyógyszertára van.

Bambuss megint megáll. - Mindez mégis képtelenség. Mi a helyzet azonban a nemibetegségekkel?

- Ma szombat van. Ma délután valamennyi hölgyet megvizsgálták. Nincs semmi veszély, Ottó.

- Ti mindent tudtok, ugye?

- Azt tudjuk, ami az élethez szükséges. Ez általában teljesen más, mint amit az iskolában és nevelőintézetekben tanítanak. Ezért vagy ilyen unikum - válaszolja Hungermann.

- Engem túlságosan jámboran neveltek - sóhajtja Bambuss. - A pokoltól és a szifilisztől való félelemben nőttem fel. Hogyan lehet így tősgyökeres lírát kifejleszteni?

- Megházasodhatsz.

- Ez a harmadik rögeszmém. A házasságtól való félelem. Az anyám tönkretette az apámat. Semmi mással, csak sírással. Hát nem furcsa?

- Nem - mondja Hungermann és én egyszerre, és kezet fogunk rá. Ez további hét év életet jelent. Jót vagy rosszat - az élet az élet. Ez akkor figyelhető meg először, amikor kényszerűségből kockáztatni kell.

Mielőtt a nyárfáival, vörös lámpáival és az ablakban virágzó germániumaival meghitten működő házba belépünk, néhány korty pálinkával erősítjük meg magunkat. Körbe adjuk a magunkkal hozott üveget. Még Eduard is velünk iszik, ő előttünk ért oda Opeljével. Ritkán kap valamit ingyen, és ez zavarba hozza. Ugyanaz a korty, amelyet tízezer márka önköltségi ár körül iszunk az üvegből, egy pillanat múlva negyvenszeresbe fog kerülni a bordélyházban, ezért van nálunk a palack. Az ajtónyitásig takarékosan élünk, utána a Madám kezében vagyunk.

Kezdetben Ottó komolyan csalódik. A söntés helyett keleti jelenetre számított, leopárdbőrökkel, mosé-lámpákkal és nehéz parfümökkel. Ehelyett a hölgyek ámbár lengén voltak öltözve, leginkább a szolgálólány típushoz álltak közel. Halkan megkérdezte tőlem, nincsenek-e négerek vagy kreol nők? Rámutatok egy aszott, fekete hajú példányra. - Annak kreol vére van. Éppen most jött a fogházból. Meggyilkolta a férjét.

Ottó kételkedik. Akkor élénkül csak fel, amikor belép a Vasparipa Impozáns jelenség, magas szárú, fűzős csizmában, fekete fehérneműben, amolyan oroszlánszelídítő egyenruhában, szürke asztrahán sapkában és aranyfogakkal teli szájjal. Fiatal lírai költők és szerkesztők emberöltői rajta tették le az életből a vizsgát, és a vezetőségi döntés őt jelöli ki Ottónak is. Ót vagy Fritzit. Mi ragaszkodunk hozzá, hogy nagy felhajtással érkezzék, nem is hagyott bennünket pácban. Meghökken, amikor bemutatjuk neki Ottót. Azt hitte ugyanis, hogy valaki frissebbet, fiatalabbat fog kapni. Bambuss száraznak néz ki, sápadt, sovány, pattanásos, bajuszkája gyér és már huszonhat éves. Ezen kívül pillanatnyilag úgy izzad, mint egy retek a sóban. A Vasparipa jóindulatú vigyorra tátja aranyozott száját, és oldalba böki a megborzadt Bambusst. - Gyere, dobj be egy konyakot - mondja barátságosan.

- Mennyibe kerül egy konyak? - kérdezi Ottó a felszolgálólányt.

- Hatvanezer.

- Micsoda? - kérdezi ijedtében Hungermann. - Negyvenezer, egy pfeninggel sem több!

- Pfening! Ezt a szót már régóta nem hallottam - mondja a Madám.

- Drágám, negyvenezer tegnap volt - jelenti ki a Vasparipa.

- Ma reggel volt negyvenezer. Ma reggel itt voltam a bizottság megbízásából.

- Miféle bizottságéból?

- A líra közvetlen tapasztalat általi megújítására alakult bizottságéból.

- Drágám, az még a dollárárfolyam előtt volt - mondja a Vasparipa.

- A tizenegy órás dollárárfolyam után volt.

- A déli árfolyam előtt volt. Ne legyetek olyan zsugoriak - jelenti ki a Madám.

- Hatvanezer már a holnaputáni dollárárfolyamon van számítva - mondom.

- A holnapi után. Minden órával valamivel közelebb vagy hozzá. Nyugodj meg! A dollárárfolyam olyan, mint a halál. Nem tudod elkerülni. Nem Ludwignak hívnak?

- Rolf vagyok. Ludwig nem jött vissza a háborúból - mondom határozottan.

Hungermannban hirtelen rettenetes gyanú ébred. Megkérdezi: - És a taksa? Az mennyi? Két millióban állapodtunk meg, levetkőzéssel és utána félórás beszélgetéssel. A beszélgetés fontos a pályakezdőknek.

- Három. És ez olcsó - mondja flegmán a Vasparipa.

- Bajtársak, elárultak bennünket - rebegi Hungermann.

- Tudod, mennyibe kerül egy csaknem fenékig érő csizma? - kérdezi a Vasparipa.

- Két millió és egy centimé-mal sem több. Ha a megállapodások már itt sem érvényesek, mi lesz a világból?

- Megállapodások! Mi van a megállapodásokkal, amikor az árfolyam úgy süllyed, mintha részeg volna?

Matthias Grund, aki mint a halálról szóló könyv költője természetszerűleg hallgatott idáig, felemelkedik. - Ez az első kupleráj, amely nemzetiszocialista fertőzésű. A szerződések papírrongyok, ugye? - kérdezi tombolva.

- A szerződések és a pénz - válaszolja a Vasparipa megingathatatlanul. - A magas szárú csizma azonban magas szárú csizma, a fekete csábfehérnemű az fekete csábfehémemű. Nevezetesen bődületesen drága. Miért nem vesztek igénybe másodosztályt a konfirmálótok részére? Mint a temetésnél - ott is van bokrétás és anélküli. Ennek itt elég a másodosztály is.

Ez ellen semmit nem tudunk felhozni. A tárgyalás holtpontra jutott. Hungermann hirtelen felfedezi, hogy Bambuss titokban nem csak a saját, hanem a Vasparipa konyakját is megitta. - El vagyunk veszve - mondja. - Meg kell fizetnünk, amit itt ezek a Wall Street-i hiénák követelnek tőlünk. Ezt nem lett volna szabad megtenned velünk, Ottó! Most egyszerűbben kell megrendeznünk bevezetésedet az életbe. Bokréta nélkül, csak öntöttvas lóval.

Szerencsére ebben a pillanatban Willy érkezik meg. Ottó férfivá válása iránt tiszta kíváncsiságból érdeklődik, és szemrebbenés nélkül fizeti a különbözetet. Azután mindenkinek pálinkát rendel, és közli, hogy ma huszonötmilliót keresett a részvényein. Ennek egy részét el akarja inni. - Most el veled, fiú, térj vissza férfiúként. - mondja Ottónak.

Odaülök Fritzi mellé. A régi históriák régen feledésbe merültek. Nem tekint már bennünket félig gyerekeknek, mióta a fia elesett a háborúban. Altiszt volt, és három nappal a fegyverszünet előtt kapott lövést. Elbeszélgetünk a háború előtti időkről. Elmeséli, hogy a fia zenélni tanult Lipcsében, oboás akart lenni. Mellettünk bóbiskol a termetes Madám, térdén egy kutyával. Hirtelen fentről kiáltás hallatszik. Robaj követi, azután Ottó jelenik meg alsónadrágban. A dühöngő Vasparipa követi, és bádogkannával üti. Ottó szép stílusban fut, kirohan az ajtón, mi hárman tartjuk vissza a Vasparipát.

Ez az átkozott félnótás! Késsel szúrt meg! - lihegi.

- Nem kés volt - mondom mit sem sejtve.

- Micsoda? - A Vasparipa megfordul, és rámutat a fekete fehérneműn keresztül egy piros foltra.

- Nem vérzik. Csak körömreszelő volt.

- Körömreszelő? - A Paripa rám mered. - Ezt eddig nem ismertem. És ez a nyöszörgő figura szúr meg engem, ahelyett, hogy én szúrnám meg őt? Hiába van magas szárú csizmám? Feleslegesen van korbács-gyűjteményem? Rendes akarok lenni és adok neki ráadásként szadizmusból egy könnyű bemutatót. Csak úgy játékosan aprót ütök az ösztövér fenekére, mire ez az alattomos pápaszemes kígyó nekem esik egy körömreszelővel! Szadista! Kellenek nekem szadisták? Nekem, a mazochisták álmának? Ekkora sértés!

Dupla adag köménnyel csillapítjuk le. Azután kinézünk Bambussért. Egy orgonabokor mögött áll, és a fejét tapogatja.

- Gyere, Ottó, elmúlt a veszély - hívja Hungermann.

Bambuss vonakodik. Kéri, hogy dobjuk ki a ruháit. - Ilyen nincs! Hárommillió az hárommillió! Fizettünk érted.

- Kérjétek vissza a pénzt. Nem hagyom magam összeveretni!

- Gavallér soha nem kér vissza pénzt hölgytől. Mi pedig gavallért csinálunk belőled, még ha be kell tömünk a fejedet is. A korbácsütés csak udvariasság volt. A Vasparipa szadista. - Micsoda?

- Egy erősen masszírozó nő. Csak elfelejtettük megmondani neked. Boldognak kellene lenned, hogy ilyesmit megértél. Ez ritka a kisvárosokban.

- Nem vagyok boldog. Dobjátok ide a holmimat.

Miután felöltözött az orgonabokor mögött, sikerült ismét bevinni őt. Adtunk neki inni valamit, de nem lehetett elmozdítani az asztaltól. Azt állította, oda a hangulata. Hungermann végül szerződést kötött a Vasparipával és a Madámmal.

Bambussnak joga van egy héten belül visszajönni, ráfizetés igénylése nélkül.

Tovább ittunk. Egy idő után észreveszem, hogy a történtek ellenére Ottó a jelek szerint lángra gyűlt. Időről időre átsandít a Vasparipára és a többi hölgyek közül senkivel nem törődik. Willy további köményt hozat. Eduardot hiányoljuk egy idő után. Fél óra múlva verejtékezve feltűnik, és bizonygatja, hogy sétálni ment. A kömény fokozatosan kifejti hatását.

Ottó Bambuss hirtelen papírt és ceruzát vesz elő, titokban jegyzeteket készít. Átnézek a válla fölött. „A nősténytigris”, hangzik a felirat. - Nem akarsz még várni egy keveset a szabad rímekkel és himnuszokkal? - kérdezem.

Fejét rázza. - Az első, friss benyomás a legfontosabb.

- Dehát csak egyet kaptál a korbáccsal a fenekedre és egy párat a mosdókannával a fejedre. Mi ebben a tigris-szerű?

- Ezt csak bízd rám! - Bambuss zilált bajuszán keresztül lehajt egy pohár köményt. - Most jön meg a fantázia ereje! Úgy virítok a versektől, mint egy rózsabokor! Mint egy orchidea a dzsungelben.

- Gondolod, hogy elegendő tapasztalatod van már?

Ottó kéjjel és borzadállyal teli pillantást vet a Vasparipára.

- Ezt nem tudom. Kis, kartonkötésű kötetecskére azonban bizonyára.

- Beszéld csak ki magad. Három milliót teszünk fel rád. Ha nem veszed igénybe, inkább elisszuk.

- Igyuk el inkább.

Bambuss ismét magába dönt egy köményt. Első alkalommal látjuk őt ilyennek. Idáig úgy kerülte az alkoholt, mint a pestist, főleg a pálinkát. Lírája kávé és ribizlibor mellett fejlődött.

- Mit szólsz Ottóhoz? A bádogkancsóval fejére mért ütések okozhatják - mondja Hungermann.

- Az semmiség volt - kurjantja vissza Ottó. További duplaköményt tud maga mögött, és megmarkolja az éppen előtte elhaladó Vasparipa fenekét. A Paripa megáll, mintha villám sújtotta volna. Azután lassan megfordul, és úgy nézi Ottót, mint egy ritka rovart. Előrenyújtjuk a karunkat, hogy enyhítsük a várható ütést. Hosszú csizmás hölgyek számára egy ilyen csípés trágár sértésnek számít. Ottó tántorogva feláll, rövidlátó szeme miatt semmit nem sejtve nevetgél. Körüljárja a Paripát, és váratlanul jókorát sóz a fekete csáb-fehémeműre.

Halálos a csend. Mindenki gyilkosságra számít. Ottó azonban gondtalanul megint leül, karjára hajtja a fejét, és egy pillanat alatt elalszik.

- Soha ne ölj meg alvót! Isten tizenegyedik parancsolata - könyörög Hungermann a Paripának.

A Vasparipa hangtalan vigyorra tátja óriási száját. Valamennyi aranytömése csillog. Azután megsimogatja Ottó vékony, puha haját. - Emberfia, ha mégegyszer ilyen fiatal és gügye lehetne lenni - mondja.

Szétoszlunk. Eduard visszaviszi Hungermannt és Bambusst a városba. A nyárfák susognak, a kutyák ugatnak. A Vasparipa az első emelet ablakában áll, és kozáksapkájával integet. A bordélyház mögött, sápadt hold világít. Matthias Grund, a halálról szóló könyv szerzője, éppen egy árokból kapaszkodik ki előttünk. Azt hitte, át tud kelni rajta, mint Krisztus a Genezáret tavon. Tévedés volt. Willy mellettem megy, és álmodozón megszólal: ^ Micsoda élet! Ha arra gondolok, hogy valójában alvás közben keresem meg a pénzt! Holnap a dollár megint magasra szökik és a részvények, jókedvű majmokként utána kapaszkodnak!

- Ne rontsd el az esténket. Hol az autód? Az is kölykedzik, mint a részvényeid?

- Renée-nél van. Jól néz ki a Vörös Malom előtt. A fellépések között abban viszi sétálni a kollegákat. Megpukkadnak az irigységtől.

- Összeházasodtok?

- El vagyunk jegyezve, ha tudod, hogy ez mit jelent - mondja Willy.

- El tudom képzelni.

- Komikus. Most gyakran és erősen emlékeztet engem Helle főhadnagyunkra, arra az átkozott embernyúzóra, aki annyira megkeserítette az életünket, mielőtt átengedtük a hősi halálnak. Pontosan olyan a sötétben. Borzongató gyönyörűség Hellével szunyókálni, és megbecsteleníteni a fickót. Soha nem gondoltam, hogy ez fog elszórakoztatni, ezt elhiheted.

- Elhiszem.

Sötét, virágzó parkokon megyünk keresztül. Ismeretlen virágok illata lengedezik. - Milyen édesdeden alszik a holdfény a dombokon - jegyzi meg valaki, és úgy emelkedik fel a földről, mint egy szellem. Hungermann az. Olyan vizes, mint Matthias Grund. - Mi történt? Mifelénk nem esett - mondom.

- Eduard kitett bennünket, szerinte túlságosan hangosan énekeltünk. A tisztes szállótulajdonos! Amikor fel akartam kissé frissíteni Ottót, mindketten a patakba estünk.

- Ti is? Hol van Ottó? Matthias Grundot keresi?

- Halászik.

- Micsoda?

- A pokolba! Remélhetőleg nem fulladt bele. Nem tud úszni - mondja Hungermann.

- Ostobaság. A patak csak egy méter mély.

- Ottó egy pocsolyában is meg tudna fulladni. Szereti a hazáját. Megtaláljuk Bambusst, amint a patak feletti hídba kapaszkodik, és a halaknak prédikál.

- Rosszul vagy, Szent Ferenc? - kérdezi Hungermann.

- Igenis - válaszolja Bambuss, és vihog, mintha ez őrülten humoros lenne. Azután a fogai vacognak. - Hideg van. Nem vagyok a szabad levegő híve - dadogja.

Willy kivesz a táskájából egy üveg köményt. - , Ki ment meg már megint benneteket? Willy bácsi, a mindenre gondoló. Megóv benneteket a tüdőgyulladástól és a zord haláltól.

- Kár, hogy Eduard nincs velünk. Akkor maga őt is meg tudná menteni, és társaságot alapíthatna Valentin Busch úrral. Eduard Megmentői. Ez megölné őt - mondja Hungermann.

- Hagyja el a lapos vicceit - mondja Valentin, aki mögötte áll. - A tőkének szentnek kell lennie a maga számára vagy talán kommunista? Senkivel nem osztozom. Eduard az enyém.

Mindnyájan iszunk. A holdfényben a kömény sárga gyémántként csillog. - El akarsz menni még valahová? - kérdezem Willyt.

- Bodo Ledderhose dalegyletébe. Gyertek velem, ott megszáradhattok.

- Nagyszerű - mondja Hungermann.

Senkinek nem jut eszébe, hogy egyszerűbb lenne hazamenni. Még a halál költőjének sem. A jelek szerint az innivaló ma este jelentős vonzerővel rendelkezik.

Továbbmegyünk a patak mentén. A hold villog a vízben Meg lehet inni - ki mondta még ezt valamikor?

XV.

A késő nyár fülledten lebeg a város felett. A dollár további kétszázezer márkával emelkedett. Nőttek az árak, az éhezés terjedt. Az egész nagyon egyszerű: Az árak gyorsabban nőnek mint a bérek, tehát egyre inkább és inkább reménytelen szegénységbe süllyed a népnek az a része, amely bérből, fizetésből, jövedelemből, nyugdíjból él, a másik része belefullad a kétes gazdagságba. A kormány ügyel erre. Az infláció által megszabadul az adósságaitól; hogy egyidejűleg a népet elveszíti, nem látja senki.

Kész a mauzóleum Niebuhrné részére. Förtelmes kőbódé színes üveggel, bronzláncokkal és kavics utakkal, ámbár az általam ecsetelt kőfaragó munkákból még semmi nem készült el. Most viszont hirtelen nem akarja átvenni. Az asszony az udvarban áll, kezében tarka napernyő, fején szalmakalap lakkozott cseresznyékkel, nyakán hamis gyöngysor van. Mellette túlságosan szűk, kockás ruhában áll egy személy, aki a cipőjén kamáslit visel. Becsapott a villám, elmúlt a nyár, Niebuhrné eljegyezte magát. Niebuhr egyszerre közömbössé vált számára. A személyt Ralph Lehmannak hívják, és ipari szaktanácsadónak nevezi magát. Elegáns nevéhez és hivatásához képest az öltönye eléggé elhordott. A nyakkendő új, a narancssárga harisnya szintén; valószínűleg ezek a boldog ara első ajándékai.

A csata hullámzik. Niebuhrné eleinte úgy gondolja, hogy a mauzóleumot meg sem rendelte. - Van írásuk? - kérdezi diadalmasan.

Nincs írásunk. Georg szelíden közli, hogy ilyesmire nincs szükség a mi hivatásunknál. Halál esetén még érvényes a hűség és a hit. Van ezen kívül tucatnyi tanúnk. Niebuhrné mindenféle kívánságával megőrjítette kőfaragóinkat, szobrászunkat és bennünket is. Továbbá előleget is adott.

- Éppen erről van szó - jelenti ki Niebuhrné kiváló logikával. - Az előleget vissza akarjuk kapni.

- Tehát megrendelte a mauzóleumot?

- Nem rendeltem meg. Csak fizettem rá.

- Lehmann úr, mit szól ehhez a magyarázathoz, ipari szaktanácsadói minőségben? - kérdezem.

- Ilyen van - válaszolja Ralph gavallérként, és el akarja magyarázni a különbséget. Georg félbeszakítja. Kijelenti, hogy az előlegről sincs semmiféle írás. - Micsoda? - fordul Ralph Niebuhrnéhoz. - Emilie! Nincs nyugtád?

- Nem tudom. Ki tudja, amikor ezek itt egyszerre azt állítják, hogy nem is fizettem semmit. Ilyen csalók!

- Ilyen ostobaságot!

Emilie összehúzza magát. Ralph dühöngve néz rá! Hirtelen nem gavallér többé. Szent Isten, gondolom - eddig cethala volt, most cápát fogott ki.

- Senki nem állítja, hogy nem fizetett. Csak azt mondtuk, erről ugyanolyan kevés van írásban, mint a rendelésről - mondja Georg.

Ralph megkönnyebbül. - Nahát akkor.

- Egyébként készek vagyunk az emlékművet visszavenni, ha nincs rá szüksége - jelenti ki Georg.

- Nahát akkor - ismétli Ralph. Niebuhrné szorgalmasan bólogat. Meredten nézem Georgot. A mauzóleum lesz az üzlet második őrzője, az obeliszk testvére. - És az előleg? - kérdezi Ralph.

- Az előleg természetesen elvész. Ez mindig így van - mondom.

- Micsoda? - Ralph lehúzza a mellényét, és kihúzza magát. Látom, hogy a nadrágja is rövid és szűk. - Ilyesmit nálunk nem alkalmaznak.

- Nálunk sem. Rendszerint olyan ügyfeleink vannak, akik átveszik azt, amit megrendeltek.

- Semmit nem rendeltünk meg. Azonkívül az ár is magas volt - kapcsolódik be újult erővel Emilie. A cseresznyék rázkódnak a kalapján.

- Nyugalom, Emilie - mordul rá Ralph. Az asszony meglapul, ijedten és boldogan ekkora férfiasság láttán. - Vannak még bíróságok - fűzi hozzá fenyegetően Ralph.

- Ezt reméljük mi is.

- Folytatja a pékséget házasságkötése után? - Kérdezi Georg Emiliet.

Az asszony úgy meg van ijedve, hogy szótlanul jegyesére néz.

- Világos. Az iparvállalataink mellett. Miért? - kérdezi Ralph.

- A zsemlék és a sütemények mindig nagyon jók voltak.

- Köszönöm - mondja kényeskedve Emilje. - És hogy állunk az előleggel?

- Teszek magának egy javaslatot - jelenti ki Georg, hirtelen, felcsillantva vonzerejét. - Szállítson egy hónapon át minden reggel tizenkét zsemlét, minden délután hat gyümölcsös süteményt ingyen. Akkor a hónap végén visszafizetjük az előleget és nem kell átvennie a mauzóleumot.

- Rendben - mondja azonnal Niebuhrné.

- Nyugalom, Emilie! - vágja oldalba Ralph. - Ezt aztán szeretné! Egy hónap múlva visszafizetni! És akkor mennyit fog érni a pénz? - kérdezi gyűlölködve Georgtól.

- Vegye át a mauzóleumot. Nekünk az is jó - mondom.

A harc még negyedóráig tart, azután egyezséget kötünk. Az előleg felét azonnal visszafizetjük, a hátralékot két héten belül. A természetbeni szállítás érvényben marad. Ralph semmit nem tud tenni ellenünk. Az infláció - a mi oldalunkon van egyszer. A bíróság előtt a fizetség még mindig fizetség, teljesen mindegy, mit jelent valójában. Ha panaszt tenne a visszafizetésért, Emilienek talán egy év múlva megítélnék a pénzét, még mindig ugyanazt, az akkor már teljesen értékét vesztett összeget. Most értem meg Georgot, jól járunk az üzlettel. Az előleg csak egy tört részét éri annak az értéknek, ami akkor volt, amikor átvettük.

- Mit csinálunk azonban a mauzóleummal? Magánkápolnának akarjuk használni? - kérdezem, miután a jegyesek elmentek.

- Változtatunk valamit a tetőn. Kurt Bach rátehet egy gyászoló oroszlánt vagy menekülő katonát, szükség esetén egy angyalt is vagy a zokogó Germániát. Két ablakot kiverünk, helyette márványokat rakunk be, amelyekre neveket lehet felvésni és ezzel a mauzóleum...

Szándékosan várakozik - ....kis háborús emlékmű - egészítem ki.

- Kurt Bach azonban sem magában álló angyalt, sem katonát, sem Germániát nem tud készíteni, legfeljebb csak reliefben. Öreg oroszlánunknál kell maradnunk. Ehhez viszont a tető kicsi. Sas jobb lenne.

- Miért? Az oroszlán lelógathatja az egyik patáját a talapzatra. Akkor elmegy.

- Mi lenne egy bronz oroszlánnal? A fémárugyárak minden méretben szállítanak bronz állatokat.

- Egy ágyú. Egy szétlőtt ágyú újdonság lenne - mondja Georg elgondolkodva.

- Csak annak a falunak, ahol kizárólag tüzérek estek el.

- Hallgass rám. Engedd szabadjára a képzeletedet. Csinálj néhány rajzot, lehetőleg nagyot és a legjobb lesz színesben. Aztán meglátjuk! - mondja Georg.

- Mi lenne, ha az obeliszket be tudnánk dolgozni az összeállításba? Akkor két legyet ütnénk egy csapásra.

Georg felnevet. - Ha ezt létrehoznád, jutalmul rendelek neked egy egész láda 1921-es Reinhardtshausenert. Álmodni való bor.

- Jobb lenne, ha egyes palackonként, részletfizetésre szállítanád. Akkor az ihlet könnyebben jön.

- Jó, kezdjük el az elsővel. Menjünk Eduardhoz.

Mint rendesen, Eduard elkomorodik, amikor meglát bennünket.

- Knobloch úr, örüljön! Ma készpénz mosolyog magára - mondja Georg és tele marok bankót vesz elő a zsebéből.

Eduard felderül. - Valóban? Hát persze, egyszer ennek is be kellett következni. Ablak melletti helyet?

Gerda megint ott ül a borozóban. - Törzsvendég vagy itt? - kérdezem savanyúan.

Elfogulatlanul felkacag. - Üzletileg vagyok itt.

- Üzletileg?

- Üzletileg, vizsgálóbíró úr - ismétli meg Gerda.

- Szabad meghívni most nekünk ebédre? - kérdezi Georg, és könyökkel oldalba üt, hogy ne viselkedjek úgy, mint egy öszvér.

Gerda ránk néz. - Mégegyszer nem megy, hogy én hívjalak meg benneteket, ugye?

- Biztosan nem - mondom, de nem tudom megállni, hogy hozzá ne tegyem: - Eduard inkább felbontaná az eljegyzést.

Gerda nevet, és nem szól hozzá semmit. Nagyon csinos, dohányszínű nyersselyem ruhát visel. Mekkora szamár voltam, gondolom. Itt ül maga az élet és ezt nagyzási hóbortomban nem fogtam fel!

Megjelenik Eduard és újra elkomorodik, amikor meglát bennünket Gerdával. Képzelem mire számít. Azt hiszi, használtuk és újra élősködni akarunk. - Schneider kisasszonyt meghívtuk ebédre - mondja Georg. - Ludwig konfirmációját ünnepeljük. Lassan férfivá érik. Már nem képzeli, hogy a világ csak miatta létezik.

Georgnak több tekintélye van, mint nekem. Eduard újra felderül. - Pompás csirke van! - Csücsöríti a száját, mintha fütyülni akarna.

- Hozd csak a rendes ebédet. Nálad mindig, minden pompás. És hozzá egy palack 1921-es Schloss Reinhardtshausenert. Gerda felnéz. - Bort délben? Nyertetek a lottón? Akkor miért nem jöttök el soha a Vörös Malomba?

- Csak kis összeget nyertünk. Még mindig ott lépsz fel? - kérdezem.

- Hát nem tudod? Szégyelld magad! Eduard tudja. Tizennégy nappal hosszabbítottam. Elsején azonban elkezdem az új szerződésem.

- Akkor jövünk, még ha egy mauzóleumra kell kölcsönt felvennünk! - jelenti ki Georg.

- Tegnap este a barátnőd is ott volt - mondja nekem Gerda.

- Erna? Ő nem barátnőm. Kivel volt ott?

Gerda nevet. - Mi közöd hozzá, ha már nem a barátnőd?

- Nagyon sok. Soká eltart, amíg a fájdalom kivonaglik, még ha mechanikusan is csak, mint a békacomboknál galvánáram esetén. Csak amikor valaki teljesen elszakadt, akkor fog valóban minden után érdeklődni, ami a másikkal történik. Ez a szerelem egyik ellentmondása.

- Túl sokat gondolkodsz, az mindig ártalmas.

- Nem helyesen gondolkodik. Szelleme fékje az érzelmeinek, ahelyett, hogy vontatója lenne - mondja Georg.

- Gyerekek, térjetek észhez. Nincs közbe-közbe valamilyen tréfa is az életetekben?

Georg és én egymásra nézünk. Georg nevet, én találva érzem magam. - Gondolkodás a mi tréfánk - mondom, és tudom, hogy hazudok.

- Szerencsétlen alakok! Akkor legalább egyetek rendesen.

A Reinkardtshausener segít ki bennünket. Eduard maga nyitja ki és megkóstolja. Borszakértőt alakít, aki kipróbálja, a bor nem dugós-e? Ehhez teletölt egy közepes nagyságú poharat. Exzellent! - mondja franciás kiejtéssel, majd gargalizál, és a szemhéját rángatja.

- Az igazi borszakértők csak néhány cseppet használnak fel a próbához - mondom.

- Én nem. Nem egy ilyen bornál. Nektek csakis a legjobbat akarom felszolgálni! Nem válaszolunk; a tromfunk még tartalékban van. Gerda és a mi ebédünket a kiszámíthatatlan ebédjegyekkel fogjuk fizetni.

Eduard tölt. - Nem akartok engem is meghívni egy pohárkára? - kérdezi szemtelenül.

- Később. Egy palacknál többet iszunk. Az étkezésnél azonban zavarsz, mert mint egy bernáthegyi megszámolod a falatokat a szánkban.

- Csak amikor ti, mint paraziták a szelvényeitekkel jöttök. - Eduard úgy táncolja körül Gerdát, mint egy keringőt gyakorló középiskolai tanár.

Gerda elnyom egy nevetési rohamot. Meglöktem az asztal alatt és azonnal felfogta, mit tartalékolunk Eduard számára.

- Knobloch! - harsan fel hirtelen egy jellegzetes vezénylő hang. Eduard magasra ugrik, mintha fenéken rúgták volna. Ez alkalommal maga Renée de la Tour áll mögötte, ártatlanul kacarászva. Eduard elnyom egy szitkot. - Hogy én mindig beugrók ennek!

- Ne mérgelődj, ez a te hűséges német véred. Engedelmes őseid legnemesebb hagyatéka - mondom.

A hölgyek úgy üdvözlik egymást, mint a kacarászó hekusok.

- Gerda, milyen csinos ruha! Kár, hogy nem tudok hordani ilyesmit. Túlságosan karcsú vagyok hozzá - búgja Renée.

- Nem tesz semmit. Én a tavalyi divatot is elegánsnak találom. Különösen azt a bűbájos gyíkcipőt, amit viselsz. Azt minden évben jobban szeretem - válaszolja Gerda.

Az asztal alá nézek. Renée valóban gyíkbőrből készült cipőt hord. Hogyan tudta ezt Gerda ültében meglátni, az örök női titkok közé tartozik. Érthetetlen, hogy soha nem használják fel praktikusabban a nem adottságait - például az ellenség megfigyelésére rögzített léggömbökből a tüzességnél vagy hasonló kulturális célokra.

Willy szakítja meg a csatározást. Olyan, mint egy világosszürke látomás: öltöny, ing, nyakkendő, harisnya, vaddisznóbőr kesztyű - és fölötte a vörös haja, mint a Vezúv kitörése. - Bort! A sírásók fizetnek! Felhabzsolják egy család bánatát! Meg vagyok hívva? - kérdezi.

- Te népvagyonon élősködő, mi nem a tőzsdén kerestük meg a borunkat. Ennek ellenére szívesen megosztjuk Mademoiselle de la Tourral. Mindenkit szívesen látunk, aki meg tudja ijeszteni Eduardot - válaszolom.

Ez derültség-hullámot vált ki Gerdánál. Ismét meglök az asztal alatt. Érzem, hogy a térde fekve marad az enyémhez. Forróság önti el a tarkómat. Hirtelen úgy ülünk ott, mint az összeesküvők.

- Ma még biztosan megijesztitek Eduardot, amikor jön a számlával. Érzem, mert látóasszony vagyok - mondja. Mint egy varázsütésre, mindennek, amit mond, új csengése van. Mi történik itt? Gondolom a szerelem a pajzsmirigyemre húzódott vagy inkább a régi öröm ez, elszédíteni valakit a másiktól? Az étterem egyszerre nem evéstől szagos helyiség, hanem valami, amely mint egy hinta, óriási sebességgel repül a világmindenségben. Kinézek az ablakon, és elcsodálkozom, hogy a Városi Takarékpénztár még mindig ugyanazon a helyen áll. Még Gerda térde nélkül is már régen el kellett volna tűnnie, az infláció által elmosva. A beton azonban túlél egész halom emberi mesterkedést és embert.

- Nagyszerű bor! Ilyen csak öt év múlva lesz először - mondom.

- Öregebb - jelenti ki Willy, aki semmit nem ért a borhoz. - Még két palackot, Eduard.

- Miért kettőt? Hadd igyuk egyiket a másik után.

- Jó! Igyátok a tiéteket. Eduard, nekem egy üveg pezsgőt, amilyen gyorsan csak lehet!

Eduard pattan, mint az olajozott villám. - Willy, mi van? Gondolod, hogy megúszod a prémkabátot, ha leitatsz? - kérdezi Reneé.

- Megkapod a prémkabátot! Ennek most magasabb rendű célja van. Nevelő jellegű! Te nem úgy látod, Ludwig?

- Nem. Szívesebben iszom bort, mint pezsgőt.

- Hát valóban nem látod? Szemben, az oszlop mögött három asztallal? A borostás disznófejet, az alattomos hiénaszemet és az előreálló csirkemellet? Ifjúságunk gyilkosát?

Keresem ezt az élettani különlegességet, és tüstént fel is fedezem. A gimnáziumnak igazgatója az, idősebb és kopaszabb lett, de ő az. Hét évvel ezelőtt elmagyarázta Willynek, hogy akasztófán fogja végezni, engem életfogytiglani fegyházról biztosított. Ő is észrevett bennünket. Piros szeme ránk pislog és most már tudom, miért rendelt Willy pezsgőt.

- Eduard, hagyd a dugót olyan hangosan durranni, ahogy csak lehet rendelkezik Willy.

- Ez nem előkelő.

- Az ember nem azért iszik pezsgőt, hogy előkelő legyen, hanem azért, hogy fontosnak lássék.

Willy elveszi a palackot Eduardtól és megrázza. A dugó akkorát durran, mint egy pisztolylövés. A helyiségben pillanatnyi csend keletkezik. A borostás disznófejű kihúzza magát. Willy teljes magasságában áll az asztalnál, jobb kezében van a palack, pohárról pohárra tölt. A pezsgő habzik, Willy haja fénylik, az arca sugárzik. Rábámul Schimmelre, az igazgatónkra, aki visszabámul, mintha hipnotizálva lenne.

- Beválik! Már azt hittem, nem törődik velünk - suttogja Willy.

- Szenvedélyes oktató típus. Képtelen nem törődni velünk. Számára akkor is tanulók maradunk, ha már hatvan évesek leszünk. Nézd, hogy mozog az orra! - válaszolom.

- Ne viselkedjetek úgy, mint a tizenkét évesek - mondja Renée.

- Miért ne? Öregebbek mindig lehetünk - jelenti ki Willy.

- Renée lemondóan emeli fel ametiszt gyűrűs kezét. - És ilyen védte a hazát!Azt hitte, hogy a hazát védi. Addig, amíg rájött, hogy csak a hazának azt a részét védte, amely nyugodtan elmehetett volna a pokolba, ezzel a szemben lévő nacionalista disznófejjel együtt - mondom.

Renée nevet.

- A költők és gondolkodók országát védjétek, ezt ne felejtsétek el!

- A költők és gondolkodók országának soha nincs szüksége védelemre legfeljebb a túloldali disznófejjel és a fajtájával szemben, ők zárják be a költőket és gondolkodókat, míg élnek, és velük csinálunk reklámot maguknak, amikor meghaltak.

Gerda felemeli a fejét. - Ma éleslövészet lesz, ugye?

Újra meglök az asztal alatt. Lezuhanok a szónoki emelvényről, és tüstént újra a föld felett szálló hintán ülök. Az étterem a világűr egy része és még a számla növelése céljából a pezsgőt vízként hörpentő Eduard is poros dicsfényt visel a feje körül.

- Utána velem jössz? - súgja Gerda.

Bólintok.

- Jön! Tudtam! - leheli Willy elragadtatva.

A varacskos disznó nem bírta. Magasra kihúzta magát, és pislogva közeledik az asztalunkhoz. - Hochmeyer, ugye?

Willy most ül, nem áll fel. - Tessék? - kérdezi.

Schimmel már ideges. - Maga Hochmeyer, hajdani diák!

Willy óvatosan leteszi a palackot. - Bocsásson meg, bárónő - mondja Renée-nek. - Azt hiszem, ez a férfi ott rám gondol. - Schimmel egy pillanatra megrökönyödik. Maga sem tudta pontosan, hogy mit akart mondani. Egyszerű, túláradó indulat sodorta a derék iskola-rókát az asztalunkhoz.

- Egy pohár pezsgőt? - kérdezi Willy készségesen. - Meg akarja kóstolni, hogyan él a világ másik fele?

- Mi jut eszébe? Nem vagyok korhely!

- Kár! Akkor tulajdonképpen mit akar itt? Zavar, nem látja? - kérdezi Willy.

Schimmel őrjöngő szemmel tekint le rá. - Feltétlenül szükség van rá, hogy a gimnáziumom hajdani diákjai fényes nappal orgiát rendezzenek? - krákogja.

- Orgiát? - Willy csodálkozva néz rá. - Ismét bocsánatát kérem, bárónő - mondja Renée-nek.

- Ez a modortalan ember... egyébként Schimmel úr, most ismerek rá... - kegyesen bemutatja - ... de la Tour bárónő - Renée leereszkedően bólint - ... azt hiszi, orgiát tartunk, mert iszunk egy pohár pezsgőt az ön születésnapjára...

Schimmel enyhén zavarba jön, amennyire ilyesmi egyáltalán lehetséges nála. - Születésnap? - recsegi. - Nos jó... de mégis, ez kisváros... egykori diákként tudhatták volna...

Úgy néz ki, mintha kelletlen feloldozásban akarna részesíteni bennünket. De la Tour bárónő nem mulasztotta el hatását az idős kaszt-imádóra. Willy gyorsan bekapcsolódik. - Mint a maga hajdani diákjainak, már reggel innunk kellett volna egy-két pohár pálinkát a kávéhoz, hogy végre megtudjuk egyszer, mit jelent az a szó, hogy öröm - jelenti ki. - Ez ugyanis nem szerepelt a tantervében, maga gyilkosa az ifjúságnak! Maga ügybuzgó bakkecske, úgy összerondította az életünket, hogy elhittük, a poroszok megváltást jelentenek, maga német tanulmányba illő sivár őrmester! Csak magán keresztül váltunk Vüstlingenivé! Egyedül maga viseli mindenért a felelősséget! Most kopjon le, maga altisztje az unalomnak!

- Ez mégiscsak... - Schimmel most paradicsomvörösen dadog!

- Menjen haza és fürödjék meg végre, maga izzadt lábujja az életnek. Schimmel levegő után kapkod. - A rendőrség! - nyögi ki. - Durva sértések... én meg fogom magának...

- Maga aztán semmit. Még mindig azt hiszi, hogy életfogytiglani rabjai vagyunk. Mindössze annyit fog tudni tenni, hogy vállalja a felelősséget a fiatalkorúak bíróságánál azért, mert fiatal emberek megszámlálhatatlan nemzedékét tanította meg Isten és minden jó vagy szép gyűlöletére! Schimmel, nem szeretnék a maga bőrében lenni a holtak feltámadásakor! Azok a rúgások, amelyeket csak a mi osztályunktól fog kapni! Utána természetesen a pokol minden baja és tüze! Ezt olyan jól tudja leírni!

Schimmel fuldoklik. - Hallani fog rólam! - nyögi ki, és megfordul, mint egy vitorlás a viharban.

- Schimmel! - üvölti mögötte egy jellegzetes kaszárnyahang. Renée működik, mint mindig. Schimmel megfordul a meghitt parancsszóra.

- Micsoda? Tessék? Ki... - Szemével a szomszédos asztalokat kutatja.

- Rokona az öngyilkos Schimmelnek? - csiripeli Renée.

- Öngyilkos? Ez meg micsoda? Ki szólított?

- A lelkiismerete, Schimmel - mondom.

- Ez mégiscsak...

Várom a fehér hab megjelenését Schimmel ajkán. Élvezet megszámlálhatatlan vádaskodásnak ezt a mesterét végre egyszer beszédre képtelennek látni. Willy ráemeli a poharát. - Egészségére, maga derék katedra hiéna! Máskor ne menjen oda idegenek asztalához, hogy terhűkre legyen. Különösen akkor nem, ha hölgyek is vannak jelen.

Schimmel furcsa, bugyborékoló hanggal tűnik el, mintha nem pezsgős, hanem ásványvizesüveg dugóját helyezték volna el benne. - Tudtam, hogy ezt nem fogja elhagyni - mondja nyugodtan Willy.

- Elsőrangú voltál. Hogyan kaptál ilyen erős ihletet? - kérdezem. Willy vigyorog. - Ezt a beszédet már legkevesebb százszor megtartottam. Sajnos, mindig egyedül, Schimmel nélkül. Ezért tudom kívülről. Egészségetekre, gyerekek!

- Én nem tudok! - Eduard megrázkódik. - Az élet izzadtlábúja! Ez túlságosan szörnyű kép! Hirtelen úgy érzem, a pezsgőtől elzsibbadna a lábam.

- Ezt csinálta már az előbb is - mondom, megőrizve lélekjelenlétem.

- Milyen gyerekek vagytok! - jelenti ki Renée fejcsóválva.

- Azok akarunk maradni. Megöregedni egyszerű. - Willy vigyorog. - Eduard, a számlát!

Eduard hozza a számlákat, egyet Willynek, egyet nekem.

Gerda arca megfeszül. Várja a mai második robbanást. Georg és én szótlanul elővesszük az étkezési jegyünket és letesszük az asztalra. Eduard azonban nem robban fel, hevesen nevet. - Nem tesz semmit! Ekkora borfogyasztásnál! - mondja.

Csalódottan ülünk. A hölgyek felemelkednek, és enyhén megrázzák magukat, mint a homokgödörből kijövő tyúkok. Willy vállon veregeti Eduardot. - Maga gavallér! Más fogadós jajgatott volna, hogy elüldöztük az egyik vendéget.

- Én nem. A nádpálcalengető még soha nem állítatott ki egy tisztességes számlát. Csak meghívatta magát.

- Gyere - suttogja felém Gerda!

A dohányszínű ruha valahol fel van akasztva. A barna vadbőrcipők a szék alatt állnak, egyikük eldőlt. Az ablak nyitva van, szőlőlomb lóg be rajta. Alulról, az Óvárosi fogadóból tompán felszűrődik az elektromos zongora hangja. „A korcsolyázók” keringőt játssza. A zenét időnként tompa zuhanás szakítja meg, a birkózónők edzenek.

- Az ágy mellett két üveg jéghideg sör áll. Kinyitom őket, és az egyiket odaadom Gerdának - Mitől vagy ilyen barna? - kérdezem.

- A naptól. Már hónapok óta süt. Nem veszed észre?

- De igen Az irodában azonban nem lehet lebarnulni.

Gerda nevet. - Ha valaki éjszakai szórakozóhelyen dolgozik, egyszerűbb. Egész nap szabad. Hol voltál egész idő alatt?

- Valahol - mondom, és eszembe jut, hogy Isabelle is mindig ezt kérdezi tőlem. - Azt hittem, Eduarddal vagy.

- Ez ok a távolmaradásra?

- Nem az?

- Nem, te fajankó! Ez két különböző dolog - mondja Gerda.

- És túl nehéz a számomra - válaszolom.

Gerda nem válaszol. Nyújtózkodik, és iszik egy korty sört. Körülnézek. - Szép itt. Mintha egy déltengeri kocsma emeletén volnánk.

- Te pedig olyan barna vagy, mint a bennszülöttek - mondom.

- Akkor te vagy a fehér ember, aki kartonnal, üveggyöngyökkel, Bibliával és pálinkával kereskedik?

- Pontosan. Éppen erről álmodoztam mindig amikor tizenhat éves voltam - feleli meglepetten.

- Később már nem?

- Később már nem!

Csendben és megnyugodva fekszem mellette. Az ablakon át kék a késő délután a háztetők között. Nem gondolok semmire, nem is akarok, és óvakodom attól, hogy kérdezzek valamit. A lecsillapodott bőr békessége van itt, az élet egyszerű, az idő csendben áll, valamilyen Isten közelségében vagyunk és hideg, ízletes sört iszunk.

Gerda visszaadja az üvegét. - Gondolod, hogy Renée megkapja a prémkabátját? - kérdezi kurtán.

- Miért ne? Willy most billiomos.

- Meg kellett volna kérdeznem, hogy milyet akar. Valószínűleg pézsmát vagy hódot.

- Rókát vagy tőlem akár leopárdot - mondom érdeklődés nélkül.

- A leopárd túlságosan vékony télre. A fóka öregít. Az ezüstróka kövérít. Az álom persze a nerc.

- Igazán?

- Igen. Az egy életre szól, de rettenetes drága. Bűnösen drága. Leteszem a palackom a földre. A beszélgetés kezd kissé kényelmetlenné válni. - Mindez lepereg rólam. Még egy nyuszigallért sem tudok megfizetni - mondom.

- Te? Ki beszél rólad? - kérdezi Gerda csodálkozva.

- Én. Minden férfi, akiben van némi jóérzés, a mi helyzetünkben magára vonatkoztatja ezt a beszélgetést. Bennem pedig jelentősen több a jóérzés, mint amennyire a mi időnkben az élethez szükséges. Gerda nevet. - Az van neked? Dehát én valóban nem rólad beszélek.

- Akkor kiről?

- Eduardról. Ugyan ki másról?

Felegyenesedek. - Arra gondolsz, hogy Eduarddal ajándékoztatsz magadnak egy prémkabátot?

- Természetesen, báránykám. Bárcsak rávehetném! De talán ha Renée kap egyet... a férfiak olyan...

- Ezt itt meséled el nekem, amikor még együtt fekszünk az ágyban?

- Miért ne? Olyankor mindig különösen jó ötleteim vannak.

Nem válaszolok: El vagyok képedve. Gerda felém fordítja a fejét: - Kissé meg vagy sértődve?

- Legalábbis meg vagyok rökönyödve.

- Miért? Akkor kellene megsértődnöd, ha tőled akarnék kabátot kapni.

- Legyek büszke arra, hogy Eduardtól akarsz?

- Természetesen! Éppen ez mutatja, hogy nem vagy freier.

- Nem ismerem a kifejezést. - Mi az, hogy freier? - kérdezem.

- Pénzes emberek. Emberek, akik segíteni tudnak a másikon. Eduard.

- Willy is freier?

Gerda nevet. - Félig. Renée szempontjából.

Hallgatok és meglehetősen butának érzem magam. - Nincs hozzá jogom? - Kérdezi Gerda.

- Jogod? Mi köze ennek a joghoz?

Gerda megint nevet. - Azt hiszem, tényleg berúgtál. Milyen gyerek vagy még!

- Ami azt illeti, az is szeretnék maradni. Különben... - mondom.

- Különben? - kérdezi Gerda.

- Különben... - Fontolóra veszem. Nem teljesen világos nekem sem, hogy mire gondolok, de azért megpróbálom kifejezni. - Különben félig úgy érezném magam, mint egy strici.

Gerda most harsogva nevet. - Ehhez még nagyon sok mindened hiányzik, kicsim.

- Remélem, ez így is marad.

Gerda felém fordítja az arcát. A párás üveg a keblei között áll. Egyik kezével fogja, és élvezi a hideget a keblén. - Szegény kicsim de gyakran fognak még becsapni - mondja még mindig nevetve, mélységes, félig anyás részvéttel.

Az ördögbe, gondolom, hol maradt a trópusi szigetecskék békéje? Hirtelen úgy érzem magam, mintha meztelen lennék és majmok dobálnának meg szúrós kaktuszokkal. Ki hallgatja szívesen, hogy fel fogják szarvazni a jövőben? - Ezt majd meg fogjuk látni - mondom.

- Azt hiszed, olyan egyszerű stricinek lenni?

- Azt nem tudom. Annyi biztos, sok becsület nincs benne.

Gerdától rövid, éles szisszenés robban ki. - Becsület - hápogja. - Még mi? A katonaságnál vagyunk? Nőkről beszélünk. Szegény kicsim, a becsület ezen a téren nagyon unalmas.

Ismét iszik egy korty sört. Nézem, amint lecsorog domború torkán. Ha még egyszer szegény kicsimnek nevez, szó nélkül a fejére fogom önteni a sörömet. így bizonyítom be neki, hogy striciként is tudok viselkedni vagy legalábbis úgy, ahogyan elképzelem egy ilyen alak modorát.

- Szép beszélgetés. Éppen most - mondom.

Úgy látszik, rejtett, humoros tulajdonságaim is vannak. Gerda megint nevet.. - Egyik beszélgetés olyan, mint a másik. Ha így egymás mellet fekszik két ember, teljesen mindegy, miről beszélnek. Az ember azt mondja, ami éppen az eszébe jut. Vagy léteznek törvények is, sze...

Megragadom a sörösüveget és várom a szegény kicsimet; Gerdának azonban hatodik érzéke van, újból kortyol és hallgat.

- Talán nem kell éppen prémkabátokról, stricikről és felszarvazásról beszélnünk. Ilyen pillanatokban vannak még más témák is - mondom.

- Világos. Dehát nem is arról beszélünk. - jelenti ki Gerda. - Miről?

- Prémkabátokról, stricikről és felszarvazásról.

- Nem? Akkor miről beszélünk?

Gerda megint nevetni kezd. - A szerelemről, édesem. Úgy, ahogyan értelmes emberek beszélnek róla. Egyébként mit szeretnél? Költeményeket szavalni?

Súlyosan találva érzem magam, a sörösüveg után nyúlok. Mielőtt felemelhettem volna, Gerda megcsókolt. Nedves, sörös csók, de olyan sugárzóan egészséges, hogy a trópusi sziget egy pillanat alatt újra itt van. Bennszülöttek is isznak sört.

- Tudod, ezt szeretem benned - jelenti ki Gerda. Hogy ilyen előítéletekkel telített tulok vagy! Hol tanultad meg ezt a sok ostobaságot? Úgy támadsz neki a szerelemnek, mint egy diáktestület felfegyverzett tagja, mintha párbajról volna szó, tánc helyett. - Rázkódik a nevetéstől. - Te kiköpött német! - mondja gyengéden.

- Ez megint újabb sértés? - kérdezem.

Nem, hanem megállapítás. Csak idióták gondolják, hogy az egyik nemzet jobb lenne, mint a másik. - Te nem vagy kiköpött német?

- Az anyám cseh, ez megkönnyíti valamennyire a sorsomat.

Ránézek a mellettem levő meztelen, gondtalan teremtésre, és hirtelen azt kívánom, bár volna legalább vagy két cseh nagymamám.

- Drágám! - mondja Gerda - A szerelem nem ismeri a méltóságteljességet. Félek azonban, hogy te még pisilni sem tudsz világnézet nélkül.

Kiveszek egy cigarettát. Hogy mondhat egy nő ilyet, gondolom. Gerda figyelt engem. - Hogy mondhat egy nő ilyet? - mondja.

Vállat vonok. Nyújtózkodik, és pislog rám. Azután lassan becsukja az egyik szemét. A merev, nyitott másik előtt egyszerre vidéki iskolamesternek tűnök magamnak. Neki van igaza - miért kell mindig, mindent elvekkel telepumpálni? Miért nem lehet úgy elfogadni, amilyen? Mi közöm Eduardhoz? Mit jelent egy szó? Micsoda egy nerckabát? És ki csal meg kit? Eduard engem, én őt, vagy Gerda mindkettőnket, vagy mindketten Gerdát, vagy senki senkit? Egyedül Gerda természetes, mi azonban fontoskodók és idejétmúlt frázisok szajkói vagyunk. - Gondolod, hogy striciként reménytelen eset lennék? - kérdezem.

Bólint. - Miattad nem aludnának a nők mással, és vinnék el neked az érte járó pénzt. Ezzel azonban ne törődj, az a fő, hogy veled aludjak.

Óvatosan bele akarok nyugodni ebbe, de mégis megkérdezem. - És Eduard?

- Mit törődsz Eduarddal? Hiszen éppen most magyaráztam meg neked.

- Mit?

- Hogy ő egy pénzes férfi. Neked az nincs. Nekem azonban szükségem van rá. Érted?

- Nem.

- Báránykám, nem is kell értened. És nyugodj meg, még semmi nem veszett el és még sokáig nem is fog elveszni. Azt majd idejében meg fogom mondani. Most ne csinálj drámát belőle. Az élet más, mint amilyennek gondolod. Egyet jegyezz meg: mindig annak van igaza, aki az ágyban van a nővel. Tudod, most mit szeretnék?

- Mit?

- Egy óra hosszat aludni, utána fokhagymás birkafasírtot csinálni magunknak, sok fokhagymával.

- Tudsz itt főzni?

Gerda rámutat a fiókos szekrényen levő régi gázrezsóra. - Ha kell, hatszemélyes vacsorát főzök neked rajta. Csodálkozni fogsz! Csapolt sört hozunk hozzá a lenti kamrából. Összeillik ez a szerelemről táplált illúzióddal? Avagy a fokhagyma gondolata összezúz valami értéket benned?

- Nem, semmit - mondom, és megvesztegetve, de egyben olyan könnyűnek érzem magam, mint már régen.

XVI.

- Ekkora meglepetést! És vasárnap kora reggel! - mondom. Azt hittem, tolvajt hallok mocorogni a szürkületben. Amikor azonban lejöttem hajnali ötkor, ott ült. Reisenfeld az Odeszwaldi Gránit művektől. - Tévednie kellett - jelentem ki. - Ma az Úr napja van.

Még a tőzsde sem dolgozik. Még kevésbé mi, egyszerű istentagadók. Mi a probléma? Pénzre van szüksége a Vörös Malomhoz?

Reisenfeld a fejét rázza. - Egyszerű baráti látogatás. Van egy napom Löhne és Hannover között. Éppen most érkeztem, Miért mennék már most szállodába? Kávé maguknál is van. Mit csinál a szemben lakó bájos hölgy? Korán kel fel?

- Aha! A kéj hajtott ide! Gratulálok ennyi ifjúsághoz. Peche van azonban. Vasárnap itthon van a férj. Atléta és késdobáló.

- Világbajnok vagyok késdobálásban - válaszolja nyugodtan Riesenfeld. Különösen, ha a kávéhoz falusi szalonnát és köményt kaptam. - A kuckóm ugyan még sivárnak néz ki, de kávét tudok ott főzni magamnak. Ha akarja, zongorázhat is, mialatt a víz felforr.

Riesenfeld visszautasít. - Itt maradok. A nyár csúcsidejének, a kora hajnalnak és az emlékműveknek a keveréke tetszik nekem. Éhessé és életvidámmá tesz. Azonkívül itt van a pálinka.

- Fent sokkal jobb van.

- Nekem ez is megfelel. i

- Jól van, Riesenfeld úr, ahogy akarja!

- Miért kiabál úgy? Nem süketültem meg közben - mondja Riesenfeld.

- Ez az öröm miatt van, hogy láthatom magát, Riesenfeld úr - válaszolom még hangosabban, és harsogva nevetek.

Nem tudom felvilágosítani őt arról, hogy azt remélem, kiabálásommal felébresztem Georgot, és tájékoztatom, mi történik. Amennyire tudom, Watzek mészáros tegnap este elutazott valamilyen nemzeti szocialista gyűlésre, és Lisa élt az alkalommal, hogy átjöjjön és egyszer szerelme karjában aludja át az éjszakát. Anélkül, hogy tudná, Riesenfeld őrként ül a hálószoba ajtaja előtt. Lisa csak az ablakon át mehet ki.

Jó, akkor lehozom a kávét - mondom, és felszaladok a lépcsőkön. Fogom „A tiszta ész kritikáját”, körülkötöm, és Georg ablaka előtt himbálom. Közben felírom színes ceruzával egy cédulára a figyelmeztetést: „Riesenfeld az irodában”. Lyukat fúrok a papírba, és a spárgán lecsúsztatom Kant kötelén. Kant kopogtat néhányszor, azután meglátom fentről Georg kopasz fejét. Jeleket ad le nekem. Rövid pantomim jelentet adunk elő. Kezeimmel világosan jelzem, hogy Riesenfeldtől nem tudok megszabadulni. Nem dobhatom ki, ehhez túlságosan fontos mindennapi kenyerünkhöz.

Felhúzom „A tiszta ész kritikájáét, és leengedek egy palack pálinkát. Mielőtt Georg megfoghatná, szép, gömbölyű kar nyúl ki utána, és behúzza. Kit tudja, mikor fog Riesenfeld eltűnni. A szerelmesek időközben elűzhetik az átvirrasztott éjszaka utáni metsző, reggeli éhséget. Ezért leeresztem a vajamat, kenyeremet és egy darab májas felvágottat. A zsinór újra felérkezik a magasba, a vége ajakrúzstól piros. Hallom a tompa hangot, amint kihúzzák a dugót az üvegből. Romeo és Júlia pillanatnyilag meg van mentve.

Amikor átnyújtom Riesenfeldnek a kávéját, Heinrich Krollt látom az udvaron átmenni. A korai felkelés a nemzeti érzelmű üzletember egyéb értékes tulajdonságai közé tartozik. Ő ezt úgy hívja: Isten mellkasát felajánlani a nyílt természetbe. „Isten” alatt persze nem hosszú szakállú mesealakot ért, hanem porosz tábornagyot.

Derekasan kezet ráz Riesenfelddel, aki nincs túlságosan elragadtatva.

- Ne engedje, hogy feltartsam. Csak megiszom itt a kávémat, azután szundítok egy keveset, amíg van rá időm

- Az lenne szép! Egy ilyen ritka és kedves vendég! - Heinrich felém fordul. - Nincs friss zsemléje Riesenfeld úr számára?

- Ezt Niebuhr pék özvegyétől vagy a maga anyjától kell megkérdezni. A látszat szerint vasárnap nem sütnek a köztársaságban. Hallatlan hanyagság! A császári Németországban ez másként volt.

Heinrich dühös pillantást lövell felém. - Hol van Georg? - kérdi röviden.

- Kroll úr, nem vagyok testvére oltalmazója - válaszolom hangosan a Biblia szerint hogy tájékoztassam Georgot az új veszélyről.

- Nem, de a cégem alkalmazottja! Kérem, válaszoljon megfelelően.

- Vasárnap van. Vasárnap nem vagyok alkalmazott. Ma csak önkéntesen, hivatásom iránti túláradó szeretetből és az Odeszwaldi Gránit uralkodója iránti baráti tiszteletből jöttem le ilyen korán. Borotválatlanul, ahogyan talán észrevette, Kroll úr.

- Most láthatja - mondja Heinrich keserűen Riesenfeldnek. - Emiatt vesztettük el a háborút. Az értelmiségiek hanyagsága és a zsidók miatt.

- És a kerékpárosok miatt - egészíti ki Riesenfeld.

- Miért a kerékpárosok miatt? - kérdezi csodálkozóan Heinrich.

- Miért a zsidók miatt? - kérdezi vissza Riesenfeld.

Heinrich meghökken. - Vagy úgy - mondja kedvetlenül. - Ez vicc. Fel fogom ébreszteni Georgot.

- Ezt nem tenném - jelentem ki hangosan.

- Legyen szíves, ne adjon tanácsokat.

Heinrich közeledik az ajtóhoz. Nem tartóztatom fel. Georgnak süketnek kell lennie, ha időközben nem zárta volna be. - Hagyja aludni. Ilyen korán nincs kedvem komoly társaságra - mondja Riesenfeld.

Heinrich megáll. - Miért nem sétál Riesenfeld úrral Isten szabad természetében? - kérdezem. - Mikorra visszaérnek, a háziak már felébredtek, szalonna és tojás sül a serpenyőben, zsemléket sütnek külön magának, egy csokor frissen levágott gladiolus ékesíti a halál komor berendezéseit és itt van Georg, borotváltan, kölnivíztől illatosán.

- Isten óvjon meg tőle - mormolja Riesenfeld. - Itt maradok, és alszom. Tanácstalanul vállat vonok. Nem tudom elvonszolni a szobától.

- Miattam. Akkor közben elmegyek Istent tisztelni - mondom.

Riesenfeld ásít. - Nem tudtam, hogy a vallást itt ennyire tisztelik. Úgy dobálódznak Istennel, mint a kavicsokkal.

- Ez aztán a nyomorúság! Mindnyájan túlságosan bizalmasak lettünk vele. Isten mindig pertu barátja volt mindegyik császárnak, tábornoknak és politikusnak. Nekünk viszont félnünk kellett még a nevét is kiejteni. Én azonban nem imádkozni megyek, hanem orgonálni. Jöjjön velem!

Riesenfeld leint. Most már nem tudok többet tenni. Georgnak kell saját magán segítenie. Csak elmenni tudok, akkor talán a másik kettő is elmegy. Heinrich miatt nincs gondom, Riesenfeld hamar meg fog szabadulni tőle.

A város üde, mint a harmat. Több, mint két órám van még a miséig. Lassan megyek át az utcákon. Ez szokatlan élmény. A szél enyhe és bársonyos, mintha a dollár tegnap kétszázötvenezer márkával esett, nem pedig emelkedett volna. Egy ideig belebámulok a békés folyóba,, utána a Bock és Fiai cég kirakatába; mustárt gyártanak, és miniatűr hordókban állítják ki.

Egy ütés a vállamon felébreszt. Magas, sovány férfi áll mögöttem kidülledt szemekkel. Herbert Scherz, ez a bubópestis az. Bosszúsan nézek rá. - Jó reggelt vagy jó estét? Alvás előtt vagy után van? - kérdezem.

Herbert hangosan böfög. A metszőén éles lehelet csaknem könnyeket csal a szemembe. - Jó, tehát alvás előtt. Nem szégyelli magát? Mi adott rá okot? Tréfa, komoly ügy, gúny vagy egyszerű meghasonlás? - kérdezem.

- Felavatási ünnepély - mondja Herbert.

Nem szívesen tréfálkozom elnevezésekkel, de

Herbert, szívesen teszi ezt.

- Félre a tréfával - mondom.

- Felavatási ünnepély - ismétli öntudatosan Herbert. - Új tagként való belépésem egy egyesületbe. Az elnököt kellett megvendégelnem. - Egy ideig néz, azután diadalmasan kiböki. - Régi Bajtársak Védegylete! Érti?

Értem. Herbert Scherz egyesületeket gyűjt. Mások bélyegeket vagy háborús emlékeket gyűjtenek, ő egyesületeket. Már több, mint egy tucatnak tagja. Nem azért, mert ilyen nagy elfoglaltságra van szüksége, hanem mert a ha|ál és a vele együtt megnyilvánuló pompa szenvedélyes híve. Az a szeszélye, hogy egyszer az övé legyen a város legpompásabb temetése. Miután nem tud erre elegendő pénzt hátrahagyni és más pedig nem fizetné meg, az az ötlete támadt, hogy minden elképzelhető egyletbe belép. Tudja, hogy az egyesületek egy tag elhalálozása alkalmával szalagos koszorút helyeznek el és ez az első célja. Ezen kívül azonban mindig megy egy küldöttség az egyesületi zászlóval a koporsó mögött és erre ugyanúgy számít. Kiszámította, hogy tagságai által már most két kocsira való koszorúra számíthat és ennek még messze nincs vége. Alig hatvanéves és még hosszú idő áll előtte arra, hogy még több egyesületbe is belépjen. Természetesen Bodo Ledderhose dalegyletébe is benne van, anélkül, hogy egyetlen hangot énekelt volna. Szimpatizáns, nem aktív tag ott, mint a Springeheil Salak-Klubban. Mind a Kilencet kugliegyletben és a Pterophyllum scalare - kaszás levélhal - Akvárium és Terrárium Klubban. Az Akvárium Klubba én vittem be, mert azt hittem, ezért előre megrendeli nálunk a síremléket. Ezt nem tette meg. Most tehát sikerült neki védegyletbe is bejutni.

- Tehát volt katona? - kérdezem.

- Minek? Tag vagyok, ennyi elég. Főnyeremény, nem? Ha Schwarzkopf ezt megtudja, hétrét görnyed a dühtől. - Schwarzkopf Herbert versenytársa. Két évvel ezelőtt értesült Herbert szenvedélyéről és tréfából kijelentette, hogy versenyt akar neki támasztani. Scherz ezt akkoriban olyan komolyan vette, hogy Schwarzkopf csupán szórakozásból valóban belépett néhány egyesületbe, hogy megfigyelhesse Herbert reagálását. Idővel azonban belebonyolódott a saját hálójába, örömét lelte a gondolatban, és most már ő is gyűjtővé vált. Nem olyan nyíltan, mint Scherz, hanem titokban és a háttérben, amolyan piszkos versenyzőként, aki sok gondot okoz Scherznek.

- Schwarzkopf nem könnyen görnyed hétrét - mondom, hogy ugrassam Herbertet.

- Muszály neki! Ez most nemcsak a koszorú és az egylet zászlaja, itt van az egyleti tagok egyenruhája is...

- Az egyenruhák be vannak tiltva - jegyzem meg szelíden. - Scherz úr, a háborút elvesztettük, nem vette észre? Rendőregyletbe kellett volna belépnie, ott még engedélyezettek az egyenruhák.

Látom, hogy Scherz a rendőrökre vonatkozó ötletet gondolatban feljegyezte. Nem lennék meglepve, ha néhány hónap múlva pártoló tagként megjelennék „A szemek bilincshez” zsaruklubban. Pillanatnyilag azonban először kételyemet utasítja el. - Mire meghalok, már régen megengedték az egyenruha viselését! Különben mi lenne a hazafias érdekekkel? Nem tehetnek bennünket örökre rabszolgává!

Belenézek a duzzadt, vérerekkel átszőtt arcba. Különös, milyen eltérőek a rabszolgaságról való elképzelések! Én úgy találom, hogy mint egyenruhába öltözött újonc jutottam hozzá legközelebb. - Azonkívül egy civil halálához kétségtelenül nem teljes díszben, kardokkal, sisakkal és óvszerrel fognak felsorakozni. Ilyesmi csak a tényleges katonai alkalmazásban levőknek jár - mondom.

- Nekem is! Ezt ma éjszaka kifejezetten megígérték nekem! Az elnök személyesen!Megígérték! Mi az, amit nem ígérnek meg részegen!

Herbert látszólag nem hall meg. - Nem csak ezt! Ehhez járul még hozzá a legnagyobb: a díszsortűz a sír felett - suttogja démoni diadalmámorban.

Belenevetek éjszakától elnyűtt arcába: - Sortűz? Mivel? Ásványvizes palackokkal? A fegyverek is be vannak tiltva szeretett hazánkban! A versailles-i szerződés, Scherz úr! A díszsortűz vágyálom, amit eltemethet!

Herbertet azonban nem lehet megingatni. Makacsul rázza a fejét. - Van magának erről sejtelme! Már régen van titkos hadseregünk. Fekete birodalmi hadsereg! - Kuncog. - Megkapom a sortüzemet! Néhány éven belül úgyis újra meg lesz mindenünk. Általános hadkötelezettség és hadsereg. Hogyan tudnánk különben élni?

A szél fűszeres mustárillatot hoz a sarokról és alulról a folyó hirtelen beezüstözi az utcát. Felkelt a nap. Scherz tüsszent. - Schwarzkopf végérvényesen le van verve. Az elnök megígérte, hogy soha nem engedik be az egyesületbe - mondja önelégülten.

- Beléphet az egykori nehéztüzérség egyesületébe. Akkor ágyúval fognak lőni a sírja felett - jegyzem meg.

Scherz egy pillanatra idegesen kacsint a jobb szemével, azután leint, r Ez vicc. Csak ez az egy védegylet van a városban. Nem, Schwarzkopf el van intézve. Holnap el fogok menni magukhoz az emlékműveket megnézni. Valamikor mégis döntésre kell jutnom.

Már azóta próbál dönteni, amióta benne vagyok az üzletben. Ezért nevezik bubópestisnek. Ó az örök Niebuhrné, tőlünk elvándorol Hollmann és Klotzhoz, onnét tovább Steinmeyerhez. Mindenütt megmutattat magának mindent, és nem választ semmit mégsem. Hozzászoktunk ehhez a típushoz. Újra és újra alkudnak emberek, főleg nők, akik furcsa kedvtelésüket találják abban, hogy még életük folyamán megrendeljék koporsójukat, halotti ingüket, sírhelyüket és síremléküket, Herbert azonban világcsúcsot ért el ebben. Hat hónappal ezelőtt végre megvette a sírhelyét. Homokos, magaslati, száraz és szép kilátással rendelkezik. Herbert lassabban és valamivel rendezettebben fog elenyészni benne, mint akik lentebb, a temető nedvesebb részeiben nyugszanak és erre nagyon büszke. Ott tölti el valamennyi vasárnap délutánját élveteg óráit egy összecsukható székkel, kávétermosszal és egy zacskó aprósüteménnyel, és nézi, hogyan nő a borostyán. A sírkőrendelést azonban úgy hagyja lógva a sírkereskedők szája előtt, mint egy lovas a sárgarépát a szamara pofája előtt. Galoppozunk, de soha nem érjük el. Herbert nem tud dönteni. Mindig attól fél, hogy elmulaszt valamilyen mesés újítást, például elektromos csengőt a koporsóhoz, telefont vagy valami ilyesmit.

Leplezetlen megvetéssel nézem végig. Hamar megfizetett az ágyúkért.

- Előálltak valamilyen újdonsággal? - kérdezi leereszkedően.

- Semmi olyannal, ami magát érdekelhetné, eltekintve... ez azonban jóformán már el van adva - válaszolom a bosszú és a mindig fellobbanó üzleti érzék hirtelen felvillanásával.

Herbert ráharap. - Micsoda?

- Nem magának való. Valami egészen nagyszabású. Amellett szinte már el is van adva.

- Micsoda?

- Egy mauzóleum. Nagyon jelentős műtárgy. Schwarzkopf nagyon érdeklődik.

Scherz nevet. - Nincs régebbi eladási trükkje raktáron?

- Nincs. Egy ilyen darabnál nincs. Ez amolyan halál utáni klubház. Schwarzkopf arra gondol, hogy elhatározásának napján évente kis, bensőséges ünnepélyt tart benne, végrendeletileg előírva. Akkor ez olyan, mintha minden évben új temetése lenne. A mauzóleum terme hangulatos ehhez, padokkal és színes üvegablakokkal. Minden ünnepség után frissítőt is lehet felszolgálni. Nehéz ezen túltenni, ugye? Egyetlen örökös emlékünnepély, mialatt senki rá sem néz a régi sírokra.

Scherz tovább nevet, de elgondolkodva. Hagyom nevetni. A nap a folyó felől súlytalan, halovány ezüstöt sugároz körénk. Scherz abbahagyja a nevetést. - Szóval egy ilyen mauzóleumuk van? - mondja, már a valódi gyűjtő könnyed aggodalmával, aki fél, hogy elszalaszthat egy nagy esélyt.

- Felejtse el! Ez már olyan, mintha el volna adva Schwarzkopfnak. Nézzük inkább a folyón a kacsákat. Micsoda színek!

- Nem szeretem a kacsát. Túlságosan dohos ízű. No, elmegyek megnézni a mauzóleumukat.

- Ne siessen. Akkor nézze meg inkább, amikor természetes környezetben fejti ki hatását, amikor Schwarzkopf felállítatta.

Scherz megint nevet, de most ez elég üresen kong. Én is nevetek. Egyikünk sem hisz a másiknak, de mindegyikünk lenyelt egy horgot.

Õ Schwarzkopfot, én pedig, hogy most talán mégis el fogom csípni. Továbbmegyek. Az Óvárosi fogadóból dohány és állott sör szaga áramlik ki. A kapun át bemegyek a kocsma hátsó udvarába. Ott békés kép fogad. A szombat esti pálinkavedelők tetemei hevernek a korai napfényben. Legyek zümmögik körül a cseresznye-, köményés Steinháger-pálinkafogyasztók leheletét, mint a Fűszerszigetek aromákkal teli passzátszelét. A vadszőlő lombjából pókok jelennek meg, és úgy mászkálnak szájukon fel-alá, az arcokon mint trapézon az akrobaták. Egy cigány bajuszában bogár mászkál, mintha bambuszligetben volna. Arra gondolok, itt van az elveszett paradicsom, a nagy testvériség, legalább amíg alszanak.

Felnézek Gerda ablakára, nyitva van.

- Segítség! - mondja váratlanul a földön heverő alakok egyike. Nyugodtan, halkan és lemondóan mondja. Nem kiabál és pontosan ez az, ami úgy talál el, mint egy sugárzó lényből áradó éterütés. Súlytalan csapás ez a mellre, amely úgy hatol át rajta, mint a röntgensugár, de eláll tőle a lélegzet. Segítség! - gondolom. Mit többiek mit hívunk, hallhatóan, hallhatatlanul, megállás nélkül?

A mise véget ért. A főnöknő átadja tiszteletdíjamat. Nem érdemes átvenni, de nem utasíthatom vissza, mert ez bántaná. - Küldtem magának egy üveg bort a reggelihez. Nincs egyebünk, amit adhatunk magáért - mondja.

- Köszönöm. Dehát hogy jutnak hozzá ezekhez a kitűnő borokhoz? Ezek is pénzbe kerülnek - mondom.

Mosolyra derül a főnöknő ráncos elefántcsont arca, amelynek vértelen a bőre. Ilyen a kolostorlakóké, fegyháztöltelékeké, betegeké és bányászoké. - Ajándékba kapjuk. Van a városban egy jámbor borkereskedő. A felesége sokáig itt volt. Azóta minden évben küld néhány ládával.

Nem kérdezem meg, miért küldi. Eszembe jut, hogy Isten bajnoka, Bodendiek is a mise után reggelizik és gyorsan elmegyek, hogy még megmentsek valamennyit.

A palack természetesen már félig üres. Wernicke is ott van, de csak kávét iszik. - Főtisztelendő úr, a palackot, amelyből éppen most olyan nagylelkűén tölt, a főnöknő kifejezetten nekem küldte fizetéskiegészítésként - mondom Bodendieknek.

- Tudom - mondja a vikárius. - Dehát nem maga a tolerancia apostola, maga éber istentelen? Nyugodtan engedélyezzen tehát egy cseppet a barátainak. Teljes palack reggelire nagyon egészségtelen lenne magának.

Nem válaszolok. Az egyház embere ezt gyengeségnek fogja fel, és tüstént támadásba lendül.

- Mi van az élettől való félelemmel? - kérdezi, és jókorát kortyol.

- Micsodával?

- Az élettől való félelemmel, amely úgy gőzölög minden csontjából, mint...

- Az ektoplazma - dobja be segítőkészen Wernicke.

-... az izzadtság - mondja Bodendiek, aki nem bízik a tudósban.

- Ha félnék az élettől, hívő katolikus lennék, - jelentem ki, és magamhoz húzom a palackot.

- Ostobaság: Ha hívő katolikus lenne, nem félne az élettől!

- Ez egyházatyai szőrszálhasogatás.

Bodendiek nevet. - Maga ifjú barbár, ugyan mit tud maga egyházatyánk kiváló szellemiségéről?

- Eleget ahhoz, hogy felhagyjak azzal az évekig húzódó vitával, amelyben az atyák azzal foglalkoznak, Ádámnak és Évának egy köldöke volt vagy nem.

Wernicke vigyorog. Bodendiek undorodó arcot vág. - A legócskább tudatlanság és az elcsépelt materializmus szoros szövetségben, mint mindig - jegyzi meg gúnyosan.

- Nem kellene a tudományt olyan magasból kezelnie - válaszolom. - Mit csinálna, ha súlyos vakbélgyulladása volna, közel és távol egyetlen, első osztályú, de istentelen orvos volna segítségül? Imádkoznék vagy megoperáltatná magát egy pogánnyal?

- Mindkettőt, maga kezdő a vitatkozás tudományában. Ez alkalmat nyújtana a pogány orvosnak, hogy érdemet szerezzen magának Isten előtt.

- Egyáltalán nem kellene orvossal kezeltetnie magát. Ha Isten akarata az lenne, éppen hogy meg kellene halnia, nem pedig megkísértenie annak helyesbítését - mondom.

Bodendiek leint. - Hamarosan jön a szabad akarat és Isten mindenhatóságának témája. Leleményesebb alsó középiskolások hiszik, hogy ezzel az egyház minden tanítását megcáfolják. - Jóakaratúan felemelkedik. Koponyája sugárzik az egészségtől. Wernicke és én csenevésznek nézünk ki ezzel a hittől pöffeszkedővel összehasonlítva. - Egészségükre! El kell mennem az egyházközségem többi hívőjéhez - mondja.

Senki nem válaszol a „többi” szóra. Elsiet. Megkérdezem Wernickét.

- Megfigyelte már, hogy a papok és tábornokok legtöbbször megvénülnek? A kétkedés és gond fogai nem őrlik őket. Sokat vannak friss levegőn, életfogytiglanra vannak beállítva, és nem kell gondolkodniuk. Az egyiknek katekizmusa, a másiknak kiképzési szabályzata van. Ez tartja őket fiatalon. Ezen kívül mindkettőnek rendkívüli nagy a tekintélye. Az egyik Istennél, a másik a császárnál udvarképes.

Wernicke cigarettára gyújt. - Maga is megfigyelte, milyen előnnyel harcol a vikárius? Nekünk tisztelnünk kell a hitét, neki nem kell a mi hitetlenségünket - mondom.

Wernicke felém fújja a füstöt. - ő feldühíti magát, maga őt nem.

- Pontosan ez az! És mérgesít fel annyira - mondom.

- Ő tudja ezt. Ez teszi őt annyira biztossá a dolgaiban.

Kitöltőm a bor maradékát. Alig másfél pohár 1915-ös Forster Jesmitengarten bor, amit este kellene egy nővel meginni. A többit Isten bajnoka itta meg. - És maga? - kérdezem.

- Mindez nem tartozik rám. Én a lelki élet amolyan közlekedési rendőre vagyok. Megkísérlem, hogy irányítsak valamennyire ennél a kereszteződésnél, de nem vagyok felelős a közlekedésért - válaszolja Wernicke.

- Én állandóan és mindenért a világon felelősnek érzem magam. Nem vagyok kóros lelki alkatú?

Wernicke sértő nevetésben tör ki. - Azt aztán szeretné! Ez nem ennyire egyszerű! Maga teljességgel érdektelen eset. Egy egészen normális, átlagos serdülő!

Kiérek a Nagy utcára. A piac felől felvonulás halad erre. Mint sirályok a sötét felhők előtt, gyorsan megelőzi néhány színes ruhába öltözött vasárnapi kiránduló, gyerekekkel, elemózsiás csomagokkal, kerékpárokkal és tarka holmikkal. Ekkor a felvonulás ideér, és lezárja az utcát.

Háborús rokkantak csapata tiltakozik alacsony nyugdíja ellen. Elől kis tolókocsi halad, rajta egy test feje és törzse. A kezek és lábak hiányoznak. Már nem lehet látni, hogy a törzs egykor kis vagy nagy férfié volt-e. Még a vállakról sem állapítható ez meg. Olyan magasan amputálták a karokat, hogy még műkar számára sem maradt hely. A fej gömbölyű, a férfi szeme élénk, bajusza is van. Valakinek naponta törődnie kell vele: borotvált, a haja le van vágva, a bajusza meg van nyírva. A kis kocsit, amely tulajdonképpen egy kerekekre tett deszka, félkarú férfi húzza. A nyomorék egyenesen és figyelmesen ül rajta. Az amputált lábúak kocsijai követik őt, hármasával egymás mellett.

Ezek nagy, gumikerekes kocsik, amelyeket kézzel hajtanak. A lábaik helyén a csonkok láthatók, de a nadrág gondosan fel van hajtva körülöttük.

Utánuk jönnek a mankóval járó rokkantak. Furcsán ferde sziluettjük gyakran látható - az egyenes mankók, köztük a kissé ferdén lógó törzsek.

A vakok és félszeműek követik őket. Fehér botok kopogása hallható az aszfalton és sárga szalag három körrel látható a karokon. A szem nélkülieket úgy jelölik meg, mint az egyirányú utcába való behajtást vagy a zsákutcát: a forgalom tilalmának három, fekete körével. Sok rokkant táblát visz feliratokkal. A vakok is visznek néhányat, még ha el sem tudják olvasni sohasem. „És a haza köszöneté?” Olvasható az egyiken. „Éhezünk” felirat van a másikon.

A kiskocsin levő férfi kabátjába valaki botot dugott cédulával. Ez áll rajta: „A havi nyugdíjam egy aranymárkát ér”. Két másik kocsi között fehér zászló lobog: „A gyerekeink nem kapnak tejet, húst, vajat. Ezért harcoltunk?”

Õk az infláció legtragikusabb áldozatai. Nyugdíjuk annyira elértéktelenedett, hogy alig tudnak kezdeni vele valamit. A kormány időről időre felemeli járandóságukat, de túlságosan későn. Az emelés napján már újra sokszorosan alacsonyabb a kelleténél. A dollár teljesen megvadult. Ma már nem ezrekkel és tízezrekkel, hanem százezrekkel .emelkedik naponta. Tegnapelőtt egymillió-kétszázezren állt, tegnap egymillió-négyszázezren. Holnapra hétmillióra, a hónap végére tízmillióra számítanak. A munkások most naponta kétszer kapnak pénzt, reggel és délután. Mindkétszer félóra szünetük is van, hogy bevásárolhassanak. Ha ugyanis délutánig várnak vele, már olyan sokat veszítenek, hogy a gyerekeik még félig sem fognak jóllakni. Jóllakottak, nem jól tápláltak. Jóllakottak mindennel, amivel meg lehet tölteni a hasat, nem azzal, amire a testnek szüksége van!

A menet sokkal lassabb, mint a többi tüntetőé. A vasárnapi kirándulók autói összetorlódnak mögötte. Furcsa ez az ellentét - a háborús áldozatok hallgatagon, önmagát vonszoló szürke, névtelen tömege, mögötte a háború nyerészkedőinek feltartott autói, morogva, fújtatva; türelmetlenül, szorosan a hadiözvegyek sarkában, akik a menet végét képezik gyerekeikkel, soványan, éhesen, gondterhelten és félénken. Az autókban a nyár színei pompáznak, vásznak, selymek, telt orcák, kerek karok és zavart arcok, amiért belekerültek ebbe a kellemetlen helyzetbe. A járdákon a gyalogosoknak könnyebb, egyszerűen nem néznek oda, és magukkal vonszolják gyerekeiket, akik meg akarnak állni, hogy magyarázatot kapjanak a rokkantaktól. Aki meg tudja tenni, eltűnik a mellékutcákban.

A nap magasan áll és meleg van, a rokkantak elkezdenek izzadni. A vérszegények egészségtelen, savszagú verejtéke csorog le az arcokon. Mögöttük váratlanul duda harsan. Valaki nem bírta tovább; úgy véli, meg kell takarítania néhány percet, ezért megkísérli félig a járdán az előrejutást. Valamennyi rokkant megfordul, egyikük sem szólal meg, de széthúzódnak, és lezárják az utcát. Ha az autó tovább akarna menni, el kellene gázolnia őket. Világos öltönyt és szalmakalapot viselő fiatalember ül benne egy lánnyal. Néhány idétlen mozdulat után cigarettára gyújt. Mindegyik mellette elhaladó rokkant ránéz. Nem szemrehányásból - a cigarettát nézik, amelynek pácolt illata az utca felett lebeg. Nagyón jó cigaretta és a rokkantak egyike sem engedheti meg magának gyakran, hogy egyáltalán rágyújtson. Ezért legalább beszippantanak annyit, amennyit lehet.

A Mária templomig követem a menetet. Két nemzetiszocialista áll ott egyenruhában, nagy táblával. „Bajtársak, csatlakozzatok hozzánk! Adolf Hitler segíteni fog nektek!” A menet megkerüli a templomot.

A Vörös Malomban ülünk, egy üveg pezsgő áll előttünk. Kétmillióba kerül - annyiba, amennyit amputált lábú rokkant a családjával kéthónapi nyugdíjára kap. Riesenfeld rendelte meg.

Úgy ül, hogy az egész táncparkettet láthassa. - Kezdettől fogva tudtam. Csak azt akartam látni, hogyan szeretnének becsapni. Arisztokrata nők nem laknak kis sírkőüzletekkel szemben, olyan házakban - jelenti ki.

- Elképesztő ez a téves következtetés olyan világfi részéről, mint maga - válaszolom. - Tudnia kellene, hogy az arisztokraták csaknem kizárólag így laknak most. Erről az infláció gondoskodott. Vége a palotáknak, Riesenfeld úr. Ha pedig valamelyiknek még megvan, kiadja bérbe a szobákat. Az örökölt pénz eltűnt. Királyi fenségek laknak bútorozott szobákban, kardcsörgető ezredesekből fogcsikorgató biztosítási ügynökök lettek, grófnők...

- Elég! - szakít félbe Riesenfeld. - Mindjárt könnyezni kezdek! A további felvilágosítások szükségtelenek. Watzekné dolgáról mindig tudtam azonban. Csak szórakoztatott az otromba családi kísérletek figyelése.

Lisa után néz, aki Georggal foxtrottot táncol. Elmulasztom Odenwald Casanováját arra emlékeztetni, hogy Lisát francia nőként karcsú párduc járásaként osztályozta. Ez kapcsolataink azonnali megszűnését jelentené és sürgős szükségünk van egy gránit-szállítmányra.

- Ez egyébként nem jelenti a teljes szakítást - jelenti ki Riesenfeld békülékenyen. - Ellenkezőleg, még magasabbra helyezem! Ez a rassz, teljes mértékben a népből! Nézze csak, hogy táncol! Mint egy... egy...

- Karcsú párduc - segítem ki.

Riesenfeld rám sandít. - Néha ért valamit a nőkhöz - dörmögi.

- Magától tanultam!

Felém kacsint, mit sem sejtve mosolyog. - Nagyon szeretnék tudni magáról valamit - mondom. - Az az érzésem, hogy maga otthon, Odenwaldba elsőrendű, nyugodt polgár és családapa. Már mutatta nekünk három gyerekének és rózsákkal körülvett házának a fényképeit. Utóbbi falaihoz ebből egyetlen darab gránitot sem használt fel, amit én mint elfuserált költő nagyra értékelek. Miért változik akkor át házon kívül az éjszakai mulatók királyává?

- Hogy annál nagyobb kedvvel legyek otthon polgár és családapa - feleli tüstént Riesenfeld.

- Ez jó ok. Akkor minek először a kerülő út?

Riesenfeld vigyorog. - Ez a démonom. Az ember kettős természete. Soha nem hallott róla, ugye?

- Méghogy én nem? Én vagyok erre az egyik mintapéldány.

Riesenfeld sértőn kacag, körülbelül úgy, mint reggel Werniéke.

- Maga?

- Ilyesmi szellemi síkon is előfordul – jelentem ki.

Riesenfeld kortyol egyet, és felsóhajt. - Valóság és képzelet! Az örök hajsza, az örök ellentmondás! Vagy - teszi hozzá gúnnyal, önmagának ellentmondva - a maga esetében, mint költőnek, természetesen a vágy és beteljesülés, Isten és hús, világegyetem kló...

Szerencsére a trombiták újra rázendítenek. Georg visszajön Lisával a táncparkettről. Lisa olyan, mint egy látomás barackszínű krepdesinben. Miután felvilágosítottuk plebejus származásáról, Riesenfeld kiengesztelésül azt követelte, hogy mindnyájunknak el kell jönnie vendégeként a Vörös Malomba. Most meghajol Lisa előtt. - Nagyságos asszony, egy tangót. Volna szíves...

Lisa egy fejjel magasabb Riesenfeldnél, érdekes bemutatóra számítunk. Csodálkozásunkra azonban a gránitcsászár kitűnő tangó-táncos. Nemcsak az argentin, hanem a brazil, sőt láthatóan néhány egyéb változatot is ismer. Mint egy műkorcsolyázó piruettezik körbe az önfeledt Lisával. Megkérdezem Georgot: - Hogy érzed magad? Ne fogd fel tragikusan. Mammon az érzelem ellen! Néhány napja én is leckét kaptam ebből. Érdekes módon még tőled is. Hogy szabadult meg Lisa ma reggel a kuckódból?

- Nehéz volt. Riesenfeld az irodát akarta megfigyelőhelyként igénybe venni. Lisa ablakát akarta figyelni. Azt hittem, el tudom riasztani, ha felfedem neki, hogy Lisa kicsoda. Nem használt semmit, férfiként viselte el. Végül sikerült pár percre kicipelnem a konyhába kávézni. Ez volt a kellő pillanat Lisa számára. Amikor Riesenfeld megint az irodába ment kukkolni, ő már jámboran nevetgélt a saját ablakában.

- A gólyás kimonóban?

- A szélmalmosban.

Ránézek. Bólint. - Egy kis sírkő ellenében cserélve. Szükség volt rá. Mindenesetre Riesenfeld hajlongások közepette átüvöltötte az utcán keresztül a ma estére szóló meghívást.

- Ezt nem merte akkor, amikor még „de la Tour”-nak hívták.

- Tisztelettel tette és Lisa elfogadta. Azt gondolta, segíteni fog nekünk üzletileg.

- Te is ezt gondolod?

- Igen - válaszol Georg vidáman.

Riesenfeld és Lisa visszajönnek a parkettről. Riesenfeld verejtékezik, Lisa hűvös, mint egy liliom a kolostorban. A bár hátterében, léggömbök között rettenetes meglepetésemre váratlanul új alakot látok feltűnni. Ottó Bambuss! Kissé elveszetten áll a tolongásban, és körülbelül annyira illik ide, mint amennyire Bodendiek illenék. Azután Willy vörös koponyája tűnik fel mellette és valahonnan Renée de la Tour parancsszavát hallom: - Bodner, megmozdulhat!

Felébredek. - Ottó, mi hajtott ide téged? - mondom Bambussnak.

- Én - válaszolja Willy. - Tenni akarok valamit a német irodalomért. Ottónak nemsokára visszakell menni a falujába. Akkor lesz ott ideje verseket faragni a bűnös világról. Egyelőre azonban látnia kell.

Ottó bársonyosan nevet. Rövidlátó szeme pislog. Enyhe verejték csillog a homlokán. Willy Renée-vel és vele a szomszéd asztalhoz telepedik le. Lisa és Renée között heves, pillanatig tartó szemvillanás csap össze. Mindkettő veretlenül fordul vissza az asztalához, hetykén és kacarászva.

Ottó áthajol hozzám. - Kész „A nősténytigris” ciklus - suttogja. - Tegnap este fejeztem be. Már egy új sorozatnál tartok: „A skarlátvörös asszony”. Talán úgy is fogom nevezni, hogy „Az apokalipszis nagy állata” és áttérek szabad ritmusra. Igazán nagyszerű. Megszállt az ihlet!

- Jó! De akkor mit vársz még itt?

- Mindent - válaszolja Ottó sugárzóan a boldogságtól. - Mindig mindent várok, ami szép, ha még nem ismerem. Különben te mégis ismersz egy hölgyet a cirkuszból.

- Az általam ismert hölgyek nem azért vannak itt, hogy kezdőkkel eddzenek - mondom. Úgy látszik, még mindig nem tudsz semmit, te gyermeteg teve, különben nem lennél ilyen arcátlan. Jegyezd meg tehát az első számú törvényt. Más emberek hölgyeihez ne nyúlj, nincs meg hozzá a megfelelő testalkatod.

Ottó köhécsel, azután így szól: - Oho, polgári előítéletek! Elvégre nem feleségekről beszélek.

- Én sem, te hatökör. Feleségeknél nem olyan szigorúak a szabályok. Miért kellene nekem minden áron egy cirkuszi hölgyet ismernem? Már mondtam neked egyszer, hogy pénztárosnő volt a bolhacirkuszban.

- Willy mesélte nekem, hogy ez nem igaz. Akrobatanő a cirkuszban.

- Úgy, Willy! - Látom a vörös fejét, mintha egy tök imbolyogna a táncfelület tengerén. - Hallgass ide, Ottó. Ez egészen másként van. Willy hölgye van a cirkuszból. Az a kék kalapos. És ő szereti az irodalmat. Tehát itt a lehetőség! Hajts rá! - mondom neki.

Bambuss gyanakodva néz rám. - Komolyan beszélek veled, te elhülyült idealista - mondom.

Riesenfeld már megint elindult Lisával. - Mi történt velünk, Georg? Amott az üzletfeled igyekszik a nődet lekapcsolni, itt éppen most kaptam egy ajánlatkérést, hogy kölcsönözzem ki Gerdát a német költészet érdekében. Ekkora tulkok vagyunk, vagy a hölgyeink ilyen kívánatosak? - mondom.

- Mindkettő. Ezenkívül a nő egy másiknak mindig ötször olyan kívánatos, mint annak, akinek megvan. Ez régi erkölcsi törvény. Lisa azonban néhány percen belül súlyos fejfájással megbetegszik, kimegy egy pillanatra, hogy aszpirint vegyen be a ruhatárban; Azután ideküld egy pincért azzal a hírrel, hogy haza kellett mennie, mi szórakozzunk tovább.

- Micsoda csapás Riesenfeldre. Holnap nem fog semmit eladni nekünk.

- Tudhatnád, hogy többet fog eladni. Éppen emiatt. Hol van Gerda?

- Három nap múlva kezdődik a szerződése. Remélem, hogy az Ónémet fogadóban van. Félek azonban, hogy Eduard Walhallában ül. Azt mondja, így megtakarít egy vacsorát. Nem sokat tudok tenni ellene. Olyan első rangú érvei vannak, hogy harminc évvel legyek idősebb, mire meg tudom válaszolni őket. Inkább figyelj oda Lisára. Hátha nem fájdul meg neki a feje, hogy további üzletekhez segítsen bennünket.

Ottó Bambuss megint odahajol hozzám. Szeme olyan a szemüvege mögött, mint egy ijedt heringé. - „Manézs” jó cím lenne egy kötet cirkuszról szóló költeménynek, ugye? Toulouse-Lautrec képeivel.

- Miért nem Rembrandt, Dürer és Michelangelo alkotásaival?

- Vannak nekik cirkuszról készített rajzaik? - kérdezi Ottó komolyan érdeklődve. Feladom.

- Igyál, fiú - mondom atyásan. - Örvendezz ifjú életednek, mert egyszer úgyis meggyilkolnak féltékenységből, te holdborjú!

Mosolyogva felém int poharával, azután elgondolkodva átnéz Renée-re, aki nagyon apró jégmadárkék kalapot billeget szőke fürtjein, és úgy néz ki, mint egy állatszelídítőnő vasárnap.

Lisa és Riesenfeld jönnek vissza. - Nem tudom, mi történt. Hirtelen úgy megfájdult a fejem. Megyek, beveszek egy aszpirint - mondja Lisa.

Mielőtt Riesenfeld felpattanhatott volna, már elment az asztaltól.

Georg szörnyen öntelten néz rám, és szivart vesz elő.

XVII.

- Az édes fény - mondja Isabelle. - Miért lesz gyengébb? Mert mi fárasztjuk el? Minden este elveszítjük. Amikor alszunk, a világ eltűnik. Olyankor hol vagyunk? A világ mindig újra visszajön, Rudolf?

A kert szélén állunk és a rácsos kapun keresztül kinézünk a tájra. A kora est rátelepedik a termés beérése alatti földekre, amelyek a gesztenyefasor mindkét oldalán az erdőkig húzódnak.

- Mindig újra visszatér - mondom és óvatosan hozzáfűzöm: - Mindig, Isabelle.

- És mi? Mi is?

Mi? - gondolom, Kit tudja ezt? Mindegyik óra ad, elvesz, és megváltoztat. Ezt azonban nem mondom meg. Nem akarok olyan beszélgetésbe bonyolódni, amely váratlanul szakadékba csúszik.

Visszaindulnak azok az intézeti ápoltak, akik a földeken dolgoznak. Úgy térnek vissza, mint az elfáradt parasztok, és vállukon feltűnik az alkonyat első vörös fénye.

- Mi is. Mindig, Isabelle. Semmi, ami ott van, nem veszhet el. Soha - mondom.

- Azt hiszed?

- Nem marad más számunkra, mint hogy ezt elhisszük.

Felém fordul. Különlegesen szép ezen a kora estén, az ősz első világos aranyával a levegőben.

- Különben el vagyunk veszve? - suttogja.

Ránézek. - Ezt nem tudom - mondom végül.

Elveszve - mi mindent jelenthet ez! Olyan sok mindent!

- Különben el vagyunk veszve, Rudolf?

Tétovázva hallgatok. - Igen - mondom azután. - De akkor kezdődik el először az élet, Isabelle.

- Milyen?

- A sajátunk. Akkor kezdődik el minden először - a bátorság, a nagy részvét, az emberiség, a szerelem és a szépség tragikus szivárványa. Itt, ahol tudjuk, hogy semmi nem marad.

Ránézek a lenyugvó fény sugarában fürdő arcára. Egy pillanatra megáll az idő.

- Te és én, mi sem maradunk meg? - kérdezi.

- Nem, mi sem maradunk meg - válaszolom, és eltekintek róla a kékkel, pirossal, arannyal és távlattal teli tájra.

- Akkor sem, ha szeretjük egymást?

- Akkor sem, ha szeretjük egymást - mondom, és vonakodva, óvatosan hozzáfűzöm: - Azt hiszem, azért szereti az ember magát. Különben talán nem tudná önmagát szeretni. Szeretni annyi, mint akarattal továbbadni valamit, amit nem lehet megtartani.

- Mit?

Vállat vonok. - Erre sok név van. Önmagunkat talán, hogy megmenthessük magunkat. Vagy a szívünket. Mondjuk: a szívünket. Vagy a vágyakozásunkat. A szívünket.

Megérkeznek az emberek a földekről. Az ápolók kinyitják a kaput. Hirtelen elfut előttünk valaki, akinek a fal mellett, egy fa mögött kellett elrejtőznie, átfurakodik a földmunkásokon, és kiszalad. Az egyik ápoló észreveszi, és meglehetősen kényelmesen utána fut. A másik nyugodtan áll, és hagyja, hogy a többi beteg is bejöjjön, azután bezárja a kaput. Odalent látni lehet, ahogyan a kirohanó fut. Sokkal gyorsabb, mint az őt követő ápoló. - Gondolja, hogy a kollegája ebben az ütemben beéri őt? - kérdezem a második ápolót.

- Vissza fog jönni vele.

- Nem úgy néz ki.

Az ápoló vállat von. - Ez Guido Timpe. Minden hónapban legalább egyszer megpróbál kitörni. Mindig az Erdészlak étteremig fut. Ott megiszik pár sört. Minden alkalommal ott találjuk. Soha nem fut messzebb vagy máshova. Csak a két, három sör miatt. Mindig barnát iszik.

Rám kacsint. - Ezért nem fut a kollegám gyorsabban. Csak szem előtt akarja tartani a rend kedvéért. Mindig hagyunk Timpének elég időt arra, hogy a söreit elfogyaszthassa. Miért ne? Akkor utána úgy jön vissza, mint egy bárány.

Isabelle nem figyelt oda. - Hova akar futni? - kérdezi most.

- Sört akar inni. Semmi mást. Hogy valakinek csak ez lehessen a célja! - mondom. Nem hall engem. Rám néz. - Te is el akarsz menni?

A fejemet rázom.

- Rudolf, nincs semmi, amiért elfuss. És semmi amiért elgyere. Minden ajtó ugyanolyan. És mögöttük...

Lecövekel. - Isabelle, mi van mögöttük? - kérdezem.

- Semmi. Csak ajtók. Mindig csak ajtók és nincs mögöttük semmi.

A kaput bezáró ápoló pipára gyújt. Az olcsó kapadohány fűszeres illata megcsap, és egy képet varázsol elő: íme, egy egyszerű élet, problémák nélkül, tisztes foglalkozással, tisztes feleséggel, tisztes gyerekekkel, a létezés tisztes eltöltésével és tisztes halállal - minden magától értetődőn van elfogadva, a nap, munkaszünet és éjszaka, kérdés nélkül, hogy mi van mögöttük. Egy pillanatra kínzó vágy és valami irigységféle kap el. Azután Isabelle-t nézem. Ott áll a kapunál, két keze a rács vasrúdjain, a fejét odapréseli és kinéz. Sokáig áll így. A fény mindig teltebb, vörösebb és aranyszínűbb lesz, az erdők elvesztik kék árnyékukat és feketék lesznek, felettünk az ég almazöld és tele van rózsaszínen megvilágított vitorlásokkal.

Végül, megfordul. A szeme csaknem lilának látszik ebben a megvilágításban.

- Gyere! - mondja, és karon fog.

Visszamegyünk. Rám hajol - Soha nem szabad elhagynod engem.

- Soha nem foglak elhagyni téged.

- Soha. A soha olyan rövid - mondja.

Tömjénfüst gomolyog a ministráns ezüst edényéből. Bodendiek kezében szentségtartóval megfordul. A nővérek fekete öltözetükben térdelnek padjaikban, mint a megadás apró halmai; a fejek le vannak hajtva, a kezek a befedett kebleken kopogtatnak, amelyek soha nem lehettek igazi mellek, a gyertyák épek és Isten aranysugarakkal körülvett ostyában a helyiségben van. Egy nő feláll, a középső folyosón előremegy az áldozópadig, és ott a földre veti magát. A legtöbb beteg mozdulatlanul nézi az arany csodát. Isabelle nincs itt. Vonakodott eljönni a templomba. Korábban eljött, most néhány napja nem akar. Elmagyarázta nekem, hogy nem akarja többé látni a vérző Krisztust.

Két nővér felemeli azt a beteget, aki elterült és kezeivel veri a padlót. A Tantum ergo-t játszom. Az elmebetegek fehér arca egyetlen mozdulattal szembefordul az orgonával. Kihúzom a gambákat és a hegedűket. A nővérek énekelnek.

A tömjén fehér spiráljai kavarognak Bodendiek visszahelyezi a szentségtartót a tabernákulumba. A gyertyák fénye megvillan miseruhája brokátján, amelyre nagy kereszt van hímezve, innét a füsttel együtt felfelé tart a nagy kereszthez, amelyen vérrel bontottan a Megváltó függ csaknem kétezer éve. Gépiesen játszom tovább, és Isabelle-re gondolok és arra, amit mondott, azután pedig a kereszténység előtti vallások leírására, amelyet tegnap este olvastam. Akkoriban Görögországban vidámabbak voltak az istenek, felhőről felhőre vándoroltak. Enyhén aljasok, mindig hűtlenek és fogyatékosok voltak, mint az emberek, akikhez tartoztak. Megtestesítői és túlhajtásai voltak az életnek a maga gazdagságában, szörnyűségében, fölfoghatatlanságában és szépségében.

Isabelle-nek van igaza: a sápadt férfi szakállal és vérző tagokkal felettem nem az. Kétezer éve, gondolom, kétezer éve, és az élet még mindig fényekkel, üzekedő kiáltásokkal önkívületben kavarog a kőépítmények körül, amelyben felakasztották a sápadt haldokló képmásait, komoran, véresen, a Bodendiekek millióitól körülvéve. És a templomok árnyéka ólomszínűen nőtt az országok fölé és megfojtotta az életörömöt, a vidám Erősből titkolt, mocskos, bűnös hálószoba-történeteket csinált, és a szeretetről szóló összes prédikáció és megbocsátás ellenére nem bocsátott meg semmit. Mert valódi megbocsátásnak azt nevezik, ha valakinek megerősítik, hogy milyen is ő, de nem követelnek bűnbánatot, engedelmességet és kiszolgáltatottságot, mielőtt kimondják az Ego te absolvo-t. Feloldozlak téged (gyónás után a pap latin kezdő szava).

Isabelle kint várt. Wernicke megengedte neki, hogy este a kertben maradjon, ha van nála valaki. - Mit csináltál bent? Segítettél, hogy mindent takargassanak? - kérdezi ellenségesen.

- Muzsikáltam.

- Van olyan zene, amely felráz. A dobok és a trombiták zenéje. Ez sok szerencsétlenséget hozott a világra - mondom.

Isabelle megfordul. - És a szíved? Nem trombita az is?

Igen, gondolom, lassú és csendes, de mégis fog éppen elég lármát csapni és szerencsétlenséget hozni. Talán én sem fogom áthallani rajta az élet édes, névtelen hívását, amely azoknak jut, akik nem állítják szembe díszes önmagukat az élettel, és nem követelnek magyarázatokat, mintha megrögzött hívők volnának, és nem nyomtalanul menekülő vándorok.

- Érezd az enyém - mondja Isabelle, fogja a kezemet, és vékony blúzára teszi, a melle alá. - Érzed?

- Igen, Isabelle.

Elhúzom a kezem, mégis olyan ez, mintha nem húztam volna el.

Egy kis szökőkutat járunk körbe, amely zubog az estében, mintha elfeledkeztek volna róla. Isabelle bedugja mindkét kezét a medencébe, és magasra dobja a vizet. - Nappal hol maradnak az álmok, Rudolf? - kérdezi.

- Talán nagy, földalatti barlangokban lógnak, mint a denevérek vagy mély faodúkban, mint a fiatal baglyok, és várnak az éjszakára.

- És ha nem jön el az éjszaka?

- Isabelle, az éjszaka mindig eljön.

- Biztos vagy benne?

Ránézek. - Úgy kérdezel, mint egy gyerek - mondom.

- Hogyan kérdeznek a gyerekek?

- Mint te. Mindig újra és újra kérdeznek. Aztán hamarosan elérkeznek egy ponthoz, ahol a felnőttek már nem tudnak válaszolni, és zavartak vagy dühösek lesznek.

- Miért lesznek dühösek?

- Mert hirtelen észreveszik, hogy valami rettenetes álnokság történik velük és mert nem akarnak erre visszaemlékezni.

- Nálad is álnok valami?

- Csaknem minden, Isabelle.

- Mi álnok?

- Azt nem tudom. Éppen ez az. Ha az ember tudná, akkor már nem volna többé olyan álnok. Ezt csak érzi.

- Ugyan, Rudolf - mondja Isabelle és a hangja hirtelen mély és lágy. - Semmi nem álnok.

- Nem?

- Persze, hogy nem. Csak Isten tudja, mi az, állandóság és igazság. Ha azonban ő az Isten, nincs többé álnokság és igazság. Álnokság csak akkor volna, ha az rajta kívül volna. Ha azonban valami rajta kívül vagy ellene volna, csak korlátozott Isten lenne. Egy korlátozott Isten pedig nem Isten. Tehát minden igaz, vagy nincs Isten. Ez ilyen egyszerű.

Csodálkozva nézek rá. Amit mond, valóban egyszerűnek és világosnak hangzik. - Akkor nem volna sem ördög, sem pokol? Vagy ha volna, nem lenne Isten - mondom.

Isabelle bólint. - Persze, hogy nem, Rudolf. Olyan sok szavunk van. Ugyan ki találta ki őket?

- Zavarodott emberek - válaszolom.

A fejét rázza, és a kápolnára mutat. - Azok ott! És azok tartják őt fogva odabenn - suttogja. - Nem tud kijönni, pedig szeretne. De azok odaszögezték őt a keresztre.

- Kik?

- A papok. Ők tartják fogva.

- Azok másik papok voltak. Kétezer évvel ezelőtt. Nem ezek - mondom.

Rám támaszkodik. - Rudolf, ők mindig ugyanazok, hát nem tudod? - suttogja. - Ő ki szeretne jönni a keresztről. Azok pedig nem engedik. Fogva tartják őt magas tornyú börtöncellában. Tömjénfüstöt és imákat adnak neki, és nem engedik ki. Tudod miért?

- Nem.

A sápadt hold most a hamuszürkébe játszó kék erdők felett tartózkodik. - Mert nagyon gazdag - suttogja Isabelle. - Nagyon, de nagyon gazdag. Ők azonban meg akarják tartani a vagyonát. Ha kijönne, akkor visszakapná, ők pedig hirtelen mindnyájan szegények lennének. Úgy van ez, mint valakivel, akit bezártak ide; ilyenkor mások kezelik a vagyonát, és azt tesznek vele amit akarnak, úgy élnek, mint a gazdagok. Mint az én esetemben.

Ránézek. Az arca feszült, de nem árul el semmit. - Mit értesz ezalatt? - kérdezem.

Nevet. - Mindent, Rudolf. Hiszen te is tudod! Idehoztak, mert útban voltam. Meg akarják tartani a vagyonomat. Ha kijönnék, vissza kellene adniuk. Nem tesz semmit; nem akarom, hogy az enyém legyen.

Még mindig ránézek. - Ha nem akarod, hogy a tiéd legyen, ezt megmagyarázhatod nekik; akkor nem lenne semmi ok, hogy itt tartsanak.

- Itt vagy máshol - ez teljesen ugyanaz. Akkor miért ne itt? Ők legalább nincsenek itt. Olyanok, mint a szúnyogok. Ki akar szúnyogokkal élni?

- Előrehajol. - Ezért tettetem magam - suttogja.

- Tetteted magad?

- Természetesen. Hát te nem tudod? Az embernek tettetnie kell magát, különben keresztre feszítik. Azonban buták. Be lehet csapni őket.

- Wernickét is becsapod?

- Ki az?

- Az orvos.

- Ugyan, ő! Az csak el akar venni feleségül. Olyan, mint a többi, Rudolf, olyan sok fogoly van és ők odakint félnek tőlük De az ott a kereszten - attól félnek leginkább.

- Kik?

- Mindnyájan, akik kihasználják, és belőle élnek. Megszámlálhatatlanul sokan vannak. Azt mondják, hogy ők jók, de nagyon sok gonoszságot követnek el. Aki egyszerűen rossz, keveset tehet. Az ember felismeri, és óvakodik tőle. De a jók - hogy azok mi mindent csinálnak. Ö, azok aztán véres kezűek!

- Bizony azok - mondom, magam is csodálkozva azon, hogy mennyire felizgatott a sötétben suttogó hang. - Rettenetes, mennyi mindent követtek el. Aki önbíráskodik, kegyetlen.

- Rudolf, ne menj többé oda - suttogja tovább Isabelle. - Szabadon kell engedniük őt! Őt, a kereszten. Ő is szeretne egyszer nevetni, aludni és táncolni.

- Azt hiszed?

- Rudolf,mindenki ezt szeretné. Szabadon kell engedniük! Ő nem olyan, mint ők. Túlságosan veszélyes a számukra. Ő valamennyi közül a legveszedelmesebb - ő a legjobb.

- Ezért tartják fogva?

Isabelle bólint. A lehelete súrol. - Különben újra keresztre kellene feszíteniük.

- Igen, én is azt hiszem. Újra megölnék, ugyanazok, akik ma imádkoznak hozzá. Megölnék ugyanúgy, mint a megszámolhatatlan sokaságot, akiket az ő nevében öltek meg. Az igazságosság és a felebaráti szeretet nevében - mondom.

Isabelle borzong. - Nem megyek oda többé és a kápolna felé int. - Mindig azt mondják, hogy az embereknek szenvednie kell. A fekete nővérek. Miért, Rudolf?

Nem válaszolok.

- Ki intézi úgy, hogy szenvednünk kell? - kérdezi, és hozzám préseli magát.

- Isten - mondom keserűen. - Ha létezik. Isten, aki mindannyiunkat alkotott.

- És ki bünteti meg Istent ezért?

- Micsoda?

- Ki bünteti meg Istent azért, hogy szenvednünk kell? Itt, az emberek börtönbe kerülnek vagy felakasztják őket, ha ilyet tesznek. Ki akasztja fel Istent?

- Ezen még nem gondolkodtam el. Meg fogom ezt kérdezni egyszer Bodendiek vikáriustól.

Visszamegyünk a fasoron. Néhány szentjánosbogár száll keresztül a sötétségen. Isabelle hirtelen megáll.

- Hallottad? - kérdezi.

- Mit?

- A földet. Ugrott egyet, mint a ló. Amikor gyerek voltam, féltem, hogy lezuhanhatok, amikor alszom. Azt akartam, hogy szorosan kötözzenek meg az ágyamban. Meg lehet bízni a nehézségi erőben?

- Igen. Éppen úgy, mint a halálban.

- Nem tudom. Még soha nem repültél?

- Repülőgépen?

- Repülőgépen! - mondja Isabelle enyhe lenézéssel. - Azt mindenki megteheti. Álmodban.

- De igen. De azt is bárki megteheti.

- Nem?

- Azt hiszem, mindenki álmodja azt egyszer, hogy repül. Ez egyike a létező legelterjedtebb álmoknak:

- Látod? És te bízol a nehézségi erőben. És ha megszűnik az egyik nap? Akkor mi lesz? Akkor szappanbuborékban repülünk! Ki császár akkor? Az, aki a legtöbb álmot kötötte a lábára vagy a leghosszabb karú? És hogy lehet lejönni egy fáról? - kérdezi Isabelle.

- Ezt nem tudom. De az ólom nem segítene. Akkor az is olyan könnyű lenne, mint a levegő.

Hirtelen nagyon mozgékony lesz. A hold a szemébe süt, most olyan a szeme, mintha sápadt fény égne mögötte. Hátraveti a haját, ami a hideg fényben színtelennek látszik.

- Úgy nézel ki, mint egy boszorkány. Fiatal és veszélyes boszorkány - mondom.

Felnevet. - Boszorkány. Rájöttél végre. Milyen soká tartott! - suttogja.

Egy rántással feltépi a csípője körül lengő kék, bő szoknyát, hagyja leesni, és kilép belőle. Csak cipő és rövid, fehér blúz van rajta, amely kinyílik. Karcsún és fehéren áll a sötétségben, inkább gyerek, mint nő, fakó arccal és szemmel. - Gyere! - suttogja.

Körülnézek. Az ördögbe! Ha Bodendiek most jönne! Vagy Wernicke vagy egy nővér és mérgelődöm, hogy erre gondolok. Isabelle soha nem gondolna erre. Úgy áll előttem, mint egy testet öltött levegőszellem, készen arra, hogy elrepüljön.

- Fel kell öltöznöd - mondom.

Nevet. - Fel kell, Rudolf? - kérdezi gúnyosan és nem érzi a nehézségi erőt, engem azonban a világ minden nehézségi erője húz.

Lassan közelebb jön. A nyakkendőm után nyúl, és kibontja. Az ajkán nincs festék, szürkéskék a holdfényben, fogai mészfehérek, még a hangja is elvesztette a színét. - Vedd le ezt! - suttogja, és kigombolja a galléromat és az ingemet. Hűvös kezeit érzem a meztelen mellemen. Nem puhák; kicsik, kemények és szorosan megmarkolnak.

Borzongás fut át a bőrömön. Isabelle-ből előtör valami, amit soha nem sejtettem. Megpróbálom megfogni két kezét, és körülnézek. Félrelöki a kezeimet. Már nem nevet. Annak a teremtménynek a halálos komolyságával van egyszerre eltelve, aki számára a szerelem felesleges díszítmény, egyetlen célt ismer és nem tűnik soknak meghalni azért, hogy azt elérje.

Nem tudom távol tartani. Valahonnan olyan erő szállta meg, hogy erőszakot kellene alkalmaznom az elhárításához. Ennek elkerülésére magamhoz húzom. így tehetetlen, de most közelebb van hozzám. Keblei mellkasomnak szorulnak, karjaimban érzem a testét, és fürkészem, amint szorosabban magamhoz szorítom. Ezt nem lehet, hiszen ő beteg, gondolom, ez megerőszakolás, de nem megerőszakolás mindig, minden?

A szemei szorosan előttem vannak, üresek, mintha hiányoznék belőlük a felismerés, merevek és áttetszőek. - Félsz. Mindig félsz! - susogja.

- Nem félek - mondom.

- Mitől? Mitől félsz?

Nem válaszolok. Egyszerre elmúlt a félelem. Isabelle szürkéskék ajka az arcomra tapad, hűvös, sehol nem forró. Én azonban hideg hőségtől didergek, a bőröm összezsugorodik csak a fejem ég. Érzem Isabelle fogait, most olyan, mint egy karcsú, felbátorodott állat, árnyék, holdfényből és vágyból gyúrt szellem, élő, feltámadt halott. A bőre és az ajka hideg, borzongás és túlzott kéj keveredik össze, erőszakkal elszakítom magám, és úgy visszataszítom, hogy elesik.

Nem áll fel. A földön hever, mint egy fehér gyík, és szitkokat szór felém, sértéseket, elsuttogott kocsis-káromkodások áradatát, katonatrágárságokat, kurvák átkait, átkozódásokat, amelyeket még csak nem is ismertem, sértéseket, amelyek úgy vágnak, mint a kés és korbácsütések, szavakat, amelyek ismerését fel sem tételeztem róla, szavakat, amelyekre ökölcsapásokkal válaszolnak.

- Nyugodj meg - mondom.

Felnevet. - Nyugodj meg! - utánoz. - Ez minden, amit tudsz. Nyugodj meg! Menj a pokolba. - sziszegi váratlanul hangosan. - Menj, te pipogya alak, te eunuch...

- Tartsd a szád - mondom felingerülten. Vagy...

- Mi az, hogy vagy? Próbáld csak meg! - ívként domborodik velem szemben a földön, hátul a kezeire támaszkodik, szégyentelen tartásban, száját lenéző fintorra tátva.

Ránézek. Undort akart ébreszteni bennem, de nem undorodom tőle. Még ennek a trágár testtartásnak sincs semmi köze a kurválkodáshoz, mindazok ellenére, amit kiokádott és tett. Van ebben, és benne valamilyen meghasonlás, vadság és ártatlanság. Szeretem őt és szeretném felemelni és elvinni, de nem tudom, hogy hová. Felemelem a kezeimet, amelyek nehezek, vigasztalhatatlanul, segítségre képtelenek, kispolgárinak és elmaradottnak érzem magamat.

- Kotródj el - suttogja Isabelle a földről. - Menj! Menj el! Soha többé ne gyere vissza! Ne merészelj visszajönni, te aggastyán, te templomszolga, te proli, te herélt! Menj, te fajankó, te bolond, te szatócslélek! Ne merészelj visszajönni.

Most feltérdelve rám néz, a szája kicsi lett, a két szeme keskeny palaszínű és haragos. Egyszerre felugrik, megragadja a bő, kék szoknyát, és elmegy, gyorsan és imbolyogva. Mint egy táncosnő, úgy lép ki hosszú lábain a fasorból a holdfényre, zászlóként lobogtatva a kék szoknyát.

Utána akarok szaladni, hívni akarom, hogy felöltöztessem, de állva maradok. Nem tudom, mit tenne legközelebb és eszembe jut, nem először van ez, hogy itt fenn valaki meztelenül jelenik meg a bejárati ajtónál. Különösen nők teszik meg ezt gyakran.

Lassan visszamegyek a fasoron. Megigazítom az ingemet, és nem tudom, miért, de bűnösnek érzem magam.

Késő van, hallom, hogy jön. Járása elárulja, hogy eléggé feltankolt. Igazán nincs semmi kedvem hozzá, de éppen ezért odamegyek az esőcsatorna-darabhoz. Knopf megáll az ajtóban, és mint régi katona, először áttekinti a terepet

Minden csendes. Óvatosan megközelíti az obeliszket. Nem vártam azt, hogy a szolgálaton kívüli őrmester felhagyna a szokásával egyetlen ráijesztés után. Most készenlétben áll a sírkőnél, és újra vár. A fej óvatosan mégegyszer körbefordul. Ezt követően a tapasztalt taktikus látszatműveletet hajt végre. Kezei lenn vannak, de ez blöff, csak hallgatózik. Ekkor miután minden csendben marad, kényelmesen odaáll, Nietzsche-bajusza alatt diadalmas mosollyal belekezd.

- Knopf! - kiáltom kongó hangon az esőcsatornán keresztül. - Te disznó, megint itt vagy? Nem figyelmeztettelek téged?

Knopf arcán a változás nem rossz. Soha nem hittem annak a kifejezésnek, hogy valaki tágra nyitja a szemét a rémülettől. Azt gondoltam, inkább összébb húzza, hogy élesebben lásson; Knopf azonban valóban olyan tágra nyitja, mint egy nehéz gránátbecsapódástól megrettent ló. Még forgatja is.

- Nem vagy méltó arra, hogy szolgálaton kívüli utász-őrmester légy - jelentem ki kongó hangon. - Ezennel lefokozlak! Másod osztályú katonává fokozlak le, te húgyos! Lelépni!

Knopf torkából rekedt üvöltés hallatszik. - Nem! Nem! - rikácsolja, és megpróbálja felismerni azt a helyet, ahonnét Isten beszélt. Ez a kapu és a háza fala közötti sarok. Ott nincs sem ablak, sem valamilyen nyílás, nem érti, honnan jön a hang.

- Vége a hosszú kardnak, a tányérsapkának és a paszományoknak! - suttogom. - Vége az extra egyenruhának! Mostantól másodosztályú utász vagy. Knopf, te elaggott vaddisznó!

- Nem - hörgi Knopf legsebezhetőbb pontján eltalálva. Egy vérbeli teutonnak hamarabb lehet az egyik ujját levágni, mint a rangját elvenni. - Nem! Nem! - sóhajtja, és egyik csülkét a hold felé emeli.

- Öltözz fel tisztességesen - vezénylem, és hirtelen visszagondolok mindenre, aminek Isabelle elnevezett. Szúrást érzek a gyomromban és a működő nyomorúság úgy záporzik rám, mint a jégeső.

Knopf engedelmeskedik. - Csak ezt ne! - nyögi mégegyszer, fejét visszahajtva a holdsütötte bárányfelhők felé. - Uram, csak ezt ne!

Nézem, amint ott áll, mint a Laokoon csoport középső alakja, a becstelenség és lefokozás láthatatlan kígyóival birkózva. Hasonlóan áll ott, mint én egy órával ezelőtt, ötlik az eszembe, mialatt a gyomrom kezd felengedni. Váratlan együttérzés önt el. Knopfért és saját magamért. Suttogni kezdek: - Nos jó. Nem érdemled meg, de adok neked még egy lehetőséget. Csak őrvezetővé fokozlak le és azt is próbaidőre. Ha szeptember végéig úgy pisilsz, mint civilizált ember, elő leszel léptetve altisztté, október végén káplárrá, november végén őrmester helyettesé, karácsonykor azután ismét szabályos, szolgálaton kívüli zupás őrmesterré. Megértetted?

- Igen, Uram, Úr... - Knopf keresi a helyes megszólítást. Attól tartok, hogy Felség és Úristen között ingadozik, azért idejében félbeszakítva. - Knopf őrvezető, ez az utolsó szavam! És ne gondold, te disznó, hogy karácsony után újrakezdheted! Akkor már hideg van és nem tudod a nyomaidat eltüntetni. Oda fognak fagyni. Egyszer állj még csak oda az obeliszkhez, olyan elektromos ütést és prosztatagyulladást fogsz kapni, hogy a fájdalomba belegörbülnek a lábaid. Most pedig el veled, te felpaszományozott trágyadomb!

Knopf szokatlan gyorsasággal tűnik el kapualja sötétségében. Halk kacagást hallok az irodából. Lisa és Georg figyelték az előadást. - „Paszományozott trágyadomb” - vihogja halkan Lisa. Egy szék dobbanva felborul és Georg meditációs szobája bezárul. Riesenfeldtől kaptam egyszer ajándékba egy palack holland barackpálinkát a következő ajánlattal: Nagyon nehéz órákhoz. Most előveszem. A négyszögletes palackon címke díszeleg: Friessher Genever van Pi Bokma, Leeuwarden. Kinyitom, és kitöltők egy nagy pohárnyi italt. A borókapálinka erős, fűszeres és nem szidalmaz.

XVIII.

Wilke koporsókészítő csodálkozva néz az aszszonyra. - Miért nem vesz két kicsit? Nem kerül olyan sokkal többe! - mondja. Az asszony a fejét rázza.

- Nyugodjanak együtt.

- Hiszen úgy is egy sírban lehet őket elföldelni. Akkor együtt vannak - mondom. - Nem, nem jó.

Wilke megvakarja a fejét. - Mi a véleménye? - kérdezi tőlem. Az asszony két gyerekét veszítette el. Mindketten ugyanazon a napon haltak meg. Most közös sírkövet akar nekik, és koporsót is csak egyet akar kettőjüknek, kettős koporsó formában. Ezért hoztam be Wilkét az irodába.

- Részünkre egyszerű az eset. Egy sírkő két felirattal naponta előfordul. Még családi sírkövek is akadnak hat, nyolc felirattal.

Az asszony bólint. - így kell ennek lennie! Nyugodjanak együtt. Mindig együtt voltak.

Wilke ácsceruzát húz elő a mellényzsebéből. - Furcsán fog kinézni. A koporsó túlságosan széles t lesz. Csaknem négyszögletű; a gyerekek még nagyon kicsik. Milyen korúak?

- Négy és félévesek voltak.

- Wilke rajzol. - Mint egy négyszögletes láda - jelenti ki. - Nem akarna mégis...

- Nem - szakítja félbe az asszony. - Együtt kell maradniuk. Ikrek.

- Ikrek részére is lehet nagyon csinos, kis, fehérre lakkozott egyszemélyes koporsókat csinálni. Tetszetősebb az alakjuk. Ennyire rövid kettős koporsó otrombának hat...

- Számomra ez mindegy - mondja csökönyösen az asszony. - Kétszemélyes volt a bölcsőjük, a gyerekkocsijuk, most legyen ilyen a koporsójuk is. Egymás mellett kell maradniuk.

Wilke megint rajzol. Most sem jön ki más, mint egy négyszögletes láda, még ha borostyános, lejtős is a fedele. Felnőtteknél még nagyobb lenne a mozgástere, a gyerekek azonban túlságosan alacsonyak. - Azt sem tudom, engedélyezik-e ezt - próbálkozik végül.

- Miért ne engedélyeznék?

- Szokatlan.

- Az is szokatlan, hogy két gyerek ugyanazon a napon hal meg - mondja az asszony.

- Ez igaz, különösen ha ikrek. Ugyanaz volt a betegségük? - kérdezi Wilke hirtelen feltámadt érdeklődéssel.

- Igen, ugyanaz a betegség - válaszolja kemény hangon az asszony. - A háború után születtek, amikor nem volt semmilyen ennivaló. Ikrek... még egy számára sem volt tejem...

Wilke előrehajol. Szemében tudományos érdeklődés csillant fel. - Ugyanaz a betegség. Azt mondják, ikreknél az ilyesmi gyakrabban fordul elő. Asztrológiailag...

- Mi a helyzet a koporsóval? - kérdezem. Az asszony nem úgy néz ki, mint aki szívesen folytatna hosszabb beszélgetést Wilke lenyűgöző témájáról.

- Megpróbálhatom. Nem tudom azonban, engedélyezik-e. Maga tudja? - kérdezi tőlem.

- Meg lehet érdeklődni a temető hivatalában.

Mi a helyzet a papokkal? Hogyan keresztelték meg a gyerekeket?Az asszony habozik. - Az egyik katolikus a másik evangélikus. A férjem katolikus, én evangélikus vagyok. Ezért állapodtunk meg úgy, hogy az ikrek vallása különböző legyen.

- Az egyiket tehát katolikusnak, a másikat evangélikusnak kereszteltette meg? - kérdezi Wilke.

- Igen.

- Ugyanazon a napon?

- Ugyanazon a napon.

Wilke érdeklődése a létezés különlegességével kapcsolatban megsokszorozódik.

- Természetesen két különböző templomban?

- Természetesen - mondom türelmetlenül. - Hol máshol? És most...

- Hogyan tudta megkülönböztetni őket? - szakít félbe Wilke. - Úgy értem, mindig? Hasonlítottak egymáshoz az ikrek?

- Igen. Mint egyik tojás a másikhoz - mondja az asszony.

- Éppen erre gondolok! Hogyan lehet őket megkülönböztetni, különösen akkor, amikor még kicsik? Tudta egyáltalán? Különösen az első napokban, amikor minden a feje tetején áll?

Az asszony hallgat.

- Ez most már mindegy - jelentem ki, és jelzem Wilkének, hogy hagyja már abba.

Wilke kíváncsisága azonban éppen olyan érzelem nélküli, mint a tudósoké.

- Ez egyáltalán nem mindegy. Elvégre el kell temetni őket, az egyik katolikus, a másik evangélikus. Tudja, hogy melyik a katolikus? - kérdezi.

- Az asszony hallgat. Wilke belemelegedik a témájába. - Gondolja, hogy a temetést elvégeztetheti ugyanabban az időben? Ha kettős koporsót csináltat, ezt kell tennie. Akkor a sírnál is két papnak kell lennie, egy katolikusnak és egy evangélikusnak! Ezt biztosan nem teszik meg. Féltékenyebbek a jóságos Istenre, mint mi a feleségünkre.

- Wilke, mindez nem tartozik magára - mondom, és megrúgom az asztal alatt.

- Nos és az ikrek - mondja Wilke, oda sem figyelve ram. - A katolikus akkor egyben evangélikusként, az evangélikus pedig katolikusként lenne eltemetve! Képzelje csak el ezt a kavarodást! Nem, nem fogja tudni elintézni a kettős koporsót! Két külön koporsó, erre van szükség! Akkor mindegyik vallásnak meglesz a sajátja. A papok akkor hátat fordíthatnak egymásnak és úgy szentelhetik be őket.

Wilke nyilvánvalóan azt képzeli, hogy az egyik vallás méreg a másik számára. - Beszélt már a papokkal? - kérdezi.

- Ezzel a férjem foglalkozik - mondja az asszony.

- Nahát, igazán kíváncsi vagyok...

- Meg akarja csinálni a kettős koporsót? - kérdezi az asszony.

- Jó, megcsinálom, de én mondom magának...

- Mennyibe kerül? - kérdezi az asszony.

Wilke a fejét vakarja. - Mikorra kell elkészülnie?

- Amilyen gyorsan csak lehet.

- Akkor egész éjjel dolgoznom kell. Túlórában. Különleges kivitelben kell elkészíteni.

- Mennyibe kerül? - kérdezi az asszony.

- Szállításkor fogom megmondani. Olcsón csinálom, a tudomány kedvéért. Visszavenni azonban nem tudom, ha meg fogják tiltani.

- Nem fogják megtiltani.

Wilke néz az asszonyra. - Ezt meg honnan tudja?

- Ha a papok nem akarják őket így beszentelni, papok nélkül temetjük el őket - mondja elszántan az asszony. - Ők mindig együtt voltak és együtt is kell maradniuk..

Wilke bólint. - Megállapodtunk tehát... a koporsó biztosan le lesz szállítva. Visszavenni nem tudom.

Az asszony elővesz a kézitáskájából egy bőrből készült, fekete pénztárcát, nikkel kattanó zárral. - Óhajt előleget?

- Ez a szokásos. A fára.

Az asszony Wilkére néz. - Egymillió - mondja az asztalos kissé habozva. Az asszony átadja neki a bankjegyeket. Kicsire vannak összehajtva. - Itt a cím - mondja.

- Magával megyek. Méretet veszek. Jó koporsót kell kapnia - jelenti ki Wilke.

Az asszony bólint, és rám néz. - És a kő? Maga mikor szállítja?

- Mikor óhajtja. Általában várnak vele a temetés után néhány hónapig.

- Nem kaphatjuk meg azonnal?

- De igen. Jobb azonban várni vele egy ideig. A sír egy idő után besüpped. Célszerűbb csak ez után felállítani a sírkövet, különben még egyszer kellhet.

- Úgy - mondja az asszony. Úgy tűnik, mintha egy pillanatra megremegne a pupillája. - Mégis most szeretnénk a sírkövet. Nem lehet... nem lehet úgy elhelyezni, hogy ne süllyedjen le?

- Akkor különleges alapozást kell csinálnunk. Egyet a kő miatt, temetés előtt. Óhajtja?

Az asszony bólint. - Legyen rajta a nevük. Ne feküdjenek ott csak úgy egyszerűen. Jobb, ha a nevük mindjárt rajta van - mondja.

Megadja a sírhely számát. - Most akarom kifizetni: Mennyibe kerül? - kérdezi.

Megint kinyitja a fekete bőrerszényt. Akárcsak Wilke, én is vonakodva mondom meg az árat. - Ma minden milliókba és milliárdokba kerül - teszem hozzá.

Különös, de néha látni lehet a pénz összehajtási módjából, hogy az emberek rendszeretők és becsületesek-e vagy sem. Az asszony egyik bankjegyet a másik után hajtogatja ki, és leteszi az asztalra a gránit-és mészkőminták mellé. – Az iskolára tettük félre a pénzt. Már régen nem volna elég rá... erre még éppen elég... - jegyzi meg.

- Ki van zárva! - mondja Riesenfeld. - Van arról egyáltalán fogalma, mennyibe kerül a fekete, svéd gránit? Fiatalember, az Svédországból jön és nem lehet német márkára szóló váltókkal fizetni érte! Az devizába kerül! Svéd koronába! Már csak a barátaink számára van néhány tömbünk. Az utolsók! Olyan ritkák, mint a kékesfehér gyémántok. Adok maguknak egyet a Madame Watzekkel töltött estéért, de kettőt! Megőrültek? Ezzel az erővel megkövetelhetném Hindenburgtól, hogy legyen kommunista! - Micsoda ötlet!

- Nahát akkor! Fogadja el ezt a ritkaságot, és nem próbáljon belőlem többet kicsikarni, mint a főnöke. Miután egyszemélyben kifutófiú és irodaigazgató, előléptetés miatt nem kell aggódnia.

- Amiatt biztosan nem. A gránit iránti tiszta szerelemből teszem. Sőt, plátói szerelemből. Nem is én akarom eladni.

- Nem? - kérdezi Riesenfeld, és tölt magának egy pohár pálinkát.

- Nem. Ugyanis foglalkozást akarok változtatni.

- Már megint? - Riesenfeld elhúz egy széket, hogy Lisa ablaka legyen maga előtt.

- Most valóban.

- Vissza az iskolamesterséghez?

- Nem. Nincs már bennem ekkora együgyűség. Ennyi beképzeltség sincs. Nem tud valamit a számomra? Maga sok helyen megfordul.

- Mit? - kérdezi Riesenfeld minden érdeklődés nélkül.

- Valamit egy nagyvárosban. Tőlem akár kifutófiúi állást egy újságnál.

- Maradjon itt. Maga ide illik. Hiányolnám. Miért akar elmenni?

- Ezt nem tudom teljes pontossággal megmondani. Ha tudnám, már nem lenne rá olyan szükség. Én magam sem tudom mindig, csak hellyel-közzel. Olyankor azonban átkozottul világosan.

- És most tudja?

- Most tudom.

- Istenemre! Még vissza fog vágyódni ide - mondja Riesenfeld.

- Egészen biztos. Ezért akarok elmenni.

Riesenfeld hirtelen összehúzza magát, mintha villanyvezetéket fogott volna meg nedves kézzel. Lisa felgyújtotta a lámpát a szobájában, és odalépett az ablakhoz. Úgy látszik, nem vesz észre bennünket a félig sötét irodában, és kényelmesen leveszi a blúzát. A blúza alatt nem visel semmit.

Riesenfeld felhorkan. - Az égre, menydörgettét, micsoda mellek! Simán rájuk lehetne tenni egy félliteres pohár sört és a pohár nem esnék le.

- Ez is egy ötlet! - mondom.

Riesenfeld szeme csillog. - Watzekné hosszú ideig csinálja ezt?

- Eléggé gondtalan. Senki nem láthatja őt - természetesen rajtunk kívül.

- Ember! És egy ilyen pozíciót akar maga feladni, maga címeres ökör? - mondja Riesenfeld.

- Igen - mondom, és hallgatok, miközben Riesenfeld úgy oson az ablakhoz, mint egy wörttembergi indián, egyik kezében pohárral, a másikban pálinkásüveggel.

Lisa a haját fésüli. - Valamikor szobrász akartam lenni - mondja Riesenfeld, anélkül, hogy levenné a pillantását a nőről. - Ilyesminél ez kifizetődött volna. Az ördögbe, mennyi mindent elmulasztott az ember!

- Gránitban szeretett volna szobrász lenni?

- Mi köze ennek ehhez?

- Gránitnál a modellek hamarabb lesznek öregek, mint ahogyan a műalkotások elkészülnek. A gránit annyira kemény. A maga vérmérséklete mellett legfeljebb agyaggal dolgozhatott volna. Máskülönben csak befejezetlen műveket hagyott volna hátra.

Riesenfeld felnyög. Lisa levetette a szoknyáját, de tüstént eloltotta a lámpát, hogy átmenjen egy másik szobába. Az Odeszwald Művek főnöke egy ideig még az ablakhoz tapad, azután megfordul.

- Könnyű magának! Magának nem démon ül a nyakában! Legfeljebb szopósbárány.

- Merci. Magánál sem démon, hanem kecskebak. Óhajt még valamit? - kérdezem.

- Egy levelet. Átadna egy levelemet? - mondja Riesenfeld.

- Kinek?

- Watzeknénak. Ki másnak? - Hallgatok.

- Körül fogok nézni állás után a maga számára - mondja Riesenfeld. Továbbra is hallgatok, és ránézek az enyhén verejtékező elfuserált szobrászra. Akkor is betartom a Nibelungok hűségét Georghoz, ha a jövőmbe kerül.

- Ezt mindenképpen megtettem volna - jelenti ki siralmasan Riesenfeld.

- Ezt tudom. Dehát miért akar írni? Az írás nem segít soha. Ezenkívül még ma este elutazik. Halassza el az ügyet, amíg visszajön - mondom.

Riesenfeld kiissza a rozspálinkáját. - Komikusnak tűnhet magának de ilyen jellegű ügyeket az ember nagyon nem szívesen halaszt el.

Ebben a pillanatban Lisa lép ki a kapun, Szorosan testhezálló, fekete kosztümöt és a legmagasabb sarkú cipőt viseli, amelyet valaha láttam. Riesenfeld velem egy időben látja meg. Felkapja a kalapját az asztalról, és kiviharzik. - Ez az a pillanat! - kiáltja.

Látom, amint kirobban az utcára. Kalappal kezében tiszteletteljesen vonul Lisa mellett, aki kétszer is körülnéz. Azután mindketten eltűnnek a sarkon. Eltöprengek, mi lesz ennek a vége. Georg Kroll bizonyára értesíteni fog róla. Lehet, hogy ez a szerencsés fickó még egy második, svéd gránitból készült emlékművet is kicsihol belőle.

Kint Wilke asztalos jön át az udvaron. - Mit szólna egy ma esti összejövetelhez? - szól be az ablakon.

Bólintok. Már vártam, hogy ezt fogja javasolni. - Bach is jön? - kérdezem.

- Világos. Éppen cigarettát hozok neki.

Wilke gyantától és frissen fűrészelt fenyőfától illatozó műhelyében ülünk, faforgács koporsók, gerdniumos virágcserepek és enyvesedények között. Wilke helyére igazítja a kettős koporsó fedelét. Úgy döntött, hogy ingyen beletesz egy virágfűzérdíszt is, mégpedig arany füstpótlékból készítettet. Szívesen végzi a munkáját, mindegy neki a kereset. Ez érdekli.

Kurt Bach feketére lakkozott, bronzutánzatú vasalattal ellátott koporsón, én pedig mattra pácolt, valódi tölgy műbútoron ülök. Van sörünk, felvágottunk, kenyerünk, sajtunk és elhatároztuk, hogy átvirrasztjuk Wilkével a kísértetek óráját. A koporsókészítő ugyanis éjjel tizenkettő és egy óra között rendszerint mélabús, álmos és ijedős lesz. Ez gyöngeségének órája. Szinte hihetetlen, de ilyenkor fél a kísértetektől és a gyalupadja felett papagájkalitkában levő kanári nem elegendő társaság a számára. Ekkor elcsügged, a lét céltalanságáról beszél és a pálinkásbutykos után nyúl. Reggelente gyakran találtuk részegen horkolva, legnagyobb koporsójában faforgácsra ágyazva. Négy évvel ezelőtt nagyon megjárta ezzel a koporsóval. Ez Bleichfeld cirkuszának óriása részére készült, aki Werdenbrüdeben vendégjátéka alkalmával egy limburgi sajtból, tojásból, borsos kolbászból, komiszkenyérből és pálinkából álló étkezése után látszólag meghalt. Mialatt Wilke - az összes kísértet ellenére - éjszaka dolgozott az óriás koporsóján, az egyet sóhajtva hirtelen felkelt halottas ágyáról. Ahelyett, hogy annak rendje és módja szerint szólt volna Wilkének, kiitta a megmaradt fél üveg rozspálinkát, és lefeküdt aludni. Másnap reggel azt állította, hogy nincs pénze és nem is rendelt magának koporsót. Erre az érvre nem volt mit tenni. A cirkusz továbbállt és miután senki nem akarta a koporsót megvenni, az Wilke nyakán maradt, ami miatt egy ideig meglehetősen kedvetlenné vált. Különösen mérges volt Willmanra, a fiatal orvosra, őt tette mindenért felelőssé. Willmann két évig szolgált harctéri alorvosként, és emiatt felületessé vált. A tábori kórházban annyi volt a kezelésre váró fél halott baka, akiknek a haláláért vagy félre kezeléséért bárki felelőssé tehette volna, hogy végül egész halom hasznos tapasztalatot szerzett. Ezért éjszaka mégegyszer elment az óriáshoz, és adott neki valamilyen injekciót. Gyakran látta a frontkórházban, hogy ettől a halottak felébredtek és íme, az óriás is tüstént visszatért az életbe. Wilke azóta akaratlanul is bizonyos viszolygást érzett Willmannal szemben. Ezt később még, akkor sem tudta elfelejteni, amikor az orvos betegeinek hozzátartozóit lelkiismeretesen Wilkéhez küldte. Wilke számára az óriás koporsója állandó figyelmeztetést jelentett, hogy ne legyen hiszékeny. Azt gondolom, ez volt az oka annak is, amiért az ikrek anyjával elment a lakására. Személyesen akart meggyőződni arról, hogy a halottak időközben nem ügetnek ismét körbe hintalovakon. Wilke önbecsülésének túlságosan ártott volna, ha az eladhatatlan óriáskoporsó mellett a négyszögletes ikerkoporsó is a nyakán marad. Willmannal kapcsolatban leginkább azon mérgelődött, hogy nem volt alkalma hosszabb magánbeszélgetést folytatni az óriással. Mindent megadott volna neki azért, ha interjút készíthetett volna vele a másvilágról. Az óriás néhány órán keresztül halott volt és Wilke mint műkedvelő tudós és kísértetektől félő egyén sokat adott volna azért, hogy a másvilágon való létezésről felvilágosítást kapjon. Kurt Bachot mindez nem érdekli. A természet fia még mindig tagja a berlini Szabadvallásúak Közösségének, amelynek a következő a jelmondata: „Itt tegyétek jóvá és széppé az életet, sem másvilág, sem visszalátás nincsen”. Furcsa, hogy ennek ellenére angyalokkal, haldokló oroszlánokkal és sasokkal a másvilág szobrásza lett, de nem mindig volt ez a szándéka. Amikor fiatalabb volt, bizonyos mértékig Michelangelo unokaöccsének képzelte magát.

A kanári énekel, a fénytől nem tud aludni. Wilke gyaluja sziszegő hangot ad.

- Hogy érzi magát? Kopogtat már a túlvilág? - kérdezem Wilkét.

- Félig igen, félig nem. Még csak most van fél tizenkettő. Ilyenkor úgy érzem magam, mintha kivágott női ruhában körszakállal mennék sétálni. Kényelmetlen.

- Legyen monista [minden létezőt egyetlen alapelvre visszavezető filozófia híve] - javasolja Kurt Bach. - Ha valaki semmiben nem hisz, nem érzi túlságosan rosszul magát. Nem is nevetséges.

- De jól sincs - mondja Wilke.

- Lehet. De biztosan nem úgy, mintha kivágott női ruhát hordana körszakállal. Én csak akkor érzem így magam, ha éjjel kinézek az ablakon, ott van a csillagos ég a fényévek millióival és azt kell hinnem, hogy mindezek felett van valamilyen Emberfölötti, akinek fontos, vajon mi lesz Kurt Bachból.

A természet fia kényelmesen levág egy darab felvágottat, és elfogyasztja. Wilke idegesebb lesz. Már túlságosan közel van az éjfél és ilyen idő tájt nem szereti az effajta beszédet. - Hideg van, ugye? Már itt az ősz - mondja.

- Hagyja csak nyugodtan nyitva az ablakot - jegyzem meg, amikor be akarja csukni. – Semmit nem ér vele, a szellemek átmennek az üvegen. Nézze inkább az akácot odakint. Ez az akác Lisa Watzekja. Hallgassa, hogy zúg a szél az ágai között! Mint egy keringő a fiatalasszony selyem alsószoknyái közt. Egy napon azonban ki fogják vágni és maga koporsókat csinál majd belőle ...

- Akácfából nem. Koporsót tölgyből, fenyőből, furnérozott mahagóniból...

- Jó, jó, Wilke! Van még pálinka?

Kurt Bach átnyújtja nekem a palackot, Wilke hirtelen összehúzódik, és gyorsan felemeli az egyik ujját. - Mi volt ez? - kérdezi ijedten.

Bogár repült neki a lámpának. - Csigavér, Alfréd - mondom. - Nincs hírnök a túlvilágról. Mindössze az állatvilág szerény drámája. Egy ganajtúróbogár igyekszik a nap felé - számára ezt a száz wattos lámpája testesíti meg.

Megbeszélés szerint, röviddel éjfél előttől a kísértetek órájának végéig tegezzük Wilkét. Ezáltal védettebbnek érzi magát. Egy óra után ismét szertartásosak vagyunk

- Nem értem, hogyan lehet vallás nélkül élni. Mit csinál valaki olyankor, ha zivatar miatt virraszt éjszaka a sötétben? - kérdezi Wilke Kurt Bachtól.

- Nyáron?

- Persze, hogy nyáron. Télen nincs zivatar.

- Iszik valami hideget, és utána tovább alszik - válaszolja Kurt Bach.

Wilke a fejét csóválja. A kísértetek óráján nem csak ijedt, hanem nagyon vallásos is.

- Ismertem valakit, aki zivatarkor ment bordélyházba. Ez ugyanis kifejezetten rákényszerítette. Meglátni egy zivatarfelhőt, és a telefon után nyúlni, hogy előjegyzést csináljon Fritzinek, számára egyet jelentett, 1920 volt életének legszebb éve, az csak úgy nyüzsgött a zivataroktól. Néha négy-öt volt naponta - mondom.

- Most mit csinál az illető? — kérdezi érdeklődve Wilke, a műkedvelő tudós.

- Halott. Meghalt az utolsó nagy zivatar alatt 1920 októberében - válaszolom.

Az éjszakai szél becsap egy ajtót a szemben levő házban. A tornyokban megszólalnak a harangok. Éjfél van. Wilke lehúz egy pohár pálinkát.

- Milyen lenne most egy séta a temetőben? - kérdezi az olykor kissé durva lelkű, istentagadó Kurt Bach.

Wilke bajusza a borzadálytól remeg a szélben, amely befúj az ablakon keresztül. - És még az ilyeneket hívják barátoknak! - mondja szemrehányóan. Tüstént ezután újra megijed. - Ez mi volt?

- Szerelmespár van odakint. Alfréd, tarts egy kis szünetet a rémüldözésben! Egyél, a kísértetek nem szeretik azokat az embereket, akik esznek. Nincs heringed?

Alfréd úgy néz rám, mint a kutya, amelyre éppen akkor léptek rá, amikor a természet szavát követte. - Éppen most kell emlékeztetned erre? A legszebb férfikorban levő nyomorúságos szerelmi életemre és magányomra?

- A hivatásod áldozata vagy. Ezt nem mindenki mondhatja el magáról Járulj a szupéhoz [késő esti órákban történő étkezés]. Így hívják az elegáns világban ezt az étkezést – mondom.

Felvágott és sajt után nyúlnak, készítjük a sörösüvegeket. A kanári kap egy salátalevelet és felujjong az örömtől, anélkül, hogy tudná, istentagadó-e vagy nem. Kurt Bach felemeli földszínű arcát és szimatol. - Csillagszaga van - jelenti ki.

- Micsoda? - Wilke leteszi az üvegét a fogácsba.

- Mi ez már megint?

- Éjfélkor a világnak csillagszaga van.

- Ugyan hagyd a vicceket! Hogy akarhat egyáltalán így élni valaki, aki semmiben nem hisz és még így beszél?

- Jobb útra akarsz téríteni, te mennyország örökséghajhászója? - kérdezi Kurt Bach.

- Nem, nem! Vagy igen, nekem mindegy. Nem zörgött valami?

- De igen. A szerelem - mondja Kurt.

Kívülről ismét óvatos lopózás hallatszik. A második szerelmespár eltűnik a síremlékek erdejében. Látni lehet az elsuhanó leányruha fehér foltját.

- Miért néznek ki az emberek annyira másként, ha meghaltak? Még az ikrek is - kérdezi Wilke.

- Mert nincsenek már eltorzulva - válaszolja Kurt Bach.

Wilke szájában megakad a falat: - Ugyan mitől?

- Az élettől - mondja a monista.

Wilke lesimítja a bajuszát, és tovább rág.

- Ilyenkor igazán abbahagyhatnátok a hülyéskedést! Nektek semmi sem szent?

Kurt Bach hangtalanul nevet. - Te szerencsétlen idióta! Mindig szükséged van valamire, amibe belekapaszkodhatsz.

- Hát neked?

- Nekem is. Az agyag-arcban csillognak a szemek, mintha színtelen üvegből lennének. A természet gyermeke rendszerint zárkózott és nem több, mint egy értelmes kőfaragó érzelmes álmokkal; néha azonban előtörnek belőle ezeknek az álmoknak a valóságképei, olyanok, mint amilyenek húsz évvel ezelőtt voltak és akkor egyszerre megtérített faun lesz víziókkal.

Az udvaron megint zihálnak, suttognak, osonnak. - Tizennégy nappal ezelőtt verekedés volt odakint - mondja Wilke. - Egy lakatos elfelejtette kivenni a szerszámait a zsebéből, és ezek olyan szerencsétlen helyen voltak, hogy a viharos aktus alatt egy hegyes ár megszórta a hölgyet. Erre az talpra ugrott, megragadott egy kis bronzkoszorút, és kupán vágta az iparost. Maga nem hallotta? - kérdezi tőlem.

- Nem.

- A bronzkoszorút úgy rácsapta a fejére, hogy a férfi nem tudta leszedni. Felgyújtom a lámpát, kérdezem, mi történik. A fickó félelemtől űzve eldübörög a bronzkoszorúval a fején, mint egy római államférfi. Nem hiányzott a bronzkoszorú?

- Nem.

- No de ilyet! A férfi rohan, mintha darázsraj volna mögötte. Lemegyek. A kisasszony még ott áll, ránéz a kezére. - Vér! Megszúrt! Mégpedig egy ilyen pillanatban! - mondja.

Látom a földön az árt, és rájövök, hogy mi történt. Felemelem az árt. - Ez vérmérgezést okozhat - mondom. - Nagyon veszélyes! Egy ujjat be lehet kötözni, egy popót nem. Még ilyen vonzót sem. - Erre elpirul.

- Hogy láthattad ezt a sötétben? - kérdezi Kurt Bach.

- Hold volt.

- A pirulást holdfényben sem lehet látni.

- Azt megérzi az ember - jelenti ki Wilke. - Elpirul tehát, de a ruháját még eltartja a térdétől. Világos ruhájáról a vért nehéz eltávolítani. Ezért azt mondom; „Van jódom, sebtapaszom és diszkrét vagyok. Jöjjön!” A nő jön, és meg sem ijed. Wilke hozzám fordul. - Ez a szép az udvarotokban - mondja átszellemültem - Cuki sírkövek között szerelmeskedik, a koporsóktól sem fél. így azután a jód és tapasz, továbbá egy korty kevert portói után az óriás koporsója jó célra szolgált.

- Szerelmi lakká változott? - kérdezem a biztonság kedvéért.

- A gavallér élvez és hallgat - válaszolja Wilke.

Ebben a pillanatban a hold előtűnik a felhők közül. Odalent a márvány fehéren világít, feketén csillannak a keretek és négy szerelmespárt látunk közöttük, kettőt a márványok, kettőt a gránitok között. Egy másodpercig minden csendes és mindenki csak bámul a meglepetéstől. Mert menekülés vagy a megváltozott helyzet teljes figyelmen kívül hagyása következik. A menekülés nem veszélytelen; pillanatnyilag meg lehet szabadulni, de emiatt neurotikus sokkot szenvedhet el, amely impotenciához vezethet. Ezt egy őrvezetőtől tudom, akit az utászőrmester-helyettese meglepett egy szakácsnővel az erdőben. Egész életre el volt intézve és a felesége két év múlva elvált tőle.

A szerelmespárok helyesen járnak el. Mint felneszelő vad forgatják körbe fejüket. Majd szemüket az egyetlen világos ablakra vetik. Ez a miénk, de eddig is az volt. Erre olyan mozdulatlanná válnak, mintha Kurt Bach faragta volna ki őket. Az ártatlanságnak ez a képe legfeljebb nevetséges kissé, mint Bach szobrai. Ekkor egy felhő árnyéka úgy eltakarja a holdat, hogy a kertnek ez a része sötét és csak az obeliszk kap némi fényt. De ugyan ki áll ott, mint csillogó szökőkút? A pisilő Knopf, mint a szobor Brüsszelben, amelyet mindegyik katona elnyer, aki szabadságon volt Belgiumban.

Túlságosan messze van ahhoz, hogy tenni lehessen valamit. Ma nincs is hozzá kedvem. Miért reagáljak úgy, mint egy háziasszony? Ma délután elhatároztam, hogy elhagyom ezt a helyet. Ezért áraszt el most az élet kétszeres erővel, mindenütt érzem, a forgácsok illatában és a holdban, a suttogásban és zörgésben az udvarról, a kimondhatatlan szeptember szóban, a kezeimben, amelyek mozogni és fogni tudnak, a szemeimben, amelyek nélkül a világ összes múzeuma üres lenne, a szellemekben, kísértetekben, múlandóságban, a Föld hajszájában a Kassziopeia és a Plejádok előtt, idegen csillagok alatti végnélküli idegen kertek megsejtésében, nagyméretű külföldi újságok állásajánlataiban és rubinokban, amelyek most a földben vörös fénnyé olvadnak össze, érzem ezt, és ez akadályoz meg abban, hogy egy üres sörösüveget hajítsak a harminc másodpercig szökőkutat alakító Knopf felé.

Ebben a pillanatban ütnek az órák. Egy óra van. Elmúlt a kísértetek órája, megint magázhatjuk Wilkét és vagy leisszuk magunkat vagy úgy merülünk el az álomba, mint a bányába, ahol szén, holttestek, fehér sópaloták és csillogó gyémántok vannak.

XIX.

A szobája egyik sarkában ül, szorosan az ablak mellett. - Isabelle - mondom. Nem válaszol. Szempillái úgy verdesnek, mint azoknak a pillangóknak a szárnyai amelyeket a gyerekek élve tűre nyársalnak.

- Isabelle, azért jöttem, hogy elvigyelek - mondom.

Megijed és a falnak feszíti magát. Mereven és görcsösen ül. - Már nem ismersz meg? - kérdezem.

Mozdulatlanul ülve marad, csak a szeme fordul felém, figyelmesen és nagyon sötéten. - Az, aki orvosnak adja ki magát, az küldött - suttogja.

Ez igaz, Wernicke küldött. - Nem ő küldött. Titokban jöttem ide. Senki sem tudja, hogy itt vagyok - mondom.

Lassan eltávolodik a faltól. - Te is elárultál.

- Nem árultalak el, csak nem tudtalak meglátogatni. Nem jöttél ki.

- Nem is tudtam. Mindnyájan kint állnak, és rám várnak. El akarnak fogni. Rájöttek, hogy itt vagyok - suttogja.

- Kik?

Rám néz, és nem válaszol. Milyen apró! - gondolom. Milyen apró és magányos ebben a rideg szobában. Már nem is önmaga. A félelemtől szétrobbant, mint egy zajos gránát, éles szélű szilánkokra, felfoghatatlan ijedelmek idegen, fenyegető tájára hullva.

- Senki sem vár rád - mondom.

- De igen.

- Honnan tudod?

- A hangok. Te nem hallod őket?

- Nem.

- A hangok mindent tudnak. Te nem hallod őket?

- Isabelle, ez a szél.

. - Igen - mondja megadóan. - Tőlem lehet a szél. Csak ne csinálná úgy, hogy fájjon.

- Mi fáj?

- A fűrészelés. Vághatnák is, az gyorsabban menne. De ez a tompa, hosszú fűrészelés! Ha ilyen lassúak, mindén újra összenő! Akkor újra elölről kezdik, így soha nem marad abba. Átfűrészelik a húst, a hús újra összenő és ez soha nem marad abba.

- A hangok. Ki fűrészel?

- A hangok nem tudnak fűrészelni.

- Ezek fűrészelnek.

- Hol fűrészelnek?

Isabelle olyan mozdulatot tesz, mintha erős fájdalmat érezne. Két kezét a combjai közé szorítja.

- Ezt akarják kifűrészelni. Hogy soha ne legyenek gyerekeim.

- Kik?

- Ő ott kint. Aki azt mondja, hogy ő szült engem. Most újra vissza akar zárni magába. A nő fűrészel és fűrészel. A férfi pedig szorosan tart engem.

Megborzong. - A férfi... akár a nőben van...

- A nőben?

Felnyög. - Ne szólj... a nő meg akart ölni... nem szabad tudnom...

Odamegyek hozzá, megkerülve egy fakó rózsaszín mintás karosszéket, amely az édes élet utánzásával nem ideillően álldogál ebben a csupasz helyiségben. - Mit nem szabad tudnod?

- A nő meg akar ölni. Nem szabad aludnom. Miért nem őrködik senki velem? Mindent egyedül kell csinálnom. Olyan fáradt vagyok - csattogja, mint egy madár. - Ég valami és én nem tudok aludni, és olyan fáradt vagyok. De hát ki tudna aludni, amikor ég valami és senki nem őrködik? Te is elhagytál.

- Nem hagytalak el.

- Beszéltél velük és ők megvásároltak téged. Miért nem tartottak vissza? A kék fák és az ezüst eső. De te nem akartad. Soha! Megmenthettél volna.

- Mikor? - kérdezem, és érzem, hogy valami megremeg bennem és nem akarom, hogy remegjen, de mégis remeg. Úgy tűnik, mintha a szoba sem lenne már szilárd, mintha remegnének a falak, már nem kőből, habarcsból és vakolatból vannak, hanem szilárdnyi szál rezgéséből, szorosan koncentrált rezgéséből. Ezek a szálak látóhatástól látóhatásig, sőt azontúl szállnak és itt olyan hálókból és akasztófakötelekből álló négyszögletes börtönné sűrűsödnek össze, amelyben valamilyen vágyódás és élettől való félelem vergődik.

Isabelle visszafordítja az arcát a fal felé. - Ó, elveszett ... olyan sok élet, már ilyen régen.

Az alkonyat hirtelen beles az ablakon. Csaknem láthatatlan, szürke fátyollal függönyözi be. Mint eddig, még minden ott van, a fény odakint, a zöld, az utak sárgája, a két pálma a nagy majolika-cserépben, az égen a felhők, az erdő mögött a városban a távoli szürke és vörös háztetők tömege - és semmi nem olyan többé, mint ezelőtt, az alkonyat elszigetelte, bevonta a múlandóság lakkjával és mint a háziasszonyok a savanyú marhahúst ecettel, úgy készítette el a moslékát az éjszaka árnyfarkasainak. Csak Isabelle van még itt, a fény utolsó szálába csimpaszkodom, de már őt is bevonszolták az est drámájába, amely soha nem volt dráma és csak egy valamiért az, mert tudjuk, hogy elmúlásnak hívják. Csak amióta tudjuk, hogy meg kell halnunk és azért, mert tudjuk, lett az idillből dráma, a körpályából lándzsa a keletkezésből elmúlás, a kiáltásból félelem és a szökésből ítélet.

Szorosan a karomban tartom. Remeg, rám néz, hozzám tapad és én tartom őt, tartjuk egymást - két idegen, akik nem tudnak semmit egymásról és tartják magukat, mert félreértik saját magukat és valaki másnak hiszik magukat mint akik, és akik futólagos vigaszt nyernek ebből a félreértésből, ebből a kétszeres, háromszoros és sokszoros félreértésből és mégis abból az egyetlenből, amely szivárványként hidat varázsol oda, ahol soha nem lehet egy híd, egy reflexet két tükör között tovább hajítva egy mindig távolabbi ürességbe. - Miért nem szeretsz? - suttogja Isabelle.

- Szeretlek. Egész bensőm szeret téged.

- Nem elég. A többiek még mindig itt vannak. Ha elég lenne, megölnéd őket.

A karomban tartom és átnézek felette a parkba, ahol a síkságról és a fasorokból úgy csapnak fel az árnyak, mint ametiszt színű hullámok. Minden határozott és világos bennem, de ugyanakkor úgy érzem magam, mintha nagyon magasan állnék egy keskeny pallón, mormoló mélység felett. - Nem viselnéd el, hogy nélküled éljek - suttogja Isabelle.

Nem tudok mit válaszolni. Mindig felkavar bennem valamit, amikor ilyen mondatokat súg. Mintha valamilyen a túlvilágról jövő mélyebb igazság volna mögöttük. - Érzed, milyen hideg lett? - kérdezi a vállamra borulva. - Minden éjszaka meghal minden. A szív is. Ők fűrészelik szét.

- Isabelle, semmi sem hal meg, soha.

- De igen! A kőarc... darabokra esik szét. Reggel megint itt van. Ó nem is arc! Hogy hazudunk mi, a szegény arcunkkal! Te is hazudsz...

- Igen. De én nem akarok - mondom.

- Le kell dörzsölnöd az arcod, amíg semmi nincs ott. Csak a sima bőr. Semmi más! De még akkor is mindig ott van. Újra nő. Ha minden leállna, nem lennének fájdalmak. Miért akarnak mindenből elfűrészelni? A nő miért akar vissza engem? Hiszen semmit nem árulok el!

- Mit tudnál elárulni?

- Azt, ami vár rám. Tele van szennyel. A kanálisokból jön. Újra reszket és hozzám tapad. - Leragasztották mindkét szememet enyvvel, azután tűket szúrtak beléjük. Ennek ellenére sem tudok máshova nézni.

Ellök magától. - Téged is ők küldtek! Nem árulok el semmit! Kém vagy. Megvásároltak téged! Ha megmondom azt, akkor megölnek.

- Nem vagyok kém. És miért ölnének meg, ha megmondod nekem? Ezt már enélkül is könnyen megtehették volna. Ha én tudom, engem is meg kellene ölniük. Akkor már eggyel többen tudnák.

Elér a tudatáig. Újra rám néz, és fontolóra veszi. Olyan csendben vagyok, hogy alig lélegzem. Érzem, hogy ajtó előtt állunk és mögötte ott lehet a szabadság. Az, amit Wernicke nevez szabadságnak. A visszatérést a tévelygésből a köznapi utcákra, házakhoz és kapcsolatokhoz. Nem tudom, annyival jobb lesz-e, de nem tudok elgondolkodni rajta, amikor magam előtt látom ezt az elkínzott teremtést. - Ha elmagyarázod nekem, békén fognak hagyni téged. És ha nem hagynak békén, segítséget fogok hozni. A rendőrségtől, az újságoktól. Megijednek majd. Neked pedig nem kell többé félned - mondom.

Összeszorítja a kezeit. - Nem csak arról van szó - mondja végül.

- Mi van még?

Az arca egyetlen pillanat alatt rideg és zárkózott lesz. Mintha elmosták volna a kínt és a határozatlanságot. A száj kicsi és keskeny lesz, az áll előre nyúlik. Most hasonlít egy sovány, puritán, dühös vénlányra. - Hagyd csak! - mondja. Még a hangja is megváltozott.

- Rendben, hagyjuk. Nekem nem kell tudnom. Várok. A szeme tompán csillog, mint a nedves pala a fényben. Az est összes szürkesége összegyűlve látszik benne; fölényesen és gúnyosan néz ránk. - Nagyon szeretnéd, ugye? Nem sikerült, te kém!

Ok nélkül dühös leszek, ámbár tudom, hogy beteg és ezek a kitörések villámszerűén jönnek.

- Menj a pokolba! Nem tartozik rám ez az egész! - mondom mérgesen.

Látom, hogy az arca újra átváltozik, de gyorsan kimegyek, nyugtalansággal eltelve.

- És? - kérdezi Wernicke.

- Ez minden. Miért küldött el hozzá? Semmi nem lett jobb. Nem vagyok alkalmas betegápolónak. Láthatja - amikor óvatosan kellett volna beszélnem vele, akkor rákiabáltam és elfutottam.

- Ez jobb volt, mint sejtené. - Wernicke elővesz egy palackot és két poharat a könyvei mögül, és tölt. - Konyak, Csak egyet szeretnék tudni - miből érezte meg, hogy az anyja megint itt van - mondja.

- Itt van az anyja?

Wernicke bólint. - Tegnapelőtt óta. Még nem látta őt, még az ablakból sem.

- Miért ne láthatta volna?

- Ahhoz messze ki kellett volna lógatnia magát az ablakból és olyan szemének kellene lennie, mint egy periszkóp. - Wernicke a konyakja színét szemléli. - Néha azonban az ilyen betegek megéreznek ilyesmit. Talán kitalálta. Én ebbe az irányba tereltem.

- Miért? Most betegebb annál, mint ahogy valaha is láttam - mondom.

Nem - válaszolja Wernicke.

Visszateszem a poharam, és könyvtára vastag köteteire nézek. - Olyan nyomorult, hogy az embernek felfordul a gyomra.

- Igaz, nyomorult; de nem betegebb.

- Nyugton kellett volna hagynia, olyan boldognak, mint amilyen nyáron volt. Boldog volt. Mert ez most szörnyű.

- Igen, szörnyű. Ez csaknem olyan, mintha minden megtörténne, amit képzel.

- Úgy ül ott, mint egy kínzókamrában.

Wernicke bólint. - Odakint mindig azt gondolják, hogy ilyesmi már nem létezik. Még létezik. Itt. Mindegyiknek megvan a saját kínzókamrája a koponyájában.

- Nem csak itt.

- Nem csak itt - egyezik bele készségesen

Wernicke, és kortyol egyet a konyakból. - De soknak itt van. Meg akar győződni róla? Vegyen fel fehér köpenyt. Hamarosan itt az ideje az esti vizitnek.

- Nem. Emlékszem még az utolsóra - mondom.

- Az a háború volt, ami itt még mindig tombol. Akkor megnéz egy másik osztályt?

- Nem. Arra is emlékszem.

- Nem mindegyikre, csak néhányat látott.

- Annyi elég volt.

Emlékszem a szegény teremtésekre, akik heteken keresztül bámulva álldogálnak gémberedett tartásban az egyik sarokban vagy szünet nélkül a falnak rohannak, az ágyakon mászkálnak vagy kifordult szemfehérrel kényszerzubbonyban hörögnek és üvöltenek.

- Jó, akkor igyék egy konyakot. Mellőzze kirándulásait a tudatalattiba, és dicsérje az életet - mondja Wernicke.

- Miért? Mert minden olyan csodálatosan van elrendezve? Mert az egyik felfalja a másikat, utána pedig saját magát?

- Mert él, maga ártalmatlan manó! A részvét problémájához még túlságosan fiatal és tapasztalatlan. Amikor majd egyszer elég öreg lesz hozzá, észre fogja venni, hogy az nem is létezik.

- Van bizonyos tapasztalatom.

Wernicke leint. - Ne fontoskodjék, maga háborús hős! Amit maga tud, nem a részvét metafizikus problémájához tartozik - az az emberi faj általános hülyeségének a tartozéka. A nagy részvét máshol kezdődik, és máshol is ér véget, túl az ilyen konok panaszkodókon, mint maga és túl az olyan vigasz-árusokon, mint Bodendiek ...

- Jól van, maga felsőbbrendű ember. Jogot ad ez azonban magának arra, hogy körzetének koponyáiban tetszése szerint felkeltse a poklot, a tisztítótüzet vagy az egykedvű halált?

- Helyes... - válaszolja Wernicke mérhetetlen megvetéssel. - Mennyivel kellemesebb azonban becsületes gyilkosnak lenni olyan ügyvéddel szemben, mint maga! Mit tud maga a jogról? Még kevesebbet mint a részvétről, maga szőrszálhasogató szenvelgő!

Felemeli a poharát, vigyorog és békésen kinéz az estbe. A szobában a mesterséges fény egyre aranyosabb lesz a könyvek barna és tarka bordáján. Soha nem tűnik annyira értékesnek és olyan szimbolikusnak, mint itt fent, ahol az éjszaka az agyvelők sarki éjszakája is. - Sem az egyik, sem a másik nem volt a világ kialakításába beleszámítva. Azért még nem mondok le róluk, és ha ez magának emberi fogyatékosságot jelent, akkor szívesen megmaradok ilyennek egész életem során.

Wernicke felkel, leveszi a kalapját a fogasról, felteszi, megemeli, majd visszateszi a fogasra, és újra leül. - Éljen a jóság és a szépség! Éppen erre gondoltam. Most pedig, ki innen! Itt az ideje az esti vizitnek - mondja.

- Nem adhat altatót Geneviéve Terhovennek? - kérdezem.

- Adhatok, de ez nem gyógyítja meg.

- Miért nem ad neki némi nyugalmat legalább az estére?

- Adok neki nyugalmat. Altatót is fogok adni neki. - Rám kacsint. - Ma maga jobb volt, mint egy komplett orvosi kollégium. Hálás köszönet.

Határozatlanul nézek rá! Pokolba a megbízásával, gondolom. A pokolba a konyakjaival! És a pokolba az Istenhez hasonló beszédmódjával! - Erős altatót. - Mondom.

- A legjobbat, ami van. Volt már Keleten? Kínában?

- Miért kellett volna Kínában lennem?

- Én voltam ott. A háború előtt. Az áradások és éhezés idején - mondja Wernicke.

- Igen, el tudom képzelni, most mi következik, de nem akarom hallani. Eleget olvastam róla. Mindjárt Geneviéve Terhovenhoz megy? Elsőnek?

- Elsőnek. És nyugton fogom hagyni. Ehhez először az anyját fogom kimozdítani a nyugalmából - mondja mosolyogva Wernicke.

- Ottó, mit akarsz? - Kérdezem. - Ma nincs kedvem az óda versmértékéről vitatkozni! Menj Eduardhoz!

A Költők Klubja szobájában ülünk. Ide jöttem, hogy valami másra gondoljak, ne Isabelle-re, de itt is tüstént minden eszembe jut. Mire való a rímek csengése-bongása? A világ félelemtől és vértől gőzölög. Tudom átkozottul olcsó következtetés ez, azonkívül hamis is, de túlságosan fáradt vagyok ahhoz, hogy folyton dramatizált közhelyekkel csipkedjem magam. - Nos, mi újság? - kérdezem.

Ottó Bambuss úgy néz rám, mint a tej írójával táplált bagoly. - Ott voltam - mondja szemrehányóan. - Még egyszer. Először odazárják az embert, azután nem akarnak többé tudni róla!

- Mindig ez van az életben. Hol voltál?

- A Vasút utcában, a bordélyban.

- Mi ebben az újság? - kérdezem, anélkül, hogy valóban odafigyelnék. - Valamennyien együtt voltunk ott, fizettünk érted, te pedig meglógtál. Szobrot csináltassunk ezért rólad?

- Még egyszer odamentem. Egyedül. Hallgass már rám végre - mondja Ottó. - Mikor?

- A Vörös Malomban töltött est után.

- Na és? - kérdezem kedvetlenül. - Megint elmenekültél az élet fényei elől?

- Nem! Ez alkalommal nem - jelenti ki Ottó.

- Őszinte tiszteletem! A Vasparipa volt?

Bambuss elpirul. - Az teljesen mindegy.

- Jó. Akkor miért beszélsz róla? Igazán nem egyedülálló tapasztalat. A világon elég sok férfi fekszik le nővel.

- Nem értesz meg. Következményei vannak.

- Milyen következményei? Meg vagyok győződve róla, hogy a Vasparipa nem beteg. Ilyesmit mindig beképzel az ember, főleg kezdetben.

Ottó elkínzott arcot vág. - Nem így értem! El tudod képzelni, hogy miért tettem ezt. Minden egészen jól ment mindkét ciklusommal, különösen „A nő skarlátban”-nal, de azt gondoltam, még , több ihletre van szükségem. Be akartam a ciklust fejezni, mielőtt visszamegyek falura. Ezért mentem el még egyszer a Vasút utcába. Ez alkalommal igazán. És képzeld csak el, azóta: semmi! Semmi! Egyetlen sor sem. Mintha elvágták volna! Az ellenkezőjének kellett volna történnie.

Nevetek, ámbár nincs hozzá kedvem. - Ez aztán a művészek átkozott balszerencséje.

- Te könnyen nevetsz - mondja Bambuss izgatottan. - Én azonban benne vagyok a pácban! Tizenegy szonett kifogástalanul elkészült, akkor jön ez a pech a tizenkettediknél! Egyszerűen nem megy tovább. Kimerült az ihlet! Kész! Vége!

- Ez a beteljesülés átka - mondja Hungermann, aki most érkezett, és láthatóan ismeri már az ügyet. - Ez nem hagy maga után kívánnivalót.

Éhes ember zabálásról álmodik. Jóllakottnak ez ellenszenves.

- Majd megint éhes lesz és vissza fognak térni az álmok - jelentem ki.

- Nálad, de nem Ottónál - jelenti ki nagyon elégedetten Hungermann.

- Te felületes és normális vagy, Ottó túl érzékeny. Az egyik gátlását egy másikkal pótolta. Ne nevess - talán így végezte be íróként. Azt lehetne mondani, ez olyan, mint temetés az örömtanyán.

- Üres vagyok - mondja Ottó elveszetten. - Olyan üres, mint még soha. Tönkretettem magam. Hol vannak az álmaim? A beteljesedés a vágyódás ellensége. Tudnom kellett volna!

- Erről írj valamit - mondom.

- Nem rossz ötlet! - Hungermann előveszi a jegyzetfüzetét. - Egyébként én mondtam először. Nem is Ottónak való, az ő stílusa nem elég kemény ehhez.

- Megírhatja elégiaként. Vagy kesergőénekként. Kozmikus gyász, a csillagok arany könnyként potyognak, Isten maga is zokog, mert ennyire elpuskázta a világot, az őszi szél requiemet hárfázik hozzá . ..

Hungermann szorgalmasan jegyez. - Micsoda véletlen - jegyzi meg közben. - Pontosan ugyanezt mondtam csaknem azonos szavakkal egy héttel ezelőtt. A feleségem rá a tanú.

Ottó enyhén fülel. - Ehhez járul még a félelem, hogy elkaptam valamit. Mennyi ideig tart, amíg fel lehet ismerni? - kérdezi.

- Trippernél három nap, vérbajnál négy hét - vágja rá tüstént Hungermann, a férj.

- Nem fogsz semmit elkapni - mondom. - Szonettek nem járnak vérbajjal. A hangulatot azonban felhasználhatod. Fordíts a kormánykeréken! Ha nem tudsz róla írni, írjál ellene! Himnusz helyett maró panaszt a skarlátban és bársonyban levő nőről. Genny csepeg a csillagokból, Jób fekélyekben fetreng, látnivalóan ő az első szifiliszes a világmindenség romhalmazán, a szerelem Janus-arca, édes mosoly az egyik, szétmart orr a másik oldalán...

Látom, hogy Hungermann megint ír. - Ezt is elmesélted a feleségednek egy héttel ezelőtt? - kérdezem.

Ragyogó arccal bólint.

- Akkor miért írod fel?

- Mert megint elfelejtettem. Kisebb ötleteket gyakran elfelejtek.

- Könnyű nektek rajtam viccelni - mondja elkeseredetten Bambuss. - Semmit nem tudok valami ellen írni. Én himnusz-költő vagyok.

- Írjál egy himnuszt ellene.

- Himnuszokat csak valamiről lehet írni, nem valami ellen - oktat ki Ottó.

- Akkor írj himnuszt az erényről, a tisztaságról, a szerzetesi életről, a magányról, a létező legközelebbiben és legtávolabbiban való elmerülésről, azaz önmagadról.

Ottó egy pillanatra felhorkan, fejét ferdén tartja, mint egy vadászkutya. - Már értem. Nem is egészen az én formám - morogja leverten.

- A pokolba a formáddal! Ne támassz ilyen sok kívánalmat!

Felállok, és bemegyek a szomszéd szobába. Ott ül Valentin Busch. - Gyere! Igyál velem egy palack Johannisbergert! Ez fel fogja dühíteni Eduardot.

- Ma senkit nem akarok feldühíteni - mondom, és továbbmegyek. Mikor kiérek az utcára, Ottó Bambuss már ott áll, és fájóan bámulja a „Walhalla” bejáratát díszítő Walkűröket. - Nahát ilyet - mondja.

- Ne sírj - mondom, hogy lerázzam a nyakamról. - Nyilván a teljesen korán beérettek közé tartozol, mint amilyen Kleist, Bürger, Rimbaud, Büchner, a költők mennyországának legszebb alakjai. Ne vedd tehát a szívedre.

- Dehát azok korán meg is haltak!

- Ezt te is megteheted, ha akarod. Rimbaud egyébként még sok évig élt azután, hogy felhagyott az írással. Például kalandorként Abesszíniában. No, ez milyen lenne?

Ottó úgy néz rám, mint egy háromlábú szavasra. Azután megint a gipsz Walkűrök kövér fenekét és mellét bámulja.

- Hallgass ide - mondom türelmetlenül. - írjál már egy ciklust: „Szent Antal megkísértései.” Akkor megvan neked mind a kettő: kéj és lemondás és még egy halom egyéb.

Ottó arca felélénkül. Tüstént utána koncentrálttá változik, amennyire ez egy eszmei becsvágytól fűtött Kos csillagzat alatt szültetnél lehetséges. Úgy néz ki, hogy a német irodalom pillanatnyilag meg van mentve, mert már sokkal közömbösebb vagyok neki. Elgondolkodva felém int, távozik. Irigyen nézek utána.

Az iroda békés sötétségben nyugszik. Felgyújtom a lámpát, és egy cédulát találok: „Riesenfeld elutazott, tehát ma este nem vagy szolgálatban. Használd fel az időt gombtisztításra, szellemi tornára, körömvágásra, valamint a császárért és birodalomért való imádkozásra. Aláírás: Kroll őrvezető és ember. Utóirat: Aki alszik, az is bűnt követ el.”

Felmegyek a kuckómba. A zongora fehér fogait . villogtatja rám. A falakról az elhunytak könyvei hűvösen bámulnak. Átdobok néhány szeptimakkordot az utcán. Lisa ablaka kinyílik. Nyitott fésülködőköpenyben áll a fény előtt, és magasra emel egy kocsikerék nagyságú virágcsokrot. - Riesenfeldtől. Mekkora hülye! Tudod használni ezt a zöldséget? - krákogja.

A fejemet szívom. Isabelle azt hinné, az ellenségei szándékoznak valami alantast elkövetni vele, Gerdát pedig olyan régen nem láttam, hogy ő is félreértené. Senki mást nem ismerek.

- Valóban nem? - kérdezi Lisa.

- Valóban nem.

- Szerencsétlen flótás! De nyugodj meg. Azt hiszem, te is fel fogsz nőni.

- Mikor felnőtt az ember?

Lisa gondolkodik egy pillanatig. - Amikor többet gondol magára, mint másokra - károgja, és becsapja az ablakot.

Második, ezúttal halkabb szeptimakkord zuhatagot küldök az ablakon át. Nincs látható következménye. Lecsukom a zongorát, és megint lemegyek a lépcsőkön. Wilkénél még fényt látok. Felcammogok hozzá. - Mit lett az ikrek dolgával? - kérdezem.

- Tiptop. Az anya győzött. Az ikreket kettős koporsóban temették el. Persze a városi temetőben, nem a katolikusban. Komikus, hogy az anya először a katolikusban vásárolt sírhelyet. Tudnia kellett volna, hogy ez nem megy, ha az ikrek egyike evangélikus volt. Most az első sír a nyakán maradt.

- A katolikus temetőben levő?

- Világos. Kifogástalan, száraz, homokos, kissé megemelt. Boldog lehet, hogy az övé!

- Minek? Magának és a férjének? Az ikrek miatt most ő is a városi temetőbe kívánkozik, ha meghal.

- Tőkebefektetésnek - mondja Wilke türelmetlenül, nehéz felfogásom miatt. - Egy sír ma első osztályú tőkebefektetés, ezt mindenki tudja. Már most kereshet rajta néhány milliót, ha el akarja adni. A sírhelyek ára bolondul emelkedik!

- Igaz. Egy pillanatra megfeledkeztem róla. Maga miért van még itt? - Wilke egy koporsóra mutat. - Ez Wemeré, a bankáré. Egyrészes. Kerül, amibe kerül, valódi ezüst, legfinomabb fa, tiszta selyem, túlóradíjas tarifa. Mit szólna egy kis besegítéshez? Kurt Bach nincs itt. Kora reggel eladhatja a síremléket. Idáig senki nem tud róla. Wemer üzletzárás után esett össze.

- Ma nem, halálosan fáradt vagyok. Maga viszont röviddel éjfél előtt menjen el a Vörös Malomba, és csak egy óra után jöjjön vissza dolgozni. Akkor meg van oldva a kísértetek órájának a problémája.

Wilke átgondolja. - Nem rossz - jelenti ki. - De oda nem kell szmoking?

- Még álmában sem.

Wilke a fejét rázza. - Mégis ki van zárva. Az egy óra többe kerülne, mint amennyit egész éjszaka megkeresnék. De egy kiskocsmába elmehetek. - Hálásan néz rám. - Jegyezze fel Wemer címét - mondja aztán.

Feljegyzem. Arra gondolok, milyen különös, hogy ő ma este már a második, aki megfogadja a tanácsomat - csak saját részemre nincs semmi ötletem. - Komikus, hogy ennyire fél a kísértetektől. Pedig mérsékelt szabadgondolkodó - mondom.

- Csak a nap folyamán, éjszaka nem. Ki lenne éjszaka szabadgondolkodó?

Lefelé intek Kurt Bach bódéja irányába. Wilke engem int le.

- Könnyű szabadgondolkodónak leírni, ha az ember fiatal. Az én koromban azonban, lágyéksérvvel és betokozódott tuberkolózissal...

- Térjen meg. Az egyház szereti a bűnbánó vétkeseket.

Wilke vállat von. - Hol maradna akkor az önbecsülésem?

Nevetek. - Éjszaka nincs, ugye?

- Kinek van éjszaka egyáltalán? Magának?

- Nem. De talán egy éjjeliőrnek. Vagy egy péknek, aki éjjel kenyeret süt. Feltétlenül kell, hogy önbecsülése legyen?

- Persze. Mégiscsak ember vagyok. Csak állatoknak és öngyilkosoknak nincs. Ez aztán a nyomorúság, ez a meghasonlottság! Mindenesetre ma éjjel elmegyek Blume fogadójába. Ott nagyon jó a sör.

Átmegyek a-sötét udvaron. Lisa virágcsokra halványan csillog az obeliszk előtt. Ott helyezte el, mielőtt elment a Vörös Malomba. Egy pillanatig habozok, azután felemelem. Mellbevág a gondolat, hogy Knopf meggyalázhatja. Felviszem magammal a kuckómba és beteszem egy irodából hozott kő urnába. A virágok tüstént birtokukba veszik az egész szobát. Most itt ülök a föld és temető illatű barna, sárga és fehér krizantémokkal, mintha el volnék hántolva! Dehát, valójában nem vagyok némileg eltemetve?

Éjfélkor már nem bírom tovább elviselni az illatot. Látom, Wilke elmegy, hogy a kísértetek óráját a kocsmában vészelje át. Fogom a virágokat, és beviszem a műhelyébe. Az ajtó nyitva áll, a lámpa ég még, nehogy a kísértetektől frászt kapjon, amikor hazajön. Egy üveg sör áll az óriás koporsóján. Kiiszom, a poharat és az üveget az ablakpárkányra teszem, és kinyitom az ablakot. Most úgy néz ki, mintha egy szellem szomjas lett volna. Azután az ablakból szétszórom a krizantémokat Werner félig kész koporsójába, végül odateszek egy maroknyi értéktelen ezermárkás. Wilke ezt nem fogja felérni ésszel! Nem lesz szerencsétlenség, ha emiatt Werner koporsója nem készül el. A bankár kis családiház-tulajdonosok tucatjait forgatta ki vagyonkájukból.

XX.

Szeretnél valamit látni, ami majdnem olyan szívbemarkoló, mint egy Rembrandt? - kérdezi Georg.

- Mindig.

Kivesz valamit a zsebkendőjéből, és hagyja, hogy csengve az asztalra hulljon. Időbe telik, amíg ráismerek. Felindultan nézünk rá. Egy húszmárkás aranyérme. Az utolsót még a háború előtt láttam.

- Azok voltak ám az idők! - mondom. - Béke honolt, biztonság uralkodott, a fenségsértést még fogházzal büntették, az acélsisak még ismeretlen volt, anyáink még fűzőt és hosszú galléros, halszálkás, hímzett mintás blúzokat viseltek, kamatot fizettek, a márka éppen olyan érinthetetlen volt, mint Isten, negyedévenként nyugodtan levágták a szelvényeket az államkölcsönökről és aranyban kifizetve kapták meg az értéküket. Hadd csókoljalak meg, te elmúlt idő eltévedt szimbóluma!

A kezemben méregetem a pénzdarabot. II. Vilmos arcmását látni, aki jelenleg fát fűrészel Hollandiában, és kecskeszakállt növesztett. A képmáson még a büszkén felpedert bajuszt viseli, amely akkoriban ezt mondta: Elértük. Valóban elértük. - Honnan szerezted? - kérdezem.

- Egy öregasszonytól, aki egy ilyennel teli dobozt örökölt.

- Jóságos Isten! Mennyit ér?

- Négymilliárd papírmárka. Egy kis ház. Vagy egy tucat pompás nő. Egy hét a Vörös Malomban. Nyolc hónap nyugdíj egy súlyos háborús rokkantnak...

- Elég...

Heinrich Kroll lép be, csíkos nadrágjában, kerékpárcsipeszekkel. - Ez el kell, hogy ragadtassa hűséges alattvalói szívét - mondom, és megpergetem előtte az arany madarat a levegőben. Elkapja és nedvesen csillogó szemmel bámul rá. - Őfelsége! - mondja megindultan. - Azok voltak aztán az idők! Még volt hadseregünk!

- Látszólag a legkülönbözőbb időben is volt - jegyzem meg.

Heinrich vádlóan néz rám. - Azt csak el kell ismernie, hogy az akkori idők jobbak voltak, mint a maiak!

- Lehet!

- Nem lehet! Biztosan! Rend volt, szilárd pénzünk volt, nem voltak munkanélküliek, viszont virágzott a gazdaság és köztiszteletben álló nemzet voltunk. Vagy ezt sem akarja elismerni?

- Minden további nélkül.

- Nahát akkor! És mink van most?

- Rendetlenség, ötmillió munkanélküli, csaló gazdaság és legyőzött nép vagyunk - válaszolom.

Heinrich el van képedve. Nem gondolta, hogy ilyen könnyű dolga lesz.

- Nahát akkor - ismétli. - Ma benne ülünk a szarban, akkor benne ültünk a zsírban. A végső következtetést maga is le tudja vonni, nem?

- Nem vagyok benne biztos. Mi az?

- Ez igazán roppant egyszerű! Az, hogy megint császár és egy tisztességes, nemzeti kormány kell nekünk!

- Állj! Valamit elfelejtett! Elfelejtette a fontos „mert” szót. Pedig ez minden baj nagyja. Ez az oka annak, hogy ma milliók, mint maga, magasra emelt orral megint ilyen képtelenségeket trombitálnak körbe. Az apró „mert” szó.

- Micsoda? - kérdezi Heinrich értetlenül.

- Mert! - ismétlem. - A „mert” szó. Ötmillió munkanélküli, infláció van és legyőztek bennünket mert előzőleg miénk volt a maga szeretett nemzeti kormánya! Mert ez a kormány nagyravágyásában háborút robbantott ki! Mert ezt a háborút ők vesztették el! Ezért vagyunk ma szarban. Mert a maga szeretett fafejű és egyenruhás babái voltak a kormányunkban! Nekünk nem ők kellenek újra ahhoz, hogy jobban menjen nekünk, hanem óvakodnunk kell attól, hogy visszajöjjenek, mert akkor megint belehajszolnak bennünket a háborúba és a szarba. Maga és az elvbarátai azt mondják: Korábban jól ment nekünk, ma rosszul megy nekünk - ide azzal a régi kormánnyal! Valójában azonban ez így hangzik: Ma rosszul megy nekünk, mert a régi kormányunk volt korábban - tehát az Ördögbe velük! Érti? A „mert” szócska! Erről szívesen elfeledkeznek az elvbarátai! Mert!

- Ostobaság! Maga kommunista! - pattog izgatottan Heinrich. Georg vad kacajban tör ki. - Heinrichnek mindenki kommunista, aki nem nyalka jobboldali.

Heinrich harcias válaszhoz dülleszti ki a mellét. Császárának képe megerősítette. E pillanatban azonban Kurt Bach lép be. Megkérdezi Heinrichet:

- Kroll úr, az angyal jobbra, vagy balra legyen az „Itt nyugszik Quartz bádogosmester” szövegétől?

- Micsoda?

- Az angyal a Quartz sírkő domborművén.

- Természetesen jobbra. Az angyalok mindig jobbra állnak - mondja Georg. Heinrich nemzeti prófétából ismét sírkőeladóvá válik. - Magával megyek - jelenti ki rosszkedvűen, és visszateszi az aranyérmet az asztalra. Kurt Bach meglátja, és utánanyúl. - Azok voltak az idők - mondja ábrándosan.

- Tehát magának is! Milyen idők voltak azok magának? - kérdi Georg.

- A szabad művészet ideje! A kenyér pfennigekbe került, a pálinka ötbe, az élet tele volt ideálokkal és néhány ilyen arannyal az annyira dicsért országba, Itáliába lehetett utazni, nem félve attól, hogy megérkezéskor már nem lesz semmi értékük.

Bach megcsókolja a sast, visszateszi, és újra tíz évvel idősebb lesz. Heinrich és ő eltűnnek. Heinrich búcsúzóul visszaszól, komor fenyegetéssel hájas arcán: - Még fejek fognak hullani!

- Mi volt ez? - kérdezem csodálkozva Georgtól. - Nem ez Watzek egyik legmeghittebb frázisa? Az ellenségeskedő unokatestvérek lövészárok barátkozása előtt állnánk?

Georg elgondolkodva néz Heinrich után. - Talán - mondja. - Akkor ez veszélyes lesz. Tudod, mi az, ami olyan reménytelen? Heinrich elkeseredett ellenzője volt a háborúnak 1918-ban. Időközben mindent elfelejtett, ami ezzé tette és a háború ismét üde, vidám kaland lett számára. - Beteszi a húszmárkást a mellényzsebébe. - Minden kalanddá válik, amit az ember túlélt. Ez olyan undorító! És minél szörnyűbb volt, annál kalandosabbá alakult át az emlékezetben. A háborúról valójában csak a halottak mondhatnának ítéletet; csak ők élték át teljesen.

Rám néz. - Átélték? Belehaltak - mondom.

- Ők és azok, akik soha nem felejtik el. Ilyenek azonban kevesen vannak. Átkozott emlékezetünk olyan, mint a szita. Túlélni akar. És túlélni csak feledés által lehet - válaszolja Georg.

Felteszi a kalapját. - Gyere! Meg akarjuk nézni, milyen időket fog arany madarunk felidézni Eduard Knobloch emlékezetében.

- Isabelle! - mondom mélységesen megdöbbenve.

A gyógyíthatatlanok pavilonja előtti teraszon látom ülni őt. Semmi nem maradt meg az utoljára látott reszkető, elkínzott teremtésből. A szeme tiszta, az arca nyugodt és számomra szebbnek tűnik, mint amilyennek valaha láttam. Lehet azonban, hogy csak az utolsó találkozás miatt látszik ilyennek.

Esett délután, a kert esőtől és napfénytől csillog. A város felett felhők úsznak a tiszta, középkori kékség előtt és az ablakok táblái tükörkiállításokká változtak át. Nem törődve az időponttal, Isabelle nagyon puha, fekete anyagból készült estélyi ruhát és arany cipőt, jobb karján smaragd karkötőt visel. Értékesebbnek kell lennie, mint az egész cégünk, beleértve a raktárt, a házakat és a következő öt év bevételét. Ezelőtt soha nem viselte. Arra gondolok, ez a kincsek napja. Először az arany II. Vilmos, most pedig ez! A lánc azonban nem izgat fel.

- Hallod őket? - kérdezi Isabelle. - Ittak, mélyen és sokat, most nyugodtak, jóllakottak és elégedettek. Olyan mély hangon zümmögnek, mint milliónyi méh.

- Kik?

- A fák és az összes bokor. Nem hallottad tegnap, hogy kiabáltak, amikor olyan szárazság volt?

- Tudnak kiabálni?

- Természetesen. Nem vagy képes meghallani?

- Nem - mondom, és ránézek a karkötőre, amely úgy csillog, mintha zöld szemei lennének.

Isabelle nevet. - Ugyan Rudolf, te olyan keveset hallasz meg - mondja szelíden. - A füleid úgy összenőttek, mint a bukszuscserje. Amellett még olyan nagy zajt is csapsz - ezért nem hallod.

- Zajt csapok? Hogyan?

- Nem szavakkal. Rettenetes zajt csapsz, Rudolf. Jobban lármázol, mint a hortenziák, amikor szomjasak, pedig olyankor igazán erőteljes a kiabálásuk.

- Nálam mi csap zajt?

- Minden. A kívánságaid. A szíved. Az elégedetlenséged. A hiúságod. A határozatlanságod...

- Hiúság? Én nem vagyok hiú - mondom.

- Természetesen...

- Ki van zárva! - jelentem ki, és tudom, nem érvényes, amit mondok.

Isabelle gyorsan megcsókol. - Rudolf, ne fárassz ki! Mindig olyan fontoskodó vagy a nevekkel. Valójában nem is Rudolfnak hívnak, ugye? Akkor mi a neved?

- Ludwig - mondom meglepetten. Első alkalommal érdeklődik ezután.

- Igen, Ludwig. Soha nem fáradsz el a nevedtől?

- De igen. Néha magamtól is.

Bólint, mintha ez lenne a világon a legtermészetesebb. - Akkor inkább változtasd meg. Miért nem akarsz Rudolf lenni? Vagy valaki más, utazz el. Menj el másik országba. Mindegyik név egy másik ország.

- Most már Ludwignak hívnak. Mit lehet ezen változtatni? Itt ezt mindenki tudja.

Úgy tűnik, nem hallott meg engem. - Én is el fogok menni nemsokára. Érzem. Fáradt vagyok és a fáradtságomtól fáradtam el. Most már minden üres és tele van búcsúval, mélabúval és várakozással.

Ránézek, és hirtelen maró félelmet érzek. Mire gondolhat? - Nem változik minden folytonosan? - kérdezem.

A városra néz. - Rudolf, nem erre gondolok. Azt hiszem, létezik másféle változás is. Nagyobb. Olyan, mint amilyen a halál. Azt hiszem, ez a halál.

A fejét rázza, anélkül, hogy rám nézne. - Ezután illatozik minden - suttogja. - A fákban és a ködben is. Éjszaka csepeg le az égről. Az árnyak tele vannak vele. A fáradtság az ízületekben van, oda zárkózott be. Már nem szívesen járok, Rudolf. Szép volt veled, akkor is, ha nem értettél meg engem. Mégiscsak itt voltál. Különben teljesen egyedül lettem volna.

Nem tudom, mire gondol. Furcsa ez a pillanat. Egyszerre minden elcsendesedett, levél sem rezdül, csak Isabelle keze hosszú ujjaival rebben a fonott szék pereme felett és a zöld köves karkötő csörren halkan. A lemenő nap olyan meleg fénnyel borítja el az arcát, amely a halálról szóló bármely gondolatnak az ellentéte. Mégis úgy érzem, mintha valóban hűvösség terjengene, mint hangtalan félelem, mintha megtörténhetne, hogy Isabelle már nem lenne itt, amikor a szél újra rákezd, hirtelen támad zúg a koronákban, a varázs megtört, Isabelle kiegyenesedik, és nevet. - A halálnak sok módja van - mondja. - Szegény Rudolf! Te csak egyet ismersz! Szerencsésebb Rudolf! Gyere, menjünk be a házba.

- Nagyon szeretlek - mondom.

Hangosabban nevet. - Nevesd, ahogy akarod. Mi a szél és mi a csend? Annyira különbözőek, és mégis, mindkettő ugyanaz. Egy ideig a körhinta tarka paripáján lovagoltam, és ültem a kék bársonyos, arany gondolában, amely nem csak forog, hanem le és föl mozog is. Te is szereted, ugye?

- Nem. - Korábban szívesebben ültem a lakkozott szarvasokon és oroszlánokon. Veled azonban a gondolában is utaznék.

Megcsókol. - A zene! - mondja halkan. - És a körhinták fénye a ködben! Hol maradt az ifjúságunk, Rudolf?

- Igen, hol? - kérdezem, és hirtelen könnyeket érzek a szemem mögött, nem tudom, miért. - Volt egyáltalán?

- Ki tudja azt?

Isabelle feláll. Felettünk a lombban mozog valami. A kései napfényben látom, hogy egy madár eltalálta a zakómat, körülbelül ott, ahol a szív van. Isabelle meglátja, és összecsuklik a kacagástól. A zsebkendőmmel letörlöm a pajkos pinty hulladékát. Azt mondom: - Te vagy a fiatalságom. Most tudom csak ezt. Te minden vagy, ami hozzátartozik. Az egyik és a másik és még sok egyéb. Az is, amit akkor tud meg először az ember amikor kicsúszik a kezéből.

Akkor kicsúszna a kezemből? Gondolom. Miért beszélek erről? Egyáltalán, ott volt valaha? És miért csúszna ki? Mert ő azt mondja? Vagy mert hirtelen itt van ez a hűvös, hangtalan félelem? Már olyan sok mindent mondott és én már olyan sokszor féltem. - Isabelle, szeretlek - mondom. - Jobban szeretlek, mint ahogy valaha is tudtam. Olyan ez, mint a feltámadó szél, amelyről azt hisszük, csak játékos szellő, aztán egyszerre meghajlítja a szívet odabent, mint fűzfát a viharban. Szeretlek, szívem szíve, egyetlen nyugalom a felfordulásban, szeretlek téged és azt, amit hallasz, akár a virágok szomjasak, akár az idő fárad el, mint a vadászkutya este, szeretlek, és ez úgy tör elő belőlem, mint egy éppen most kinyitott kapuból, amely mögött ismeretlen kert nyílik. Nem egészen értek még mindent, csodálkozom rajta és szégyellem a nagy szavaimat, de kidübörögnek, csengenek és nem kérdeznek meg. Valaki beszél belőlem, akit nem ismerek és nem tudom, negyedosztályú melodráma szereplője-e, vagy a szívem, amely már nem fél ...

Isabelle megrázkódik, és megáll. Ugyanabban a fasorban vagyunk, mint akkor, amikor meztelenül ment vissza az éjszakában, de most minden más. A fasor tele van az est vörös fényével, az át nem élt ifjúsággal, búskomorsággal és olyan boldogsággal, amely zokogás és ujjongás között ingadozik. Többé már nem fákból áll a fasor; valószínűtlen fényekből áll, amelyekben a fák sötét legyezőként hajlanak egymásra, hogy megtartsák azt az egyetlen fényt, amelyben mi állunk, mintha csaknem súlytalanok lennénk, és átitatna bennünket, mint a rum párája az ezüst pontyokat, amelyben fürdenek és amely áthatja őket, amíg szinte szétesnek.

- Szeretsz? - suttogja Isabelle.

- Szeretlek, és tudom, soha nem fogok embert úgy szeretni, mint téged, mert soha nem leszek olyan, mint amilyen ebben a pillanatban vagyok, amely elmúlik, mialatt beszélek róla, és amelyet nem tudok visszatartani, még ha az életemet is adnám érte...

Nagy, sugárzó szemekkel néz rám. - Végre tudod! - suttogja. - Most végre megérezted - a nevek nélküli boldogságot, a gyászt, az álmot és kettős arculatot! Rudolf, ez a szivárvány és át lehet menni rajta, de ha valaki kételkedik, lezuhan! Most elhiszed végre?

- Igen - mormolom, és tudom, hogy elhiszem és egy pillanattal előbb is elhittem, de már nem egészen hiszem el. Még erős a fény, de a szélben már szürke, sötét foltok nyomulnak lassan előre és a gondolatok bélpokla újra előtör alattuk, rejtve, de nem gyógyultan. A csoda elvonult felettem, megindított, de nem változtatott meg. Még ugyanaz a nevem, és tudom, hogy napjaim végéig magammal fogom cipelni. Nem vagyok főnix, az újjászületés nem nekem való. Megkíséreltem a repülést, mégis visszaszédelgek a drótkerítés közé, a földre, mint egy elkápráztatott, szédült tyúk.

- Ne légy szomorú - mondja Isabelle, aki figyel engem.

- Isabelle, nem tudok szivárványon járni, de szeretnék. Ki tud? - kérdezem. Arcával közel hajol a fülemhez. - Senki - suttogja.

- Senki? Te sem?

A fejét rázza. - Senki - ismétli. - De elég, ha valaki vágyódik rá.

A fény most hirtelen elszürkül. Egyszer valamikor ez az egész már ilyen volt, gondolom, de nem tudok rá visszaemlékezni, hogy mikor. Isabelle-t közel érzem magamhoz, és hirtelen a karjaimban tartom. Úgy csókolózunk, mint a végsőkig kétségbeesettek, akiket örökre elszakítanak egymástól. - Mindent elszalasztottam. Szeretlek, Isabelle - mondom zihálva.

- Csend! Ne beszélj... - suttogja.

A fakó folt a fasor kijáratánál ragyogni kezd. Odamegyünk, és megállunk árpark kapujánál. A nap eltűnt a földek színtelenek; azonban erőteljes esti pír van az erdő fölött és a város úgy néz ki, mintha tűz lobbant volna fel.

Egy ideig csendben állunk. Ekkor Isabelle hirtelen megszólal. - Micsoda fennhéjázás! Azt hinni, hogy egy életnek van eleje és vége!

Nem teljesen értem. Mögöttünk a kert már az éjszakára készülődik; előttünk azonban, a vaskerítés túlsó oldalán, vad alkímiában lángol és bugyborékol Kezdet és vég? - gondolom, és ekkor megértem, hogy mire gondol; hogy fennhéjázás volna kiragadni és behatárolni egy kevés létezést ebből a bugyborékolásból és sistergésből, mivel az legfeljebb egy pihe, ami rövid ideig libben benne. Kezdet és vég, az idő kitalált fogalmának kitalált szavai, és egy amőbaöntudat hiúságáé, amely nem akar belemerülni egy nagyobbá.

- Isabelle! Édes és szeretett életem, azt hiszem, végre átéreztem, mi a szerelem! Az élet, maga az élet, a hullámok nyújtózása az ég után, és az elhalványuló csillagok után. Néha azonban az ég szembejön a hullámmal és találkoznak egy pillanatra.

Abbahagyom. - Nem tudom, mit beszélek - mondom azután. - Buzog és buzog, talán hazugság is van benne, de azért hazugság, mert a szavak hazugok. Te azonban szavak nélkül is meg fogsz érteni, ez még olyan új a számomra, hogy ki sem tudom fejezni; nem tudtam, hogy a lélegzetem is tud szeretni és a körmeim is tudnak szeretni, sőt a halálom is tud szeretni. A pokolba azzal, hogy meddig tart, hogy meg tudom tartani vagy sem, hogy ki tudom fejezni vagy sem...

- Én megértem - mondja Isabelle.

- Te megérted?

Ragyogó szemekkel bólint. - Rudolf, már aggódtam érted. - Miért kellett aggódnia értem, gondolom. Hiszen nem vagyok beteg.

- Aggódsz? Miért aggódsz értem? - kérdezem.

- Aggódtam - ismétli. - Most már azonban nem. Élj boldogul, Rudolf.

Ránézek, és szorosan megfogom a kezét. - Miért akarsz elmenni? Valami rosszat mondtam?

A fejét rázza, és megpróbálja kiszabadítani a kezét. - De igen! - mondom. - Hiba volt! Fennhéjázás volt, szavak voltak, fecsegés...

- Rudolf, ne rombold le! Miért kell neked mindig tönkretenni, azt ami már a tiéd?

- Igen. Miért?

- A tűz füst és hamu. Ne tedd tönkre. Élj boldogul, Rudolf.

Mi ez?gondolom. Olyan ez, mint a színházban, de hát ez nem lehet mégsem! Búcsú ez? Hiszen mi már olyan gyakran elbúcsúztunk, minden este! Szorosan tartom Isabelle-t. - Együtt maradunk - mondom.

Bólint és a vállamra hajtja a fejét és hirtelen megérzem, hogy sír.

- Miért sírsz? - kérdezem. - Hiszen boldogok vagyunk!

- Igen - mondja, megcsókol, és kiszabadítja magát. - Élj boldogul, Rudolf!

- Miért mondod, hogy „élj boldogul”? Hiszen ez nem búcsú! Holnap újra jövök. Ránézek.

- Ó, Rudolf - mondja, mintha megint egyszer nem tudna valamit megmagyarázni nekem. - Hogyan lehet úgy meghalni, hogy valaki nem tud elbúcsúzni?

- Igen. Hogyan? Ezt én sem értem. Sem az egyiket, sem a másikat.

Az előtt a pavilon előtt állunk, amelyben lakik. Senki nincs az előcsarnokban. Tarka kendő hever az egyik fonott széken - Gyere - mondja most Isabelle.

Egy másodpercig habozom, de a világért sem tudok most megint nemet mondani, ezért felmegyek vele a lépcsőkön. Anélkül, hogy körülnézne, bemegy a szobájába. Megállók az ajtóban. Egyetlen gyors mozdulattal lecsúsztatja a lábáról a könnyű, aranyos cipőket, és lefekszik az ágyra. - Gyere, Rudolf! - mondja.

Odaülök mellé. Nem akarok mégegyszer csalódást okozni neki, de azt sem tudom, hogy mit kellene tennem. Nem tudom azt sem, mit mondjak, ha bejönne az egyik nővér vagy Wernicke.

Ledőlök és ő a karjaim közt helyezkedik el. - Végre, Rudolf - mormolja, és néhány mély lélegzetvétel után elalszik.

A szobában besötétedik. Az ablak fakón világít a kezdődő éjszakában. Hallom, amint Isabelle lélegzik, időnként mormolást is a szomszédos szobákból. Hirtelen megrándul, és felébred. Ellök magától és érzem, amint a teste megmerevedik. Visszatartja a lélegzetét. - Én vagyok. Rudolf - mondom.

- Kicsoda?

- Én, Rudolf. Nálad maradtam.

- Itt aludtál?

Megváltozott a hangja. Magas és ziháló. - Itt maradtam - mondom.

- Menj! - suttogja. - Azonnal menj el!

Nem tudom, megismert-e. - Hol a lámpa? - kérdezem.

- Nem kell lámpa! Nem kell! Menj! Menj!

Felállók, és az ajtó felé tapogatózom. - Isabelle, ne félj - mondom.

- De hát menj már! - suttogja magas megváltozott hangján. - Különben a nő meglát téged, Ralph! Gyorsan!

Behúzom magam mögött az ajtót, és lemegyek a lépcsőkön. Az éjszakás nővér ül odalent. Tudja, hogy engedélyem van Isabelle látogatására. - Most nyugodt? - kérdezi.

Bólintok, és a kerten keresztül elmegyek ahhoz a kapuhoz, amelyen az egészségesek járnak ki és be. Mi volt ez már megint? - gondolom. Ralph, vajon ki lehet ő? Még soha nem szólított így. És mit értett azalatt, hogy nem szabad meglátni engem? Hiszen már gyakran voltam este a szobájában.

Lemegyek a városba. Szerelem, gondolom és ismét eszembe jutnak magasröptű kifejezéseim. Csaknem elviselhetetlen vágyakozást, távoli borzongást és valami menekülésfélét érzek. Egyre gyorsabban és gyorsabban megyek a várossal szemben, a fényei, melegsége, közönségessége, szomorú köznapisága, a titkoktól és káosztól való egészséges távoltartása felé, amelyeknek legalább nevet is lehet adni.

Éjszaka a hangok sokasága ébreszt fel. Kinyitom az ablakot, és látom, hogy Knopf őrmestert hozták haza. Eddig ez még nem fordult elő; idáig még mindig saját erejéből jött haza, mégha pálinka folyt is a szeméből. Hangosan nyög. Körös-körül néhány ablak kivilágosodik.

- Átkozott iszákos! - hangzik az egyikből. Konersmann özvegye az, aki lesben áll. Nincs semmi tennivalója, és ő az utca pletykafészke. Gyanítom, hogy Lisát és Georgot is régóta figyeli.

- Fogja be a száját! - válaszol a sötét utcáról egy névtelen hős.

Nem tudom, ismeri-e Konersmann özvegyét. Minden esetre pillanatnyi néma felháborodás után olyan szitoközön zúdul a férfira, Knopfra, a város, az ország és az emberiség erkölcseire, hogy visszhangzik az utca. Végre elhallgat az özvegy. Utolsó szavai szerint tájékoztatni fogja Hindenburgot, a püspököt, a rendőrséget és az ismeretlen hős munkaadóját. - Fogja be a száját, maga rettenetes hárpia! - ismétli a férfi, aki szokatlanul ellenállóképesnek mutatkozik a sötétség védelme alatt. - Knopf úr súlyos beteg. Jobb lenne, ha maga lenne az.

Az özvegy tüstént tombolni kezd, mégpedig kettőzött erővel. Megpróbálja egy zseblámpa segítségével az ablakból felismerni a gonosztevőt, de a fény túlságosan gyenge.

- Tudom, ki maga! - kiabálja. - Maga Heinrich Brüggemann. Ezért fegyházat fog kapni, egy védtelen özvegyet megsérteni; maga gyilkos. Már az anyja...

Nem hallgatózom tovább. Az özvegynek jókora közönsége van. Most már csaknem valamennyi ablak nyitva van. Mormolás és helyeslés hallatszik. Lemegyek.

Knopfot éppen bevonszolják. Fehér, víz csorog az arcán és a Nietzsche-bajusz nedvesen lóg az ajka felett. Egyetlen ordítással váratlanul kiszabadítja magát, előreimbolyog néhány lépést, és hirtelen odaugrik az obeliszkhez. Mint egy béka, úgy öleli át mindkét kezével és lábával, odapréseli magát a gránithoz és üvölt.

Körülnézek. Georg áll mögöttem bíborvörös pizsamájában, ő mögötte az öreg Krollné, fogak nélkül, kék hálóköntösben, hajcsavarókkal, még hátrább Heinrich, csodálkozásomra pizsamában, acélsisak és rendjelek nélkül tűnik fel. Mindazonáltal a pizsama porosz színekben, fehérre és feketére van csíkozva.

- Mi történik? Delirium tremens már megint? - kérdezi Georg.

Knopfnak volt már néhányszor. Ismeri a falból kijövő elefántokat és a kulcslyukon át közlekedő léghajókat. - Rosszabb - mondja az a férfi, aki helytállt özvegy Konnersmannéval szemben. Valóban ő Heinrich Brüggemann, a vizvezetékszerelő.

- A máj és a vesék. Ő azt hiszi, szétpukkadtak.

- Akkor miért ide cipelik? Miért nem a Mária kórházba?

- Nem akar kórházba menni.

Megjelenik a Knopf família. Elől Knopfné, mögötte a három lánya, mind a négyen borzasán, álmosan és ijedten. Knopf felüvölt egy újabb rohamtól.

- Telefonáltak orvosnak? - kérdezi Georg. -

- Még nem. Elég volt az is, hogy idehozzuk. Bele akart ugrani a folyóba.

A négy nő Knopf kórust alakít az őrmester szidására. Heinrich éppen odalép hozzá, és megpróbálja befolyásolni őt, mint férfit, bajtársat, katonát és németet, hogy engedje el az obeliszket, és menjen ágyba, annál is inkább, mert az obeliszk inog Knopf súlya alatt. Heinrich megmagyarázza, nemcsak Knopf van veszélyben az obeliszk miatt, hanem a cég is, amelynek Knopfot kellene felelőssé tennie azért, ha valami történne az obeliszkkel. Ez ugyanis értékes, minden oldalán fényesre csiszolt gránit, amely estében bizonyosan megsérülne.

Knopf nem érti meg őt; tágra nyílt szemmel nyerít, mint egy kísérteteket látó ló. Hallom Georgot, amint orvosért telefonál az irodából. Enyhén gyűrött fehér szatén estélyi ruhában Lisa lép be az udvarba. Virágzik az egészségtől és árad belőle a köményillat. - Szívélyes üdvözlet Gerdától. Jelentkezz már nála - mondja nekem.

E pillanatban a keresztek mögül futva feltűnik egy szerelmespár, és elsiet. Wilke esőköpenyben és hálóingben jelenik meg; Kurt Bach, a második szabadgondolkodó követi orosz blúzos, öves, fekete pizsamában. Knopf tovább üvölt.

Gottlob nincs messze a kórháztól. Az orvos hamarosan megjött. Sietve felvilágosítják. Lehetetlenség Knopfot elválasztani az obeliszktől. Eközben bajtársai annyira lehúzták a nadrágját, hogy sovány farpofái meztelenek. Az orvos, aki a háború alatt súlyosabb helyzetekhez is hozzászokott, alkoholba itatott vattacsomóval megérinti Knopfot. Átad Georgnak egy kis zseblámpát, és injekciót ad Knopf élesen megvilágított hátsójába. Knopf félig körülnéz, megereszt egy durrogó fingot, és lecsúszik az obeliszkről. Az orvos hátraugrik, mintha Knopf meglőtte volna.

Kísérői felemelik Knopfot. Még tartja az obeliszk lábát a kezével, de ellenállása megtört. Megértem, hogy félelmében az obeliszket rohamozta meg; szép, gondtalan pillanatokat töltött itt el vesekólika nélkül.

Beviszik a házba. - Ez várható volt. Hogy történt? - kérdezi Georg Brüggemannt.

Brüggemann a fejét rázza. - Fogalmam sincs. Éppen megnyert egy fogadást egy Münsterből jött emberrel szemben. Jól talált el egy köményt a Spatenbrauból, és egy másikat Blume étterméből. A münsteri férfi autóban hozta őket. Én voltam a fogadás bizalmi embere. Mialatt a münsteri férfi elővette a pénztárcáját, Knopf hirtelen hófehér lett, és elkezdett verejtékezni. Azután a földön fekszik már, meggörbül, rókázik és üvölt. A többit látta maga is. És tudja, hogy mi a legrosszabb? A fickó Münsterből elszelelt a felfordulásban, a fogadás rendezése nélkül. Senki nem ismeri és a zűrzavarban a pasas autójának a számát sem figyeltük meg.

- Ez természetesen szörnyű - mondja Georg.

- Ahogy vesszük. Én sorsnak nevezném.

- Sors - mondom. - Brüggemann úr, ha tenni akar valamit a sorsa ellen, ne a Horog utcán menjen vissza. Özvegy Konersmanné irányítja ott a forgalmat, egyik kezében egy kölcsönkért, erős zseblámpával, a másikban fegyverként egy sörösüveggel. Igaz, Lisa?

Lisa élénken bólint. - A sörösüveg tele van. Ha széttörik a koponyáján, tüstént némi hűvöset érez.

- Átkozott! Hogy jutok ki innen? Ez zsákutca? - kérdi Brüggemann.

- Szerencsére nem. Itt, körben a kerteken át kijut a Hű maradj utcához. Azt javaslom, induljon, hamarosan világos lesz - mondom.

Brüggemann eltűnik. Heinrich Kroll szemrevételezi az obeliszket a károk szempontjából, és szintén eltűnik.

- Ilyen az ember - mondja Wilke úgy általánosságban, fejével Knopfék ablaka, valamint a Brüggemannt elnyelő kertek felé intve, és felcaplat a lépcsőkön a műhelyébe. Úgy tűnik, ma éjjel ott alszik, de nem dolgozik.

- Olvasott már valamit a spiritiszta virág - megnyilvánulásról?

- Nem, de könyveket rendeltem róla.

Krollné hirtelen észrevette, hogy elfeledkezett a fogairól, és már régen megfutamodott. Kurt Bach szakértő pillantásával átöleli Lisa meztelen, barna vállát, de eltűnik, amikor nem kap választ.

- Meghal az öreg? - kérdezi Lisa.

- Valószínűleg. Csoda, hogy már régen nem halt meg - válaszolja Georg.

Az orvos kijön a Knopf házból. - Mi a helyzet? - kérdezem Georg.

- A máj. Már régóta esedékes. Nem hiszem, hogy most megússza. Mindene kikészült. Egy-két nap, azután vége.

Knopf felesége tűnik fel. - Tehát egyetlen csepp alkoholt sem! - mondja neki az orvos. - Ellenőrizte a hálószobáját?

- Gondosan, doktor úr. A leányaim és én is. Még két üveget találtunk abból az ördögi dologból. Ezeket!

Kihozza az üvegeket, kihúzza a dugót belőlük, és ki akarja üríteni őket.

- Állj! Erre most nincs szükség. A fő az, hogy Knopf ne jusson hozzá! Igaz, doktor?

- Természetesen.

Rozspálinka átható illata terjeng.

- Akkor mit csináljak velük a házban? Mindenütt rájuk talál. Kiváló vadászkutya - mondja Knopfné.

- A gondot átvállalhatom magától.

Knopfné átnyújt az orvosnak és nekem egy-egy üveget. Az orvos rám kacsint. - Ami az egyiknek a romlása, a másiknak fülemüléje - mondja, és elmegy.

Knopfné bezárja maga mögött az ajtót. Csak Lisa, Georg és én állunk már kint. - Az orvos is azt hiszi, hogy meghal, ugye? - kérdezi Lisa.

Georg bólint, Bíbor pizsamája feketének tűnik a késő éjszakában. Lisa megborzong, de marad. - Szervusz - mondom, és egyedül hagyom őket.

Fentről látom özvegy Konersmannét, amint árnyékként áll őrt a háza előtt. Még mindig Brüggemannra les. Egy idő után hallom, amint az ajtót halkan behúzzák odalent. Belebámulok az éjszakába, Knopfra, utána Isabelle-re gondolok. Éppen amint elálmosodom, látom, hogy özvegy Konersmanné átmegy az utcán. Valószínűleg azt gondolja, hogy Brüggemann elrejtőzött, őt keresve bevilágítja az udvarunkat. Az ablakom előtt még ott hever a régi csatornacső, amellyel Knopfot ijesztgettem. Ezt most csaknem megbánom, de akkor megpillantom a vándorló fénykort az udvaron, és nem tudok ellenállni. Óvatosan előrehajolva, mély hangon belesúgom: - Ki lakhat itt? - és kiegészítem egy nyögéssel. Özvegy Konersmanné mereven áll, mint a cövek. Utána a fénykör gyors reszketéssel világítja meg az udvart és a síremlékeket.

- Isten legyen kegyes a te telkedhez is... - suttogom. Szívesen utánoztam volna Brüggemann hangját, de uralkodom magamon. Azzal, amit eddig mondtam, nem vádolhat Konersmanné, ha rájön, mi történik itt.

Nem jön rá. A fal mellett kisuhan az utcára, és átsiet szemben álló ajtajához. Hallom, hogy csuklik, utána minden csendes.

XXI.

Óvatosan elzavarom Rothot, az egykori levélhordót. Ezé az apró emberkéé volt a háború alatt városrészünk hivatali körzete. Roth érző ember volt, és nagyon a szívére vette, hogy akkoriban olyan sok balszerencsés hírt keltett közvetítenie. A béke évei alatt mindig barátságosan fogadták, ha postát hozott; a háború alatt azonban egyre inkább olyan alakká vált, aki csaknem mindig félelemmel töltötte el az embereket, ő hordta ki a behívókat a hadseregbe, és a rettegett hivatalos borítékokat az „Elesett a becsület mezején” szöveggel. Minél tovább tartott a háború, annál gyakrabban kézbesített és érkezése jajgatást, átkokat és könnyeket váltott ki. Azután egy napon saját magának kellett kézbesítenie a rettegett borítékok egyikét, egy héttel később pedig a másodikat és ez tönkretette. Csendes lett, enyhén meghibbant és a postaigazgatóságnak nyugdíjaznia kellett. Ezzel, az infláció sok mással együtt, lassú éhhalálra ítélte, mert valamennyi nyugdíjat túlságosan későn emeltek fel. Néhány ismerős befogadta a magányos öregembert, aki néhány évvel a háború után újra elkezdett kijárni, de szellemileg zavarodott maradt. Azt hitte, még mindig levélhordó, és körbejárt hivatásának régi sapkájában, hogy továbbra is híreket vigyen az embereknek; a sok szerencsétlenségről szólók helyett most azonban jókat akar hozni. Ahol csak talál, összegyűjti a régi levélborítékokat és levelezőlapokat, azután szétosztja orosz hadifogolytáborból érkezett hírekként. Felvilágosításként hozzáteszi, , hogy a halottnak hittek még élnek. Nem estek el, nemsokára hazajönnek.

Megnézem a levelezőlapot, amelyet most nyomott a kezembe. Régi nyomtatvány, azzal a felszólítással, hogy vegyek részt a porosz osztálysorsjátékon; ostoba vicc ez manapság, infláció idején. Rothnak valahol papírkosárból kellett kihalásznia; egy Sack nevű mészárosnak van címezve, aki már régen halott. - Nagyon köszönöm! Ez aztán az igazi öröm! - mondom.

Roth bólint. - A katonáink hamarosan hazajönnek Oroszországból.

- Persze, természetesen.

- Mindnyájan hazajönnek. Csak elég soká tart. Oroszország olyan nagy.

- Remélem, a maga fia is.

Roth kifejezéstelen szemei megélénkülnek. - Igen, az enyéim is. Már kaptam hírt.

- Mégegyszer hálás köszönet - mondom.

Roth nevet, anélkül, hogy rám nézne, és továbbmegy. A postaigazgatóság eleinte megkísérelte megakadályozni a járkálását, sőt a bezárásáért folyamodott; az emberek azonban ellenálltak és most békén hagyják. Egy jobboldali politikai irányzatú kocsmában ugyan nem régiben néhány törzsvendégnek hirtelen az az ötlete támadt, hogy Rothot aljas mocskolódást tartalmazó levelekkel küldik politikai ellenfeleikhez, továbbá kétértelmű levelekkel magányos asszonyokhoz. Ezt falrengetően mulatságosnak találták. Heinrich Kroll is úgy vélte, ez a magvas, népi humor. Heinrich a kocsmában, a hozzá hasonlók között, teljesen más, mint közöttünk; sőt, ott tréfamesternek számít.

Roth természetesen régen elfelejtette, melyek azok a házak, amelyekben az elesettek laktak. Válogatás nélkül osztotta szét levelezőlapjait. Ámbár a nemzeti érzelmű sörivók megfigyelője elkísérte, és vigyázott, hogy az asztaltársaság sértegető levelei a megfelelő címekre jussanak, megmutatta először a házakat, azután elbújt, időnként mégis előfordult néhány tévedés és Roth elcserélt néhány levelet. Így az egyik, amely Lisának volt címezve, Bodendiekhez került. Tízmillió márka megfizetése ellenében nemi kapcsolatfelvételre szóló felhívást tartalmazott, éjjel egy órakor, a Mária templom mögötti bokrokban. Bodendiek úgy lopózott oda a megfigyelőkhöz, mint egy indián. Hirtelen közéjük lépett, kérdés nélkül egymáshoz ütötte kettőnek a fejét, a harmadikat úgy fenéken billentette, hogy felrepült a levegőbe, és csak nagy igyekezettel tudott elmenekülni. Bodendiek, a gyors gyóntatások művészetének mestere csak ezután tett fel kérdéseket a két fogolynak, ezeket hatalmas parasztcsülkével adott pofonokkal támasztotta alá. A beismerések hamarosan elhangzottak. Miután mind a két lefülelt katolikus volt, megtudakolta a nevüket, és megparancsolta nekik, jelentkezzenek másnap vagy gyónáson vagy a rendőrségen. Természetesen szívesebben választották a gyónást. Bodendiek megadta nekik a feloldozást, ezt a dóm lelkipásztorának nálam alkalmazott receptje követte.

Vezeklésként megparancsolta nekik, hogy egy héten át ne igyanak, utána pedig jöjjenek el ismét gyónásra. Tudták ha nem tartják be a vezeklést, kiátkozzák őket, azt pedig nem akarták, hogy a dolog ennyire elfajuljon. Ezért mindig újra meg kellett jelenniük, Bodendiek kíméletlenül lehordta őket, a következő hétig előírta a gyónást és az alkoholtól való tartózkodást. Így csinált belőlük fogcsikorgató, alkoholtól tartózkodó, elsőosztályú keresztényt. Soha nem tudta meg, hogy a harmadik bűnös Wolkenstein őrnagy volt, akinek a rúgás után prosztatakúrát kellett végigcsinálnia. Ezért politikailag még elszántabb lett, és végül átment a nácikhoz.

A Knopf ház ajtói nyitva állnak. A varrógépek zümmögnek. Reggel halomszámra vitték be a fekete kelméket és most anya és leányai a gyászruhákon dolgoznak. Az őrmester még nem halt meg, de az orvos kijelentette, ez órák, legfeljebb napok kérdése. Feladta Knopfot. Miután a család súlyos tekintélyveszteségnek tekintené, ha a halállal világos ruhában találkoznak, gyorsan előre gondoskodnak a megfelelőről. E pillanatban, amikor Knopf az utolsókat lélegzi, ellátják a családot gyászruhával, Knopfnét gyászfátyollal, mind a négyüket fekete, vastag harisnyával, sőt fekete kalappal is. A kispolgári tiszteletadásnak eleget kell tenni.

Mint egy fél sajt úszik el az ablakpárkány előtt Georg tar koponyája. Könnyező Oszkár kíséri.

- Hogy áll a dollár? - kérdezem, amikor belépnek.

- Pontosan egy milliárd, ma délben tizenkettőkor. Ha akarjuk, megünnepeljük jubileumként - válaszolja Georg.

- Ezt megtehetjük. És mikor megyünk tönkre?

- Ha mindent kiárusítunk.. Mit iszik, Fuchs úr?

- Amit maguk. Kár, hogy itt Werdenbrückben nincs vodka.

- Vodka? Oroszországban volt a háború alatt?

- De még mennyire! Még temetőfelügyelő is voltam Oroszországban. Milyen nagyszerű idők voltak azok!

Csodálkozva nézünk Oszkárra. - Nagyszerű idők? Így vélekedik maga, aki olyan finom érzésű, hogy parancsra még sírni is tud? - kérdezem.

- Nagyszerű idők voltak - jelenti ki Könnyező Oszkár határozottan, és megszagolja a rozspálinkát, mintha meg akarnánk mérgezni. - Bőségesen enni, jócskán inni, kellemes szolgálat, messze a front mögött - mit lehet többet kívánni? A halálhoz úgy hozzá lehet szokni, mint a ragályos betegséghez.

Urasan kóstolgatja a pálinkáját. Némileg elámulunk filozófiája mélységén. - Némelyek úgy hozzászoknak a halálhoz, mint a negyedik résztvevőhöz a skatjátékban [kártyajáték] - mondom. - Például Liebermann sírásó. Neki ez olyan, mintha kertet művelne a temetőben. De egy olyan művész, mint maga...!

Oskar fölényesen nevet. - Itt van az óriási különbség! Liebermann eltéveszti az igazi metafizikus tapintatot: az örök halált és születést.

Georg és én találva érezzük magunkat Könnyező Oszkár elfuserált költő lenne?

- Ez állandó magánál? Ez a halál és születés? - kérdezem.

- Többé-kevésbé. Legalábbis tudat alatt. Maguknál itt ez nincs így, uraim?

- Nálunk ez ritkább. Főleg étkezés előtt - válaszolom.

- Őfelsége látogatását jelentették be egyszer nálunk - mondja Oskar álmodozva. - Istenem, mekkora izgalom volt! Szerencsére még. két temető volt a közelben, így ki tudtuk kölcsönözni.

- Mit kölcsönözni? Temetői díszeket? Vagy virágokat? - kérdezi Georg.

- Ó, az mind rendben volt. Valódi poroszosan, érti? Nem, hullákat.

- Hullákat?

- Természetesen, hullákat. Persze nem hullákat, mint olyanokat, hanem amilyenek előzőleg voltak. Ugyanis mindegyik temetőnek volt több mint elegendő muskétása, őrvezetője, altisztje, őrmestere és hadnagya is - de ekkor, a magasabb rangoknál kezdődtek a nehézségek. A kollégámnak a szomszéd temetőben például volt három őrnagya; nekem egy sem. Nekem viszont volt két alezredesem és egy ezredesem. Elcseréltem vele egy alezredest két őrnagyért. Ezenkívül kaptam még hozzá egy kövér libát is, olyan szégyenletesnek tűnt a kollégámnak, hogy nincs neki alezredese. Nem tudta, hogyan állhat oda Őfelsége elé halott alezredes nélkül.

Georg kezével eltakarja az arcát. - Még most sem merek rágondolni.

Oszkár bólint, és rágyújt egy vastag szivarra. - Ez még semmiség volt a harmadik temetőfelügyelőhöz képest - jelenti ki elégedetten. Neki egyáltalán nem volt sarzsija. Még őrnagya sem. Hadnagya persze minden mennyiségben. Kétségbe volt esve. Nekem nagy volt a választékom, és végül elcseréltem az alezredesemért kapott egyik őrnagyot két századosra és egy számvevő őrmesterre, tulajdonképpen előzékenységből. Századosaim nekem is voltak; csak a zupás volt ritka. Tudják, ezek a disznók mindig messze a front mögött ücsörögnek, és jóformán soha nem kerülnek tűzvonalba; ezért aztán olyan embernyúzók. Szóval, előzékenységből elfogadtam ezt a hármat és örültem, hogy van egy számvevő zupásom, aki már nem tud üvölteni.

- Tábornoka nem volt? - kérdezem.

Oszkár legyint. - Tábornok! Az elesett tábornok olyan ritka, mint... - Oskar hasonlatot keres.

- Maguk rovargyűjtők?

- Nem - válaszoljuk Georg és én egyszerre.

- Kár. Szóval, mint egy óriás szarvasbogár, Lucanus cervus vagy ha lepkegyűjtők, mint egy halálfejes pillangó. Mitől lennének akkor háborúk? Már az ezredesemet is guta ütötte meg. De ez az ezredes...

Könnyező Oszkár hirtelen elmosolyodik. Az eredmény különös; a sok sírástól annyi ránc van az arcán, mint egy vérebnek és rendszerint ugyanolyan szomorkás-ünnepélyes az arckifejezése is. - Tehát a harmadik felügyelőnek természetesen szüksége volt egy törzstisztre. Felajánlott érte mindent, de hát teljes állományom volt; még a számvevő zupásom is megvolt, akinek feltűnő helyen szép saroktért adtam. Végül beleegyeztem, harminchat üveg elsőrendű vodkáért. Persze, ezért az ezredesemet adtam, nem az alezredesemet. Harminchat üveg! Uraim, ezért pártolom még ma is a vodkát. Itt persze seholsem lehet beszerezni.

Akkor pótlékként még egy rozsot töltet. - Miért dolgozott annyit a hullákkal? - kérdezi Georg.

- Végülis mindegyiket el kell hántolnia. Miért nem állított fel néhány keresztet kitalált névvel, ranggal és kész? Akkor még altábornagya is lehetett volna.

Oszkár meg van döbbenve. - Dehát Kroll úr! - mondja enyhe szemrehányással. - Hiszen az csalás lett volna. Talán még hullagyalázás is...

- Csak akkor hullagyalázás, ha egy őrnagynak alacsonyabb rangot adott volna. Annál a muskétásnál azonban nem az, akit egy napra megtett volna generálisnak - mondom.

- A kitalált kereszteket felállíthatta volna üres sírokra is. Akkor igazán nem lett volna hullagyalázás - fűzi hozzá Georg.

- Csalás lett volna. És kiderülhetett volna. Már a sírásók miatt is. És akkor mi történik? Azonkívül... egy ál-tábornok? - Mélyen megrázkódik. - Őfelsége bizonyosan ismerte a tábornokait.

Ebbe belenyugszunk, Oszkár is. - Tudják, mi volt komikus a dologban? - kérdezi. Hallgatunk. A kérdés csak szónoki lehet és nem igényel választ.

- Egy nappal a látogatás előtt mindent lemondtak. Őfelsége egyáltalán nem jött el. Tengernyi primulát és nárciszt ültettünk.

- Visszaadta ekkor a csere-halottakat? - kérdezi Georg.

- Ez túlságosan sok munkával járt volna. Az iratok is meg voltak már változtatva. A hozzátartozókat is értesítették, hogy áthelyezték a halottaikat. Ilyesmi gyakran előfordul. A temetők belekerülnek a harci zónába és utána mindent újra el kell helyezni,. Csak a vodkás felügyelő volt dühös. Még azzal is próbálkozott, hogy betört hozzám a gépkocsivezetőjével, hogy visszaszerezze a ládákat; dehát én már régen kitűnően elrejtettem az italokat. Egy üres sírban. - Oszkár felsóhajt. - Igen, azok voltak az idők, akkoriban! Néhány ezer sírásó szolgált alattam. Ma - kihúz egy cédulát a zsebéből - két közepes sírkő márványtáblával, ez minden, sajnos Kroll úr.

Átmegyek az intézet sötétedő kertjén. Isabelle hosszú idő után ma először volt ájtatosságon. Keresem, de nem találom. Helyette Bodendiekkel találkozom, aki tömjénes szivarszagú.

- Maga micsoda pillanatnyilag? Istentagadó, buddhista, kétkedő vagy már a visszaúton van Isten felé? - kérdezi.

- Mindig, mindenki az Isten felé tartó úton találja magát. Mindössze arról van szó, hogy mit ért ezalatt - mondom belefáradva a harcba.

- Bravó! Egyébként Wernicke keresi magát. Valójában miért küzd olyan elkeseredetten valamiért, ami annyira egyszerű, mint a hit?

- Mert nagyobb az öröm az égben egyetlen kételkedő miatt, mint kilencvenkilenc vikárius fölött, akik gyermekkoruktól hozsannáznak - válaszolom.

Bodendiek mosolyog. Nem akarok veszekedni vele; visszaemlékszem a Mária templom cserjésében véghezvitt teljesítményére. - Mikor látom a gyóntatószékben? - kérdezi.

- Úgy, mint a Mária templom két vétkesét?

Meghökken. - Úgy, maga tud róla? Nem, nem úgy. Maga önként jön! Ne várjon túlságosan sokáig!

Nem válaszolok semmit és szívélyesen elbúcsúzunk. A Wernicke szobája felé vezető úton úgy lobognak a levelek a levegőben, mint a denevérek. Mindenütt a föld és az ősz illata terjeng. Hol maradt a nyár? - gondolom. Alig volt itt.

Wernicke félretol egy halom iratot. - Látta Terhoven kisasszonyt? - kérdi.

- A templomban. Máshol nem.

Bólint. - Egyenlőre ne törődjék vele.

- Jó. Egyéb parancsok? - kérdezem.

- Ne legyen idétlen! Nincsenek parancsok. Azt teszem, amit helyesnek tartok a betegeim érdekében. - Gondosan szemügyre vesz. - Nem szerelmes mégis valamennyire?

- Szerelmes? Kibe?

- Terhoven kisasszonyba. Ki másba? Igazán csinos a kicsike. Az ördögbe, erre egész idő alatt egyáltalán nem gondoltam.

- Én sem. Milyen dolog alatt?

- Akkor ez rendben is van. - Nevet. - Ezenkívül ez egyáltalán nem ártott volna.

- Úgy? Idáig azt hittem, Istennek kizárólag Bodendiek a helyettese itt. Most már maga is az. Maga pontosan tudja, mi árt és mi nem, ugye?

Wernicke hallgat egy pillanatig. - Tehát mégis - mondja aztán. - Nos, ha már! Kár, hogy nem tudtam odahallgatni! Éppen magánál! Gyönyörű hatökörhöz illő párbeszédek lehettek! Vegyen egy szivart. Észrevette, hogy ősz van?

- Igen. Ebben egyetértek magával - mondom.

Wernicke odatartja a szivarosdobozt. Kiveszek egyet, nehogy azt halljam, ha visszautasítom, hogy ez a szerelmes állapot újabb jele. Váratlanul olyan nyomorultul érzem maga, hogy rókázni szeretnék. Mégis rágyújtok a szivarra.

- Valójában magyarázattal tartozom magának - mondja Wernicke. - Az anya! Megint itt volt két estére. Végre megtört. Férj korán meghal; anya csinos, fiatal; házibarát, akibe nyilván a lány is erősen belehabarodott; anya és házibarát elővigyázatlan. Leány féltékeny, meglepi őket nagyon intim helyzetben, talán már régebben figyelte őket... érti?

- Nem - mondom. Számomra ez az egész éppen olyan visszataszító, mint Wernicke büdös szivarja.

- Tehát idáig vagyunk - folytatja élvezettel Wernicke. - A leány gyűlölködése, undor, komplexus, menekülés a tudathasadásba, különlegesen abba a típusba, amely elűzi a valóságot és áloméletet folytat. Anya később férjhez megy a házibaráthoz, ez vezetett a teljes krízishez - most érti?

- Nem.

- Hiszen olyan egyszerű - mondja Wernicke türelmetlenül. - Csak a maghoz volt nehéz eljutni, de most ... - a kezeit dörzsöli. - Ehhez járul még az a szerencsénk, hogy a második férfi, a korábbi házibarát, Ralph vagy Rudolf, vagy valami hasonló volt a neve, most már nem gátol semmit. Három hónapja elvált, két hete autóbaleset, halott - az indíték megszüntetve, szabad az út ... most végre csak meg kell érteni?

- Igen - mondom, és szeretnék egy kloroformos rongyot tömni a vidám tudós pofájába.

- Na látja! Most jön a megoldás. Az anya, aki már nem vetélytársnő, a gondosan előkészített találkozás. Már egy hete dolgozom rajta és minden nagyon jól halad, láthatta, hogy Terhoven kisasszony ma este megint elment az ájtatosságra...

- Úgy érti, maga térítette meg őt? Maga, az istentagadó és nem Bodendiek?

- Ostobaság - mondja Wernicke, némileg mérgesen bárgyúságom miatt. - Nem erről van szó! Azt értem, hogy nyíltabb, hozzáférhetőbb, szabadabb lesz. Nem figyelte meg ezt maga is, amikor utoljára itt volt?

- De igen.

- Na látja! - Wernicke újra a kezeit dörzsöli. - Ez az első erős sokk után volt, de igazán örvendetes eredmény ...

- A sokk is a kezelésének az eredménye volt?

- Ez hozzátartozik.

Isabelle-re gondolok, amikor a szobájában volt. - Gratulálok - mondom.

Wernicke nem veszi észre a gúnyt, annyira benne van a témában. - Az első futó találkozás és a kezelés természetesen mindent felidézett. Ez is volt a szándéka ... de azóta ... nagyon reménykedem! Megérti, hogy most semmi olyat nem használhatok, amely eltérítheti...

- Ezt megértem. Például engem sem.

Wernicke bólint. - Tudtam, hogy meg fogja érteni! Magában is van valami a tudós kíváncsiságából. Egy ideig maga nagyon használható volt, de most... mi van magával? Nagyon melege van?

- A szivar. Túlságosan erős.

- Ellenkezőleg! - világosít fel a fáradhatatlan tudós. - Ezek a brazilok erősnek néznek ki, valójában a létező leggyöngébbek.

Némelyik, gondolom, és leteszem a szivart. - Az emberi agy! - mondja Wernicke csaknem rajongóan. - Korábban matróz, kalandor, vagy őserdők kutatója akartam lenni - nevetséges! A nagy kaland itt rejtőzik! - Megkopogtatja a homlokát. - Azt hiszem, ezt már egyszer kifejtettem magának.

- Igen. Már gyakran - mondom.

A vadgesztenyék zöld burka zörög a talpam alatt, Szerelmes, mint egy hatökör, gondolom. Vajon mit ért ezalatt ez a tényeket feldolgozó kaffer? Ha ez ilyen egyszerű lenne! A kapuhoz megyek, és csaknem súrolok egy asszonyt, aki lassan jön velem szemben. Prémstólát visel, és nem tartozik az intézethez. Sápadt, elmosódott arcot látok a sötétben és parfümillatot érzek. - Ki volt ez? - kérdezem a kijáratnál levő kapust.

- Egy hölgy, aki Dr. Wernickéhez tart. Már volt itt néhányszor. Azt hiszem, van itt egy ápoltja.

Az anya, gondolom, és remélem, hogy mégsem ő az. Kint megállók, és visszanézek az intézetre. Düh önt el, harag, hogy nevetséges voltam, majd elviselhetetlen részvét saját magam iránt, végül tehetetlenséget érzek. Nekitámaszkodom egy gesztenyefának, és érzem hűvös törzsét. Nem tudom, mit akarok, és mi az, amit szeretnék.

Elindulok, és mialatt megyek, jobban érzem magam. Isabelle, hagyd őket beszélni, gondolom, hadd nevessenek rajtunk, mint hatökrökön! Te édes, szeretett lény, aki repül és nincsenek előtte gátak. Biztonsággal lépsz oda, ahol mások elsüllyednek, lebegsz ott, ahol mások magas szárú csizmákban döngő léptekkel menetelnek, de aki belebonyolódik pókhálókba és olyan határokba, amelyeket mások nem is látnak, véresen kerülve ki belőlük! Ugyan mit akarnak tőled? Miért kell nekik olyan mohón visszacipelni téged a világukba, a világunkba, miért nem hagyják meg indítékon, következményen, idős és halálon túli lepkeéleted? Féltékenység ez? Vagy hozzá nem értés?

Vagy igaz, amit Wernicke mond, hogy meg akar menteni téged attól, hogy rosszabb lesz, a név nélküli félelmektől, amelyek még megérkezhetnek és erősebbek annál, mint amit maga az orvos idézett elő és végül a varangyszerű, félig öntudatlan élettől éppen mentési kísérleteivel tör össze, vagy gondosabban taszít oda, amitől meg akar menteni? Ki tudja ezt? Mit tud ez a tudós, ez a lepkegyűjtő a repülésről és a szélről, a tér és idő nélküli napok veszélyeiről és rémületéről? Ismeri a jövőt? Ivott a holdból? Tudja, hogy a növények kiáltanak? Hiszen nevet ezen. Számára mindez csak egy brutális élmény elleni kitérő visszahatás. Vagy próféta, aki előre látja, mi fog történni? Isten, aki tudja, minek kell történnie? Mit tudott már meg rólam? Hogy egész jó lett volna, ha valamelyest szerelmes lettem volna? De hát mit tudok én magam erről? Ez erőszakkal előtört, kiárad, és nincs vége, honnan sejtettem volna? Hogyan lehet valaki ennyire kiszolgáltatva egy másiknak? Nem voltam-e én is mindig újra távol azokban a hetekben, amelyek most elérhetetlen naplementének tűnnek a távoli látóhatáron? De hát miért panaszkodom? Mitől félék? Nem változhat minden jóvá és Isabelle egészségessé és...

Itt megtorpanok. Azután mi lesz? Nem fog elmenni? Nem lesz ott akkor hirtelen egy prémstólás anya diszkrét parfümmel, rokonokkal a háttérben, igényt tartva leányára? Nem vész-e el akkor számomra, aki még annyi pénzt sem tud összehozni, hogy egy öltönyt vásároljon magának? Talán ezért vagyok ennyire összezavarodva? Ostoba önzésből és minden más csak díszlet?

Belépek egy pincekocsmába. Néhány sofőr üldögél itt, a büféből hullámos tükör tükrözi vissza zilált arcomat. Előttem egy üveg vitrinben fél tucat kiszáradt szardíniás szendvics hever. A halacskák olyan régiek, hogy felkunkorodik a farkuk. Iszom egy rozspálinkát és az az érzésem, hogy a gyomromban mély, feltépett lyuk van. Megeszem a szardíniás szendvicseket, és néhány másikat, kiszáradt svájci sajttal. Rettenetes az ízük, de magamba tömöm őket, utána olyan vörös virsliket eszem, hogy csaknem nyerítenek. Egyre boldogtalanabb és éhesebb leszek, fel tudnám zabálni a büfét.

- Ember, magának aztán jó étvágya van - mondja a gazda.

- Igen. Van még valamije? - kérdezem.

- Borsóleves. Sűrű borsóleves, ha még kenyeret tör bele...

- Jó, adjon borsólevest.

Mohón bekapom a borsólevest és a gazda önként, ráadásként hoz egy disznózsírral megkent kenyérvéget. Ezt is felfalom, de éhesebb és boldogtalanabb vagyok, mint eddig. A sofőrök elkezdenek érdeklődni irántam. - Ismertem valakit, aki ültőhelyében meg tudott enni harminc keménytojást - mondja az egyik.

- Ez ki van zárva. Akkor meghalna, ezt tudományosan bebizonyították.

Mérgesen ránézek a tudósra. - Maga látta? - kérdezem.

- Ez biztos - válaszolja.

- Egyáltalán nem biztos. Tudományosan csak az van bebizonyítva, hogy a sofőrök korán halnak meg.

- Ugyan miért?

- A benzingőzök miatt. Ez lassú mérgezés.

Megjelenik a gazda egy olasz salátaszerűséggel.

Álmosságát sportszerű érdeklődés váltotta fel. Rejtély, honnét volt majonézes salátája. Sőt, a saláta friss. Talán saját vacsoráját áldozta fel. Ezt is elpusztítom és abbahagyom - égő, még mindig üresnek tűnő gyomorral és minden vigasztalódás nélkül.

Az utcák szürkék és homályosan megvilágítottak. Mindenfelé koldusok ácsorognak. Ezek nem azok a koldusok, akiket régen ismertek. Ezek most csonkoltak, rángatózók, állástalanok és csendes öregemberek, akiknek olyan az arcuk, mintha színtelen papírból vágták volna ki. Hirtelen elszégyellem magam, hogy olyan céltalanul zabáltam. Ha azt, amit magamba tömtem, odaadtam volna kettőjüknek vagy hármuknak, akkor egy estére jóllaktak volna, én pedig nem lennék éhesebb, mint amilyen most vagyok. Kiveszem a zsebemből a megmaradt pénzt, és odaadom. Már nem sok és nem fosztom ki vele magam; holnap reggel tíz órakor úgyis egy negyedével kevesebbet fog érni, amikor a dollárárfolyam megjelenik. A német márka őszre tízszeresen gyors lefolyású tüdővészt kapott. A koldusok tudják ezt, és tüstént eltűnnek, mert minden perc drága; a leves ára egy órán belül már néhány millió márkával emelkedhet. Ez azután igazodik, hogy a kocsmárosnak reggel be kell-e vásárolnia vagy sem, és azután is, hogy üzletember-e vagy maga is áldozat. Ha maga is áldozat, akkor manna a kisebb áldozatok számára és túlságosan későn emeli az árait.

Továbbmegyek. Néhányan kijönnek a városi kórházból. Egy asszonyt vesznek körül, akinek karja sínben magasra fel van kötve. Sebkötöző anyagok szaga illan el előttem. A kórház világítótoronyként áll a sötétben. Csaknem mindegyik ablaka fényes; úgy tűnik, az összes szoba foglalt. Inflációban gyorsan hullanak az emberek. Ezt is tudjuk.

A Nagy utcán elmegyek még egy gyarmatáruüzlethez, mely gyakran nyitva tart az üzleti órák után is. A tulajdonosnővel megállapodást kötöttünk. Kap tőlünk egy közepes méretű sírkövet a férje részére, nekünk pedig jogunk van a szeptember másodikai dollár árfolyamon hat dollár értékben márkáért vásárolni nála. Ez meghosszabbított csereüzlet. A csere különben már régen divatba jött. Régi ágyakat kanárimadarakra és dísztárgyakra, porcelánt felvágottra, ékszert burgonyára, bútort kenyérre, zongorát sonkára, használt borotvapengéket zöldséghulladékra, régi prémeket átalakított katonaköpenyre, és az elhunytak hagyatékát élelmiszerre cserélik. Georgnak még arra is volt esélye négy héttel ezelőtt, hogy alappal ellátott tört márványoszlopunknál beszámítson egy csaknem új szmokingot. Csak nehéz szívvel mondott le róla, mert babonás, és azt hiszi, a holtak holmijában hosszú időn keresztül visszamarad valami a halottakból. Az özvegy elmagyarázta neki, hogy a szmokingot vegyileg kitisztíttatta; ezzel valójában teljesen új és feltételezhető, hogy a klórgőzök minden ráncból elűzték az elhunytat. Georg ingadozott, mert a szmoking az ő mérete volt, de aztán mégis lemondott róla.

Lenyomom az üzlet kilincsét. Az ajtó zárva van. Hát persze, gondolom, és éhesen nézem az ablakon át a palackot. Végül fáradtan hazamegyek. Az udvaron hat kis homokkő lap áll. Még szűziesek, nincs rájuk név vésve. Kurt Bach készítette őket. Ámbár ez tehetsége megerőszakolása, hiszen egyszerű kőfaragómunka, de pillanatnyilag nincs rendelésünk haldokló oroszlánokra és háborús emlékművekre. Ezért készít Kurt raktárra nagyon kicsi, olcsó lapokat. Ezeket mindig tudják használni, különösen most ősszel, amikor nagy lesz az elhalálozás, akárcsak tavasszal. Influenzajárvány, éhség, rossz koszt és az ellenállóerő hiánya gondoskodni fognak erről.

A Knopf család kapuja mögött fojtottan zümmögnek a varrógépek. Az ajtó üvegablakán átszűrődik a lakószoba világítása, itt varrják a gyászruhákat. Az öreg Knopf ablaka sötét. Valószínűleg már halott. Arra gondolok, a fekete obeliszket, ezt a földből az égre mutató komor kőujjat kellene a sírjára tennünk. Knopfnak ez volt a második otthona, a sötét vádlót pedig már a Krollok két generációja nem tudta eladni.

Bemegyek az irodába. - Gyere be! - hív Georg, aki meghallotta érkezésem a szobájában.

Kinyitom az ajtót, és elcsodálkozom. Mint rendesen, Georg a karosszékben ül, képes folyóiratokkal maga előtt. Az elegáns világ heti olvasóköre, amelyhez tartozik, éppen most hozott neki új táplálékot. Ez azonban nem minden. Szmokingban, keményített ingben, sőt, fehér mellényben ül ott, mint egy kép „Az agglegény” című folyóiratból. - Tehát mégis! Ösztönöd óráját feláldoztad szórakozás utáni vágyadnak. Az özvegy szmokingja! - mondom.

- Egyáltalán nem! - terpeszkedik el Georg önelégülten. - Amit itt látsz, példa erre, mennyivel ötletesebbek nálunk az asszonyok. Ez másik szmoking. Az özvegy erre cserélte ki az övét egy szabónál, és így fizetett, anélkül, hogy érzékenységemet megsértette volna. Itt láthatod: az özvegy szmokingja szaténnel volt bélelve, ez itt tiszta selyemmel. Hónaljban is jobban illik rám Az infláció miatt az ár arany márkában ugyanannyi, de ez a darab elegánsabb. Az érzékenység ez egyszer kivételesen kifizetődött.

Jól megnézem őt. A szmoking jó, de szintén nem egészen új. Elkerülöm Georg érzékenységének felkavarását annak feltételezésével, hogy valószínűleg ez a darab is halottól származik. Végül is mi nem származik halottaktól? A nyelvünk, szakácsaink, tudósunk, meghasonlásunk - mi nem? Mindenesetre Georg a háborúban, különösen az utolsó évben, annyi halott egyenruháját viselte, néha még elhalványult vérfoltokkal és lövések bestoppolt helyével, hogy nem csak ideges érzékenység nála, ha ezt nem akarja többé megtenni - ez lázadás és békevágy is. A békének számára az a jelképe, hogy nem kell többé halottak ruháit hordania.

- Mit csinálnak a filmszínésznők, Henny Portén, Erna Moréna és a felejthetetlen Lia de Putti? - kérdezem.

- Ugyanazok a gondjaik vannak, mint nekünk - világosít fel Georg. - Amilyen gyorsan csak lehet, értékekbe akarnak menekülni, autókba, prémekbe, tiarákba, kutyákba, házakba, részvényekbe és filmproducerekbe - csak nekik ez könnyebben megy, mint nekünk.

Szeretetteljesen nézi egy hollywoodi fogadás képét. Egy bál képe látható, leírhatatlan eleganciában. Mint Georg, az urak szmokingban vagy frakkban vannak. - Mikor kapsz frakkot? - kérdezem.

- Amikor már voltam a szmokingomban az első bálon. Erre fel fogok utazni Berlinbe! Három nap! Valamikor, amikor az infláció véget ér, és a pénz megint pénz, nem víz. Mint látod, időközben felkészülök.

- Nincs lakkcipőd - mondom, és csodálkozásomra idegesít az önelégült világfi.

Georg előveszi az arany húszmárkást a mellényzsebéből, magasra dobja, elkapja és szótlanul visszadugja. Mardosó irigységgel veszem szemügyre. Itt ül gondtalanul, szivar lapul a tárcájában, amely nem olyan keserű, mint az eperízű brazil, amit Wernickétől kaptam. Szemben lakik Lisa, aki belehabarodott, mert olyan család fia, amelynek már akkor üzlete volt, amikor Lisa apja még alkalmi munkás volt. A nő már mint gyereket megcsodálta, amikor még fehér körgallért viselt, akkor még meglevő fürtjein pedig matróz sapkát, mialatt ő anyja régi szoknyájából készült ruhát hordott, és meg is marad ennél a csodálatnál. Georgnak semmi többet nem kellett tennie a dicsfényért. Azt hiszem, Lisa még azt sem tudja, hogy Georg kopasz - számára ő még mindig a matrózruhás polgári főherceg.

- Jó neked - mondom.

- Meg is érdemlem - válaszolja Georg, és ráüt a „Modemitas” olvasókör füzetére. Azután hoz az ablakpárkányról egy ládikó füstölt heringet, rámutat egy fél kenyérre és egy darab vajra. - Mit szólnál egy szerény esti étkezéshez?

Ugyanolyan füstölt heringek, mint amelyek láttán összefutott a nyál a számban a Nagy utcában levő üzlet előtt. Most rájuk sem tudok nézni: - Csodálkozásra késztetsz. Miért eszel este? Miért nem vacsorázol a gúnyádban az egykori Hotel Hohenzollernben, a jelenlegi irodalmi fogadóban? Kaviárt és tengeri halakat?

- Szeretem az ellentéteket. Különben hogyan élhetnék sírkőkereskedőként egy kisvárosban a nagyvilág; utáni sóvárgással? - válaszolja Georg.

Teljes pompájában áll az ablaknál. Az elragadtatott csodálat kiáltása hallatszik hirtelen az utcán keresztül. Georg szemben áll, kezét zsebre teszi, így a fehér mellény érvényesül. Lisa elolvad, amennyire ez nála lehetséges. Összehúzza a kimonóját, arab jellegű táncot lejt, levetkőzik, váratlanul meztelenül és sötét sziluettként M a lámpa előtt, újra felölti a kimonót. A lámpát maga mellé állítja, újra meleg és barna darumadarak veszik körül. Olyan, mint maga a nevetés, mint mohó szájban levő fehér gardénia. Georg pasaként fogadja a hódolatot, és elnézi jelenlétemet, mint egy eunuchnak, aki nem számít. Ebben a pillanatban hosszú időre újra megerősítette helyzetét, amely eddig a matrózruhás fiúcskáéból eredt az elzüllött leány számára. Természetesen Lisa számára, aki a Vörös Malomban feketézők között van otthon, valójában nem újdonság; de Georgnál ugyanez persze egészen más. Színarany! - Jó neked - ismétlem. - És milyen egyszerű. Riesenfeld felvághatja az ereit, költeményeket írhat, és tönkreteheti gránitműveit, akkor sem éri el azt, amit te ruhamodell bemutatóként szerzel meg.

Georg bólint. - Ez maga a titok, de neked el akarom árulni. Soha ne csinálj valamit bonyolultan, ami egyszerűen is megy. Ez egyike a legnagyobb életbölcsességeknek. Alkalmazása nagyon nehéz, különösen intelektuellek és romantikusok számára. - Van még valami?

- Nincs. Soha ne alakíts azonban szellemi Herkulest, ha egy új nadrág ugyanazt elérheti. Így nem idegesíted a partneredet, nem kell erőlködnie, hogy követni tudjon téged. Nyugodt és higgadt maradj, és az, amit akarsz, képletesen szólva az öledbe hullik.

- Ne ejts zsírfoltot a tükörselyem betétre. A heringek könnyen elcseppennek - mondom.

- Igazad van. - Georg leveszi a kabátot. - Soha nem kell erőltetni a szerencsét. Még egy figyelemreméltó mondás.

Ismét a heringek után nyúl. - Miért nem írsz sorozatban mondásokat kalendáriumkészítő cégeknek? - kérdezem kesernyésen az életbölcsességek meggondolatlan hasbeszélőjét. - Kár ilyen lapos közhelyeket csak úgy belebeszélni a világmindenségbe.

- Neked ajándékozom őket. Számomra az ilyesmi ösztönzés, nem közhely. Aki természeténél fogva búskomor és még a foglalkozása is ilyen, annak mindent el kell követni saját felvidítására, és nem szabad válogatósnak lennie. Ismét egy mondás.

Látom, hogy nem boldogulok vele, ezért eltűnők a zugomban, amint a heringes ládikó kiürült. Itt sem tudom azonban kitombolni magam a haldokló vagy elhunyt őrmester miatt még a zongorán sem. Az egyedül számbajöhető gyászindulókkal pedig úgyis tele van a fejem.

XXII.

Az öreg Knopf hálószobájában hirtelen kísértet bukkan fel. Időbe telik, amíg a tükröző déli fényben felismerem az őrmestert. Tehát él még, és az ágyból az ablakhoz vonszolta magát. A szürke ing felett szürkén mered a feje a világba. - Nézz oda! Nem akar hempergés közben meghalni. Az öreg csataló utolsó pillantást akar vetni Werdenbrücke pálinkagyárai felé - mondom Georgnak.

Szemügyre vesszük. A bajusz tragikus bozótként csüng a szájáról. A szem ólomszínű. Bámészkodik egy ideig, azután eltűnik.

- Ez volt az utolsó pillantása. Megindító, hogy még egy ilyen embernyúzó megkérgesedett lelke is még egyszer látni akarja a világot, mielőtt elhagyná. Ez anyag Hungermann, a társadalommal foglalkozó költő számára.

- Második pillantást is vet - mondja Georg.

Otthagyom a „Presto” sokszorosítógépet, amelyen katalóguslapokat másolok ügynökeink számára, és visszamegyek az ablakhoz. Az őrmester megint ott áll. A tükröző ablaktáblák mögött magasba emel valamit és iszik. - A gyógyszere. Mennyire ragaszkodik a élethez a legkorhelyebb roncs is! Második téma Hungermann részére - mondom.

- Ez nem gyógyszer. A gyógyszer nem pálinkásüvegben van - válaszolja Georg, akinek élesebb szeme van, mint nekem.

- Micsoda?

Kinyitjuk az ablakunkat. A tükröződés megszűnik és látom, hogy Georgnak igaza van: az öreg Knopf egy félreismerhetetlen pálinkásflaskából vedel. - Jó ötlet a feleségétől, hogy pálinkásüvegbe tölti a vizet, így könnyebben issza meg. Mert pálinka aztán nincs már a szobájában, mindent gondosan átkutattak - mondom.

Georg a fejét rázza. - Ha víz lenne, már rég kidobta volna a palackot az ablakon. Mióta az öreget ismerem, vizet csak mosakodáshoz használt - akkor sem szívesen. Ez pálinka, amelyet elrejtett valahol a házkutatás ellenére. Ludwig, felemelő színjátékot látsz magad előtt, egy embert, aki bátran szembeszáll sorsával. Az öreg őrmester a becsület mezején fog elesni, kezével az ellenség torkán.

- Nem kellene szólnunk a feleségének?

- Gondolod, hogy el tudná venni tőle a palackot?

- Nem.

- Az orvos legfeljebb néhány napot adott neki. Mi a különbség?

- Ami keresztény és fatalista között van. Knopf úr! Őrmester úr! - kiáltom.

Nem tudom, meghallott-e, de olyan mozdulatot tesz, mintha köszöntene a flaskával. Azután újra a szájához illeszti. - Knopf úr! Knopfné! - kiáltom.

- Késő! - mondja Georg.

Knopf elvette a szájától az üveget. Még egy második, köröző mozdulatot tesz vele. Arra számítunk, hogy összeesik. Az orvos elmagyarázta, hogy egyetlen csepp halálos lehet számára. Egy idő után eltűnik a szoba hátsó részében, mint a vízben lassan elmerülő hulla. - Szép halál - mondja Georg.

- Értesítenünk kellene a családot.

- Hagyd őket békén. Az öreg egy dög volt. Örülnek, hogy idáig jutottak.

- Ezt nem tudom. A ragaszkodásnak különösek az útjai. Gyomormosást alkalmazhatnak.

- Úgy küzdene ellene, hogy megütné a guta vagy szétpattan a mája. De hát telefonálj az orvosnak, ha ez megnyugtatja a lelkiismeretedet. Hirschmannak.

Elérem az orvost. - Az öreg Knopf most ivott ki egy kis üveg pálinkát. Az ablakból láttuk - mondom.

- Egyetlen huzatra?

- Két huzatra, azt hiszem. Mit számít ez?

- Semmit. Csak kíváncsi voltam. Nyugodjék békében.

- Semmit nem lehet tenni?

- Semmit - mondja Hirschmann. - így vagy úgy bekövetkezett volna. Csodálkozom, hogy egyáltalán máig kitartott. Palack formájú sírkövet állítsanak neki.

- Maga szívtelen - mondom.

- Nem szívtelen, cinikus. Ismernie kell a különbséget! Maga is a szakmából van! A cinizmus negatív előjelű szív, ha ez megvigasztalja. Igyék egy emlékkortyot a hazatért pálinkásbutykosra.

Felakasztom a telefont. - Georg, azt hiszem, valóban itt a legfőbb ideje, hogy itt hagyjam a foglalkozásunkat. Nagyon eldurvít.

- Nem durvít el. Elbutít.

- Még rosszabb. Ez nem való a Werdenbrücki Költőakadémia egyik tagja számára. Hol marad a halál miatti mélységes megdöbbenés, elborzadás, hódolat, ha mindezeket kassza alapján vagy síremlékekben kell kiértékelni?

- Mindezekből elegendő marad, de megértelek. Most menjünk el Eduardhoz, és áldozzunk egy csendesen elfogyasztott palackkal az öreg 12. ezredbeli emlékének Délután jövünk vissza. Egy órával később lárma és kiáltások hallatszanak Knopfék házából. - Béke hamvaira. Gyere, át kell mennünk elmondani a szokásos vigasztaló szavakat - mondja Georg.

- Remélhetőleg valamennyi gyászruha elkészült. Ez az egyetlen vigasz, amit pillanatnyilag használni tudnak.

Az ajtó nincs bezárva. Csöngetés nélkül kinyitjuk, és megállunk. Váratlan kép fogad bennünket. Az öreg Knopf áll a szobában, felöltözve, kezében sétabotjával, útrakészen. Felesége és három leánya a varrógépek mögött nyüzsög. Knopf dühösen kiabál, és a botjával üti őket. Az ütések nem különösen erősek, de Knopf megteszi, amit tud. Körös-körül gyászruhák hevernek a padlón.

A helyzet kiértékelése egyszerű. Ahelyett, hogy megölte volna, a rozspálinka az őrmestert úgy felélénkítette, hogy felöltözött. Valószínűleg azért, hogy megtegye szokásos körútját a kocsmák tájékán. Miután senki nem mondta neki, hogy halálos beteg és felesége tőle való féltében papot sem hívott, aki az örök boldogságra előkészítette volna, Knopfban a halál gondolata nem merült fel. Már sok rohamot kiállt, ez számára csak egy volt a sok közül. Könnyen érthető, hogy most őrjöng. Senki sem tör ki örömujjongásban, ha látja, családja már annyira leírta, hogy drága pénzt ad ki gyászruhákra.

- Átkozott banda! Örültetek már, ugye! Megtanítalak benneteket - krákogja.

Elhibázza a feleségét, és sistereg a dühtől. Az asszony erősen szorongatja a botot.

- De apa, előre kellett gondoskodnunk, az orvos...

- Az orvos idióta! Engedd el a botot, te sátán! Mondom, hogy engedd el a botot, te bestia!

A kis, dundi,asszony valóban elengedi a botot. A tajtékzó gácsér meglóbálja előtte, és eltalálja az egyik lányát. A három nő könnyedén lefegyverezhetné a gyenge öreget, de pontosan úgy fegyelmezi őket, mint az őrmester az újoncokat. Most a lányok fogják a botot, és sírással teli magyarázkodással próbálkoznak. Knopf oda sem figyel. - Engedd el a botot sátánfajzat! Pénzt pocsékolni és kidobni az ablakon, meg foglak benneteket tanítani!

A botot elengedik, Knopf újra lesújt, ismét mellé, és a lendülettől térdre esik. A nyál buborékokban áll Nietzsche-bajuszán, amint felegyenesedik, hogy Zaratustra parancsa szerint tovább püfölje háremét. - Apa, meghalsz, ha így felizgatod magad - kiabálják sírva a lányok. - Nyugodj már meg! Boldogok vagyunk, hogy élsz! Csináljunk kávét neked?

- Kávét? Csinálok én nektek kávét! Agyonverlek benneteket, sátánivadékok! Ilyen sok pénzt elpazarolni...

- De hát apa, hiszen el tudjuk adni a holmikat!

- Eladni! Titeket foglak eladni, átkozott ringyók...

- De apa, hiszen még ki sincs fizetve - kiáltja Knopfné végső elkeseredésében.

Ez talál. Knopf leereszti a botot. - Micsoda?

Előrelépünk. - Knopf úr! Szerencsekívánatra - mondja Georg.

- Nyalja ki a seggem. Nem látja, hogy el vagyok foglalva? - mondja az őrmester.

- Túlerőlteti magát.

- Igazán? Mi köze hozzá? A családom tönkretesz.

- A felesége ragyogó üzletet csinált. Ha holnap eladja a gyászruhákat, az infláció miatt néhány milliárdot fog keresni, különösen akkor, ha a szövetet még ki sem fizette.

- Nem, még nem fizettük ki! - kiabálja a négyes.

- Knopf úr, akkor örülnie kellene! A dollár jelentősen emelkedett betegsége alatt. Mialatt aludt, anélkül, hogy tudta volna, keresett az értékeken.

Knopf felhorkan. Az infláció létezését abból a tényből tudja, hogy a pálinka mindig drágább lett. - Úgy, kerestem - mormolja. Azután négy borzas verebe felé fordul. - A sírkövemet is megvettétek már?

- Nem, apa - kiáltja a négyes megkönnyebbülten, könyörgő pillantásokat vetve ránk.

- És miért nem? - kárálja Knopf őrjöngve. A nők rábámulnak. - Libák! Most nyereséggel adhattuk volna el! Igaz? - kérdezi Georgot.

- Csak akkor, ha kifizették volna. Csak akkor vehettük volna vissza.

- Ugyan! Akkor eladhattuk volna Hollmann és Klotznak, és abból fizettük volna ki magukat! - Az őrmester újra dühöngeni kezd. - Libák! Hol van a pénz? Ha nem fizettetek a szövetért, kell, hogy még legyen pénzetek! Ide vele!

- Gyere! Az érzelmi rész lejátszódott. Az üzletinél nincs mit keresnünk - mondja Georg.

Téved. Negyed órával később Knopf áll az irodában. Átható rozspálinka illat lengi körül. - Mindent kiszedtem belőlük. A hazugság nem használ. A feleségem bevallotta, hogy sírkövet vett maguknál - mondja.

- Nem fizette ki. Felejtse el, most már nincs rá szüksége.

- De megvette - mondja fenyegetően az őrmester. - Tanúk vannak rá! Ne próbálja kidumálni. Igen vagy nem?

Georg ránéz. - Nos jó. A felesége inkább érdeklődött, mint vásárolt valójában.

- Igen vagy nem? - süvölti Knopf.

- Miután olyan régen ismerjük egymást, úgy tekintheti, ahogyan akarja, Knopf úr, - mondja Georg, hogy lecsillapítsa az öreget.

- Tehát igen. Adja ezt írásba.

Ismét egymásra nézünk. Az öreg, kiszolgált zupás hamar tanult. Túl akar járni az eszünkön.

- Minek az írás? Kifizeti a követ, mire az a magáé - mondom.

- Maga csaló, maradjon csendben! - rohan le Knopf. - írásban! - károgja. - Nyolc milliárdért! Nagyon drága! Egy darab kőért!

- Ha meg akarja kapni, ki is kell azonnal fizetnie - mondom.

Knopf hősiesen küzd. Csak tíz perc múlva szenved vereséget. Kihoz nyolc milliárdot abból a pénzből, amelyet elszedett a nőktől, és fizet.

- Most pedig írásban! - dörmögi.

Megkapja írásban. Csak ablakon át látom, hogy családja hölgy tagjai az ajtóban állnak. Megfélemlítve pislognak át, és jeleket adnak le. Knopf az utolsó nyomorúságos millióig kirabolta őket. Időközben átvette a nyugtáját. - Így! És most mennyit fizet a kőért? Eladom magának - mondja Georgnak.

- Nyolc milliárdot.

- Micsoda? Maga csibész! Én fizettem nyolc milliárdot! Hol marad az infláció?

- Az infláció itt van. A kőnek ma nyolc és fél milliárd az értéke. Nyolcat kifizetek magának vételárként, fél milliárdot meg kell keresnünk az eladási áron.

- Micsoda? Maga uzsorás! És én? Hol van az én keresetem? Azt eldugják, ugye?

- Knopf úr! Ha kerékpárt vesz, és egy órával később továbbadja, nem kapja meg a teljes vételárat. Ilyen a kiskereskedelem, nagykereskedelem és a vevő kapcsolata, ezen nyugszik a gazdaság.

- A gazdaság kinyalhatja a seggemet! - jelenti ki a szókimondó őrmester. - Egy megvásárolt kerékpár az használt kerékpár, akkor is, ha nem használják. Az én sírkövem azonban új.

- Elméletben az is használt. Bizonyos mértékig, gazdasági szempontból. Azonkívül nem követelheti meg, hogy mi fizessünk rá azért, mert maga életben maradt - mondom.

- Szélhámosság! Egyszerűen szélhámosság!

- Tartsa meg a sírkövet. Szép, értékes darab. Valamikor még fel fogja tudni használni. Egyetlen család sem halhatatlan - tanácsolja Georg.

- El fogom adni a konkurenciájának. Hollmann és Klotznak, ha nem ad érte tüstént tíz milliárdot!

Felemelem a telefonkagylót. - Jöjjön, megkíméljük magát a munkától. Tessék, telefonáljon. A szám 624.

Knopf elbizonytalanodik, és lemondóan legyint. - Ugyanolyan szélhámosak, mint maguk. Holnap mennyit ér a kő?

- Talán egy milliárddal többet. Talán kettővel vagy hárommal.

- És egy hét múlva?

- Knopf úr! Ha előre tudnánk a dollárárfolyamot, nem ülnénk itt és nem kufárkodnánk magával sírkövekkel - mondja Georg.

- Könnyen lehetséges, hogy egy hónapon belül milliomos lesz - jelentem ki.

Knopf azt fontolóra veszi. - Megtartom a követ. Kár, hogy már kifizettem - dörmögi végül.

- Bármikor visszavesszük.

- Azt szeretnék! Eszembe nem jut, anélkül, hogy keresnék rajta! - Megtartom spekulációra. Jó helyre tegyék. - Knopf aggódva kinéz az ablakon. - Talán esni fog.

- A sírkövek bírják az esőt.

- Ostobaság! Akkor már nem újak! Követelem, hogy a raktárban állítsák, fel. Szalmára.

- Miért nem a lakásában tartja? Ott télen is meg van védve a hidegtől - mondja Georg.

- Valóban megbolondult, ugye?

- A legcsekélyebb mértékben sem. Akadnak nagyon tiszteletreméltó emberek, akiknek még a koporsója is a lakásukban van. Főleg a jámborok és a dél-olaszok. Sokan éveken át ágyként használják. Wilke odafent mindig az óriás koporsójában alszik, ha annyit ivott, hogy nem tud hazamenni.

- Nem megy - dönti el Knopf. - A nők! A kő itt marad. Kifogástalan állapotban! Maguk felelősek érte. Biztosítsák be, a saját költségükre!

Elegem van ebből az őrmester hangból. - Mi lenne, ha minden reggel sorakozót tartana a sírkövénél? - kérdezem. - Hogy a fényezés elsőosztályú-e, hogy pontosan, a sor első takarásában áll-e, hogy a talpazat be van-e húzva, mint egy has, hogy a bokrok körös-körül egyenesen állnak-e? Ha ragaszkodik hozzá, Heinrich Kroll úr minden reggel egyenruhában tehetne jelentést a sírkövének. Ez biztosan tetszene neki.

Knopf komoran néz rám. - Jobb lenne kinézni a világba, és ha erősebb porosz szellem uralkodna - válaszolja, és hatalmasat böfög. A Roth-féle rozspálinka szaga áthatóvá válik. Az őrmester valószínűleg egész nap nem evett. Knopf másodszor is böffent, most halkabban és dallamosabban. Egy nyugállományban levő tényleges őrmester könyörtelen szemével mégegyszer végignéz bennünket. Megfordul, csaknem elesik, egyenesbe billen, és az udvaron keresztül céltudatosan elindul balra, az első kocsma irányába, zsebében a család megmaradt milliárdjával.

Gerda a főzőlapja előtt áll, és káposztástekercseket készít. Meztelen, csak zöld, kitaposott papucs van a lábán és egy piroskockás konyharuha van a vállára borítva. Káposzta, zsír, púder és parfümszagot érezni. Az ablak előtt vörösek a vadszőlő levelei és az ősz kék szemmel bámul befelé.

- Szép, hogy mégegyszer eljöttél. Holnap kiköltözöm - mondja.

- Igen?

Elfogulatlanul és testében bízva áll a főző előtt. - Igen. Érdekel?

Megfordul és rám néz.

- Érdekel Gerda. Hová mész? - kérdezem.

- A „Walhalla” szállodába.

- Eduardhoz?

- Igen, Eduardhoz.

Megrázza a káposztástekercseket.

- Van valami ellenvetésed? - kérdezi azután.

Ránézek. Mit tudok tenni ellene, gondolom. Szeretném, hogyha tudnék: egy másodpercig hazudni akarok, de tudom, hogy átlát rajtam.

- A Vörös Malomban sem maradsz meg? - kérdezem.

- Már régen végeztem a Vörös Malommal, csak te nem törődtél ezzel. Nem, nem maradok ott. A mi foglalkozásunkban éhen lehet halni. A városban maradok.

- Eduardnál - mondom.

- Igen, Eduardnál - ismétli: - Nekem adja a bárt. Bárhölgy leszek.

- És akkor a „Walhallá”-ban laksz?

- A „Walhallá”-ban lakom, fent, a tető alatt, és a „Walhallá”-ban dolgozom. Nem vagyok már olyan fiatal, mint gondolod; valami biztos után kell néznem, a cirkuszból sem lett semmi. Az amolyan utolsó kísérlet volt.

- Gerda, még hosszú éveken át találsz munkát - mondom.

- Ehhez nem értesz. Tudom, mit csinálok.

Ránézek az ablak előtt ingó vörös szőlőlevelekre. Semmi okom rá, de úgy érzem magam, mint valami lógós. Gerdával való kapcsolatom nem volt több, egy szabadságon lévő katonáénál; de a kettő közül az egyiknek ez a kapocs mindig több ennél.

- Én akartam megmondani neked - mondja Gerda.

- Azt akartad mondani, hogy szakítottunk?

Bólint.

- Én becsületesen játszom. Eduard az egyetlen, aki valami biztosat ajánlott nekem... egy állást... és tudom, ez mit jelent. Nem akarok csalni.

- Miért... - abbahagyom.

- Akkor miért aludtál még velem? Ezt akartad kérdezni? Nem tudtad, hogy mindegyik vándorartista érzelgős? - Váratlanul felnevet. - Búcsú az ifjúságtól. Gyere, elkészült a káposztástekercs.

Tányérokat tesz az asztalra. Ránézek és hirtelen elszomorodom.

- Nos, mit csinál a nagy, égi szerelmed? - kérdezi.

- Semmit, Gerda. Semmit.

Megrakja a tányért.

- Ha megint lesz egy kis viszonyod, soha ne mesélj a lánynak a többi szerelmedről. Megértettél?

- Igen. Igazán sajnálom, Gerda - mondom.

- Isten szerelmére, fogd be a csőrödet, és egyél!

Ránézek. Nyugodt és tárgyilagos, az arca tiszta és határozott. Gyermekkorától megszokta a függetlenséget. Ismeri az életét és bele is nyugodott. Mindene megvan, ami nekem nincs, de kívántam, szerettem őt és az élet világos és átlátható lett volna.

- Tudod, nem kívánok sokat. Verések között nőttem fel, és elszöktem otthonról. Most elegem van a foglalkozásomból, és letelepszem. Eduard nem a legrosszabb.

- Öntelt és zsugori - jelentem ki, és tüstént bosszankodom, hogy kimondtam.

- Ez jobb, mintha lompos és tékozló lenne, ha valaki házasodni akar.

- Házasodni akartok? - kérdezem meglepetten. - Valóban elhiszed ezt neki? Ki fog használni, azután feleségül veszi egy pénzes szállodatulajdonos leányát.

- Semmit nem ígért. Csak a bárra kötöttünk szerződést, három évre. Három év alatt észre fogja venni, hogy nem tud nélkülözni.

- Megváltoztál - mondom.

- Ó, te tulok! Csak elhatározásra jutottam.

- Nemsokára Eduarddal fogsz szidni bennünket, mert még mindig vannak olcsó étkezési jegyeink.

- Még mindig vannak?

- Úgy egy-másfél hónapra.

Gerda nevet.

- Nem foglak szidni. Azonkívül annak idején rendesen megfizettétek.

- Ez volt az egyetlen sikeres tőzsdeügyletünk.

- Gerdát nézem, miközben leszedi a tányérokat.

- Átadom őket Georgnak. Nem megyek el többé a „Walhallá”-ba.

Megfordul. Nevet, de a szeme nem mosolyog.

- Miért nem? - kérdezi.

- Nem tudom. Ilyen vagyok. De talán mégis elmegyek.

- Természetesen eljössz! Miért ne jönnél?

- Igen, miért ne? - kérdezem kedvetlenül. Lentről tompán hallatszik az elektromos zongora. Felállók, és odamegyek az ablakhoz.

- Milyen gyorsan elmúlt ez az év - mondom.

- Igen - mondja Gerda, és közel hajol hozzám.

- Tipikus - mormolja.

- Végre megtetszik valaki az embernek, és akkor éppen olyannak kell lennie, mint amilyen te vagy... aki nem illik hozzá. - Ellök magától - Most menj... menj el az égi szerelmedhez... mit tudsz te a nőkről?

- Semmit.

Nevet. - Bébi, ne is próbálkozz vele. Az jobb. És most menj! Itt van, ezt vidd magaddal. Elővesz egy érmét, és átadja nekem.

- Mi ez? - kérdezem.

- Egy férfi, aki embereket visz át a vízen. Szerencsét hoz.

- Neked szerencsét hozott?

- Szerencsét? - ismétli Gerda. - Az egész rakás is lehet. Talán. És most menj.

Kitol és bezárja utánam az ajtót. Lemegyek a lépcsőkön. Az udvaron két cigánylánnyal találkozóm. Most a kocsma műsorában szerepelnek. A birkózónők már régen elmentek.

- Fiatalúr, a jövőt? - kérdezi a fiatalabbik. Fokhagymától és hagymától bűzlik.

- Nem. Ma nem - mondom.

Karl Brillnél óriási feszültség uralkodik. Nagy halom pénz hever az asztalon, több billió. Az ellenfél rozmárfejű férfi, nagyon kicsi a keze. Éppen most próbálta ki a falban a szöget, és visszajött.

- Még kétszáz milliárd - jelenti ki csengő hangon.

- Tartom - válaszolja Karl Brill.

A párbajozók leteszik a dohányt.

- Van még valaki? - kérdezi Karl.

Senki nem jelentkezik. A játék mindenkinek nagyon fontos. Karl gyöngyökben verejtékezik, de bizakodó. A tét negyven-hatvan ellen az ő javára. Hozzájárult ahhoz, hogy a rozmár egy utolsó, apró kalapácsütést mérjen a szögre: ezért állapították meg a fogadás arányát ötven-ötven százalékról negyven-hatvan ellenére.

- Eljátszaná „A madárka esti dalát”? - kérdezi tőlem Karl.

Leülök a zongorához. Rövidesen megjelenik Beckmanné, lazacvörös kimonóban. Nem olyan szoborszerű, mint máskor, nagy méretű keblei úgy mozognak, mintha földrengés zajlana alattuk és a szeme is más, mint máskor. Nem néz Karl Brillre.

- Klara, ismered az urakat Schweitzer úr kivételével - mondja, és elegáns kézmozdulattal jelzi: Schweitzer úr.

A rozmár elképedt és némileg aggódó arckifejezéssel hajol meg. Rásandít a pénzre, utána a kocka alakú Brünhildára. A szöget bevattázzák és Klara felveszi a testhelyzetet. Kettős trillát játszom, azután elhallgatok. Teljes a csend.

Beckmanné nyugodtan és mozdulatlanul áll. Ekkor kétszer is rázkódás fut végig a testén. Váratlanul vad pillantást vet Karl Brillre.

- Sajnálom! - sziszegi a fogai közül. - Nem megy. - Ellép a faltól, és elhagyja a műhelyt.

- Klara! - kiabálja Karl.

Az asszony nem válaszol. A rozmár zsírosan röhög, és elkezdené eltenni a pénzt. Az ivócimborákat mintha villám sújtotta volna. Karl Brill felnyög, odarohan a szöghöz, és visszajön.

- Egy pillanat, még nem vagyok készen. Három kísérletre fogadtunk. Ez csak kettő volt - mondja a rozmárnak.

- Három volt.

- Ezt nem ítélheti így meg. Maga új ezen a területen. Kettő volt.

Karl tiltakozásának hatására megjön az ivócimborák szava is.

- Kettő volt - igazolják.

Veszekedés kezdődik, nem hallgatok oda. Úgy érzem magam, mintha idegen bolygón ülnék. Rövid ideig tartó, erős és szörnyű érzés ez, és örülök, mikor újra oda tudok figyelni a hangokra. A rozmár kihasználja a helyzetet; akkor ismeri el a harmadik kísérlet jogosságát, ha további összeget tesznek fel, harminc-hetven arányban a rozmár javára. Karl verejtékezve mindenbe belemegy. Amennyire látom, a fél műhelybe fogadott.

- Jöjjön, menjünk fel. Át kell hangolnunk. Szándékosan tette - suttogja.

Felkapaszkodunk a lépcsőkön, Beckmanné már várta Karlt. A főnixes kimonóban fekszik az ágyon, izgatott, álomszép azok számára, akik szeretik a molett nőket és... harcrakész.

- Klara! Mire való ez? Szándékosan teszed - mondja halkan Karl.

- Igazán? - mondja Beckmanné.

- Egészen biztos! Tudom! Esküszöm...

- Ne esküdj hamisan! Te züllött alak, a Hohenzollern szálló pénztárosnőjével aludtál! Te undorító disznó!

- Én? Ekkora hazugságot. Honnan tudod?

- Látod, szóval elismered?

- Én elismerem?

- Éppen most ismerted el! Az kérdezted, honnan tudom? Honnan tudhatom, ha nem igaz?

Részvéttel nézek Karl Brillre, a mellúszóra. Nem fél bármilyen jeges víztől, de itt kétségtelenül vesztett. A lépcsőn azt tanácsoltam neki, ne bocsátkozzék szóváltásba, hanem, egyszerűen térden állva kérjen Beckmannétól bocsánatot, természetesen anélkül, hogy bármit beismerne. Ehelyett most bizonyos Kletzel úrral hozakodik elő. A válasz egy rettenetes orrba vágás. Karl visszatántorodik, krumpliorrát fogdossa, azt vizsgálva, folyik-e a vére. Régi harcosként kiáltva ráveti magát Beckmannéra, hogy hajánál fogva kihúzza az ágyból, egyik lábával a nyakára, lépve a nő hatalmas hátsóját vastag nadrágszíjával dolgozza meg. Közepes erővel fenéken billentem. Megfordul, készen arra, hogy engem is megtámadjon. Látja könyörgő szememet, felemelt kezemet és szótlanul suttogó ajkamat, és felébred vörös ködéből. Barna szemében ismét felvillan az emberi értelem. Kurtán bólint és mialatt dől a vér az orrából visszafordul, és e felkiáltással térdel le Beckmanné ágyánál.

- Klara! Semmit nem tettem, de bocsáss meg nekem.

- Te disznó! Te mocskos disznó! A kimonóm! - kiáltja az asszony.

Beckmanné félreráncigálja az értékes darabot. Karl összevérzi a lepedőt.

- Átkozott hazug! Még ez is! - kiáltja az asszony.

Észreveszem, hogy Karl, az egyszerű, becsületes férfiú térdre hullásáért azonnali jutalmat vár, és most újra dühöngeni fog. Ha vérző orral birkózni kezd, minden elveszett. Beckmanné talán megbocsátja neki a pénztárosnőt a Hohenzollern szállóból, de a tönkretett kimonót soha. Hátulról rálépek Karl lábára, egyik kezemmel lefogom a vállánál, és így szólok: - Beckmanné, Karl ártatlan! Értem áldozta fel magát.

- Micsoda?

- Értem - ismétlem - Háborús bajtársaknál ilyesmi előfordul.

Micsoda? Ti átkozott, csibész hazudozók a nyomorult háborús bajtársiasságotokkal, ezt még el is higgyem?

- Feláldozta magát! Bemutatott a pénztárosnőnek, ez volt minden - mondom.

Beckmanné lángoló szemmel bámul rám.

- Micsoda? Csak nem azt akarja nekem bebeszélni, hogy egy ilyen fiatalember, mint maga, lerohan egy olyan kimustrált darabot, mint az a hulla a Hohenzollernból?

- Nagyságos asszony, nem rohantam le. De szükségből az ördög is megtenné. Ha valakit a magány torkon ragad... - mondom.

- Olyan fiatalember, mint maga, különbet is szerezhet!

- Fiatal, de szegény - válaszolom. - Manapság a nők készpénzt akarnak. Ha már erről beszélünk, el kell ismernie, ha nekem, a magányos fiatalembernek az infláció viharában nem hiszi el a pénztárosnőt, akkor teljesen kizárt ilyesmit Karl Brillről feltételezni, aki egész Werdenbrück legszebb és legérdekesebb asszonyának kegyeit élvezi, meg nem érdemelten...

Az utolsó mondat talált.

- Ő züllött alak és az érdemtelen szó igaz - mondja Beckmanné.

Karl felegyenesedik.

- Klara, mégis te vagy az életem! - kiáltja tompán a véres lepedő alól.

- A bankszámlád vagyok, te hideg szobor! - Beckmanné felém fordul. - És milyen volt azzal a félholt nőstény kecskével a Hohenzollernból?

Leintem.

- Semmilyen! Semmire nem került sor! Megundorodtam.

- Ezt előre megmondhattam volna magának - jelenti ki mélységes elégtétellel.

A harc eldőlt. Elkezdődik a visszavonuló csatázás. Karl Klarának tengerzöld kimonót ígér lótuszvirágokkal, továbbá papucsot hattyúpihékből, azután elmegy, hogy hideg vizet szívjon fel az orrába, Beckmanné pedig feláll.

- Milyen összegű a fogadás? - kérdezi.

- Magas. Billiók - válaszolom.

- Karl! Adj Bodmer úrnak 250 milliárd részesedést - kiáltja.

- Természetesen, Klara!

Lemegyünk a lépcsőn. Lent ül a rozmár, akire Karl barátai vigyáznak. Arról értesülünk, hogy megpróbált csalni, mialatt távol voltunk, de Karl ivócimborái idejében elvették tőle a kalapácsot. Beckmanné lenézően nevet és harminc másodperc múlva a szög a padlón hever. A hölgy fenségesen elvonul, „Az alpesi fény” dallamának kíséretében.

- A bajtárs az bajtárs - mondja később Karl Brill meghatottan.

- Becsületbeli ügy! Tudja, néha milyen esténként az ember hangulata! De hogy a kurva még pofázzon is! Meg fogom válogatni a vevőkörömet. De maga, kedves barátom, válasszon ki azt, amit akar! - Rámutat a bőrökre.

- Egy pár első osztályú, méret utáni cipő ajándékba, amit akar: fekete, barna, sárga borjúbőr, lakk, vadbőr - én magam fogom előkészíteni...

- Lakk - mondom.

Hazatérve az udvarban sötét alakot látok. Valóban az öreg Knopf az, aki éppen előttem érkezett meg. Mintha nem is nyilvánították volna már holttá, éppen az obeliszk meggyalázására készülődik. Meg fogom a karját, és így szólok hozzá: - Őrmester úr! Gyerekes megnyilvánulásai céljára van már saját sírköve. Azt vegye igénybe!

Odamentem az általa megvásárolt sírkőhöz és várok a ház ajtajában, nehogy az obeliszket használja fel. Knopf rám bámul: - A saját kövemet? Meg van maga bolondulva? Most mennyit ér?

- A ma esti dollárárfolyam szerint kilenc milliárdot.

- És arra pisáljak?

Knopf néhány másodpercig tétovázik, majd dörmögve bedülöngél a házába. Amit semmivel nem lehetett helyrehozni, azt a tulajdonlás puszta ténye elérte! Az őrmester a saját toalettjét használja. Jöjjön csak valaki a kommunizmussal! A tulajdon adja a rend értelmét!

Egy ideig még ott állok, és elgondolkodom. A természetnek évmillióiba került, hogy az amőbából halon, békán, gerincesen, majmon keresztül létrehozza az öreg Knopfot, egy fizikai és kémiai csodagyárakkal teletömött lényt, a legzseniálisabb érrendszerrel, szívműködéssel, melyet csak csodálni lehet, egy májjal és két vesével, amelyekhez képest az IG Farben gyár csak nevetséges fuserműhely - és ezt az egész, évek milliói alatt gondosan tökéletesített remekművet, akit Knopf kincstáros őrmesternek hívnak, csak azért hozta létre, hogy rövid időn keresztül szerencsétlen parasztfiúkat nyúzzon a Földön, hogy azután állami nyugdíját pálinkára költse! Isten néha valóban sokat fáradozik semmiért! Fejet rázva gyújtom fel a lámpát, és sötétben vetkőzöm le.

XXIII.

A fasorban fiatal hölgy jön velem szemben. Vasárnap reggel van és már láttam őt a templomban. Világosszürke, elegáns kabátot, kis nemezkalapot, szürke vadbőrcipőt visel, Geneviéve Terhovennek hívják és furcsa módon idegen a számomra. Az anyjával volt a templomban. Láttam őket, Bodendieket és Wernickét is, akinek a siker csak a szája szögletén látszik. Körbejártam a kertet, és már feladtam a reményt, de most váratlanul Isabelle jön egyedül a fasorban, ahol már csaknem hűvös van. Megállók. Jön, apró, könnyed és elegáns, és vele együtt egyszerre érkezik meg minden vágyakozás, a mennyország és a saját vérem. Nem tudok megszólalni. Wernickétől tudom, hogy meggyógyult, az árnyakat elűzték és ezt magam is érzem; egyszerre itt van, más mint korábban, de egészen itt van, a betegségből semmi sem áll már közöttünk, szerelem árad a kezemből és szememből, mint hangtalan forgószél ér fel az ereken keresztül a rajongás az agyamba. Rám néz.

- Isabelle - mondom.

Megint rám néz, apró ránc képződik a szemöldökei között.

- Igen? - kérdezi.

Nem fogom fel tüstént. Azt hiszem, emlékeztetnem kell.

- Isabelle - ismétlem. - Nem ismersz meg? Én vagyok Rudolf.

- Rudolf? - ismétli. - Rudolf kicsoda, kérem?

Rábámulok.

- Gyakran beszélgettünk egymással - mondom aztán.

Bólint.

- Igen, sokáig voltam itt. Bocsásson meg, de sok mindent elfelejtettem. Maga is régen van már itt?

- Én? Dehát én soha sem voltam ott fent. Én csak orgonáltam itt. És akkor...

- Orgona, vagy úgy - ismétli udvariasan Geneviéve Terhoven. - A kápolnában. Igen, emlékszem. Bocsásson meg, hogy egy pillanatra elfelejtkeztem róla. Nagyon szépen játszott, hálás köszönet.

Úgy áll ott, mint aki meghülyült. Nem értem, miért nem megyek el. Nyilván Geneviéve sem érti.

- Bocsásson meg, még sok a tennivalóm. Hamarosan utazom - mondja.

- Hamarosan utazik?

- Igen - válaszolja csodálkozva.

- És nem emlékszik semmire? A nevekre, amelyek éjszaka hallhatók, a virágokra, amelyeknek hangjuk van?

Isabelle értetlenül vállat von.

- Költemények - jelenti ki azután nevetve. - Mindig szerettem őket. De hát olyan sok van! Nem lehet mindegyikre emlékezni.

Feladom. Úgy van, ahogy sejtettem! Meggyógyult és úgy hullottam ki a fejéből, mint egy újság az elszunnyadt parasztasszony kezéből. Nem emlékszik már semmire. Olyan, mintha altatásból ébredt volna fel. Az itt fent töltött idő eltűnt az emlékezetéből. Mindent elfelejtett, ő Geneviéve Terhoven, és már nem tudja, ki volt Isabelle. Látom, hogy nem hazudik. Elvesztettem őt, nem olyan módon, amilyentől féltem, azért, mert más körből származik, mint én és oda megy vissza. Ennél sokkal rosszabbul, alaposabban és végérvényesen. Meghalt. Él, lélegzik és még szebb, mint volt, de abban a pillanatban, amikor a betegség idegenszerűségét megszüntették, meghalt, örökre eltűnt. Isabelle, akinek a szíve szárnyalt és virágzott, belefulladt Geneviéve Terhovenbe, jobb körökből származó, jól nevelt leányba, aki egyszer jómódúan férjhez megy, sőt jó anya lesz.

- El kell mennem. Még egyszer hálás köszönet az orgonajátékért - mondja.

- Nos? Mit szól hozzá? - kérdezi tőlem Wernicke.

- Mihez?

- Ne tetesse butának magát. Terhoven kisasszonyhoz. El kell ismernie, hogy az alatt a három hét alatt, amíg nem látta, egészen más ember lett. Teljes siker!

- Ezt nevezi sikernek?

- Mi másnak? Visszatér az életbe, minden rendben van, az előző idő eltűnt, mint egy rossz álom, ismét emberré vált, mit akar még? Hiszen maga is látta. Nos?

- Igen. Nos? - mondom.

Pirospozsgás, parasztos arcú nővér egy üveg bort és poharakat hoz.

- Lesz szerencsénk Bodendiek főtisztelendő úrhoz is? Nem tudom, hogy Terhoven kisasszonyt katolikusként keresztelték-e meg, de feltételezem, mert Elzászból jött. így a főtisztelendő úrnak is nagy örömére fog szolgálni, hogy visszahalászott egy báránykát a nyája számára a nagy káoszból.

Wernicke hülyén vigyorog. ,

- Főtisztelendősége már kifejezte elégedettségét. Terhoven kisasszony egy hete naponta jár misére.

Isabelle! Gondolom. Tudta valaha, hogy Isten még mindig a kereszten csüng és nem csak a hitetlenek kínozták meg. Ismerte és lenézte a jóllakott hívőket, akik Krisztus szenvedéséből jól jövedelmező hivatalt csináltak maguknak.

- Már gyónt is? - kérdezem.

- Ezt nem tudom. Lehetséges. Valójában meg kell gyónnia valakinek azt, amit azalatt tett, amíg lelkibeteg volt? Ez érdekes kérdés lenne számomra, a felvilágosulatlan protestánsnak.

- Ez attól függ, mit ért valaki lelkibetegség alatt - mondom keserűen, és nézem, amint a lélekbúvár lehörpint egy pohár Schloss Reinhardtshausert. - Kétségtelenül eltérő a felfogásunk. Különben is: hogyan gyónhatja meg azt valaki, amit elfelejtett? Mert Terhoven kisasszony hirtelen sok mindent elfelejtett.

Wernicke tölt magának és nekem.

- Igyunk, mielőtt a főtisztelendő úr megjelenik. A tömjénfüst szent lehet, de egy ilyen bor illatát elrontja. - Kortyint, szemét forgatja, és ezt mondja: - Hirtelen elfelejtett? Annyira hirtelen volt ez? Ez már régóta jelentkezett.

Igaza van. Én is már korábban megfigyeltem. Voltak olyan pillanatok, amikor úgy látszott, hogy Isabelle nem ismert meg. Visszaemlékszem az utolsó alkalomra, és dühösen kiiszom a borom. Ma nem ízlik.

- Ez olyan, mint egy földalatti rengés - jelenti ki kényelmesen a sikerére büszke Wernicke. - Egy tengerrengés. Olyan szigetek, sőt világrészek, amelyek korábban ott voltak, eltűnnek, mások pedig újra felbukkannak.

- Es mi a helyzet egy második tengerrengéssel? Akkor ugyanez fordítva történik?

- Az is előfordulhat. De ezek csaknem mindig másfajta esetek; olyanok, amelyek növekvő elhülyüléssel járnak együtt. Erre látott már itt példákat. Ezt kívánja Terhoven kisasszonynak?

- A legjobbat kívánom neki - válaszolom.

- Nahát akkor!

Wernicke kitölti a maradék bort. A reménytelen betegekre gondolok, akik a sarkokban állnak vagy fekszenek, a szájukból nyál csorog, és összepiszkítják magukat.

- Természetesen azt kívánom, hogy soha többé ne legyen beteg - mondom.

- Ez nem várható. Nála azon esetek egyikével találkoztunk, amelyek gyógyíthatók, ha az okokat kiküszöböljük. Minden nagyon jól ment. Anyának és leányának az az érzése, ami ilyen helyzetekben néha a halál által keletkezik: valamilyen furcsa módon becsapottnak érzik magukat, és így mindketten elárvultak, ami által közelebb vannak egymáshoz, mint bármikor ezelőtt.

Ránézek Wernickére. Soha nem hallottam még ilyen költőinek. Nem is egészen komolyan gondolja.

- Ma délben meggyőződhet róla. Anya és leánya itt ebédel - közli.

El akarok menni, de valami arra kényszerít, hogy maradjak. Ha valaki saját magát gyötörheti, nem könnyen mulaszt el egyetlen alkalmat sem. Bodendiek jelenik meg, és meglepően emberi. Azután megérkezik anya és leánya, semmitmondó, civilizált beszélgetés kezdődik. Az anya negyvenöt lehet körülbelül, kissé telt, átlagosan csinos, és tele van könnyű, kerekded frázisokkal, amelyeket fáradhatatlanul osztogat. Mindenre azonnal, gondolkodás nélkül tudja a választ.

Jól megnézem Geneviévet. Néha egészen rövid időre, azt hiszem, hogy mint egy fuldoklónak, feltűnik arcvonásaiban a szeretett, vad és zavart másik ábrázat, de tüstént újra elúszik a szanatórium modem berendezéséről folytatott beszélgetés csörgedezésében. A két hölgy egyetlen szót sem szól másról, mint a szép kilátásról, a régi városról, különböző Strassbourgban és Hollandiában élő nagybácsikról és nagynénikről, a nehéz időkről, a hit szükségességéről, a lotharingiai barokk minőségéről és a szép Elzászról. Egyetlen szó nem esik arról, ami hajdan annyira megdöbbentett és felizgatott. Ez úgy elsüllyedt, mintha soha nem is lett volna.

Hamarosan elbúcsúzom.

- Terhoven kisasszony, éljen boldogul. Mint hallom, ezen a héten elutazik - mondom.

Bólint.

- Nem jön el megint ma este? - kérdezi tőlem Wernicke.

- De igen, esti ájtatosságra.

- Akkor jöjjön át hozzám egy italra. Ugye, hölgyeim, maguk is?

- Szívesen. Úgyis elmegyünk az esti ájtatosságra - mondja Isabelle anyja.

Este még rosszabb, mint délben. A lágy világítás csalóka. Láttam Isabelle-t a kápolnában. A gyertyák fénye csillogott a haján. Alig moccant.

A betegek orcái az orgona hangjára világos, lapos holdként visszafordultak. Isabelle imádkozott; ő egészséges volt.

Később sem lett jobb. Sikerült találkoznom Geneviéve-vel a kápolna kijáratánál és egyedül előre, menni vele néhány lépésnyire. Átmegyünk a fasoron. Nem tudom, mit mondjak. Geneviéve összehúzza a köpenyét.

- Milyen hideg van már este.

- Igen. Ezen a héten utazik el?

- Szeretnék. Sokáig nem voltam otthon.

- Örül?

- Természetesen.

Nincs mit mondani többé. Nem tudok azonban segíteni magamon, ugyanolyan a lépése, az arca a sötétben, szelíd jelenléte.

- Isabelle - mondom, mielőtt kilépünk a fasorból.

- Tessék? - kérdezi csodálkozva.

- Ó csak egy név volt - mondom.

Egy pillanatig megáll.

- Bizonyára téved - mondja aztán. - Az én keresztnevem Geneviéve.

- Igen természetesen. Isabelle valaki másnak volt a neve. Néha beszélgettünk róla.

- Igen? Lehet. Annyi mindenről beszélget az ember - jelenti ki megbocsátó hangsúllyal. - Utána ezt-azt elfelejti.

- Ó igen.

- Olyan valaki volt, akit maga ismert?

- Igen, nagyjából.

Halkan felnevet.

- Milyen regényes. Bocsásson meg, hogy nem emlékeztem azonnal. Már rémlik.

Ránézek. Látom, hogy semmire nem emlékszik. Hazudik, hogy ne legyen udvariatlan hozzám.

- Annyi minden történt az utóbbi hetekben - mondja könnyedén és megfontoltan. - Egy kicsit minden összezavarodik.

És ekkor, hogy jóvátegye udvariatlanságát, megkérdezi:

- És azután mi történt vele?

- Kivel?

- Isabelle-lel, akiről mesélt.

- Ó! Nincs folytatás! Meghalt.

Ijedten megáll.

- Meghalt? Mennyire sajnálom. Bocsásson meg, nem tudtam...

- Nem tesz semmit. Csak futólag ismertem.

- Most halt meg?

- Igen. Úgyhogy észre sem vette. Ez is valami - válaszolom.

- Természetesen. - Kezét nyújtja. - Valóban sajnálom.

A keze kicsi és hűvös. Már nincs láza. Olyan ifjú hölgy keze, aki apró hibát követett el, de rendbe hozta.

- Isabelle, milyen szép név - mondja. - Régebben mindig gyűlöltem a saját nevem.

- Most már nem?

- Már nem - válaszolja barátságosan Geneviéve.

Ilyen marad továbbra is. Ez az a fajta végzetes udvariasság, amelyet olyan kisvárosi emberekkel szemben tanítanak, akikkel futólag találkoznak és akiket hamarosan el fogunk felejteni. Hirtelen érzékelem, hogy rosszul szabott, átalakított katonaruhát hordok, amelyet Sulzblick szabó egy régi egyenruhából készített. Ezzel szemben Geneviéve nagyon jól öltözött. Mindig az volt, de soha nem tűnt fel ennyire. Geneviéve és anyja elhatározták, hogy először néhány hétre Berlinbe utaznak. Az anya igazán kedvesen szívélyes.

- A színházak! És a hangversenyek! Az ember úgy felpezsdül, ha megérkezik egy igazi nagyvárosba. Es az üzletek! Az új divat!

Megpaskolja Geneviéve kezét.

- Ott aztán alaposan el fogjuk kényeztetni magunkat.

Geneviéve bólint. Wernicke sugárzik. Ők ketten ejtették foglyul Geneviévet. De mi az, amit foglyul ejtettek, gondolom. Talán mindegyikünkben megvan ez, megoltalmazva, elrejtve, és mi is ez valójában? Akkor nincs meg bennem is? És ezt is foglyul ejtették már vagy soha nem volt szabad? Itt van, ez a valami, ami előttem is itt volt, amely utánam is itt lesz, valami, ami fontosabb, mint én? Vagy mindez csupán kissé mélységesen megalapozottnak tűnő zűrzavar, a józan ész eltolódása, káprázat, képtelenség, ami mélyértelműségnek tűnik, ahogyan azt Wernicke gondolja? De hát akkor miért szerettem ezt, miért rohant meg úgy, mint a leopárd egy ökröt, miért nem tudom elfelejteni? Wernicke ellenére nem olyan volt ez, mintha egy zárt helyiségben kinyitottak volna egy ajtót és esőt, villámlást és csillagokat látott valaki?

Felállok. Wernicke megkérdezi.

- Mi van magával? Olyan nyugtalan, mint a... - Megtorpan, azután folytatja:... - dollárárfolyam.

- Ó, a dollár - mondja Geneviéve anyja, és felsóhajt. - Micsoda szerencsétlenség! Szerencsére Gaston bácsi...

Nem hallgatom meg, mit tett Gaston bácsi. Máris kint vagyok, és csak azt tudom, ezt mondtam Isabelle-nek: - Köszönet mindenért - és ő csodálkozva kérdezte: - De hát miért?

Lassan lemegyek a dombon. Jó éjszakát, te édes, vad szív, gondolom. Élj boldogul, Isabelle! Hirtelen tudom, hogy nem fulladtál meg. Nem merültél el, és nem haltál meg! Nem vonultál vissza, hanem elrepültél, sőt: váratlanul láthatatlanná váltál, mint a régi istenek. Még itt vagy, de már eltávolodtál, mindig itt vagy, és soha nem fogsz elmerülni, mindig minden itt van, semmi nem merül el soha, csak fény és árnyék vonul el felette, de mindig itt van, a születés előtti és a halál utáni arc, és ez néha áttetszik azon, amit mi életnek tartunk, felvillan számunkra egy másodpercre és ezután soha nem vagyunk ugyanazok!

Észreveszem, hogy gyorsabban megyek. Mélyet lélegzem, majd futni kezdek. Nedves vagyok a verejtéktől, a vállam is nedves. Odaérek a kapuhoz, és megint visszamegyek. Még mindig az az érzésem, olyan ez, mint egy hatalmas felszabadulás, valamennyi tengely hirtelen átfut a szívemen, születés és halál csak szavak, a vadludak a világ kezdete óta repülnek felettem, nincsenek többé sem kérdések, sem válaszok! Élj boldogul, Isabelle! Légy üdvözölve, Isabelle! Minden jót, élet! Légy üdvözölve élet!

Jóval később észreveszem, hogy esik. Feltartom az arcomat az esőbe, és megkóstolom a cseppeket Odamegyek a kapuhoz. Ott várakozik egy bortól és tömjénfüsttől illatozó hatalmas alak. Együtt megyünk ki a kapun, amelyet az őr bezár utánunk.

- Nos, honnan jött ide? Istent kereste? - kérdezi Bodendiek.

- Nem. Megtaláltam.

Mérgesen pislog széles Karimájú kalapja alól.

- Hol? A természetben?

- Nem tudom, hol. Bizonyos helyeken meg lehet találni?

- Az oltáron - dörmögi Bodendiek, és jobbra mutat. - Én ezen az úton megyek. És maga?

- Mindegyiken. Mindegyiken, vikárius úr.

- Ehhez azért még nem ivott eleget - motyogja mögöttem némileg csodálkozva.

Hazaérek. Az ajtó mögül valaki rám ugrik.

- Megvagy végre, te gazember?

Lerázom magamról, és azt hiszem, valaki viccel. Ebben a pillanatban azonban megint felmagasodik, és fejével a gyomromnak rohan. Az obeliszkre dőlök, de a támadó még hasba tud rúgni. A rúgás nem elég erős, mert már esésben vagyok. A férfi ismét rám veti magát és felismerem Watzek lómészárost.

- Megbolondult? Nem látja kire támad? - kérdezem.

- Látlak én! - Watzek torkon ragad. - - Látlak, te ravasz csirkefogó! De most végzek veled.

Nem tudom, részeg-e. Nincs is időm elgondolkodni ezen. Watzek kisebb, mint én, de olyan izmai vannak, mint egy bikának. Sikerül hátraugranom, és odaszorítanom őt az obeliszkhez. Félig kiszabadul, vele együtt oldalra ugróm, és odaverem a fejét az obeliszk talpazatához. Watzek elenged. Biztonság kedvéért állon vágom még a vállammal, felállok, odamegyek a kapuhoz, és lámpát gyújtok.

- És miért volt mindez? - kérdezem.

Watzek lassan felemelkedik. Még enyhén kába, és a fejét rázza. Figyelem. Hirtelen megint fejjel rohan a gyomromnak. Oldalra lépek, eléje teszem a lábam, mire tompa puffanással megint az obeliszkre zuhan, ezúttal a talapzat középső, csiszolt részére. Mindenki más eszméletlen lett volna, Watzek alig támolyog. Megfordul és kés van a kezében. A lámpa fényében látom, hogy hosszú éles henteskés. A csizmájából húzta elő, és rám rohan. Nem próbálok feleslegesen hősködni. Ez öngyilkosság lenne egy olyan férfival szemben, aki úgy tudja használni a kést, mint egy lómészáros. Az obeliszk mögé ugróm, Watzek jön utánam. Szerencsére gyorsabb és ügyesebb vagyok nála.

- Megbolondult? Azt akarja, hogy gyilkosságért felakasszák? - sziszegem.

- Elintézlek, mert lefeküdtél a feleségemmel. Vérnek kell folynia! - krákogja Watzek.

Végre tudom, miről van szó.

- Watzek! Igazságtalanul ítélkezik! - kiáltom.

- Szart! Átvágom a torkodat!

Az obeliszk körül rohangálunk. Eszembe sem jut segítséget hívni, minden túlságosan gyorsan pereg; ki tudna valójában segíteni?

- Hazudtak magának. Mi közöm a feleségéhez? - kiáltom fojtottan.

- Lefekszel vele, te sátán!

Továbbra is körbe futunk, egyszer jobbra, egyszer balra. Watzek csizmában nehézkesebb, mint én. Az ördögbe, gondolom. Hol van Georg? Miatta fognak itt lemészárolni, ő meg Lisával gubbaszt a kuckójában.

- Kérdezze meg a feleségét, maga hülye! - károgom.

- Téged szúrlak le!

Körülnézek fegyver után, de nincs itt semmi. Mire felemelhetnék egy kis sírkövet, Watzek régen átvágná a torkomat. Hirtelen meglátok egy ökölnyi márványdarabot az ablakpárkányon csillogni. Megragadom, az obeliszk körül táncolok, és Watzek koponyájára hajítom. Balról találja el. Azonnal elönti a szemét a vér és most csak az egyik szemével lát.

- Watzek! Téved! Semmi közöm a feleségéhez! Esküszöm! - kiáltom.

Watzek most lassúbb, de még mindig veszélyes.

- Ezt tenni egy bajtárssal! Ilyen aljasságot! - hörgi.

Kitör, mint egy feldühödött bika. Oldalt ugrom, megint felkapom a márványdarabot, és másodszor is megdobom. Sajnos elhibázom, de bele esik egy orgonabokorba.

- A felesége nekem szart sem ér! Ember, értse meg! Szart sem ér! - sziszegem.

Watzek némán tovább rohan. Mivel bal oldalán erősen vérzik, ezért balra futok. így nem lát jól engem és egy vészterhes pillanatban jócskán térden tudom rúgni. Ugyanabban a másodpercben szúr, de csak a cipősarkam találja el. A rúgás segít. Watzek csendben áll, vérzik, a kés munkára kész.

- Hallgasson ide! Nyugalom, maga kaffer! - mondom, és úgy nézek Watzekre, mintha hipnotizálni akarnám. Egyszer olvastam erről egy könyvet.

- Semmi... közöm... a feleségéhez... - mondom metsző hangon és lassú ütemben. - Nem érdekel engem! Állj! - süvítem, amikor Watzek megmozdul. - Nekem is van nőm...

- Annál rosszabb, te bakkecske!

Watzek rohamozik, de beleütközik az obeliszk talapzatába, megtántorodik, mert szűken vesz egy kanyart. Billeg, újra megrúgom, most a sípcsontján. Ámbár csizmát visel, ez a rúgás is hatásos, Watzek megint megáll, szétterpesztett lábakkal, de sajnos még mindig késsel a kezében.

- Hallgasson ide, maga szamár! - mondom átható hipnotizőr hangon. Másik nőbe vagyok szerelmes! Megmutatom magának! Van itt egy fényképem!

Watzek hallgatagon támad. Félkörben megkerüljük az obeliszket. Elő tudom venni a pénztárcámat. Gerda búcsúzásnál adott magáról egy fényképet. Gyorsan megkeresem. Néhány milliárd márka hullik a talajra, azután megvan a fénykép.

- Itt van! - mondom, és odanyújtom neki az obeliszk előtt, óvatosan, olyan távol, hogy ne tudjon a karomba szúrni.

- Ez a maga felesége? Nézzen csak rá! Olvassa el az aláírást!

Watzek rám pislog az ép szemével. Ráteszem Gerda képét az obeliszk talapzatára.

- Nos, itt van! Ez a maga felesége?

Watzek zavart kísérletet tesz elcsípésemre.

- Maga teve! Nézzen a fényképre! Ha valakinek ilyen nője van, a felesége után fog futni?

Csaknem túlságosan messzire mentem. Watzek élénken és sértődötten tör ki. Azután csendesen áll.

- Valaki lefekszik vele! - jelenti ki határozatlanul.

- Ostobaság! A felesége hű magához! - mondom.

- Akkor mit csinál itt folyton?

- Hol?

- Itt!

- Fogalmam sincs, mire gondol. Lehet, hogy néhányszor telefonált, ez lehet az. A nők szívesen telefonálnak, különösen, ha sokat vannak egyedül. Rendelje meg neki a telefont! - mondom.

- Éjszaka is itt van! - mondja Watzek.

Még mindig szemben állunk egymással, az obeliszk van köztünk.

- Nemrégiben éjszaka itt volt néhány percig, amikor Knopf őrmestert súlyos betegen hazahozták. Különben azonban éjjelente a Vörös Malomban dolgozik - válaszolom.

- Ezt ő is mondta, de...

A kés leereszkedik. Felveszem Gerda fényképét, és az obeliszket megkerülve odalépek Watzekhez.

- Így! Most annyiszor szúrhat meg, ahányszor akar. De beszélhetünk is egymással. Mit akar? Ledöfni valakit, aki nem érdekelt?

- Azt nem - válaszolja Watzek némi szünet után.

- De...

Kiderül, hogy özvegy Konersmanné világosította fel. Enyhén hízelgő rám nézve, hogy azt hitte, kizárólag én lehetek a házban a bűnös.

- Ember! Ha tudná, mennyire a feje tetejére van állítva minden! Akkor nem gyanúsítana engem. Például hasonlítsa össze az alakot. Nem tűnik fel valami magának? - kérdezem Watzektől.

Watzek rápislog Gerda fényképére, amelyen ez áll: „Ludwignak szeretettel Gerdától”. - Minek kellene valaminek feltűnnie, amikor csak egyik szemével lát?

- Hasonlít a feleségére - mondom. – Ugyanaz a nagyság. Különben van talán a feleségének egy rozsdavörös, bő köpenye, olyan körgallérhoz hasonló?

- Világos - válaszolja Watzek, megint enyhén fenyegetően. - Van néki. Miért?

- Ennek a hölgynek is van egy. Minden méretben kapható Max Kleinnél a Nagy utcában. Most ez a divat. No és az öreg Konersmanné félig vak, íme a megoldás.

Az öreg Konersmannénak olyan szeme van, mint egy héjának, de hát mi az, amit egy felszarvazott férj nem hisz el, ha nem akarja elhinni.

- Az az asszony összetévesztette őket. Ez a hölgy ugyanis eljött néhányszor, hogy meglátogasson. Ehhez ugyanis joga van vagy nem? - kérdezem.

Megkönnyíteni Watzek helyzetét. Csak igent vagy nemet kell válaszolnia. Most bólintania is elegendő. - Helyes. És ezért csaknem leszúrják az embert - mondom.

Watzek fáradtan leül a lépcsőre.

- Bajtárs, te is alaposan elintéztél. Nézz rám.

- A szeme még megvan.

Watzek megtapogatja a száradó, fekete vért.

- Hamarosan börtönben fogja végezni, ha így folytatja - mondom.

- Mit tegyek. Ilyen a természetem.

- Saját magát szúrja meg, ha már szúrnia kell. Ez egész csomó kellemetlenségtől megkíméli magát.

- Néha már azt szeretném tenni. Bajtárs, mit csináljak? Bolondulok az asszonyért. Ő meg ki nem állhat engem.

Hirtelen meghatódom és fáradtnak érzem magas, és leereszkedem Watzek mellé a lépcsőre.

- Ez a foglalkozásom miatt van. Gyűlöli a szagát, bajtárs. De hát vérszagú az, aki folyton lovakat vág le.

- Nincsen egy másik öltönye? Olyan, amit felvesz, amikor elmegy a vágóhídról?

- Ez nehezen menne. A többi mészáros azt gondolná, különb akarok lenni, mint ők. A szag is beleivódna, és ott is maradna.

- Mi a helyzet a fürdővel?

- A fürdővel? Hol? A városi fürdő, az zárva van, amikor reggel hatkor eljövök a vágóhídról - mondja.

- Tus nincs a vágóhídon?

Watzek a fejét rázza.

- Csak gumicsövek a padló lemosására. Az alájuk álláshoz túlságosan őszies az idő.

Ezt belátom. A jéghideg víz novemberben nem nagy élvezet. Ha Watzek olyan lenne, mint Karl Brill, emiatt nem volna gondja. Karl az a férfi, aki télen feltöri a folyó jegét, és a vízben úszkál a klubjával.

- Mi a helyzet a férfikölnivel?

- Ezt meg sem próbálhatom. A többiek homokosnak néznének. Nem tudja, milyenek az emberek a vágóhídon!

- Mi lenne, ha másik foglalkozást választana?

- Máshoz nem értek - mondja letérten Watzek.

- Lókereskedő, az eléggé hasonló - javasolom.

Watzek leint. Egy ideig üldögélünk. Mi közöm hozzá, gondolom. Egyáltalán hogyan lehet segíteni rajta? Lisa szereti a Vörös Malmot. Georgot nem annyira, ez csak menekülés a lómészárosától.

- Gavallérnak kell lennie - mondom végül. - Jól keres?

- Nem rosszul.

- Akkor van esélye Menjen el minden második nap a városi fürdőbe és legyen egy második öltönye, amit csak otthon vesz fel. Néhány ing, egykét nyakkendő, be tudja ezeket szerezni?

Watzek elgondolkodik.

- Gondolja, hogy ez segíthet?

Visszagondolok Terhovenné figyelő szeme alatt töltött estémre.

- Az ember jobban érzi magát új öltönyben. Ezt magam is tapasztaltam - válaszolom.

- Valóban?

- Valóban.

Watzek érdeklődéssel néz rám.

- Hiszen maga kifogástalan a szerelésében.

- Ez attól függ. Maga így látja, mások nem. Ezt megfigyeltem.

- Igazán? Nemrég?

- Ma - mondom.

Watzek a száját tátja.

- No de ilyet! Akkor csaknem testvérek vagyunk. Ez elképesztő!

- Valahol azt olvastam, hogy minden ember testvér. Az még elképesztőbb, ha valaki szemügyre veszi a világot.

- És csaknem megöltük egymást - mondja boldogan Watzek.

- Testvérek ezt gyakran megteszik.

Watzek feláll.

- Reggel elmegyek fürdeni. - Megtapogatja a bal szemét. - Tulajdonképpen már meg akartam rendelni egy SA [Sturmabtelung, a nácik rohamcsapata.] egyenruhát. Éppen most készültek el Münchenben.

- Egy jól szabott, kétsoros, sötétszürke öltöny jobb. A maga egyenruhájának nincs jövője.

- Hálás köszönet, de talán mindkettőt megszerzem. Bajtárs, ne vedd zokon, hogy le akartalak szúrni. Holnap ezért küldök neked egy jókora adag elsőosztályú lóhúst.

XXIV.

- A felszarvazott férj ehető háziállathoz, mondjuk tyúkhoz vagy nyuszihoz hasonlít. Ha valaki nem ismeri, jó étvággyal elfogyaszthatja. Ha azonban valaki vele nő fel, játszik vele, gondozza és ápolja - akkor csak faragatlan fickó tud sültet készíteni belőle. Ezért nem szabad soha ismerni a felszarvazottat - mondja Georg.

Szótlanul az asztalra mutatok. A kőzetminták között vastag, vörös felvágott hever. Lóhúsból, Watzek ajándéka, amelyet korán reggel hagyott itt a számomra.

- Megeszed? - kérdezi Georg.

- Természetesen megeszem. Ettem már rosszabb lóhúst is Franciaországban. Ne térj el azonban a tárgytól! Ott hever Watzek ajándéka.

Dilemmában vagyok.

- Kizárólag azért, mert vágyódd a drámai helyzetekre.

- Rendben van, elismerem. Mindazonáltal megmentettem az életedet. Az öreg Konersmanné továbbra is figyelni fog. Megéri ez neked?

Georg kivesz a szekrényből egy szivart.

- Watzek most testvérként kezel. Ez okozza a lelki dilemmádat? - kérdezi.

- Nem. Ő ezen túlmenően náci - ez feloldja az egyoldalú testvériséget. De egyenlőre maradjunk meg ennél.

- Watzek az én testvérem is - jelenti ki Georg, és a szivar fehér füstjét egy festett gipszből készített Szent Katalin arcába fújja. - Lisa ugyanis éppen úgy megcsal engem, mint őt.

- Erre most jössz rá? - kérdezem csodálkozva.

- Egyáltalán nem. Honnan lennének különben a ruhái? Watzek férjként nem is gondol erre, én azonban igén.

- Te?

- Ő maga ismerte be, anélkül, hogy kérdeztem volna. Elmagyarázta, nem akarja, hogy bármilyen csalás álljon közénk. Ezt komolyan gondolta, nem viccelt.

- És te? Te a képzeleted és a folyóirataid mesealakjaival csalod meg őt.

- Természetesen. Egyáltalán mit jelent az, hogy megcsalni? Ezt a szót mindig csak azok használják, akikre pontosan ráillik. Mióta van az érzelemnek bármilyen köze az erkölcshöz? Azért vagyok-e itt, a múlandóság jelképei között, hogy háború utáni pótoktatásban részesítselek? Megcsalni - micsoda közönséges szó a legfinomabb, végső elégedetlenség számára, a kutatás a több, a mindig több után...

- Ingyen! - szakítom félbe.

- A rövid lábú, de erős férfi, akit kötéllel a fején odakint látsz, amint belép az ajtón, a frissen megfürdött Watzek mészáros. A haja frissen van levágva, és még hajszesztől nedves. Tetszeni fog a feleségének. Nem hat ez rád?

- Dehogynem, de soha nem fog tetszeni a feleségének.

- Akkor miért ment hozzá feleségül?

- Azóta hat évvel idősebb lett. A háború alatt ment férjhez, amikor nagyon éhes volt, és a férj sok húst tudott szerezni.

- Miért nem hagyja ott?

- Mert a férfi fenyegetőzik, hogy kiírtja az egész családot.

- Mindezt Lisa mesélte el neked?

- Igen.

- Te jó Isten! És ezt elhiszed! - mondom.

Georg művészi füstkarikákat fúj.

- Te büszke, cinikus, ha egyszer olyan öreg leszel, mint én, remélhetőleg te is rá fogsz jönni, hogy a hit nemcsak kényelmes, hanem gyakran igaz is.

- Jó. Mellesleg azonban mi a helyzet a mészároskésével és öreg Konersmanné szemével?

- Elszomorító, de Watzek hülye. Pillanatnyilag jobb élete van, mint valaha ezelőtt, mert Lisa megcsalja, és ezért jobban bánik vele. Várd be, hogy fog üvölteni, ha a felesége megint hű lesz, és rajta tölti ki a dühét. Most pedig gyere enni. Később is átgondolhatjuk az ügyet.

Eduárdot csaknem megüti a guta, amikor meglát bennünket. A dollár csaknem egybillióra kapaszkodott fel és úgy tűnik, még mindig kimeríthetetlen mennyiségű ebédjegyünk van.

- Maguk nyomtatják őket! Maguk pénzhamisítók! Titokban nyomtatják őket - vélekedik.

- Szeretnénk egy palack Forster Jesuitengartent evés után - mondja méltóságteljesen Georg.

- Mi az, hogy evés után? Ez mit jelent megint - kérdezi gyanakodva Eduard.

- A bor túlságosan jó ahhoz, amit ételként szolgálsz fel az utóbbi hetekben - világosítom fel.

Eduard kitör.

- Múlt téli ebédjegyekért enni, nyomorúságos hatezer márkáért étkezésenként és még az ételt is kritizálni - ez már túl sok! A rendőrséget kellene kihívni!

- Hívja ki! Még egyetlen szó és csak enni fogunk itt, bort a Hohenzollern szállóban iszunk!

Eduard úgy morog, mintha szét akarna pukkadni, de a bor miatt uralkodik magán.

- Gyomorfekélyt - mormogja, miközben sietve távozik. - Gyomorfekélyt kaptam miattatok! Csak tejet szabad innom!

Leülünk és körülnézünk. Lopva és rossz lelkiismerettel Gerdát keresem, de nem látom. Észreveszek viszont egy vidám, vigyorgó, jól ismert alakot, aki a terem közepéről bennünket néz.

- Látod azt, amit én látok? - kérdezem Georgot.

- Riesenfeld! Már megint itt. Csak az, aki a sóvárgást ismeri...

Riesenfeld köszönt bennünket.

- Éppen jókor jön, hogy köszönetet mondjon - mondja neki Georg. - Ez az ifjú idealista itt magáért párbajozott tegnap este. Amerikai párbaj volt, kés márványtöredék ellen.

- Micsoda? Hogyan? - Riesenfeld leül, és rendel egy pohár sört.

- Watzek úr, a férje Lisa úrhölgynek, akit maga virágokkal és bonbonokkal üldöz, azt hitte, ezek a dolgok ettől a bajtársamtól származnak, és ezért megleste őt egy hosszú késsel.

- Megsebesült? - kérdezi röviden Riesenfeld, és szemügyre vesz.

- Csak a cipősarka. Watzek könnyebben sérült - mondja Georg.

- Megint hazudik?

- Most nem.

Rácsodálkozom Georgra. Szemtelensége messzire nyílik. Riesenfeldet azonban nem könnyű megverni.

- El kell mennie - dönti el, mint egy római császár.

- Kinek? Watzeknek? - kérdezem.

- Magának!

- Nekem? Miért nem magának? Vagy mindkettőjüknek?

- Watzek újra harcolni fog. Maga egy igazi áldozat. Ránk nem támad, nekünk kopasz a fejünk. Tehát magának kell mennie. Érti?

- Nem - mondom.

- Nem akart amúgy is elmenni?

- De nem Lisa miatt.

- Mondtam, hogy amúgy is - jelenti ki Riesenfeld. - Nem akart elmerülni egy mozgalmas nagyváros vad életében?

- Mint micsoda? Nagyvárosokban nem táplálnak senkit ingyen.

- Berlinben, újságnál, tisztviselőként. Kezdetben nem sokat fog keresni, de ahhoz eleget, hogy szerényen megéljen. Azután majd meglátja.

- Mit? - kérdezem lélegzethez sem jutva.

- Néhányszor megkérdezte, nem tudok-e a maga számára valamit. Nos Riesenfeldnek vannak összeköttetései! Tudok valamit a maga számára. Ezért jöttem ide. 1924 január 1-jén kezdhet. Kis beosztás, de Berlinben. Rendben?

- Állj! Ötéves felmondási ideje van - mondja Georg.

- Akkor éppen lejár, felmondás beadása nélkül. Megegyeztünk?

- Mennyit keresne? - kérdezi Georg.

- Kétszáz márkát - válaszolja Riesenfeld nyugodtan.

- Gondoltam, hogy ez hamis varázslat lehet csak - mondom mérgesen. - Vicces magának, ha felhúzza az embereket? Kétszáz márka! Létezik még egyáltalán ilyen nevetséges összeg?

- Ismét van ilyen - mondja Riesenfeld.

- Igen? Hol? Új-Zélandban? - kérdezem.

- Németországban! Rozs-márka! Nem hallottak róla?

Georg és én egymásra nézünk. Megjelentek kósza hírek arról, hogy új pénznemet kellene kihozni. Egy márka akkor annyit érne, mint bizonyos mennyiségű rozs. Ebben az évben azonban annyi volt a kósza hír, hogy senki nem hitt nekik.

- Ez most igaz. A legjobb forrásból tudom. A rozs-márkából lesz később egy aranymárka. A kormány áll mögötte - magyarázza Riesenfeld.

- A kormány. Hiszen az ő hibája az egész leértékelés!

- Lehet. Most azonban elérte. Nincs többé adóssága. Egybillió inflációs márka lesz egy aranymárka.

- Azután az aranymárka újra leértékelődik, ugye? A tánc pedig újra kezdődik.

Riesenfeld kiissza a borát. - Akarja vagy nem akarja? - kérdezi.

A helyiség hirtelen nagyon csendesnek tűnik.

- Igen - mondom. Olyan, mintha valaki más mondaná. Nem merek Georgra nézni.

- Ez értelmes döntés - mondja Riesenfeld.

Az asztalterítőt nézem, úgy látszik, mintha úsznék. Ekkor hallom, amint Georg ezt mondja: - Pincér, hozza azonnal a Forster Jesuitengarten palackot.

Felnézek.

- Hiszen megmentetted az életünket. Ezért! - mondja.

- A miénket? Hogy hogy a miénket? - kérdezi Riesenfeld.

- Életet soha nem egymagában mentenek meg. Ez mindig néhány másikkal van egybekötve - feleli Georg szórakozottan.

A pillanat elröppent. Hálásan nézek Georgra. Elárultam őt, mert el kellett árulnom és ő ezt megértette. Ő itt marad.

- Meglátogatsz, én pedig bemutatlak Berlin híres hölgyeinek és filmszínésznőinek - mondom.

- Gyerekek ezek aztán a tervek - mondja nekem Riesenfeld.

- Hol késik a bor? Éppen most mentettem meg az életét.

- Valójában ki kit ment itt meg? - kérdezem.

- Bárki valamikor valakit. Pontosan úgy, mint ahogyan valamikor megöl valakit. Akkor is, ha nem is tudja - mondja Georg.

A bor ott áll az asztalon, Eduard jelenik meg. Sápadt és zavart.

- Adjatok nekem is egy pohárral.

- Tűnj el! Zsugori alak! Egyedül is meg tudjuk inni a borunkat - mondom.

- Nem ezért. Vállalom a palackot, én fizetek érte. De adjatok egy pohárral. Innom kell valamit.

- Ajándékba adod a palackot? Gondold meg, mit mondasz!

- Komolyan gondolom. - Eduard leül. - Valentin meghalt - jelenti ki.

- Valentin? Mi történt vele?

- Szívszélhűdés. Most mondták telefonon.

A pohár után nyúl.

- És erre akarsz inni, te csibész? - mondom felindultan.

- Azért, mert megszabadultál tőle?

- Esküszöm nektek, nem azért! Mégis ő mentette meg az életemet.

- Micsoda? Magának is? - kérdezi Riesenfeld.

- Természetesen, kinek még?

- Mi folyik itt? Életmentők klubja vagyunk? - kérdezi Riesenfeld.

- Ilyen idők járnak. Ezekben az években sokakat megmentenek. És sokakat nem - feleli Georg.

Ránézek Eduardra. Valóban könnyes a szeme, de mit lehet nála tudni? - Nem hiszek neked. A halálát kívántad, sokszor hallottam. Meg akartad takarítani az átkozott borodat - mondom.

- Esküszöm nektek, nem! Igaz mondtam néha, ahogy az ember mond valamit. De soha nem komolyan! - A könnycseppek sűrűsödnek Eduard szemében. - Valóban megmentette az életemet.

Riesenfeld feláll.

- Most már elegem van ebből az életmentés szövegelésből. Bent van délután az irodában? Jó!

- Riesenfeld, ne küldjön többé virágot - figyelmezteti Georg.

Riesenfeld kifürkészhetetlen arccal eltűnik.

- Igyunk Valentinre egy pohárral - mondja remegő ajakkal Eduard.

- Ki gondolt volna erre! Az egész háború alatt idejött, és most egyik pillanatról a másikra ott fekszik.

- Ha már érzelgős akarsz lenni, csináld helyesen. Hozass egy palackkal abból a borból, amelyet mindig sajnáltál tőle - mondom.

- Igen, a Johannisbergerből. - Eduard gyorsan feláll, és elkacsázik.

- Azt hiszem, valóban szomorú - mondja Georg.

- Valóban szomorú és valóban megkönnyebbült.

- Ezt elhiszem. Legtöbbször nem lehet ennél többet kívánni.

Üldögélünk egy darabig.

- Valójában túlságosan sok minden történik egy pillanat alatt, ugye? - mondom végül.

Georg rám néz.

- Egészségedre! Egyszer csak el kell menned. És Valentin? Néhány évvel tovább élt, mint ahogyan 1917-ben gondoltuk.

- Mindnyájan ezt tesszük.

- Igen, és ezért kellene már csinálnunk belőle valamit.

- Nem ezt tesszük?

Georg nevet.

- Akkor teszi ezt az ember, amikor pillanatnyilag semmi mást nem akar, mint amit tesz.

Tisztelgek.

- Akkor én semmit nem csináltam az enyémből. És te?

Pislog.

- Gyere, tűnjünk el innen, mielőtt Eduard visszatér. A pokolba a borával!

- Szelíd lény - mondom a sötétben a falaknak.

- Szelíd és vad, mimóza és korbács, milyen bolond voltam, hogy birtokolni akartalak! Be lehet a szelet zárni? Akkor mi lesz belőle? Elhasznált levegő. Menj, menj az utadra, járjál színházakba és hangversenyekre, menj feleségül, egy tartalékos tiszthez és bankárhoz, az infláció egyik győzteséhez. Menj, ifjúság, te csak azt hagyod el, aki el akar hagyni téged, zászló, amely lobog, de nem lehet megragadni, délibáb, tarka szavak játéka, Isabelle. Menj, kései, a háború által szétszakított, valamit túlságosan tudó, valamihez koravén ifjúság. Menj, menjetek el mindketten és én is el fogok menni. Nincs mit egymás szemére vetnünk. Az irányok különbözőek, de ez is csak látszólagos, mert a halált nem lehet becsapni, legfeljebb elviselni. Éljetek boldogul! Soha nem akarom elfelejteni, amire tanítottatok, nincs megsemmisülés, és aki semmit nem akar megtartani, annak mindene megvan. Éljetek jól, csókollak benneteket, ajakkal, átölellek titeket mindkét karommal, amelyekkel nem tudtalak megtartani benneteket. Éljetek boldogul, éljetek boldogul ti énbennem, ami megmarad belőletek, ameddig el nem felejtelek benneteket.

Egy palack Roth féle rozspálinkát tartok a kezemben, és a fasor utolsó padján ülök, teljes kilátással az elmegyógyintézetre. A zsebemben kemény valutára szóló csekk zizeg: teljes harminc svájci frankról. Nem múltak még el a csodák. Két éve bombáztam költeményeimmel az egyik svájci újságot, amely most őrültségi rohamában elfogadta az egyiket, és azonnal elküldte a csekket. Már voltam a bankban érdeklődni - rendben van az ügy. A bankigazgató tüstént felajánlott érte egy márkaösszeget, fekete árfolyamon. A csekket a tárcámban tartom, közel a szívemhez. Néhány nappal elkésett. Vehettem volna érte egy öltönyt és egy fehér inget, így reprezentatívabb lett volna a megjelenésem a Terhoven hölgyek előtt. Addig! Fütyül a decemberi szél, zizeg a csekk, és itt ülök képzeletbeli szmokingban és képzeletbeli lakkcipőben, amellyel Karl Brill még tartozik. Istent dicsérem, és imádlak téged, Isabelle! Legfinomabb batisztból készült zsebkendő lapul a belső zsebemben, vándorló kapitalista vagyok, ha akarom, a Vörös Malom a lábam előtt hever. A félelmet nem ismerő ivó, a soha nem elég-ivó pezsgője csillog a kezemben, Knopf őrmester itala, amellyel menekülésre késztette a halált. A szürke falakra írom, mögöttük rád Isabelle, az ifjúságra, az anyádra, Isten főkönyvelőjére, Bodendiekre, az értelem őrangyalára, Wernickére, a mögöttük levő nagy zűrzavarra és állandó bábomra. Iszom még, és látom velem szemben, balra tőlem a körzeti bábaképző intézetet, amelyben néhány ablak még világos, és anyák szülnek. Most tűnik fel először, hogy milyen közel van az elmegyógyintézethez. Pedig ismerem, és ismernem is kell, mert ebben születtem, és a mai napig alig gondoltam erre! Légy te is üdvözölve, meghitt otthon, termékenység méhkaptárja. Ide hozták az anyámat, mert szegények voltunk és itt a szülés ingyenes volt, ha azt a jövendő bábák egy évfolyama látta, így szolgáltam már születésemkor a tudományt. Légy üdvözölve ismeretlen építész, aki téged ilyen bölcsen a másik intézet közelébe helyezett el! Valószínűleg gúny nélkül tette ezt, mert a világ legjobb tréfáit mindig a világ komoly, előtérben álló emberei követik el. Mindenesetre ünnepeljük az értelmünket, de ne legyünk túlságosan büszkék rá, és ne legyünk túlságosan biztosak benne! Te, Isabelle ezt kaptad vissza, a Danaidáknak ezt az ajándékát és odafent ül Wernicke, örül, és igaza van. Az azonban, akinek igaza van, mindig egy lépéssel közelebb van a halálhoz. Akinek mindig igaza van, az átváltozik fekete obeliszkké! Emlékművé!

Az üveg üres. Eldobom, olyan messze, ahogy csak tudom. Tompa puffanással a lágy, felszántott talajra esik. Felállók. Eleget ittam és eléggé felkészültem a Vörös Malomra. Riesenfeld ad ott egy négyszeres búcsú-és életmentő-estet. Ott lesz Georg, Lisa és én, akinek volt néhány elintézendő magán-búcsúzkodása. Ezen túlmenően meg fogunk ünnepelni egy nagyszabású, általános búcsúztatást - az inflációét.

Késő éjszaka berúgott gyászmenetként vonulunk a Nagy utcán. A takarékos utcai lámpák pislogtak. Valamivel korábban tettük sírba az esztendőt. Willy és Renée de la Tour csatlakoztak hozzánk. Willy és Riesenfeld heves küzdelembe bonyolódott, Riesenfeld az infláció végére és a rozs-márkára esküszik. Willy elmagyarázta, hogy akkor tönkre menne, már azért sem következhet ez be. Erre Renée de la Tour nagyon hallgatag lett.

A szeles éjszakában egy másik menetet látunk a távolban. A Nagy utcán közeledik felénk.

- Georg! Hátra kell hagynunk a hölgyeket! Ez verekedésnek néz ki - mondom.

- Helyes. Az új piac közelében vagyunk.

- Ha látod, hogy rosszul áll a szénánk, tüstént rohanj el a Matz kávéházba - utasítja Georg Lisát. - Keresd meg Bodo Ledderhose dalárdáját, és mondd, hogy szükségünk van rájuk. Riesenfeldhez fordul.

- Jobb, ha úgy tesz, mintha nem tartoznék hozzánk.

- Renée, lépj le. Maradj lőtávolságon kívül - szól oda Willy.

Megérkezett a másik csoport. Tagjai csizmát viselnek, a német hazafiak nagy önbizalma tölti el őket. Kettő kivételével nem idősebbek tizennyolc-húsz évnél. Viszont kétszer annyian vannak, mint mi.

Elmegyünk egymás mellett.

- Azt a vörös kutyát már ismerjük - kiáltja hirtelen valaki. Willy hajkoronája éjszaka is világít. - A kopaszt is! - kiáltja egy másik, és Georgra mutat. - Rajta!

- Menj, Lisa - mondja Georg.

Halljuk kopogó cipősarkait.

- A gyávák ki akarják hívni a rendőrséget - kiáltja egy zsemlyeszőke szemüveges, és Lisa után akar iramodni. Willy előrenyújtja a lábát és a zsemlyeszőke felbukik. Ekkor azonnal elkezdődik a verekedés.

Riesenfeld nélkül, öten vagyunk, valójában négy és felen. A fél, Hermann Lotz, háborús bajtársunk, akinek a bal karját a vállánál amputálták. A Central kávéházban csapódott hozzánk egy másik háborús bajtárssal, a kis Köhlerrel.

- Hermann, vigyázz, hogy fel ne döntsenek. Maradj középen. Köhler, harapj, ha a földön fekszel - kiáltom.

- Hátat fedezni! - vezényel Georg.

A parancs jó, de a hátvédünk pillanatnyilag a Max Klein divatház nagy kirakataiból áll. A hazafias Németország rohamot indít ellenünk és ki akarja, hogy belepréseljék a kirakatba? A szilánkok felszakítják a hátat, ezenkívül itt van még a kártérítés kérdése. Ez ránk lenne terhelve, ha mi ülnénk a szilánkokban. Elmenekülni nem tudtunk.

Egyenlőre szorosan egymás mellett vagyunk. A kirakatok félig ki vannak világítva, ezáltal elég jól látjuk az ellenfeleinket. Az idősebbek közül egyet felismerek. Azok közé tartozik, akikkel egyszer már összezördültünk a Central kávéházban. A régi szabály szerint először a vezéreket kell elintézni, ezért odakiáltok neki: - Gyere ide, te gyáva, fülekkel felszerelt segg!

Nem lehet átverni.

- Rángassátok ki! - vezényli a gárdájának.

Hárman rohamoznak. Willy az egyiket úgy kupán vágja, hogy összeesik. A másodiknak gumibotja van, és ráüt vele a karomra. Nem tudom elkapni őt, de ő elkaphat engem. Willy látja ezt, és kicsavarja a karját. A gumibot leesik a földre. Willy fel akarja emelni, de körülállják.

- Köhler, kapd fel a botot! - kiáltom.

Köhler beleveti magát a földön fetrengő gombolyagba, ahol Willy küzd világosszürke öltönyben.

Csatasorunkat áttörték. Kapok egy ütést és úgy nekirepülök a kirakatüvegnek, hogy megcsörren. Szerencsére épen marad. Ablakok nyílnak ki felettünk. Mögöttünk a kirakatok mélyéből Max Klein elegánsan felöltöztetett kirakatbabái bámulnak ránk. Mozdulatlanul viselik a legújabb divatdarabokat. Úgy állunk ott, mint a germán őrök asszonyainak különös, néma változatai, akik harci kocsijaikból biztatják a csatázókat.

Termetes, pattanásos kamasz kapja el a torkomat. Hering és sörszagú, feje olyan közel van hozzám, mintha meg akarna csókolni. A bal karom béna a botütéstől. A jobb hüvelykujjammal megpróbálok a szemébe döfni, de azt megakadályozza úgy, hogy a fejét szorosan az arcomhoz préseli, mintha szerelemesek volnánk. Lépni sem tudok, annyira szorosan tapad rám, meglehetősen tehetetlenné tett. Éppen akkor, amikor a lélegzetem elhagyott és maradék erőmmel le szeretnék bukni, meglátok valamit, ami már pislákoló érzékeim káprázatának tűnik: egy virágzó geránium nő ki hirtelen a pattanásos koponyából. Ugyanakkor a szeme enyhe meglepetést tükröz, a szorítás enyhül a torkomon. Virágcserepek körülöttünk, lebukom, magamhoz térek, felpattanok és éles csattanást hallok. Eltaláltam alulról a koponyámmal az állát, mire lassan térdre rogy. Különös módon a fentről ránk dobott geránium gyökerei olyan szorosan körülölelik a fejét, hogy a pattanásos germán a virággal a fején hullik térdre. Úgy néz ki, mint fejdíszként ökörszarvat viselő őseinek szeretetre méltó utódai. Mint egy széttört sisak darabjai, két vállán zöld majolikacserepek hevernek.

A cserép nagy volt, de úgy látszik, a hazafiak feje vasból van. Érzem, amint még térdelve megpróbálja a nemiszervemet megszorongatni. Ezért gyökerénél fogva megragadom a gerániumot a hozzá tapadó földdel, és a földet a szemébe vágom. Elenged, a szemét dörzsöli és miután az öklömmel semmit nem tudok tenni, a nemiszervemre célzott ütését lábammal viszonozom. Összeroskad és csülkeivel alul hadonászik, hogy védje magát. A homokos gyökérszövevényt másodszor is a szemébe hajítom, és várom, hogy megint felemelje a kezét és így az eljárást még egyszer megismételhetem. Ő azonban fejjel előrebukik, mintha keleti meghajlást akarna utánozni a következő pillanatban pedig minden rengeni kezd körülöttem. Egy pillanatig nem figyelek, és oldalról erőteljes ütést kapok. Lassan lecsúszok a kirakatüvegen. Óriásként és részvétlenül néz rám festett szemével egy nutriabundás kirakatbaba.

- Áttörés a vizeldéig! - hallom Georg hangját. Igaza van, jobb háttérre van szükségünk. Hiába mondja, körül vagyunk véve. Az ellenfél erősítést kapott valahonnan és úgy tűnik, szétvert fejjel Max Klein próbababái között fogunk kikötni.

Ekkor látom meg Hermann Lotzot a földön térdelni.

- Segíts a ruha ujját kihúzni - krákogja.

Megragadom, és magasra emelem kabátja bal ujját. A csillogó műkar szabad. Nikkelhenger, amelynek az aljára fekete kesztyűbe bújtatott acél műkéz van erősítve. Emiatt kapta Hermann a „Vasöklű Götz von Berlichingen” [Goethe egyik színművének címszereplője.] becenevet. Gyorsan lecsatolja a válláról a kart, ép kezével megfogja, és felegyenesedik.

- Szabad utat! Jön Götz - kiáltom lentről. Georg és Willy gyorsan helyet csinálnak, hogy Hermann átjusson. Műkarját cséphadaróként forgatja maga körül, és első ütésével eltalálja az egyik vezetőt. A támadók egy másodpercre meghátrálnak. Hermann eléjük ugrik, körbe forog, messzire kinyújtja a műkart először lent, utána tüstént felemeli és most vállához erősítve tud odacsapni az acél műkézzel.

- Rajta! A vizeldéhez! Fedezlek benneteket! - kiáltja.

Furcsa látvány, ahogyan műkezével munkálkodik. Már többször láttam így verekedni, de ellenfeleink még nem. Egy pillanatig úgy állnak ott, mintha a sátán szállt volna közéjük és ez jól jön nekünk. Áttörünk és az új piaccal szemben lévő vizeldéhez rohanunk. Futás közben látom, amint Hermann szép ütést mér a másik vezető tátott pofájába.

- Rajta, Götz! Gyere! Átjutottunk! - kiáltom.

Hermann még egyszer körbefordul. Üres ruhaujja körüllebegi, vadul mozgatja a karcsonkot, hogy meg tudja tartani az egyensúlyát. Két útját elálló csizmás elámulva és elborzadva kidülledt szemmel bámulja. Az egyik az állára kap egy ütést, a másik felkiált, amikor feléje látja lendülni a fekete műkezet, eltakarja a szemét, és elfut.

Elérjük a takaros, négyszögletes homokkő épületet, és elsáncoljuk magunkat a hölgyek oldalán. Ezt könnyebb védeni. Az urak oldalán bejöhet valaki a vizeldén keresztül, és hátba támadhat bennünket, a női oldalon az ablakok kicsik és magasan vannak.

Az ellenfél követ bennünket. Most legkevesebb húszan vannak, erősítést kaptak a többi nácitól. Néhány szarszínű egyenruhát is látok. Azon az oldalon kísérlik meg az áttörést, ahol Köhler és én állunk. A szorult helyzetben észreveszem, hogy hátulról segítségünkre sietnek. Egy szempillantással később észreveszem, hogy Riesenfeld ráüt valakire összecsukott aktatáskájával, amelyben remélhetőleg gránitminták vannak. Közben Renée de la Tour levette az egyik magassarkú cipőjét és az első részénél markolta meg, hogy a sarkával püfölhessen. Mialatt ezt szemlélem, valaki fejjel úgy a gyomromba rohan, hogy a levegő csattanva kiszökell a számon.. Vadul, de gyengén csapkodok magam körül és az a furcsa érzésem támad, hogy ez a helyzet ismerős. Automatikusan felemelem a térdem, mert arra számítok, hogy a kos visszatér. Ekkor látom meg az ebben a helyzetben elképzelhető legszebb képek egyikét: Lisa úgy rohan az új piachoz, mint Szamotrikei Niké. [Az ókori görögöknél a szabadság istennője.]

Mellette Bodo Ledderhose, mögötte dalárdája közeledik. Ugyanebben a pillanatban újra érzem a kost és látom Riesenfeld aktatáskáját, amint lecsap, mint egy sárga zászló. Ezzel egyidőben Renée de la Tour villámgyors mozdulatot tesz lefelé, melyet a kos üvöltése követ. Renée jellegzetes tábornok hangon felkiált: - Vigyázzállás, disznók!

A támadók egy része akaratlanul összerezzen. Ekkor a dalegylet működésbe lép és szabadok vagyunk.

Felegyenesedek. Hirtelen csend lett, a támadók elmenekültek, sebesültjeiket magukkal cipelték. Hermann Lotz jön vissza. Kentaurként ugrott elfutó támadója után, és lekent neki még egy vaspofont. Nem jártunk rosszul. A fejemen körte formájú daganat van, és úgy érzem, eltört a karom. Valójában nincs eltörve. Továbbá nagyon furcsán érzem magam. Túlságosan sokat ittam ahhoz, hogy a gyomromba ökleléseket kellemesnek találjam. Megint gyötör az az emlék, amely nem jut eszembe. Mi is volt az?

- Nem bánnék egy pohár pálinkát - mondom.

- Megkapod. Most gyere, mielőtt megérkezik a rendőrség - válaszolja Bodo Ledderhose.

Ebben a pillanatban éles csattanás hallatszik. Csodálkozva fordulunk vissza. Lisa ütött meg valakit.

- Te átkozott ivócimbora! Így gondoskodsz az otthonodról és a feleségedről - mondja nyugodtan.

- Te... - gurgulázza az alak.

Lisa keze másodszor sújt le. Most hirtelen feloldódik emlékezetem görcse. Watzek! Itt áll, és furcsán fogja a fenekét.

- A férjem! Ilyennel él az ember házasságban - mondja Lisa úgy általánosságban az új piacon keresztül.

Watzek nem válaszol, erősen vérzik, az általam ütött homloksebe felszakadt. A hajából is vér folyik.

- Ez maga volt az aktatáskával? - kérdezem halkan Riesenfeldet.

Bólint és figyelmesen szemügyre veszi Watzeket.

- Milyen körülmények között találkoznak néha az emberek! - mondja.

- Mi van a fenekén? Miért szorongatja úgy? - kérdezem.

- Darázscsípés - válaszolja Renée de la Tour, és helyére tesz egy hosszú kalaptűt a fürtjeit eltakaró jégkék bársony fityulába.

- Őszinte tiszteletem! - Meghajolok előtte, és odalépek Watzekhoz.

- Úgy! Most már tudom, ki rohant fejjel a hasamnak! Ez a hála a különb életre való oktatásomért? - kérdezem.

Watzek rám bámul.

- Maga? Nem ismertem meg! Istenem!

- Soha senkit nem ismer meg - jegyzi meg gúnyosan Lisa.

Watzek lesújtó látványt nyújt, amellett észreveszem, hogy követte a tanácsaimat. Rövidre vágatta a sörényét - ennek eredményeként tudott Riesenfeld keményebb ütést rámérni. Sőt, új, fehér inget visel, de ezzel csak azt érte el, hogy a vér még világosabban mutatkozik rajta, mint egy másik színűn. Micsoda peches alak!

- Haza! Te részeges, iszákos alak! - mondja Lisa, és elindul. Watzek engedelmesen követi. Magányos párként vágnak át az új piacon. Senki nem követi őket. Georg Lotznak segít műkarja visszahelyezésében.

- Gyertek! Az én helyiségemben még tudunk inni. Zártkörű társaság - mondja Bodo Ledderhose.

Egy ideig ücsörgünk Bodóval és dalárdájával, azután hazamegyünk. Szürkén felcsillan a reggel. Rikkancs megy el mellettünk. Riesenfeld int neki, és vásárol egy újságot. Az első oldalon nagy betűkkel ez olvasható: - Vége az inflációnak! Egy billió egy márka!

- Nos? - mondja nekem Riesenfeld.

Bólintok.

- Gyerekek, valóban előfordulhat, hogy tönkrementem. Még mindig árfolyamesésre számítottam - jelenti ki Willy. Zavartan pillant szürke öltönyére, azután Renée-re, - Nos, könnyen jött, könnyen ment. Mit számít a pénz, igaz?

- A pénzt nagyon fontos. Különösen ha nincs az embernek - válaszolja hűvösen Renée.

Georg és én a Mária utcán megyünk.

- Furcsa, hogy Watzek Riesenfeldtől és tőlem kapott verést, nem tőled. Az lett volna természetesebb, ha te és ő küzdőtök meg - mondom.

- Esetleg természetesebb, de nem helyesebb.

- Helyesebb? - kérdezem.

- Bonyolultabb értelemben. Most túlságosan fáradt vagyok ahhoz, hogy végiggondoljam. Kopasz férfiak már ne csatázzanak. Filozofáljanak.

- Akkor nagyon magányos élet áll előtted. Úgy néz ki, hogy harcos idők következnek.

- Nem hiszem. Valamilyen förtelmes farsang véget ért. Nem úgy néz ki, mintha ma ért volna véget egy kozmikus hamvazószerda? Szétpukkant egy óriási szappanbuborék.

- És? - mondom.

- És? - válaszolja.

- Valaki egy újabb, erősebbet fog fújni.

- Talán.

A kertben állunk. Szürkén terjeng a tejszínű reggel a keresztek körül. A legfiatalabb Knopf lány tűnik fel, csak félig aludta ki magát. Ránk várt.

- Apa üzeni, tizenkét billióért visszavásárolhatják a sírkövet.

- Mondja meg neki, nyolc márkát ajánlunk fel. Az is csak ma délig. Nagy pénzszűke lesz.

- Micsoda? - kérdezi Knopf a hálószobájából. Hallgatózott.

- Nyolc márka, Knopf úr. Ma délután pedig már csak hat. A pénz lefelé tart. Ki hitte volna ezt, ugye? Felfelé helyett.

- Inkább örökre megtartom, átkozott hullarablók! - rikácsol Knopf, és becsapja az ablakot.

XXV.

- A Werdenbrücki Költők Klubja búcsúestet rendezett számomra a „Walhalla” ónémet szobájában. A költők nyugtalanok, és úgy csinálnak, mintha meg lennének hatva. Hungermann lép elsőként hozzám.

- Ismered a költeményeimet. Magad mondtad, hogy olvasásuk egyike volt legerősebb irodalmi élményeidnek. Erősebb hatást gyakorolt rád, mint Stefan Georg versei.

Áthatóan néz rám. Ilyesmit soha nem mondtam. Bambuss mondta ezt neki; ezért Hungermann azt mondta Bambussról, hogy jelentősebbnek tartja Rilkénél. Nem mondok azonban ellent. Várakozásteljesen tekintek Casanova és Mohamed költőjére.

- Nos jó - folytatja Hungermann, de aztán elkanyarodik a témától. - Egyébként, miből vetted ezt az új öltönyt?

- Ma vettem magamnak egy svájci honoráriumból - válaszolom egy páva szerénységével. - Ez az első öltönyöm azóta, hogy őfelsége katonája voltam. Ez nem átszabott katonaruha. Valódi, hamisítatlan civil öltözék! Az inflációnak vége!

- Svájci honorárium? Te már nemzetközileg ismert vagy? Persze egy újságból? - kérdezi Hungermann meglepetve és enyhén dühösen.

Bólintok. Casanova szerzője lebecsülést kifejező mozdulatot tesz.

- Gondoltam! Az én dolgaim természetesen nem napi használatra vannak szánva. Legfeljebb elsőosztályú irodalmi folyóiratok részére. Arra gondoltam az előbb, hogy egy verses kötetem jelent meg szerencsétlenségemre három hónappal ezelőtt Arthur Bavemél Werdenbrückben. Galádság!

- Kényszerítettek rá?

- Igen erkölcsileg. Bauer hazudott nekem. Hatalmas reklámot akart a kiadvány terjesztésére csinálni. Mörikét, Goethét, Rilkét, Stefan Georgot és mindenekelőtt Hölderlint velem együtt kiadni, és ebből semmit nem tartott be.

- Ottó Bambusst kiadta.

Hungermann leint.

- Bambuss... köztünk szólva pancser és utánérző. Csak ártott nekem. Tudod, mennyit adott el Bauer a művemből? Mindössze ötszáz példányt!

Bauertől tudom, hogy a teljes kiadás kétszázötven darab volt, eladtak huszonnyolcat, ebből tizenkilencet Hungermann vett meg titokban. És a kiadásra nem Hungermannt kényszerítették, hanem Bauert. Hungermann a reálgimnázium némettanáraként azzal zsarolta Arthurt, hogy különben másik könyvkereskedőt fog ajánlani az iskolájának.

- Ha most Berlinben újságnál leszel, tudnod kell, hogy a művészek közötti bajtársiasság a legnemesebb erény - jelenti ki Hungermann.

- Tudom. A legritkább is.

- Az. - Hungermann költeményeinek füzetkéjét veszi elő a zsebéből.

- Itt van... dedikálással. írjál róla Berlinben és küldj két tiszteletpéldányt. Ezért hűséges leszek hozzád Werdenbrüdeben. Ha pedig jó kiadót találsz ott, a költemények második kötete előkészület alatt van.

- Rendben.

- Tudtam, hogy számíthatok rád. - Hungermann ünnepélyesen kezet ráz velem. - Nem hozol ki valamit a közeljövőben?

- Nem. Feladtam.

- Micsoda?

- Még várok. Először körül akarok nézni a világban - mondom.

- Nagyon bölcsen - jelenti ki Hungermann nyomatékosan.

- Bár többen tennék meg, hogy helyt adnának az igazi irodalomnak!

Szúrós szemmel néz körül a teremben. Valamiféle vidám kacsintást várok tőle, de hirtelen komolyra vált. Egy új lehetőséget jelentettem számára, mire elvesztette humorát.

- Ne szólj semmit a többieknek a megállapodásunkról - köti a lelkemre még.

- Biztosan nem fogok - válaszolom, és látom, amint Ottó Bambuss közeledik.

Egy óra múlva a zsebemben van Ottó Bambusstól, hízelgő ajánlással „A csend hangjai”, ezenkívül gépirat-másolatban „A tigrisnő” egzotikus szonettjei, melyeket Berlinbe kell vinnem: Sommerfeldtől a halálról szóló, szabad verselésben megírt könyve másolatát kaptam. Más tagoktól tucatnyi további művük másolata. Eduardtól egy barát haláláról szóló eposz másolata, százhatvannyolc sor, Valentinnek, a bajtársnak, harcostársnak, és embernek szentelve. Eduárd gyorsan dolgozik.

Mindez hirtelen nagyon távoli.

Olyan távoli, mint az infláció, mely két hete ért véget, vagy a gyermekkor, amelyet egyik napról a másikra katonaköpenybe bújtattak.

Olyan távol van, mint Isabelle.

Nézem az arcokat. Ezek még a káoszt vagy csodát átélő álmélkodó gyerekek arcai, vagy már a szorgos egyletesdit játszó emberek ábrázatai? Van még bennük valami Isabelle elragadtatott és sérült arculatából vagy csak annak a tizedannyi tehetségnek az utánzói és locsogó fontoskodói, amely mindegyik ifjúságban megvan, és amelynek elhamvadását kérkedően és nyűgösen megéneklik, ahelyett, hogy hallgatagon szemlélnék és átmentenének belőle egy szikrát lényükbe?

- Bajtársak! Ezennel kilépek klubotokból - mondom.

Minden arc felém fordul. - Ki van zárva! Berlinben a klub levelező tagja maradsz - jelenti ki Hungermann.

- Kilépek - mondom.

Egy pillanatig hallgatagon néznek a versfaragók. Tévedek vagy leleplezéstől való félelmet látok néhányuk szemében?

- Valóban ezt akarod? - kérdezi Hungermann.

- Igen.

- Jó. Elfogadjuk kilépésedet, és ezennel kinevezünk a klub tiszteletbeli tagjává.

Hungermann körülnéz, zúgó tapsot kap. Az arcokról eltűnik a feszültség.

- Egyhangúlag elfogadva! - mondja Casanova költője.

- Köszönöm nektek. Büszke vagyok erre a pillanatra, de én nem tudom elfogadni, az olyan lenne, mintha valaki átváltoznék a saját szobrává. Nem akarok elindulni a világba valaminek a tiszteletbeli tagjaként, még a Vasút utcai intézményünk tagjaként sem.

- Ez nem szép egyezség - jelenti ki Sommerfeld, a halál költője.

- Engedjük meg neki - szól Hungermann

- Miként akarsz akkor a világba elindulni?

Nevetek. - Mint apró szikrányi élet, aki megakarja akadályozni, hogy ne oltsák ki.

- Te jó Isten! Nincs valami hasonló már Euripidésznél is? - kérdi Bambuss.

- Lehet Ottó. Akkor valaminek kell lennie benne. Írni sem akarok, legalábbis megpróbálom, hogy így legyen.

- Nem Euripidészben van - nyilatkozik Hungermann, az akadémikus, örvendező pillantást vetve Bambussra, a falusi iskolamesterre.

- Tehát mi leszel? - kérdezi tőlem.

- Tegnap este tüzet raktam. Jól égett. Ismeritek a régi menetelőérzést: könnyű poggyász - mondom.

Mindnyájan buzgón bólogatnak. Tüstént tudom, hogy már nem ismerik.

- Nos, Eduard, van itt még tizenkét ebédjegyem. A defláció túlhaladott rajtuk. Azt hiszem azonban, törvényes jogom lenne étkezést követelni értük, ha ezt a bíróság előtt kellene bizonyítanom. Ki akarod cserélni őket két palack Johannisbergerre? Most akarnánk meginni.

Eduard villámgyorsan kalkulál. Valentint és a zsebemben lévő költeményt is beszámítja: - Háromra - mondja.

Willy apró szobában üldögél, elegáns lakását cserélte el. Nagy ugrás ez a szegénységbe, de Willy jól viseli el. Megmentette az öltönyeit némi ékszert és így még hosszú ideig elegáns gavallér lesz. A piros autót el kellett adnia. Túlságosan vakmerőén spekulált besszre. A szobája falait maga tapétázta, mégpedig az infláció bankjegyeivel és értéktelen részvényeivel.

- Olcsóbb volt, mint a tapéta, szórakoztatóbb is - jelentette ki.

- Különben?

- Valószínűleg kapok egy szerény beosztást a Werdenbrückeni Banknál. - Willy vigyorog.

- Renée Magdeburgban van. Azt írja, hogy sikere van a Zöld Kakadúban.

- Szép, hogy még ír legalább.

Willy nagylelkűen int a kezével.

- Nem tesz semmit, Ludwig. Aki elment, elment, aki maradt, maradt. Azonkívül... az utóbbi hónapokban nem tudtam rávenni Renéet, hogy tábornokot utánozzon. Így ez csak feleannyi tréfa volt. Az első alkalom, amikor újból vezényelt, az új piacnál volt, az emlékezetes verekedésnél a vizelde mellett. Élj boldogul, fiam! Búcsúajándékul - kinyit egy részvényekkel és papírpénzzel teli bőröndöt.

- Vidd el, amit csak akarsz! Milliók, milliárdok... ugye, csak álom volt?

- Igen - felelem.

Willy kikísér az utcára.

- Néhány száz márkát megmentettem - suttogja.

- A haza még nincs elveszve! Francia frankban van. Itt besszre spekulálok. Van kedved egy kis betéttel velem tartani?

- Nem Willy. Én már csak hosszra spekulálok.

- Hosszra - mondja, mintha azt mondaná: Popokatapetl.

Egyedül ülök az irodában ez az utolsó nap, este utazom. Egy katalógusban lapozgatok és azon töprengek, búcsúzóul ne írjam-e fel Watzek nevét az általam rajzolt síremlékek valamelyikére, amikor megcsörren a telefon.

- Te vagy, akit Ludwignak hívnak? Az, aki békákat és lábatlan gyíkokat gyűjtött? - kérdezi egy reszelős hang.

- Lehetséges. Attól függ, miről van szó. Ki vagy ott? - felelem.

- Fritzi.

- Fritzi! Persze, hogy én vagyok. Mi újság? Talán Ottó Bambuss...

- A Vasparipa meghalt.

- Micsoda?

- Igen, tegnap este. Szívszélhűdés. Munka közben.

- Szép halál, de nagyon korai - mondom.

Fritzi köhög. Azután azt mondja:

- Nektek van sírkőüzletetek, nem? Egyszer mondtatok valami ilyesmit.

- Nekünk van a legjobb emlékműüzletünk a városban. Miért?

- Miért? Istenem, Ludwig, hármat találgathatsz: A Madám természetesen ügyfélnek akarja feladni a rendelést. És te magad is a Vasparipával...

- Én nem - szakítom félbe - de lehet, hogy Georg barátom...

- Mindegy, egy ügyfélnek kell megkapnia a rendelést. Gyere ki! De hamar! Már volt itt valaki, a konkurencia utazója, sűrű könnyeket hullatott és úgy vélte, ő is a Vasparipával.

Könnyező Oskar, semmi kétség!

- Tüstént jövök! A pityergő hazudik! - mondom.

A Madám fogad. - Látni akarja? - kérdezi.

- Itt van felravatalozva?

- Fent, a szobájában.

Felmegyünk a nyikorgó lépcsőn. Az ajtók nyitva állnak. Látom, hogy a lányok fel vannak öltözve.

- Ma nem dolgoznak? - kérdem.

A Madám a fejét rázza.

Ma nem. Csak a lányok öltöztek fel. Megszokásból, ugye megérti? Egyébként nem nagy veszteség. Mióta egy márka egy márka, az üzletet mintha elvágták volna. Egyetlen pénzes palinak sincsen dohánya. Humoros nem?

Nem humoros, igaz, az inflációból tüstént defláció lett. Ott, ahol ezelőtt milliárdok nyüzsögtek, most megint pfennigekkel számolnak. Mindenütt pénzhiány uralkodik. A szörnyű farsang véget ért. Spártai hamvazószerda köszöntött be.

A Vasparipa cserepes növények és liliomok között fekszik felravatalozva. Hirtelen szigorú és öreg az arca és csak egyik aranyfogáról ismerem fel, amely oldalt, az ajkai között alig láthatóan csillog. Fehér tüll lóg a tükör előtt, amelyben olyan gyakran hozta rendbe magát. A szoba áporodott parfüm, fenyőzöld és halál illatú. A fiókos szekrényen néhány fénykép és egy lecsiszolt kristálygolyó van, amelynek sima oldalára egy kép van felragasztva. Ha valaki megrázza a golyót, úgy tűnik, mintha a képen levő emberek hóviharba kerültek volna. Jól ismerem ezt a tárgyat. Gyermekkorom legszebb emlékei közé tartozik. Szívesen elloptam volna akkoriban, amikor még a Vasút utcában készítettem el az iskolai feladataimat.

- Nektek csaknem olyan volt, mint a mostoha anyátok, ugye - kérdi tőlem a Madám.

- Nyugodtan mondjuk meg, olyan volt, mint egy anya. Nélküle valószínűleg biológus lettem volna. Annyira szerette azonban a verseket... mindig újakat kellett hoznom... hogy elhanyagoltam a biológiát.

- Igaz. Magának voltak mindig szalamandrái és halai - mondja a Madám.

Kifelé indulunk. Elmentünkben látom, hogy a kozáksapka a szekrényen hever.

- Hol van a magasszárú csizmája? - kérdezem.

- Az most Fritzié. Fritzinek semmi máshoz nem volt kedve. A verés kevésbé megerőltető, és többet hoz be. Ezért utódot kell találnunk. Van egy kis vevőkörünk egy erős masszírozó nő számára.

- Tulajdonképpen hogyan történt ez a Paripával?

- Szolgálat közben. Még mindig túlságosan érdekelte, a dolog, ez volt a tulajdonképpeni ok. Van egy félszemű holland kereskedőnk, nagyon finom úr. Egyáltalán nem úgy néz ki, de kizárólag verést akar, és minden szombat este eljön. Amikor eleget kapott, kukorékol mint egy jó kakas, igazán mulatságos. Nős, három édes gyereke van, természetesen nem kérheti a feleségétől, hogy verje össze. Ezért állandó ügyfél, méghozzá valutában, mindig holland forintban fizetett. Majdhogynem imádták őt, az értékes valutájával. No és akkor tegnap megtörtént. Malwine túlságosan felizgult, és korbáccsal a kezében hirtelen összeesett.

- Malwine?

- Ez a keresztneve. Nem tudta, ugye? Az úr persze nagyon megijedt. Nem fog visszajönni - mondja sajnálkozva a kuplerosné.

- Egy ilyen ügyfél! Mint a cukor! A valutából egész hónapra meg tudtuk venni a húst és a cukrot. Egyébként most hogy áll? - felém fordul. - Most nem túl sokat ér, ugye?

- Egy holland forint nagyjából két márka.

- Hogy ez lehetséges? Korábban billiókat ért! Nos, akkor nem olyan nagy baj, ha ez az ügyfél elmarad. Nem akar magával vinni valami apró emléktárgyat a Paripától?

Egy másodpercre a hóviharos üvegre gondolok. De hát ne vigyen el az ember emléktárgyat. Megrázom a fejem.

- Akkor iszunk lent egy csésze jó kávét, és kikeressük az emlékművet.

Apró sírkőre számítottam, de kiderült, hogy a Vasparipa a holland kereskedő által valutát tudott megtakarítani. A holland bankjegyeket nem váltotta be, hanem egy dobozba tette. Most is ott vannak, és tekintélyes összeget képviselnek. A kereskedő évek óta hűséges ügyfél volt, - Malwinenek nincsenek rokonai - mondja a Madám.

- Akkor természetesen komoly minőségű síremlékről beszélhetünk, márványról és gránitról - felelem.

- Márvány nem jó a Paripának. Az inkább gyerekeknek való, ugye? - kérdezi Fritzi.

- Hosszú ideje már tábornokok is pihennek márvány alatt.

- Gránit. A gránit jobb, jobban illik vas természetéhez - mondja a bordélyosnő.

A nagyszobában ülünk. A kávé gőzölög, van házilag készített sütemény habbal és egy palack curacao likőr. Majdnem úgy érzem magam, mint régen. A hölgyek úgy néznek a vállam felett a katalógusba, mint egykor a tankönyvekbe.

- Ez a legjobb, amink csak van. Fekete, svéd gránitból készült sírkereszt, kettős talapzattal. Az egész városban nincs több két-három darabnál.

A hölgyek szemügyre veszik a rajzot. Egyik utolsó munkám. Feliratként Wolkenstein őrnagy szerepel, mint aki csapatai élén esett el 1915-ben. Ez sokkal inkább megillette volna a Wöstringenben meggyilkolt asztalost.

- Katolikus volt a Paripa? - kérdezi Fritzi.

- A kereszt nem csak katolikusoké - válaszolom.

A kuplerosnő a fejét vakarja.

- Nem tudom, hogy ilyen kifejezetten vallásos jó volna-e neki. Nincs valami más? Olyan, mint egy természetes szikla?

Tudom, hogy találomra leadott lövés, de hirtelen elönt a vadász-szenvedély, fürgén előkeresem a veterán rajzát, és leteszem az asztalra.

A hölgyek hallgatagon tanulmányozzák. Tartóztatom magam. Kezdetkor vagy befejezéskor adódik néha olyan szerencse, amelyben a szakértők kételkednek. Fritzi hirtelen felnevet.

- Tulajdonképpen nem rossz a Paripa számára - mondja

A Madám is mosolyog:

- Mennyibe kerül ez a dolog?

Mióta az üzletben dolgozom, az obeliszknek soha nem volt ára, mert mindenki tudta, hogy eladhatatlan. Gyorsan számolok.

- Hivatalosan ezer márka. Nektek, mint barátoknak hatszáz, a Vasparipának, mint egyik nevelőmnek, háromszáz. Megengedhetem magamnak, hogy ilyen nevetséges árat számoljak, mert a mai az utolsó napom az irodában, máskülönben ezért elbocsátanának. Készpénzben, természetesen, a felirat külön felszámítva.

- Valójában miért ne? - mondja Fritzi.

- Tőlem!? - A bordélyosnő bólint.

Nem hiszek a fülemnek.

- Tehát megállapodtunk? - kérdezem.

- Megállapodtunk. Mennyi háromszáz márka holland forintban? - kérdezi a Madám.

Elkezdi leszámolni a bankjegyeket. A falon a kakukkos órából kipattan a madár és jelzi az időt. Hatóra van. Elteszem a pénzt.

- Egy pohár pálinkát, Malwinera való megemlékezésül. Holnap reggel temetik. Holnap estére szükségünk van a helyiségre - mondja a kuplerosnő.

- Kár, hogy nem tudok itt maradni a temetésre - mondom.

Mindenki konyakot iszik, kevés mentapálinkával ízesítve. A Madame a szemét törölgeti.

- Közel vagyok én is ehhez - jelenti ki.

- Mindnyájan közel vagyunk ehhez. - Felállók, és elbúcsúzom.

- Georg Kroll fogja az emlékművet felállíttatni - mondom.

A hölgyek bólintanak. Soha annyi jóhiszeműséget és bizalmat nem láttam, mint itt. Integetnek az ablakból. A kutyák ugatnak. A patak mentén gyorsan visszamegyek a városba.

- Micsoda? Lehetetlen! - mondja Georg.

Szótlanul előhúzom, és szétterítem a holland forintokat az asztalon.

- Mit adtál el érte? - kérdezi.

- Várj egy pillanatig.

Kerékpárcsengőt hallottam. Tüstén utána erélyes torokköszörülés hallatszik az ajtó előtt. Összesöpröm a bankókat, és visszateszem a zsebembe. Heinrich Kroll jelenik meg az ajtóban, nadrághajtókáján utcai piszokkal.

- Nos mit adott el? - kérdezem.

Mérgesen néz rám.

- Menjen csak, és adjon el maga! Amikor csőd van és senkinek nincs pénze! Akinek mégis van pár márkája, az tartogatja!

- Elmentem, és adtam is el - válaszolom.

- Igen? Mit?

Úgy fordulok, hogy mindkét testvért lássam, és így szólok:

- Az obeliszket.

- Duma! - mondja tömören Heinrich. - Berlinben süsse el a vicceit.

- Valójában semmi közöm az üzlethez, mert ma délben tizenkettőkor véget ért a munkám, s mégis súlyt helyeztem arra, hogy megmutassam magának, milyen egyszerű az emlékművek eladása. Kifejezetten vakációs elfoglaltság.

Heinrich pukkadozik, de nagy elszántsággal tartja magát.

- Hála Istennek, hogy nem kell tovább hallgatnunk ezt az ostobaságot! Jó utat. Berlinben majd megtanítják kesztyűbe dudálni.

- Heinrich, valóban eladta az obeliszket - mondja Georg.

Heinrich hitetlenkedve néz rá.

- Bizonyítékot! - fújtatja.

- Itt van - mondom, és meglobogtatom a bankókat. - Sőt valutában.

Heinrich dühöng, azután elkapja az egyik bankjegyet, forgatja és vizsgálgatja, hogy valódi-e.

- Szerencse. Ostoba szerencse! - nyöszörgi végül.

- Szükségünk van a szerencsére Heinrich. Az összeg nélkül nem tudtuk volna a holnap esedékes váltót kifizetni. Inkább hálás köszönetét kellene mondanod. Ez az első valódi pénz, amit kapunk. Átkozottul nagy szükségünk volt rá - mondja Georg.

- Köszönetét? Jut eszembe!

Heinrich eltűnik, becsapva az ajtót. Igazi, tősgyökeres német, aki senkinek nem tartozik köszönettel.

- Valóban ilyen nagy szükségünk van a dohányra? - kérdezem.

- Elég nagy, de most számoljunk el. Mennyi pénzed van? - kérdez vissza Georg.

- Elegendő. Már megkaptam a feladott útiköltséget harmadik osztályra. Negyedikén utazom, így megtakarítok tizenkét márkát. Eladtam a zongorámat, hiszen nem tudom magammal vinni. Az öreg doboz száz márkát hozott. Ez összesen száztizenkét márka. Ebből meg tudok élni addig, amíg megkapom az első fizetésemet.

Georg felvesz harminc holland forintot és felém nyújtja.

- Különleges megbízottunkként dolgoztál. Ezáltal jogod van olyan jutalékra, mint amilyen Könnyező Oszkáré. Az extra teljesítményért öt százalék pótlék.

Rövid vita keletkezik, utána elfogadom a pénzt, mint tartalékot arra az esetre, ha már az első hónapban repülnék új állásomból.

- Tudod már mit kell csinálnod Berlinben? - kérdezi Georg.

- Tűzeseteket bejelenteni, betöréseket leírni, kisebb könyveket megbeszélni, a szerkesztőknek sört hozni, ceruzát hegyezni, sajtóhibákat kijavítani... és megpróbálni továbbjutni.

Az ajtó kinyílik egy rúgástól. Knopf őrmester úgy áll a keretben, akár egy kísértet.

- Nyolc billiót követelek - krákogja.

- Knopf úr! Maga hosszú álmából még nem ébredt fel teljesen. Tizennégy nappal ezelőtt nyolc billiót kaphatott volna a kőért, amelyet nyolc milliárdért vásárolt. Ma ez nyolc márka - mondom.

- Csirkefogók! Ezt szándékosan csinálták!

- Mit?

- Hogy vége az inflációnak, azért, hogy kiraboljanak! De nem adom el! Megvárom a következőt!

- Mit?

- A következő inflációt.

- Jó. Erre iszunk egyet - mondja Georg.

Knopf elsőként ragadja meg a palackot.

- Fogadunk? - kérdezi.

- Mire?

- Hogy miután megízlelem, megmondom, honnan jött az üveg?

Kihúzza a dugót, és szagolja.

- Ki van zárva, hogy kitalálja. Hordóból származó rozspálinkánál talán... tudjuk, hogy maga a környék legnagyobb szakértője de palackos pálinkánál soha - mondom.

- Mennyibe fogad? A sírkő árába?

- Éppen elszegényedtünk. Három márkát azonban megkockáztatunk. A maga érdekében is - mondja Georg.

- Jó. Adjon egy pohárral.

Knopf szagol, és kóstol. Azután egy második és harmadik tele pohárral kér.

- Adja fel. Képtelenség. Nem kell fizetnie - mondom.

- Ez a pálinka Brokmann csemegeüzletéből van, a Mária utcából - mondja Knopf.

Rábámulunk. Igaza van.

- Ide a dohányt - krákogja.

- Georg befizet neki három márkát és az őrmester eltűnik.

- Hogy volt ez lehetséges? Felfoghatatlan erők felett rendelkezne a vén pálinkanyelő? - kérdezem.

Georg váratlanul felnevet.

- Átejtett bennünket!

- Hogyan?

Felemeli a palackot. Alul a hátlapra apró címke van ragasztva: J. Brockmann, csemegék, Mária utca 18.

- Mekkora csibész! És milyen szeme van még mindig! - mondja elégedetten.

- Szeme! Holnapután ebben is kételkedni fog, ha hazajön, és nem találja az obeliszket. Egy világ omlik össze benne.

- A tied is összeomlik? - kérdezi Georg.

- Naponta. Különben hogy lehetne élni? - válaszolom.

Két órával indulás előtt mintha lábdobogást, beszédet és hangolást hallanánk kintről.

Tüstént utána felcsendül négy szólamban:

Szent éj, töltsél égi békét ebbe a szívbe...

Az ablakhoz lépünk. Bodo Ledderhose dalárdája áll az utcán. - Hát ez micsoda? Gyújtsd fel a lámpát, Georg - mondom.

Az ablakból az utcára szüremlő tompa fényben felismerjük Bodot.

- Neked szól. Az egyleted búcsúszerenádja. Ne felejtsd el, hogy tagja vagy - mondja Georg.

Ajándékozz pihenést a fáradt zarándoknak, kegyes vigaszt fájdalmára... - zendül fel erősebben.

Ablakok nyílnak.

- Csendet! Éjfél van, részeg csürhe - kiabálja az öreg Konesmanné.

Már kigyúltak a csillagok, Világítanak a kék messzeségben...

Lisa tűnik fel az ablakban, és meghajtja magát. Azt hiszi, a szerenád neki szól.

Nemsokára itt a rendőrség is.

- Oszoljanak! - vezényli egy erőteljes hang. A rendőrség átváltozott a deflációval, szigorú és energikus lett. Újra itt van a régi, porosz szellem. Valamennyi civilből örök újonc lett.

- Éjszakai csendzavarás! - csattogja a botfülű egyenruhás.

- Tartóztassa le őket! - sipítja özvegy Konesmanné.

Bodo dalárdája húsz markos énekesből áll, két rendőr áll velük szemben.

- Bodo - mondom aggódva - ne nyúljatok hozzájuk! Ne védekezzetek, különben évekre börtönbe kerültök!

Bodo csillapító mozdulatot tesz, és tele szájjal tovább énekel.

Annyira szeretnék felmenni veled az égbe.

- Csendet, aludni akarunk - kiabálja özvegy Konesmanné.

- Maguk ott! Hagyják békén az énekeseket! Miért nem ott vannak, ahol lopnak? - kiáltja Lisa a rendőröknek.

A rendőrök zavarban vannak. Néhányszor még kiadják a parancsot:

- Mindenki tüstént velünk jön az őrszobára! - de senki nem mozdul.

Bodo elkezdi a második szakaszt. A rendőrök végül annyit tesznek, amennyire képesek: mindketten letartóztatnak egy-egy éneklőt.

- Ne védekezzetek! Államhatalommal való szembenállás lenne! - kiáltom nekik.

Az énekesek nem fejtenek ki ellenállást. Engedik, hogy elvezessék őket. A többiek tovább énekelnek, mintha semmi nem történt volna. Az őrszoba nincs messze. A rendőrök futólépésben jönnek vissza, és letartóztatnak újabb két énekest. A többiek tovább énekelnek, de az első tenor szólam meggyengült. A rendőrök a jobb oldalon tartóztatnak le harmadik alkalommal. Willyt vezetik el, és ezzel az első tenort elhallgattatták. Sörösüvegeket nyújtunk ki az ablakból.

- Bodo tarts ki! - mondom.

- Ne félj! Az utolsó emberig!

A Rendőrség visszatér, és letartóztatja a második tenort. Nincs több sörünk, mire feláldozzuk rozspálinkánkat. Tíz perccel később már csak a basszusok énekelnek. Itt állnak anélkül, hogy odafigyelnének a letartóztatásokra. Olvastam egyszer, hogy a rozmárok maradnak ilyen részvétlenek, mialatt a vadászok bunkóval agyonütik a szomszédaikat... és láttam, hogy egész népek teszik ugyanezt a háborúban. További negyed óra múlva Bodo Ledderhose áll ott, az izzadt, dühöngő rendőrök utoljára ügetnek oda. Bodot középre veszik, mi követjük őket az őrszobára. Bodo magányosan tovább dúdol, - Beethoven - mondja röviden és magányos, muzikális méhecskeként tovább zümmög. Hirtelen azonban úgy hallatszik, mintha eolhárfák kísérnék a távolból. Felfigyelünk. Úgy hangzik, mint igazi csoda, de mintha valóban angyalok zümmögnének vele együtt, angyalok első és második tenorban, továbbá mindkét basszusban. Körbehízelgik és körüllebegik Bodot és minél tovább megyünk, annál tisztábban. Amikor bekanyarodunk a templomnál, már meg is értjük a szárnyaló, test nélküli hangokat. A „Szent éj, töltsék..”-t éneklik és a következő saroknál felismerjük, honnan jönnek: a rendőrőrszobáról, ahol Bodo letartóztatott bajtársai állva és félelem nélkül tovább énekelnek anélkül, hogy aggódnának valamiért. Bodo karmesterként lép oda hozzájuk, mintha ez lenne a világ legmindennapibb dolga, és folytatódik az ének: Ajándékozz pihenést a fáradt zarándoknak...

- Kroll úr, hát ez micsoda? - kérdezi döbbenten az őrség parancsnoka.

- Ez a zene hatalma. Búcsúszerenád egy embernek, aki kimegy a világba. Ártalmatlan és valójában pártolandó - válaszolja Georg.

- Ez minden?

- Ez minden.

- Ez éjszakai csendháborítás - jelenti ki a letartóztatást foganatosítók egyike.

- Akkor is az lenne, ha a „Németország, Németország mindenekfelett"-et énekelnék? - kérdezem tőle.

- Az teljesen más lenne.

- Aki énekel, nem lop, nem gyilkol, és nem próbálja megdönteni a kormányt - jelenti ki Georg az őrség parancsnokának.

- Be akarja záratni az egész kórust, mert mindez nem teszik?

- Dobják ki őket! - kiabál a parancsnok. - De most aztán maradjanak csöndben.

- Csendben fogunk maradni. Maga nem porosz, ugye?

- Frank vagyok

- Gondoltam - mondja Georg.

A pályaudvaron állunk. Fúj a szél és rajtunk kívül senki sincs a peronon.

- Georg, meg fogsz látogatni. Mindent el fogok követni, hogy megismerkedjem álmaid hölgyeivel, Ha eljössz, kettő-három ott lesz a számodra.

- Jövök.

Tudom, hogy nem fog jönni.

- Ezzel már a szmokingodnak is tartozol. Különben hol tudnád felvenni? - mondom.

- Ez igaz - válaszolja.

A vonat két csillogó szeme belefúródik a sötétségbe.

- Georg, tartsd magasra emelve a zászlót. Tudod, hogy halhatatlanok vagyunk.

- Azok vagyunk. Te pedig ne hagyd magad leteperni. Olyan gyakran mentettek már meg, hogy kötelességed a túlélés.

- Világos. Már a többiek miatt is, akiket nem mentettek meg. - Valentin miatt is - mondom.

- Ostobaság. Egyszerűen azért, mert élsz.

A vonat úgy viharzik be a csarnokba, mintha ötszázan várták volna, de csak én várom. Keresek egy fülkét és beszállok. A fülke alvás és emberszagú, a folyosón felhúzom az ablakot, és kihajolok.

- Ha valaki felad valamit, nem kell, hogy el is veszítse. Ezt csak hülyék teszik - mondja Georg.

- Ki beszél már veszteségről - válaszolom, mialatt a vonat sisteregni kezd. Miután így vagy úgy a végén vesztünk, megengedhetjük magunknak, hogy előtte győzzünk, mint a pettyes erdei majmok.

- Azok mindig győznek?

- Igen... mert azt sem tudják, hogy mi az.

A vonat már kigördül. Georg kezét érzem. Nagyon kicsi és lágy, és a vizelde melletti verekedésben sérüléseket kapott amelyek még nem gyógyultak be. A vonat gyorsít Georg elmarad. Hirtelen idősebb és sápadtabb, mint ahogy gondoltam. Már csak a halvány kezét és sápadt fejét látom, utána pedig nincs már más ott, csak az ég és a sötétség. Bemegyek a fülkébe. Szemüveges utazó hörög az egyik, egy erdész a másik sarokban. A harmadikban kövér, bajuszos férfi horkol, a negyedikben egy nő fejpárnával magán tartva egy félrecsúszott kalapot, sóhajtva nyögdécsel. A szomorúságtól, mardosó éhséget érzek, és kinyitom a hálóban levő bőröndömet. Krollné egészen Berlinig elegendő szendviccsel látott el. Tapogatózom utánuk, de nem találom őket, és kihúzom a bőröndöt a hálóból. Az elcsúszott kalapos nő felébred, dühösen rám néz, tüstént ezután tovább nyögdécsel. Látom, miért nem találtam a vajas kenyereket. Georg szmokingja van felettük. Valószínűleg akkor csomagolta be, mialatt eladtam az obeliszket. Egy ideig nézem a fekete szövetet, azután kiveszem a vajaskenyeret, és nekikezdek az evésnek. Nagyon finom, elsőosztályú szendvicsek. Az egész fülke egy pillanat alatt felébred a kenyér és a felséges májasfelvágott illatától. Nem törődöm vele, és folytatom az evést. Utána hátrahajlok az ülésemen és kinézek a sötétbe, amelyen keresztül időnként fények repkednek. Georgra és a szmokingra, azután Isabelle-re és Hermann Lotzra, még később az obeliszkre gondolok, amelyet lepisiltek és a végén megmentette a céget, legvégül már semmire sem gondolok.

XXVI.

Egyiküket sem láttam többé viszont. Hellyel-közzel vissza akartam utazni egyszer, de mindig közbejött valami. Azt hittem, jut még rá időm, de hirtelen nem jutott. Az éjszaka rátört Németországra, amelyet elhagytam és amikor visszajöttem, romokban hevert. Georg Kroll halott volt, özvegy Konefrsmanné tovább kémkedett, és megtudta, hogy Georgnak viszonya volt Lisával. 1933-ban, tíz évvel később beárulta őket Watzeknek, aki akkoriban az SA főhadnagya volt. Watzek kényszermunkatáborba záratta Georgot, ámbár már öt évvel korábban elvált Lisától. Néhány hónappal később Georg már meghalt.

Hans Hungermann az új párt kultúrfelügyelője és SS százados lett. Lángoló versekben ünnepelte a pártot és ezért 1943 után némi gondja volt. Iskolaigazgatói állását elvesztette, időközben azonban az állam már régen elismerte nyugdíjigényét. Mint annyi más párttag, ő is kényelmesen megél belőle, anélkül, hogy dolgoznia kellene. Kurt Bach szobrász hét éven keresztül volt kényszermunka-táborban, és munkaképtelen nyomorékként tért vissza. Ma, tíz évvel a nácik veresége Után még mindig küzd, hogy egy kis nyugdíjat kapjon, akárcsak a rendszer megszámlálhatatlan áldozata. Azt reméli, ha szerencséje van, körülbelül hetven márka nyugdíjat kap. Ez egy tizede annak, amennyit Hungermann kap nyugdíjként.

Szintén egy tizede annak, amit az állam évek óta nyugdíjként fizet a Gestapo első főnökének, annak a férfinak, aki létrehozta azt a megsemmisítő tábort, ahol Kurt Bachot nyomorékká verték. Szó se essék természetesen azokról a jelentősen magasabb nyugdíjakról és kártérítési végkielégítésekről, amelyeket tábornokoknak, háborús bűnösöknek és egykori magas állású párttisztképviselőknek fizetnek. Heinrich Kroll, aki abban az időben derekasan helytállt, fentiekben nagy büszkeséggel látja szeretett hazájuk megingathatatlan jogérzékének bizonyítékát. Wolkenstein őrnagy kiváló karriert futott be. Párttag lett, részt vett az ifjúsági törvény megalkotásában. A háború után néhány éven át hátrahúzódott, és ma sok másik párttag társával együtt a külügyminisztériumban dolgozik.

Bodendiek és Wernicke hosszú időn keresztül bújtatott néhány zsidót az elmegyógyintézetben. A gyógyíthatatlan betegek celláiba vitték őket, izgultak értük, és megtanították, hogyan kell őrültként viselkedniük. Bodendieket később egy kis faluba helyezték át, mert felháborodott azon, hogy püspöke államtanácsosi címet fogadott el egy olyan kormánytól, amely a gyilkosságot szent kötelezettségként magasztalta. Wernickét elbocsátották, mert vonakodott halálos injekciókat beadni betegeinek. Előzőleg sikerült neki kihozni és elszállítani az elrejtett zsidókat. Kiküldték a frontra, 1944-ben esett el. Willy 1942-ben, Ottó Bambuss 1945-ben, Karl Brill 1944-ben esett el. Lisa egy bombatámadásnál halt meg, az idős Krollné szintén.

Eduard Knoblach mindent átvészelt, az igazakat és azokat akik nem voltak igazak egyformán kitűnően kiszolgálta. Szállodáját lerombolták, de ismét felépítették. Gerda nem ment feleségül hozzá és senki nem tudja, mi lett vele. Geneviéve Terhovenről nem hallottam soha semmit.

Könnyező Oskar karrierje érdekes volt. Katonaként került ki Oroszországba és másodszor is temetőfelügyelő lett. 1945-ben tolmács lett a megszálló csapatoknál, és végül néhány hónapon keresztül Werdenbrück polgármestere volt. Azután visszatért az üzleti életbe, Heinrich Krollal együtt. Új, nagyon sikeres céget alapítottak. A sírkövek akkoriban csaknem olyan keresettek voltak, mint a kenyér.

Az öreg Knopf három hónappal azután halt meg, hogy elhagytam Werdenbrücket. Egyik éjszaka autó ütötte el. Felesége egy évvel később hozzáment Wilke koporsókészítőhöz. Erre senki nem számított. A házasság boldog volt.

Werdenbrücket a bombák annyira megrongálták a háború alatt, hogy alig maradt sértetlen ház. A város vasúti csomópont volt, ezért támadták olyan gyakran. Egy évvel később átutazóban ott voltam néhány órán keresztül. A régi utcák után kutattam, de eltévedtem abban a városban, melyben olyan hosszú ideig éltem. Csak romok voltak ott és senkit nem találtam meg régről. A pályaudvar melletti deszkabódéban levő kis üzletben vettem néhány képes levelezőlapot a háború előtti város látképével. Ez volt minden, ami megmaradt. Régebben, ha valaki vissza akart emlékezni az ifjúságára, visszament arra a helyre, ahol azt töltötte. Németországban ma ezt aligha lehet megtenni. Mindent leromboltak és újra építettek és idegenné tettek. Postai képeslapokkal kell ezt pótolni.

Két épület maradt teljesen sértetlen csak, az elmegyógyintézet és a bábaképző intézet - főleg azért, mert valamivel a városon kívül terülnek el. Tüstént újra megteltek, és ma is tele vannak. Sőt, jelentősen ki kellett bővíteni őket.