Úton hozzád
Author: Fejős Éva
Date: 0101-01-01 00:00:00+00:00
Keywords: krimi
Description: „A Villa Blue-ban az ördög lakik” – egyre csak ezt ismétlik a Balázshoz csapódó csinos karibi lányok az egzotikus sziget éjszakai bárjában, csókok és ölelések ritka szüneteiben. A fiatal ügyvéd két napja még álmában sem gondolta volna, hogy Óbudáról ebbe a mesevilágba röpíti sorsa, hogy aztán újabb két nap múlva már egy alföldi falu határában kelljen menekülnie üldözői elől. Balázs és újdonsült asszisztense, Lea nemcsak egy litvérvári vállalkozótól, hanem a karibi szigeten élő ördögi dollármilliomostól is különös megbízást kap, és nem sejtik, hogy hamarosan Hongkongban menthetik az életüket, m

Címoldal

Copyright

A könyvről

Ajánlás

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

92.

2015 nyara

Riport Fejős Évával

Előzetes

Webshop - magazin

A szerző eddig megjelent regényei

Fejős Éva

Úton hozzád

Erawan Könyvkiadó, 2015

A szerző elérhetőségei:

www.facebook.com/fejoseva1

Magazin: www.fejoseva.com

A kiadó elérhetősége, webshop:

www.facebook.com/ErawanKonyvkiado
www.erawan.hu

Copyright © Fejős Éva, 2015

© Erawan Könyvkiadó, 2015

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítóillusztráció: Shutterstock

ISBN 978-615-5469-24-4

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

Ez a könyv fikció. A regény szereplői költött személyek, a magyar vidéki helyszínek, illetve a Bécsi úti üzletek szintén kitaláltak, a cselekmény csakis a fantáziám szüleménye. Ha valaki felismerni vélné saját magát, bárki élő (vagy már nem élő) személyt valamelyik szereplőben, illetve a cselekmény bármely részét ismerősnek találja, az kizárólag a véletlen műve.

Ajánlom ezt a regényt a szerelmemnek, aki szereti az izgalmas-érzelmes történeteket. Bár az általa kért „tizenhét oldal boldogság” talán nem tizenhét oldal a végén, de hiszek benne, hogy minden jó, ha a vége jó.

Nagy öröm számomra, hogy a regényeim mellett a „Fejős Éva könyvtárába” tartozó könyveket is megkedveltétek, azért pedig külön hálás vagyok, hogy az (ingyenes) online magazinom, a színes-nőies www.fejoseva.com oldalnak egyre többen rendszeres olvasói vagytok!

Annak szintén örülök, hogy már nagyon sokan összegyűltünk a www.facebook.com/fejoseva1 oldalon, ahol figyelemmel kísérhetitek a híreket, új cikkeimet és regényrészleteket olvashattok rajta, és többek közt ott láthatjátok legelőször a friss könyvborítóimat is.

Köszönöm a Greenpeace hazai szakembereinek, hogy számos hazai és külföldi környezetszennyezési ügyet részletesen ismertettek velem. Bár a regényben szereplő „litvérvári” eset teljes mértékben fikció, sajnos mégsem ülhetünk ölbe tett kézzel, mert vannak felelőtlen vállalkozások, amelyek a tevékenységükkel a környezetet és az emberek egészségét is veszélyeztetik. Kísérjétek figyelemmel a Greenpeace Magyarország tevékenységét a www.greenpeace.hu oldalon, és ha tehetitek, támogassátok a munkájukat!

1.

Nagyot szentségelek, és próbálom visszanyerni az egyensúlyomat. A kartondoboz kicsúszik a kezemből, tartalma a padlóra hullik. Sáros cipőtalppal találom telibe Hollai kartonját, ami az előbb csúszott ki több másikkal együtt a dobozból. Még a sötét előszobában is látom, hogy az övé, hiszen ez az egyetlen valamirevaló dosszié, mondhatni, az egyetlen ügyem, bár Hollait tulajdonképpen megörököltem, szóval nem a saját érdemem. A laptop táskában a vállamon, egy asztali lámpa szatyorban a kezemben, a felkarommal lököm meg a kapcsolót. Halvány fényt ad az előszobalámpa, de ahhoz eleget, hogy lássam, mennyire lepukkant ez a helyiség.

Ami azt illeti, nem volt túl sok választásom.

Ma már negyedszer jövök dobozokkal. Lerúgom a cipőmet, és benyitok a vécébe, oda raktam a felmosóvödröt. Majd be kell tennem a tárolóba, csak ott elég nagy már a kupi. Miután összeszedem a papírokat és feltakarítom magam után a latyakot, amit behoztam, begyalogolok a világos szobába. Az ablak előtt áll az íróasztal, a sarokban egy fotel, egy kanapé és egy üveglapos dohányzóasztal. Nyolcezer forintért vettem darabját egy olyan Facebook-ismerősömtől, akivel az adásvételig sosem találkoztam személyesen. Semmire sem jó a profilom, hacsak arra nem, hogy mostantól hirdessem a tevékenységemet az ismerőseim között. Csakhogy ehhez nem lenne bőr a képemen. Én nem a Laci vagyok.

Lerogyok az íróasztal mögött a forgófotelbe. Ez speciel a sajátom, mindkét bérelt lakásomban velem volt, ebben ülve készültem a szakvizsgára, többször aludtam benne, kényelmetlen pózokban, egyszer dugtam benne, szintén nem volt valami kényelmes, és ebben a fotelben olvastam el vagy tízszer Dorina levelét, amelyben megírta, hogy szünetet kellene tartanunk, és néhány hónapig nem találkoznunk. Ebben ülve mondtam el a véleményemet az apámnak (telefonon). Igazán történelmi darab.

Kifordulok a fotellel együtt az ablak felé. Bécsi út. A villamos pályáját felújítják, az út egyik sávja lezárva. Az egyik szomszédom egy fodrász, a másik egy sportszerárus. Nekik kirakatuk van, nekem szerencsére csak egy óriási ablakom. Az én ajtóm a kapualjból nyílik, az övéké az utcáról. Az övéké saját bolt, és bár a sícuccokon kívül sportszerekre inkább csak a nyár beköszöntével van kereslet, fodrászhoz mindig jár az ember, úgyhogy ez a szomszédom nem panaszkodott a bemutatkozáskor. Az enyém bérelt helyiség, előttem egy kozmetikus bérelte, aki ott hagyta egy időre a lakásban az összecsukható masszázságyat és még valami gőzölős cuccot. Fogalmam sincs, mikor jön érte. Elment egy óceánjáróra dolgozni.

Nem vagyok hülye – természetesen sokkal jobb lett volna az ötödik kerületben helyiséget bérelnem. Vagy a körút másik oldalán, a tizenharmadikban. De mindent a maga idejében.

A jó hír, hogy van három-négy kávézó is a környéken, ebből kettő annyira kulturált, hogy akár kihelyezett irodának is használhatom majd egy-egy megbeszélés alkalmával, amikor nem akarom megmutatni a lepukkant kecót, és a hely további előnye, hogy a sportboltosnál biciklikerék-javítást is lehet kérni. Amikor nem ilyen mocsok idő van, akkor kerékpárral közlekedem. Óbudát meg kell ismernem, nem sokat jártam errefelé eddig, de az egyik kávézóban a pultos már feldobott azzal, hogy ugrásszerű fejlődés várható a környéken. Hát nem tudom. Egyelőre elég ramatyul néz ki átellenben a néhány lebontott ház után maradt üres telek, a kiürült, sáros-latyakos parkolók meg az útépítés. Gyalogosforgalom is alig van, szóval inkább az online hirdetéseimben bízom, bár még senki sem jelentkezett rájuk.

Összerezzenek, amikor megcsördül a telefon. Nem a mobilom, hanem az asztalon az üzenetrögzítős készülék. Felkapom. Megköszörülöm a torkom.

– Fodros Balázs irodája – szólok bele. Kicsit lehetne határozottabb a hangom.

– Balázs, hát ott vagy. – Az anyám az. Meg sem adtam neki a vadiúj irodai számomat, de ő természetesen már tudja. Hallgat. Én is hallgatok. Végül ő szólal meg, ahogy várható volt. – Aggódom érted. Éhen fogsz halni.

– Eddig sem haltam éhen – rázom a fejem.

– De eddig ügyvédbojtár voltál, aztán alkalmazott ügyvéd egy cégnél, és kaptál fizetést. Most meg neked kell kitermelned a béredet, és nincs egyetlen ügyfeled sem. Meggondolatlan lépés volt. Akkor kellett volna meglépned, amikor már van mire, amikor már van neved, és vannak ügyfeleid.

– Nem hiszem, hogy bármit tudsz az ügyfeleimről. – Igyekszem higgadt maradni. Elég meglepő, hogy végül is ügyvéd lettem, holott gyerekkoromban ez volt a gyűlölt hivatás, ami elvette tőlem az apámat. Persze akkor még gőzöm sem volt az igazságról.

– De azt tudom, hogy egy csomó ügyvéd éhezik manapság. Nehéz lesz egyedül elindítanod a saját önálló praxisodat. És mivel a házfelújítás hitelét még most is nyögjük, nem tudunk anyagilag segíteni. Jobb lett volna, ha maradsz még egy évet a régi helyen, és gyűjtesz ügyfeleket.

– Nagyfiú vagyok, és nem is jutott eszembe, hogy kölcsönkérjek tőled.

– Csak jót akarok neked. Ezt meg kell értened.

– Megértettem, de nyugodj meg, meg fogok állni a lábamon.

– Annak idején apádéknak könnyebb volt, nem volt ennyi ügyvéd.

– Hagyd már ezt, nem érdekel, hogy apámnak milyen volt a pályakezdése. Egyáltalán nem érdekel, mi van vele, te pedig ezt értsd meg. Nagyjából ugyanúgy érzünk egymás iránt, ő meg én.

Na ez kicsit indulatosra sikerült. El is hallgatok. Ő is hallgat.

Anyám fura szerzet, mert jóban van az apámmal, annak ellenére, hogy már sok éve elváltak, és még annak ellenére is jó a viszonyuk, hogy apám a házasságuk idején csalta őt fűvel-fával. Sőt annak ellenére jóban vannak, hogy az apám mindannyiunk ellen árulást követett el. Most meg barátok, sőt apám legkisebb gyerekére minden második hétvégén anyám vigyáz Tibivel. Én igyekszem elkerülni apámat, amit annyira sikeresen oldok meg, hogy már több mint két éve nem találkoztunk. Persze anyámtól azért mindig tudom, mikor kell nagy ívben kerülnöm a gyerekkori otthonomat. Legalább ebben az egyben tartja magát az ígéretéhez, és nem készít olyan meglepetést, hogy ő meg én összefuthassunk. Ez az egyetlen kérésem, amihez tartja magát.

– Figyelj, anya, rendezkedem. – Rövidre vágnám az egészet.

– Szaladj haza este. Tibi hozott neked egy fúrót, amit kértél. – Tibi az élettársa, vagyis inkább az apám, na jó, a mostohaapám, egyébként szakács és nagyon csípem. – Meg aztán egy finom vacsora…

– Anya, hagyd abba a szervezkedést. Még csak most indul ez az egész, jó lesz, hidd el.

– Hazalátogatsz ma este?

– …

– Tibi báránybordát süt. Már bepácolta.

Nem vagyok egy gourmand, de azért nyelek egy nagyot. Mostanában szendvicsen meg pizzaszeleteken élek.

– Nem tudom, anya. Fogalmam sincs, meddig leszek itt, még rendezkedem.

– Későn is jöhetsz. Egyébként… – hallgat el, majd érzelemtől átfűtött hangon folytatja – Bárónak szülinapja van. Ma ünnepli a hatodikat! Hát elfelejtetted?

Anyám szavait hallva, bár tudom, hogy manipulál, megrohan a bűntudat. Anyám megrendelésére hat éve én vittem haza Bárót… A haverom. Még fél évig laktam otthon, és bár igyekszem palástolni, őt látva mindig meghatódom és kicsit sajnálom, hogy véget ért a gyerekkorom. Én nem hódoltam be a mama-hotel trendjének. Persze megvolt rá az okom, és így is későn költöztem el otthonról, legalábbis az előzetes terveimhez képest.

– Jól van – felelem engedékenyen.

– Ne felejts el bemenni abba az állatoknak kitalált áruházba. Ott van tőled egy-két villamosmegállónyira. Vegyél neki valamit.

– Nem jár a villamos. – Kényszert érzek, hogy ellássam ezzel az információval. – Felújítják a síneket.

Miután elbúcsúzunk, kinyitom a laptopomat. Már magától felcsatlakozik a wifire, hétvégén szereltem fel a routert. Megnézem, mi a helyzet az új irodai címem postafiókjában. Néhány levélszemét és egy „Jogi probléma” tárgyú e-mail. A levélszemeteket kitörlöm, és megnyitom a levelet.

Tisztelt ügyvéd úr,

Remélem, kedvére való esetről számolok be önnek. Sajnos nekem nem a kedvemre való ez az egész. Egy Litvérvár nevű alföldi községben lakom. Baromfitenyésztéssel és külföldi kereskedelemmel foglalkozom, családi tradíció ez nálunk. De most baj van az állománnyal. Nem szeretnék többet elárulni a levélben, a magam és a maga védelmében, de mindenképpen jogi képviseletre van szükségem, olyan ügyvédre, aki nem fél, van benne kalandvágy, és örül a bonyolult eseteknek. Ha levelem felkeltette az érdeklődését, kérem, hívjon vagy válaszoljon, hogy megbeszéljünk egy találkozási időpontot.

Üdvözlettel: Hajagos József

Ámultan olvasom a sorokat. Ráczné Szabó Hessza ügyvédi irodájában általában az volt a dolgom (nemcsak jelöltként, hanem már szakvizsgázott ügyvédként is), hogy sorban álltam a Földhivatalban, egyeztettem az ingatlanos adásvételi szerződésekhez a mérőóraállásokat, ezekről jegyzőkönyvet vettem fel, sorban álltam a postán, és nagy néha keresetleveleket fogalmaztam, aztán amikor Hessza rájött, hogy a nyakán van egy-egy bontóper, akkor a családjogi ügyek azonnali előkészítésében, néha egy-egy tárgyaláson is részt vettem. Csak hát nem volt túl sok ügye, és azokban is inkább asszisztensi feladatokat hárított rám. De, ha őszinte akarok lenni, azon túl, hogy hogyan lehet villámgyorsan a sor elejére jutni a Földhivatalban, és hogy kell bánni a folyamatosan titkos lassítósztrájkot folytató postai levélfelvevőkkel, az ügyvédi munkáról nem sokat tanultam.

Egyik kedvenc területemmel, a szerzői joggal egyáltalán nem foglalkozhattam, pedig már kamaszkorom óta az érdekelt, mert olvastam a Prince-ügyről, arról, hogy az énekes egy ideig nem használhatta a nevet, amit adtak neki, és felkeltette a figyelmemet a téma. Nem volt még szerzői jogi ügyhöz közöm, de ez nem panasz, mert nincs még veszve semmi, sokat olvasok a témáról, és előbb-utóbb lesz ilyen ügyem is, már ha beindul az irodám és lesznek ügyfeleim. Egyelőre nem válogathatok, mert valamiből meg kell élnem. De baromfiügyekkel, baromfiállományokat érintő jogi kérdésekkel még sosem foglalkoztam. Persze rengeteg egyébbel sem, azonban elgondolkodtató, vajon hogy talált meg pont engem ez az ember? Talán átverés a levél. Ráczné Szabó Hesszából persze nem nézem ki, hogy megviccelne, mert zéró a humorérzéke. Esetleg a saját bátyám? Mindenesetre jobb lesz, ha felhívom a levélírót, mert ha csak tréfa, akkor talán kiszúrom időben. Persze ez egyáltalán nem biztos.

Azért röhögök egyet, miután ismét elolvasom a levelet.

Nyúlnék a telefonért, amikor megszólal a csengő. Nem várok senkit, de már kint van a cégtáblám. Fodros Balázs Ügyvédi Iroda. Büszke vagyok rá, hiszen voltak pillanatok, vizsgák és mélypontok, amikor nem hittem, hogy valaha is eljutok idáig, egy saját, önálló iroda megnyitásáig. Felugrom, megigazítom a pulóveremet, amit a farmer fölött viselek. Ami azt illeti, egyáltalán nem úgy öltözöm, mint egy ügyvéd, mióta Hesszától eljöttem, vagyis pontosan két hete. Vissza kell térnem az öltönyhöz, amit korábban hordtam. Vagy…? Ahogy az ajtóhoz megyek, megfordul a fejemben, hogy mi van, ha nem járok öltönyben? Ez a saját irodám. Én határozom meg a szabályokat. Elvigyorodom.

Fehér kötött sapkája alól vastag tincsekben hullik alá a sötétbarna haj. Március végén már viszonylag ritkán látok sapkás csajokat, úgyhogy meglepődöm. Bár odakint fúj a szél és csupa latyak minden, azért még itt, egy építkezés közepén is érezni a közeledő tavasz illatát. Kék a szeme. Alacsony, vékony. Velem egyidős lehet, talán egy-két évvel fiatalabb (vagy akár idősebb). Bézs színű szűk farmer van rajta és egy fekete, steppelt bőrdzseki. Meg rózsaszín rúzs a száján. Nagyon csinos, és csak egy pillanatig váltja fel az elszántságot egyfajta bizonytalanság a tekintetében. Aztán már az előszobában van. Lehúzza a sapkát a fejéről. Váll alá ér haja, a frufruja belelóg a szemébe. Bemutatkozom, és sejtem, hogy rájön: véletlenül rossz helyre csöngetett. De nem.

– Csák Zsanett vagyok. Van néhány perce? Tényleg kalandos a dolog – néz rám. – Esetleg tegeződhetünk? Úgy nekem könnyebb. Fiatal vagy…

Hát ez az. Huszonnyolc éves vagyok, de általában kevesebbnek néznek. Nem örülök. Próbálkoztam már szakállal, lesújtó volt az eredmény. Tüskehajjal: még fiatalabbnak látszottam. Az öltöny legalább öregít. Mégiscsak hordanom kell.

Bólintok.

Nem bánom, ha tegeződünk, csak attól tartok, hogy komolytalan vagyok a szemében.

Leül az egyik fotelbe, és komolyan néz.

– Miben segíthetek? – kérdezem.

– Hát ez talán új kihívás lesz – kezdi, és furcsa grimaszba vált a mosolyom. Új kihívás? – Kalandos, legalábbis – néz rám, most mosolyodva el először. Totál hülyén érzem magam. Mégiscsak kellett volna az öltöny. Holnaptól abban járok. – Valakivel fel kellene venni a kapcsolatot. Egy nővel. Csak a nevét tudom, a születéskor anyakönyvezett nevét.

– Én ügyvéd vagyok – közlöm önérzetesen. – Jogi ügyekkel foglalkozom.

Elréved. Még mindig nem bújt ki a dzsekijéből. Persze nincs is meleg az irodában.

– Van egy távoli rokonom – vág bele egy kis csendet követően. – Illetve nem is annyira távoli: anyám nagybátyja. Nincsenek gyerekei. Eléggé idős, kilencvenegy éves múlt idén, de meglehetősen aktív. Amerikában él, és kapnék tőle a vállalkozásom beindításához és egyáltalán, az életemhez kétmillió dollárt, ha megtalálom, akit keres… – Hát igen, sok hasonló spam kering az interneten, gondolom, de nem szólok. Várom, hogy mi lesz ebből. Biztatóan bólogatok. – Én alig ismerem őt. Nem akarok pénzt lejmolni sehonnan. Viszont felhívott a nagybácsi, és megbízott ezzel a feladattal.

– Magyar az illető, akit meg kell találnod?

– Nem. Kínai.

– És hol lakik?

Csák Zsanett széttárja a kezét.

– Van róla néhány adatom. Ha majd ott tartunk, odaadom.

– Él vagy halott?

– Nagy valószínűséggel él, mert harmincöt körüli lehet. Korábban még sosem hallottam róla. Hernád, mert így hívják anyu nagybácsiját, ahhoz köti, hogy finanszírozza-e a vállalkozásomat, hogy előkerítem-e neki ezt a kínai illetőt. Egy nőt. Már kerestette, de nem találta meg. Valószínűleg Európában, vagy Kínában él a csaj. Vagyis hát ez sem biztos, de a nagybácsi ezt mondja. Tuti, hogy nincs Amerikában.

– A lánya lehet? – kérdezem. Zsanett megvonja a vállát. Fogalma sincs róla.

– Nekem is ez ugrott be – ért egyet velem –, de azt mondta a telefonban, hogy mindenki rögtön erre gondol. Ebből arra következtetek, hogy talán mégsem a lánya. Persze lehet, hogy mégis. Kicsit cifra az ügy, Hernád bácsinak, bocs, hogy így nevezem, van valamilyen betegsége, erről anyu talán többet tudna mesélni, aminek már fiatalabb korában is az volt a következménye, hogy kiestek események az emlékezetéből. Most nem arra gondolok, hogy összejött egy nővel, született egy gyereke, és elfelejtette az egészet, de bizonyos dolgokat kiszórt már akkor is az emlékezete. Ez valamilyen neurológiai betegség, ha jól tudom. Feltételezem, hogy az állapota, 1956 óta, amikor kivándorolt az Államokba, inkább romlott. Legalábbis kilencvenéves korára.

– Pontosan mi lenne az én szerepem?

– Meg kellene találni a kínai nőt. Akkor az enyém lesz majd egyszer a kétmillió dollár, Hernád bácsi többször hangsúlyozta, hogy „adózás utáni” összeg ez a kétmillió. Nem készpénzben, hanem támogatná ennyivel azt a céget, ahol végre talán nagyban is azt csinálhatnám, amit most kicsiben.

Felhúzom a szemöldököm. Maga az összeg is elképeszt, de elsősorban mégis azon akadok ki, hogy ez a furán trendi csaj eltévesztette az ajtót. A magánnyomozó az Amfiteátrumtól két utcára van, ha jól láttam a múltkor a tábláját a bicikliről.

– Mivel foglalkozott a nagybácsi aktív korában?

– Most is aktív. Eredetileg fizikus, de üzletembernek jobb volt, állítólag. Találmányokat vett meg a cégének, és azokat piacra dobta. Ultrahangos riasztók, orvosi diagnosztikai eszközökhöz ma már nélkülözhetetlen egységek, ultrahangfejek, sebészeti lézer, ilyesmi. Ma is részben az övé a cég, ő a főrészvényes.

– Én nem magánnyomozó vagyok.

– Nagy szerencse – legyint vidáman. – Már két irodának kifizettem egy csomó pénzt a semmiért, pedig nekik nem is mondtam meg, hogy miért kellene rátalálnom a nőre. Nagyjából a kínai éttermekben és az Ázsia Centerben próbáltak információt szerezni. Az egész totál komolytalan volt. Úgy döntöttem, hogy befejezem ezekkel az irodákkal, és egy ügyvédhez fordulok – sorolja.

– Hogy találtál rám?

– Olvastam a Google-on a hirdetésedet. Többször is belefutottam, amikor arra kerestem rá, hogy hogyan találhatsz meg eltűnt embereket.

Wuhhh. Fel kell hívnom a húgomat.

– Mit tudunk a kínai nőről?

– 1989-ben Magyarországon élt az anyjával. Kislány volt még, nyolcvanban vagy hetvenkilenc végén született. Hernád bácsi szerint a kilencvenes évek végén visszamentek Kínába, aztán egyszer kapott tőle egy képeslapot Olaszországból, amiből valamiért arra a következtetésre jutott a nagybácsi, hogy a lány Olaszországban tanul vagy dolgozik.

– Ez elég sovány infó – mondom, és felállok. Zsanett kibújik a dzsekiből, amit eddig fázósan összehúzott magán (mondjuk megértem, mert a fűtés nem a legtökéletesebb, levegős a radiátor). Fekete színű a pulóvere is, és egy pillanatra, ahogy megfeszül a teste, míg lehúzza a dzseki ujját, szinte átszúrja a pulóverét a mellbimbója. Pedig látom a melltartója vonalát is. Jó kemény mellbimbója lehet. És ez megint csak a fűtés hiányosságára is felhívja a figyelmemet, holnap ki kell hívnom egy szerelőt. A másodperc törtrészéig látom Zsanettet meztelenül magam előtt. Kellemes pillanat, de újra a szemébe nézek, és igyekszem a tárgynál maradni. – Nem tudom, mennyi egy magánnyomozó óradíja, de az enyém… – elhallgatok.

– Igen, mennyi?

Hallgatok. Más, dörzsölt ügyvéd a kétmillió dollárt látná a szeme előtt, és abból kérne egy vaskos jutalékot. Én húszezerről indulnék, mármint forintban, annyi volt Hessza óradíja is. Ezt döntöttem el, amikor a saját praxis mellett határoztam. Hessza ugyan már vagy húsz éve praktizál, de szerintem nem volt még egyetlen normális ügye sem. És még sosem nyert meg válópert. Nem viccelek. Pedig eredetileg válóperes ügyvédnek hirdette magát. Vissza hozzám, vagyis a leendő ügyfelemhez, Csák Zsanetthez. Nem árazhatom alul magam. Az apám óradíja ötvenezer plusz áfa. Persze ő befutott ügyvéd. De… mégiscsak jó sok munkaóra lesz ebben, ha egyáltalán elvállalom.

– Még csak most nyitottam itt a praxisomat, az elmúlt években alkalmazott voltam – kezdem, és dühös vagyok magamra, mert érzem, hogy zavarba jöttem. – Eredetileg úgy gondoltam, hogy húszezer forintos óradíjjal vállalom az ügyeket. De persze egy nagyobb volumenű ügynél adok engedményt, főleg mert kezdő a vállalkozásom – csúszik ki a számon. Még szerencse, hogy nem hallja az apám. Most megölne, az fix. – Szóval tizenötezer forint óránként, plusz áfa, de akkor is sokra rúghat a végösszeg egy ilyen ügyben, és nem garantálhatom a sikert – mondom, és sötét árnyként átsuhan az agyamon, hogy de mégis, hogyan fogok megtalálni egy kínai nőt a nagyvilágban, és mennyiben ügyvédi feladat ez. Sehogyan és semennyire. Zsanett folytatja.

– Az csak egy dolog, hogy meg kéne találnod ezt a csajt, Li-t – közli az ügyfél. – De a nagybátyámnál az ügyintézésbe is bele kell majd folynod. Tudod, a… felajánlása.

– Igen – bólintok, és lázasan jár az agyam. Jutalékot kellene kérnem. Na de ki garantálja, hogy ez az egész nem egy zavaros sztori, és se kínai csaj nem lesz, se kétmillió dollár a feledékeny nagybácsitól? Az első saját, önálló és igazi – még ha teljesen fura – ügyemben (leszámítva Hollaiék vagyonmegosztását, ami azért elég simának tűnik ehhez képest) nem lehetek balek.

– Nos?

– Először sem nemet, sem igent nem mondok, át kell gondolnom, hogy egyáltalán mit tehetek egy ilyen ügyben – felelem egy kis gondolkodás után. – Továbbá sikert sem garantálhatok. Szerintem ez az egész nem ügyvédi feladat – vallom be őszintén.

– A nyomingerek szóban majdhogynem garantálták a sikert, és mégsem lett belőle semmi – dől hátra a fotelben. – Szerződést akarok kötni, hogy végigviszed, akár megtalálod Li-t, akár nem. Ha mázlink van, Li itt él valahol Budapesten vagy a környékén, és könnyen megtalálod. Persze erre én nem számítanék. Már pár Li-t felkutattak nekem a nyomingerek. Néhány éttermes, egy bugyiárus, egy hamistáskás.

– Képzelem – bólintok. Feltételezésem szerint minden második kínai nőt Li-nek hívnak. Talán a pasikat is. – Érdekes ügy, de szerintem nem vág a profilomba – nyögöm ki ugyanazt újra.

– Dehogynem. – A fejét rázza. – Ilyen egyszerűen nem rázol le. Egy kis statisztikát készítettem, hogy kire bízhatnám a munkát. Én táblázatokból olvasok. Kis cégeknek végzek piacelemzést. Egy bonyolult Excel-táblából kiolvasni az összes információt nekem igazi öröm. Olyan, mint amikor olvasol egy krimit, és még azelőtt összeáll benned a kép, hogy elolvasnád a végét.

– Aha – bólintok, és gőzöm sincs róla, ezt miért meséli el nekem. Hogyan kerülhettem volna be bármilyen statisztikájába én, a zöldfülű ügyvéd?

– Szóval a kudarcok után összeállítottam egy táblát, hogy mire van szükségem. És az jött ki, hogy új kihívásokra nyitott, frissen végzett, becsületes, korrekt fiatal férfit kell keresnem, aki ért a joghoz, nem megy bele semmilyen simlibe, a nagybácsi is megbízhatónak tartja, ha kapcsolatba kerül vele, nem pénzéhes, de nincs ellenére a pénz és a siker, nem kényelmesedett el, és megfontolt. Ugyanakkor nem fél, van benne kalandvágy, és ha szükséges, kockáztat.

Jóképű, tenném még hozzá, de csak elmosolyodom.

– És hogy lettem én a győztes pályázó?

– Internetes kereséseim alapján nyitott vagy az újra, és a kalandos megbízatásoktól nem riadsz vissza. Most nyitottad a saját irodádat, értesz a joghoz. A volt munkahelyeden a szomszéd szerint becsületes vagy, te intézted a munkajogi beadványait a volt főnöknőd helyett… – sorolja. Én meg elhűlök. Képes volt utánam nézni, és eljutott Weidemannékhoz, akik Hessza irodája fölött laknak. Csak remélni tudom, hogy nem meséltek neki a Dorinás balhéról.

– A nagybácsi leellenőrizhető? – kérdezem.

– Persze. Büntetlen előéletű, legalábbis őszintén remélem – ereszt meg egy fanyar mosolyt. – Teljesen legális, amire kérlek. Csak egy nő tartózkodási helyét kell felkutatni. Feltételezem, hogy a nő sem bűnöző.

A homlokomat ráncolom. Egy időben azzal szórakoztam, hogy magam elé képzeltem, mi lesz majd a saját, frissen megnyitott irodámban az első önálló ügyem. Akkor még a Falk Miksa utcába tettem gondolatban az irodámat, és azt vetítettem magam elé, hogy besétál egy szerző, aki a segítségemet kéri egy szerzői jogi perben, mert illegálisan forgalmazzák a könyvét. Vagy jön egy zenész, akinek egy zenekar ellopta az egyik számát, és világsikert csinált belőle. Természetesen akkor még nagyon fiatal voltam.

Zsanett megtöri a csendet.

– Szóval itt hagyom a feljegyzéseimet, és mindazt, amit anyám nagybátyja elküldött – húz elő a táskájából egy nejlondossziét, és a kezembe adja. – Szerinted mennyi idő, mire elolvasod? Gondolom, ez is óradíjban megy.

– Gyorsolvasó vagyok – vigyorodom el. Aztán komolyságot erőltetek magamra. – Ezt vehetjük első megbeszélésnek, az iratok áttanulmányozásával együtt. És az első konzultáció ingyenes. Aztán majd eldöntöm, hogy egyáltalán tudok-e segíteni.

– Szerintem igen – áll föl a fotelból. – Ha gyorsolvasó vagy, holnap visszajöhetek?

– Van most még egy… ügyem mára. Estére. – Végül is nem hazudtam. Anyáméknál egy látogatás felér egy „Üggyel”. – Legyen inkább holnapután.

– Rendben. Holnapután reggel. Kilenc?

– Legyen kilenc.

Elment. Leülök az íróasztalhoz, és rákeresek párszor a nevemre a neten, és bejön az új oldalam az első oldal találatai között. Ráklikkelek, bezárom. Ezt megismétlem néhányszor. Aztán találomra elkezdek pónikra rákeresni, és nem is csalódom. Az egyik állatos oldalra csak nekem, a korábbi kereső tevékenységemnek megfelelően megjelenik egy Google-hirdetés. A húgom nagyon ért hozzá, de vicces csaj.

Fodros Balázs Ügyvédi Iroda

Fodros Balázs ügyvéd nem fél, van benne kalandvágy, és örül a bonyolult eseteknek

Rémesen hangzik, hiszen ez tiltott ügyvédi reklám, rögtön kihúzom a gyufát a kamaránál. Ezért talált meg Zsanett a „bonyolult esetével”. Még azt sem tudom, hogy valójában mivel foglalkozik, az egészből semmit sem értek. Oké, a megbízóm táblázatokhoz ért. De a könyvelőm is táblázatokkal foglalkozik. Visszatér a pillantásom a hirdetésre, és máris a kezemben a telefonom.

A húgomat hívom.

– Szia, tesó. Mindjárt én következem. Előadást tartunk. Ne lepődj meg, ha kinyomlak.

– Te pedig ne lepődj meg, ha kinyírlak – mondom.

Janka online kampányok tanácsadója. Csupa friss, ambiciózus ember dolgozik a cégüknél, hatan vannak, mindannyian huszonöt alattiak, és bődületesen sikeresek. Nem csodálom, mert én is megpróbálkoztam már egy Google-kampánnyal, és beletört a bicskám. Csak fizettem, de csupa rossz kulcsszóval dolgoztam, és egyetlen ügyfél sem jelentkezett. Na de ez is túlzás, amit Janka csinált.

– Szerinted az mennyire elegáns szöveg egy ügyvédi iroda hirdetésénél, hogy az illető ügyvéd NEM FÉL, VAN BENNE KALANDVÁGY, ÉS ÖRÜL A BONYOLULT ESETEKNEK?! Ez egy tiltott reklám, nem engedi az etikai szabályzat! Azonnal el kell távolítanod!

– Ne üvölts. Te mondtad, hogy jó ügyeket akarsz, gyorsan. Jött már valaki?

– Most ment el. Nem normális. És nem is jogi ügy.

– Na. De elvállalod? Kereshetsz vele? Tudod, a rezsi, a bérleti díj…

– Ha akarod tudni, egy kínai nőt kellene megkeresnem, akit Li-nek hívnak, és ha megtalálom, a megbízóm kap egy kétmillió dolláros jutalmat – sorolom, félig dühösen, félig hitetlenkedve, de a végén már röhöghetnékem támad. – Persze köt az ügyvédi titoktartás, de ezt most muszáj volt elmondanom, mert szerintem rohadtul kapcsolódik az általad kitalált kampányhoz.

– Nagyon szuper. Apának majd leesik az álla, ha megtudja – kacag. – Kétmillió dollár! Vicces. Na majd átdumáljuk. Vigyázz magadra, mennem kell.

– Várj! El ne mondd apádnak! Hallod?!

De már süket a vonal vége.

Csak abban bízhatom, hogy Janka szintén nem túl sűrűn találkozik az apánkkal. Erre van is esély.

Kinyitom a baromfis e-mailt, és feltárcsázom a számot. Nem hosszú a beszélgetés, de amikor vége, érzem, jót tenne egy kis friss levegő. Ez a telefonhívás a ma délutáni utolsó ténykedésem az irodában, leszámítva a felmosóvödörnek a vécéből a kamrába történő elrejtését, aztán magamhoz veszem Zsanett dossziéját, és elindulok az állatfelszereléses áruház felé.

2.

Báró és Szeli egyszerre rohan felém a kapuban. Szeli három év körüli szuka kutya, teljesen fekete, hosszú a szőre, és ki tudja, milyen ősei voltak. Hatalmasak a tappancsai, hullámos a szőr a nyakán, alkata mint egy labradoré, a feje viszont óriási, mint egy medvéé. Az orrán van egy rózsaszín, szív alakú folt. Báró jó húsz centivel magasabb, mint Szeli, barna a testén a szőr, a nyakán viszont hófehér, vaskos a sörény. Mindketten vigyorognak, amikor meglátnak. Báró röfögésszerű hangokat ad ki, pedig nem malac. Hanem ló. Shetlandi minipóni. A hozzánk kerülése elsősorban anyámnak köszönhető, aki egyáltalán nem tartotta furának, hogy egy pestszentlőrinci kertes házba beköltözik egy ló. Persze ha valaki ismeri a családunkat, ebben tényleg nem láthat semmi különöset. Báró és Szeli elválaszthatatlanok, Szeli még a legelésre is elkíséri Bárót és a két sarokra lakó gimnazista Laurát, aki naponta legelteti a dombon. Még csak órabért sem kap érte, egyrészt szerintem pasizik a lóval, másrészt anyám korrepetálja, hogy felvegyék a pszichológia szakra. Zárójelben: én is csajoztam már Báróval. Hihetetlen csodákra képes, ha valaki egy minipónival az oldalán sétálgat az utcán, mintha kutyát vezetne.

Odaadok nekik egy-egy almát, de addigra már sáros a gatyám, ahogy hozzám bújnak. Báró sörénye nedves, imádja az esőt, a hideget, a sarat. Szeli is kedveli a sarat, ezért csak mosakodás után léphet be az előszobába. Báró nem bírja a bentlétet, ő a cudar időjárást, az esőt, a szelet imádja. Viszont unatkozik Szeli nélkül, olyankor, ha Szeli bent tölt egy-egy fagyos éjszakát az előszobában, Báró megrongál ezt-azt a kertben, és egyébként is hatalmas cirkuszt csinál, hogy kijöjjön hozzá a barátnője.

Mivel a farmeremnek már mindegy, miután befalták az almát, még rugdosom egy kicsit nekik a labdát, amit hoztam (Báró jobban bánik a labdával, mint a magyar focisták, persze ez nem kunszt, de egy lónál mégsem ez az alap), aztán meghúzom Báró fülét, mégiscsak szülinapja van, és beslisszanok a házba közöttük.

– Van itt váltóruhád, mielőtt játszanál velük, átöltözhettél volna – fogad anyám óriási mosollyal, és rögtön kihozza belőlem a legrosszabb énemet. Vajon mindenkit felidegel az anyja azzal, hogy a harminc felé közeledve is gyerekként kezeli? Váltóruha. Ilyen kifejezést utoljára az óvodában hallottam, és már akkor is igyekeztem gyorsan elfelejteni.

– Oké, nem baj – válaszolom, és megpuszilom. Hullámos, vörös loboncát lófarokba kötötte, és egy olyan nagyon szűk, kötött ruha feszül rajta, amelynek a viselését a huszonéves csajok is kétszer meggondolnák. És akkor csodálkozik, hogy rendre szerelmet vallanak neki a páciensei. A szürke ruha térdig ér, láttatni engedi a lábát – állítólag jó lába van, de én sosem néztem férfiszemmel őt, hiszen az anyám. Elég bevállalósan öltözködik. Dorina, a volt barátnőm szerint anyám Julianne Moore-ra hasonlít, és nemcsak a haja, hanem az arca is. Én ritkán járok moziba, főleg mióta Dorinával beütött az a cirkusz, de előtte sem hiszem, hogy láttam olyan filmet, amiben Julianne Moore játszott, ahhoz meg mindig lusta voltam, hogy rákeressek az interneten, de készséggel elhiszem. A mi Julianne Moore-unk mindenesetre szintén elég jó színészi képességekkel rendelkezik, formás az alakja, amit nagyjából minden cuccban közszemlére tesz, és mindent tud a párkapcsolati problémákról, főleg azoknak a szexuális oldaláról.

– Balázs, gyere! Bárányborda rozmaringgal, naranccsal megbolondítva, tepsis burgonyával, mit szólsz hozzá? – fogad Tibi a konyhában. Fél fejjel alacsonyabb, mint az anyám, kopasz, és még sosem láttam rosszkedvűnek, leszámítva azt az egy-két hetet, amikor anyám magán tesztelt valamilyen gyógyszert, ami miatt nem érezte az ízeket. Anyám elve, hogy nem szedethet a pácienseivel fölöslegesen olyan cuccot, amit ő maga is ki nem próbált. Eredetileg pszichológus, szexuálpszichológus, de végül elvégezte az orvosit is, és pszichiáter lett, leginkább a gyógyszerek iránti gyűlölettel vegyes vonzalma miatt. Így bármit felírhat receptre… Saját bevallása szerint inkább a pszichoterápiában hisz, de biztos, ami biztos, minden új kedélyjavítót letesztel magán. Sosem fogok rájönni, hogy szüksége van-e rájuk, vagy ez csak egy veszélyes kíváncsiság. Mindenesetre élénken emlékszem rá, hogy az érettségimre és a római jog vizsgámra való felkészüléskor olyan tablettát kaptam tőle, amitől a nap huszonnégy órájából tizenhatot teljesen éber állapotban töltöttem, és képes voltam minden percben a tanulásra koncentrálni. Igaz, azt mondta, csak két hétig szedhetem: addig orvosság, ám ha tovább maradok a cuccon, elpatkolok. Hogy csak szórakozott velem? Simán lehet, mert egy gyufásdobozban szállította a pirulákat, én pedig nem tudtam megfejteni, mit is kaptam tőle. Tíz nap után leálltam róla, biztos, ami biztos.

– Remek – felelem. Tibi is megpuszil. Frissen mosott, vasalt Vadtyúk éttermes kötényben van, ő a séf már húsz éve, nélküle valószínűleg nem működne ez a kertvárosi étterem telt házzal. Anyám csak Vak tyúknak nevezi.

– Néha tényleg pokoli út vezet a célhoz – közli anyám, és bort tölt a poharakba. Nem tudom, mire céloz, de nem is folytatja. Nem lepődöm meg. Nála mindig vannak ilyen, gyorsan kilőtt és a levegőben hagyott mondatok. Az is lehet, hogy ezek a pácienseinek szánt okosságok, amelyek aztán belső monológgá alakulnak. Fogalmam sincs, nem is akarok belemenni. Már mosolyog, átöleli Tibi vállát, és rám szegezi a tekintetét. – Mesélj, milyen az élet a saját irodádban?

– Elmegy – morgom.

– Quarterlife crisis – legyint. Nem értem, mi baja van, bár persze azt értem, amit mond. Életkezdési válság, vagy hasonló. Anyámnak mindenre van címkéje, mindenre a világon. – Amikor egy fiatal, de már nem annyira fiatal felnőtt szembesül azzal, hogy a nagymenők világában minden szemét. Igazi értékválság. Lúzerek közé senki sem akar tartozni – magyarázza tovább, még mindig Tibi vállát fogva. – És persze nem is kell. Ez az érzés majd elmúlik. Integrálódni fogsz egy… újfajta világba.

– Oké. Ünnepelni jöttem.

– Báró igazi szülinapját hétvégén rendezzük, kinti bulival meg a kölkökkel, mert akkor már napos idő lesz. Most viszont az irodádat meg az életkezdési válságodat ünnepeljük – ragyog rám a mosolya. Oké. Hát ő az anyám. Welcome to my world.

– Kibaszott állatkert! – A bárány az étkezőasztalon illatozik, amikor nyílik a bejárati ajtó. – Mi a szarért nem lehet ezeket bezárni? – A bátyám méltatlankodó hangját hallom. – Vadiúj az öltönyöm, aztán tessék. Olyan, mintha egy vidéki farmra mennék, pedig itt laktok a város szélén. A picsába!

Senki sem látja a vigyoromat, anyám kiment a tesómat fogadni, Tibi a krumplis tepsit rakja le éppen a kezéből, hogy megterítsen a bátyámnak. Laci beviharzik a konyha és a nappali között félúton elhelyezkedő étkezőbe. Mintha egy metroszexuális magazinból lépett volna ki, az öltönynadrágja szűk és a bokacsontjáig ér, csak hát kicsit valóban sáros. A fekete bőrcipőjének kék(!) a bőrtalpa, és kék a cipőfűzője is. Sötét, rövid haja szolidan tépett, a bőre napbarnított. Fehér alapon világoskék csíkos inget visel nyakkendő nélkül, zakóval, a kabátja már anyám kezében van. Köszönés nélkül lekap a tálalóról egy frissen vasalt, kockás konyharuhát, és azzal törölgeti a nadrágját. Én már rég kihajítottam volna Tibi helyében. Tibi azonban szó nélkül kiveszi a sáros konyharuhát a kezéből, és anyám ad neki egy nedves rongyot.

Beképzelt fasz, nem véletlenül dolgozik apám mellett. Egyformák. Remélem, hogy nem rájuk ütöttem. Természetesen azt is remélem, hogy nem is anyámra hasonlítok, a színjátszási hajlamával. Talán az lenne a legjobb, ha kakukktojás lennék, örökbe fogadott gyerek, vagy adományozott embrió, mit tudom én. Nyugodtan ülök az asztalnál, és végignézem a műsort, amíg Laci tisztára pucoválja az Armani öltönyét. Mire végez, elpárolog a mérge.

– Helló – veszi észre végre, hogy emberek vannak körülötte. Hozzám lép egy puszira. Mindig ambivalens volt a viszonyunk, anyám már néhányszor levezette az elsőszülött-másodszülött problémakör pszichológiai vetületeit, bár sosem gondoltam, hogy a testvéri viszonyunkat alapvető pszichológiai szabályok, netán a születési sorrend vélt vagy valós törvényszerűségei határoznák meg – a bátyám egy beképzelt, arrogáns hólyag.

A zakóját a szék támlájára rakja, majd leül velem szemben. Hallgatok. Tudomásom szerint szó sem volt közös vacsoráról, és a karácsonyi eset még mindig zavart okoz bennem. Gondolom, benne is, csak ő jobban palástolja.

– Addig bárány a bárány, amíg szopik – szorgoskodik az asztalnál Tibi. – Ahogy abbahagyja a szopást, nálam bizony már nem megy bárányszámba – magyarázza. Eltökélem, hogy nem képzelem magam elé a szopós bárányt levágás előtt. – Aztán birka lesz – bővíti tovább a biológiai ismereteinket.

Kicsit később már nem kérdés számomra, hogy milyen alakot öltött valaha az a hús, amely ízletesen elomlik a számban. Mióta Tibit ismerjük, program lett itthon az étkezés. Előtte csak elsózott pörköltek, kemény rántott húsok, elszáradt kenyérvégek és pikánsan büdös párizsik, több napja fonnyadó saláták kerültek elő anyám konyhájából. Minőségi cserét hajtott végre Tibivel, mindenféle értelemben. Anyám velem szemben ül, Laci mellett, Tibi az asztalfőn, a legközelebb a konyhához. Bár van egy kis pocakja, mégsem a főztje kóstolása szerzi számára a legnagyobb örömet, hanem az, ha látja, milyen jó étvággyal eszünk. Én már jó ideje hideg kaján élek, szendvicsek, néha egy pizza, szóval igazán hálás kosztos vagyok, és falom az ételt, nem olyan finomkodva eszem, mint a bátyám.

– Habzsolsz – közli anyám. Hát ja.

– Drága az irodabérlet – veti közbe Laci. – Valamin spórolni kell.

Tényleg nem tudom, mit vár. Bár már most felbaszta az agyam, igyekszem elmerülni az omlós bárány ízeinek élvezetében. Nem adom meg neki azt az örömet, hogy visszavágjak. Meg aztán csak öv alá tudnék ütni, amiből már megint gáz lesz.

– Nekem, anyátoknak nehéz feldolgoznom azt a helyzetet, hogy folyton húzzátok egymást. – Anyám direkt önti az olajat a tűzre, ő abban a sajátos elvben hisz, hogy egy-egy vita közelebb vihet egymáshoz két embert. Már huszonnyolc éve nem jár sikerrel, ami minket illet. Ha voltak is jobb pillanatok a testvéri kapcsolatunkban, azok mindig gyorsan elmúltak.

– Én nem húzom Balázst – mondja nyugodtan Laci. A krumpli is nagyon finom. Rozmaring, vagy valami tűlevélszerű fűszer van rajta, és kívül ropog, belül puha. Igyekszem a krumplira is megfelelő figyelmet fordítani. Fel se nézek a tányéromból. – Csakhogy az önálló praxis beindítása jókora anyagi áldozatot és rengeteg türelmet igényel.

Kapd be. Betolok egy villányi bárányt, és utána egy gerezd krumplit.

– Mindenkinek nehéz elindulnia. Én az első két évben a közétkeztetésben dolgoztam, egy iskolakonyhán. Hát ott aztán, abból a költségvetésből nem volt egyszerű ehető menüt kitalálni – nyugtatja a kedélyeket Tibi. – Ki kér bort? Ki nem vezet?

– Hát legfeljebb ti – néz anyámékra Laci. – Meg persze Balázs.

Persze, bazdmeg. Tényleg kezdem úgy érezni, hogy józanul nehéz lesz végigülni ezt a vacsorát, tekintettel a kötelező desszertre is, de csak ritkán iszom, haverokkal, és akkor is inkább sört. Rázom a fejem.

Anyám és Tibi koccint.

– Igyunk Balázs új életére, meg az irodájára! Új ügyfelekre, sikerekre! – Anyám mosolyogva néz rám. Most nincs provokáció a hangjában. Belekortyolnak a borba. Én meg arra gondolok, hogy ma szereztem két új ügyfelet. Őrült mindkettő, de nem vagyok abban a helyzetben, hogy válogathassak.

– Mindannyian tudjuk, hogy ez szerencse kérdése is – kotyog közbe a bátyám. Hát igen, már amennyiben a saját példájára utal. Neki tutira akadt szerencséje, és persze elvei sosem voltak. – De hát biztosan be fog indulni Balázs irodája.

Akkor végre új témára ugorhatunk. De nem. Laci folytatja egy erőteljes torokköszörülés után.

– Természetesen a szakmai fejlődést mindig egy nagy, jól működő, széles ügyfélkörrel és sok üggyel rendelkező iroda garantálja. Ráadásul ott helyben van a segítség, a partnerek tapasztalata. Az ambiciózus ügyvédek partnerségre törekszenek egy jó nevű irodában, a saját szakmai fejlődésük, a biztonságuk és a jövőjük érdekében, és nem egy saját kis irodát nyitnak, ami az éhhalálhoz sok, de az életben maradáshoz kevés.

– Ámen – bólintok. – Hát akkor velem valami baj van.

Nem bírtam ki. Jobb lett volna, ha bele sem megyek, de mióta ismerjük egymást, mindig elérte, hogy túlfeszüljön bennem a húr.

– Tiszteletre méltó, ha valakinek van bátorsága az önálló kezdéshez, főleg ilyen előzmények után, szóval vagy bátor vagy, vagy hülye. De a saját példámból tudom, hogy mennyit jelent egy olyan közegben dolgozni, ahol vannak ügyvédjelöltek, akiknek kiadhatsz részfeladatokat, és vannak tapasztalt kollégák, mindegyik a maga szakterületének specialistája, akik segítenek egy-egy ügyben, és akiktől tanulni lehet. Biztonsági háló, így is nevezném. És persze egy ilyen cégnél van tisztességes fizetésed, prémiumod – mondja a saját tanmeséjét, hozzátéve, hogy milyen nagy ügyfeleik vannak, most már állami megrendeléseik is. Na ez az, amire meg aztán végképp nem vágyom. Onnan már nagyon közel a politika, márpedig szarba nem akarom mártani a kezem. Azt csak csinálja az apám meg a bátyám.

– Másképp gondoljuk, te meg én – vonom meg a vállam.

– Oké – vesz nagy levegőt. – Akkor én most elmondom, hogy követként jöttem. Apánk hajlandó neked még egy utolsó esélyt adni, és kvázi újrakezdésként a kapcsolatotokban: felajánl egy állást neked a cégben.

Hevesen ver a szívem, lüktetni kezd a halántékom, szorít a fejem, mintha abroncs került volna rá. Üvölteni tudnék.

– Nem kell az állás – mondom mégis visszafogottan, de közben majd felrobbanok. – Nincs mit újrakezdeni!

– Én mondtam neki, hogy ez lesz – ingatja a fejét a testvérem. Nem nézek rá, de így is érzékelem a fejrázást. – Én mondtam, de ő volt olyan nagyvonalú, hogy úgy döntött, megbocsátja, amit mondtál neki, és ad neked egy esélyt.

– Nincs mit megbocsátania! – Hát sajnálom, de most tényleg üvöltök. Anyám felugrik, és az asztalt megkerülve hozzám lép, és simogatni kezdi a vállam. Elrántom magam.

– Nincs, a faszt nincs! Azt hiszed, hogy csak a te igazságod létezik! Hát ezért nem fogod ügyvédként semmire sem vinni! – Laci is kiabál. – Segíteni akartunk rajtad, nem hagytad, viszont mi hagyni fogjuk, hogy lecsússz a posványba, éhezni fogsz, és fingod nem lesz róla, hogyan tudnál megoldani egy normális ügyet! De ezt érdemled, hülye és makacs voltál mindig, megsértődtél többször, akkor is, amikor a farkad vezetett, és most is mész a hülye fejed után! Hát mit gondolsz, átmentél volna római jogból, ha apád nem az, aki?! Komolyan azt hiszed, hogy nem tudták az egyetemen, ki az apád? Ki tudja, mi lett volna a szakvizsgáddal is, ha…

Nem tudok parancsolni magamnak. Felugrom a székről, villámgyorsan megkerülöm az asztalt, és egy csodálatos, gyönyörű jobbegyenest viszek az orrába. Hallok egy kis reccsenést. Fáj a kezem. Ezt Lacinak és egyben apámnak is szántam. A bátyám döbbenten néz rám, felugrik, de már dől a vér az orrából. Utoljára vagy tizenöt éve verekedtünk, mindig én maradtam alul. Kapom is az ütést az arcomba, a bal arccsontomra, de behúzok neki újra egyet, sajnos már nem olyan szép a találat, mint az első volt. Viszont izgalommal vegyes elégedettségfélét érzek. Nem is hallom anyám sírásba fulladó kiabálását, várom, hogy Laci visszaadja ezt az ütést is, de csak a szalvétába törli az orrát, feláll, felkapja a zakóját, és elindul kifelé. Ennyit vet oda nekem:

– Egy tehetségtelen, agresszív, kretén pöcs vagy. Azt kapod, amit érdemelsz.

Behúztam neki egy nagyot. Én adtam a nagyobbat. Már tizenéve vártam erre a pillanatra.

Anyám zokogva jön vissza, amikor látja, hogy nem tudta a bátyámat marasztalni. Tibi hoz nekem egy poharat, és pálinkát tölt kettőnknek, én pedig úgy érzem, mintha egy régi adósságot törlesztettem volna. Bár tényleg gáz ez az egész, mégis vigyorgok.

3.

Csak a Deákon veszem észre: nemcsak a Tibitől kölcsönkért fúrót, hanem a kulcsomat is anyáméknál felejtettem. Persze, amikor leraktam a cuccaimat, még hallottam is, hogy lepottyan az iratok közül a kulcsom. Félrészegen nem jutott eszembe, hogy összekaparjam, kicsit durva, hogy a mostohaapámmal öntöttem fel a garatra (anyám is ivott, de hangsúlyozta, nem velünk iszik, nem is ellenünk, de külön), és Tibi hagyta, hogy mindenféléket mondjak a bátyámra, ami nekem nagyon is jólesett. Anyám eleinte sírt, aztán bement a nappaliba és elindította a Modern családot, amit mindennap felvesz magának, úgyhogy később felváltva pityergett és kuncogott, majd közölte, hogy mi is mindannyian ugyanolyan hülyék vagyunk, mint a sorozatbeli család.

A lényeg, hogy kicsit már megint megkavartuk a szart, természetesen nem csak én tehetek az egészről, de ismét szenteste-utánérzésem lett, ami a legutóbb nem a legtökéletesebben sikerült.

A szomszéd házaspárnak van kulcsa a lakáshoz, a tulaj adta oda nekik, egész nap otthon vannak, nyugdíjasok, de gyanítom, nem örülnének, ha benyomva felébreszteném őket éjfél körül azzal a hírrel, hogy nem tudok bejutni az otthonomba. Ezt a megoldást elvetem, mert másnap még bepanaszolnának a tulajnál éjszakai zaklatásért.

Persze vissza is mehetnék a kulcsért anyámékhoz. Megfordulhatnék a Deákon, de akkor már nem érem el visszafelé az utolsó metrót, és a piától addigra fájni fog a fejem, szóval semmi kedvem nincs végigzötyögni valami pótlójárattal az éjszakát. Úgyhogy, miután meggyőződöm róla, hogy az iroda kulcsa a nadrágzsebemben van, Óbuda felé veszem az irányt.

Az Amfiteátrumnál egy fiatal pár kutyát sétáltat, és világítanak a nagyváros fényei. A Bécsi útra kanyarodva azonban sötétségbe borul minden, mintha egy másik városrészbe érkeztem volna. Forgalom nulla, kivilágítás is alig. A sötétben botladozom, kicsit hullámzik velem a járda, Tibi dugipálinkája megtette a magáét.

Befordulok a kapualjunkba. Egy pillanatig hunyorgok, mintha egy alakot látnék az iroda bejárata előtt. És ezt nem is képzelem, mert az alak megmozdul.

– Állj! – szólalok meg. Fogalmam sincs, mi mást kéne mondanom, elvégre semmi törvénysértő nincs abban, hogy valaki az ajtóm előtt ácsorog, hacsak nem betörni készül.

– Hú. A frászt hozta rám – mondja. Egy nő! Egy Nő. Egy ismeretlen nő áll az ajtómnál éjszaka. Nem a lakásom, hanem a lepukkant irodám bejáratánál. Egy nő áll ott a sötétben, babrál az ajtónál, és én hozom rá a frászt. Tényleg furcsa ez a nap.

– Meg… megkérdezhetem, hogy mit csinál az ajtómban? – Nehezen sikerül visszanyomnom egy csuklást.

– Aha, de most, hogy látlak, inkább elmondom személyesen. – Tegeződésre váltott. Nagy nehezen beletalálok a kulccsal az ajtóba, és kitárom előtte. Hát nem tudom, ki lehet, de a sziluettje és a hangja alapján fiatal, és egyáltalán nem biztos, hogy bűnöző, annak ellenére, hogy az ajtómnál matatott. Ma már nem illik semmin sem meglepődnöm.

Tapogatva keresem a villanykapcsolót, aztán végre megtalálom. És el is vigyorodom, főleg tanácstalanságomban. A női hang tulajdonosa egy fiatal, sportos alkatú, karakteres orrú lány, sötétlila kapucnis dzsekiben, farmerben, rózsaszín tornacipőben. A kapucnija a fejére van húzva, és a fülénél vörösesbarna, hosszú tincsek kandikálnak ki alóla. Anyámat ismerve a vörös veszélyt jelent. A lány arca valahonnan ismerős, a kezében egy borítékot tart.

– Kerestem a postaládát – mondja elnézést kérően. Rögtön felvillan az agyamban a húgom által megírt Google-hirdetés. Hát ismét van egy őrült, az éjszaka közepén, aki a hirdetésre jelentkezett.

– Momentán nem folyik munka az irodában – morgok. – De majd holnap… kinyitja valaki – nyúlok a boríték felé.

– Nem ismersz meg? – kérdezi, és durcás grimaszba torzul az arca. Jóságos ég. Sosem voltam nőfaló (magamban azért hozzáteszem: sajnos), és még arra a két egyéjszakás kalandra is pontosan emlékszem, amiben részem volt. Ráadásul azokat sem én kezdeményeztem, mondjuk erre büszke vagyok. Én vagy egyedül voltam, vagy kapcsolatban, a bátyám régebben még mondta is, hogy az a típus vagyok, aki mindenkit feleségül fog venni, akivel lefekszik. Hát nem, de nekem az ismerkedés megy a legnehezebben. És ha már valakivel, aki tetszik, megismerkedtem, és még mindig tetszik, akkor valahogy nyilvánvaló, hogy nem lesz vége a szex után. Ha még azután is tetszik. Nem normális? De az is lehet, hogy ez normális, és az nem, ahogy az apám és a bátyám csinálja. Lehet, hogy miattuk nem vagyok az egyéjszakák menő csávója. Szóval, honnan ismerem ezt a lányt?

– Hol találkoztunk?

– Hesszánál. Éppen csak összefutottunk. Te mondtad, hogy szolgáljam ki magam, amíg várok rá, van kapszulás kávé a konyhában. Aztán kifelé te adtál zsepit.

– Ó. Tényleg. Ügyvédjelöltnek jelentkeztél. Elküldött?

– Végül is… igen. Azt mondta, hogy a fiúk nem akadékoskodnak annyit, mint a nők.

Ebben véleményem szerint igaza van, de igyekszem nem helyeselni. Hessza nem jön ki jól a nőkkel, ezt tapasztaltam a nála töltött közel öt év alatt. Betessékelem a lányt az irodába. Rohadt hideg van, rettenetesen szomjas vagyok, és mint azon ritka alkalmakkor, ha pálinkát iszom, lüktet a halántékom. Persze a fejfájást inkább a bátyámmal való nézeteltérésnek köszönhetem, a pálinka csak rásegített.

– Egyébként Légrádi Lea vagyok – mondja, és a szoba közepén toporog, a borítékkal a kezében. – És neked írtam ezt a levelet.

Lehúzza a kapucniját, kibomlik alóla a hullámos haja. De a dzsekit nem veszi le. A fűtési problémák most már égetőek.

A fotelre mutatok.

– Nézd, én most jövök egy… idegőrlő találkozásról, és kicsit becsíptem – teszek vallomást. – Úgyhogy nem vagyok a topon, meg aztán némileg szokatlan is, hogy valaki éjfélkor állít be az irodámba… ami még rendezés alatt áll – mutatok körbe.

– Nem számítottam rá, hogy találkozom veled, csak a borítékot akartam itthagyni. Az interneten találtam rád, és gondoltam, hogy elhozom az önéletrajzomat. Tavaly végeztem. – Erre nem tudok mit mondani, a pia valószínűleg legyilkolta pár agysejtemet, ami a kombinációkészségért felel. – Ügyvédjelöltként szeretnék dolgozni. Még mindig. Hónapok óta keresek egy normális irodát, ahol tanulhatnék is, és nem csak kávét kéne főznöm, meg a postára rohangálnom.

Aha! Erről beszélt Laci. Mindenki az apámhoz akar bejutni, volt ilyen csoporttársam az egyetemen is. Mégis, mit gondolt, Hesszánál milyen feladatokat kapott volna?

– Ha jól tudom, apámék irodájában évente egyszer van jelölti felvétel, félévente értékelés, és ha valaki a partnerek véleménye szerint nem üti meg az elvárt színvonalat, akkor elbocsátják, ilyenkor van soron kívüli felvétel is – sóhajtok. – De nem tudok protekciót szerezni senkinek. Őszinte leszek: kibaszott rossz viszonyban vagyok az apámmal.

Na végre, kimondtam. A lány elneveti magát, és megkérdezi, kérek-e kólát. Előhúz egy bontatlan, félliteres Zerót a táskájából, és meglengeti előttem.

Szerez poharakat a konyhából, a kozmetikus „hagyatékából”, aztán visszajön, tölt mindkettőnknek, és bemondja:

– Engem nem érdekel az apád irodája. Én nálad akarok ügyvédjelölt lenni.

Wuhh. Csuklani kezdek.

– Nálam? Lea, én egy nagyon csóró és nagyon kezdő ügyvéd vagyok. Igaz, hogy már két éve szakvizsgáztam, és le is dolgoztam az utóbbi két évet Hesszánál, de igazi, normális ügyem még sosem volt. Leszámítva, amikor kirendeltek, de mindkettő büntetőügy volt, és mindkettőnél leültették a védencemet, mondjuk részem volt a büntetés enyhítésében – rázom a fejem. – Egyelőre annak is örülni fogok, ha a saját béremet kitermelem, amire most, ebben a pillanatban nemigen látok esélyt. Legalábbis az első időkben. Egyelőre még csak olyan ügyem sincs, amivel kapcsolatban a postára kellene járni. A közelben pedig több kávézó van, szóval nekem nincs is kávéfőzőm, de szükségem sincs rá.

– Dehogyisnem. Ott van a konyhában.

– Igen?

– Igen. Ráadásul tejhabosítós. Nem valami csilivili, de határozottan kávéfőzőnek látszik.

– Aha. Hát akkor nyilván azt is a kozmetikus hagyta itt.

– Az mindegy, nem?

– Végül is… mindegy.

– Megnézem, van-e itt hozzá valami.

Amíg a konyhában tüsténkedik, a kanapén kornyadozom. Pár perccel később egy tálcán két különböző csészében kávét szervíroz. A kávé illata betölti a szobát.

– Volt kávé, és a hűtőben tej is, ám a tej sajnos novemberben lejárt, úgyhogy kidobtam – mosolyog. – De a kávéval nem lesz gond.

Tálcát talált, cukrot is, szóval nem elveszett lány. A kávé illata pszichésen enyhíti a lüktetést a halántékomban.

– Szóval. A helyzet az, hogy tavaly diplomáztam, és eleinte valóban olyan helyet kerestem, ahová felvesznek, és tanulhatok. Tanulni akartam, mert van egy álmom.

Hallgatunk. Azért sem kérdezek rá, hogy mi az. Akkor a végén fel kell vennem, holott saját magamnak sem tudok bért fizetni. A nőknek nagyon nehéz nemet mondani. Remélem, nem fog bőgni. Végül folytatja.

– Amikor kikerültem az egyetemről, meg az utolsó évben is azt szuggeráltam magamba, hogy olyan irodát találjak, ahol szükség van rám, és ahol rendben lesz az adrenalinszintem is.

– Ezt hogy érted?

– Friss havon szeretek síelni, de van lavina esetére légzsákom. Egyszer már használtam.

Oké, az okfejtése mélyebb értelmezéséhez még eléggé be vagyok nyomva, de valami olyasmit akarhatott mondani, hogy szereti a veszélyt, mindamellett felkészült rá, és csak akkor megy bele, ha van mentőmellénye. Vagy lavinazsákja.

– Nem foglalkozom büntetőügyekkel, csak ha kirendelnek – reagálok a lavinazsákos mondatára.

– Nem is erre céloztam. Hanem a hirdetésedre.

– Lea, azt a hirdetést a húgom írta! Egy ügynökségnél dolgozik, online kampányokat menedzsel. Bedobja a csalit, amire rá lehet cuppanni.

– Hát én rácuppantam.

Bár próbálom visszafogni, mégis vigyorogni kezdek. Hihetetlen, hogy a mai napon hárman is megkerestek Janka jóvoltából, egy idióta és etikátlan, vagyis tilos hirdetés kapcsán.

– Sajnálom. Remélem, azt nem hirdette Janka, hogy jelöltet keresek – hajtom fel a kávét.

– Nem, de én szeretnék nálad dolgozni.

Na, most kezdhetem újra a magyarázatot. Ez a baj a csajokkal. Elmondod nekik, hogy mi van, és újrakezdik. Most mondjam el ugyanazt másképp?

– Nincs munka, és nincs rá keretem – zárom rövidre ezúttal.

– Szerintem munka lesz, mert zseniális a hirdetésed. Addig meg, amíg nem tudsz fizetni, én fizetem a járulékaimat. Vagyis a szüleim. Ne nézz így, megbeszéltem velük.

Még ez is, nem elég a tiltott reklám. Kész tények elé állít. Idejön éjfélkor, vadidegen, és elmondja, hogy nálam fog dolgozni, megoldja a járulékait, kész-passz. Az, hogy engem ezért kibaszhatnak a kamarából, egyáltalán nem érdekli.

– Ezért engem kizárhatnak a kamarából. Ez teljesen illegális, te is tudod.

– Aztán hányan csinálják. Van olyan évfolyamtársam, aki az ügyvédi iroda felé sem néz, papíron mégis ott dolgozik jelöltként. Fizetik a szülei a járulékait, meg még azon felül is valamennyit az irodának, és… De így nem lehet tanulni. Én ügyvéd akarok lenni, és csak olyat kérek, amit sokan csinálnak, még sincs kamarai kizárás, és a többi…

– Oké. Bankot is sokan rabolnak, meg…

– Na ne kezdjük már. Te voltál az évfolyamod strébere? – Úgy rémlik, hogy igen, de hallgatok. – Konkrét tervem is van. Apám cége köt a tiéddel egy megbízási szerződést, és lesz teljesítés is, lesz vele feladat. Annyi megkötés van, hogy a fizetésemet és a járulékokat abból a pénzből utalod, és még neked is marad belőle.

– Jól kitaláltad, de így is kiderülhet.

– A hirdetésed szerint bevállalós vagy.

– Mivel foglalkozik apád cége?

– Egészségügyi szolgáltatás, menedzserszűrés, egyéb szűrések, extra biztosításért bizonyos ellátások. Hamarosan bővül a hálózatuk, egyelőre csak két rendelőjük van. De azért lesz feladat: szerződésmódosítások, szerződések újraírása, jogi képviselet…

– Övé a cég?

– Egy másik cégé ötvenegy százalékban, és neki is van benne húsz százaléka, meg egy barátjának huszonkilenc. – Tutira pénzmosoda, gondolom, de helyette csak ennyit mondok:

– Ez akkor is illegális.

– Egy frászt. Valós szolgáltatást végzel, teljesítésigazolással, és mellesleg alkalmazol engem ügyvédjelöltként – mosolyog.

Ma ő a harmadik nő, aki kész tények elé állít: kezdte anyám a vacsorameghívással, aztán az a Zsanett a kétmillió dolláros kínai nővel, most meg Lea. Pedig az életem a saját kezemben van, ezt mondta az előadó, amikor anyám elcipelt diákkoromban egy tréningre. Az egész nap során mindvégig ezt hajtogatta az előadó. Hát egy frászt van az én kezemben az életem, ezt üzenem neki, meg mindenki másnak. Csak nézzék meg a mai napomat.

– Át kell gondolnom. Nem akarom csalással indítani a pályámat. És nincs ügy sem. Illetve…

– Illetve?

– Talán van két ügyem – mondom, és vázolom, hogy meg kell találni a nagyvilágban egy kínai nőt, akiről jóformán semmit sem tudok.

– Ez szuper! – lelkesedik.

– A másik meg valami baromfivész.

– Baromfivész?

– Valamitől betegek és hullanak a baromfik egy tenyésztőnél. A közeli szemétlerakóra gyanakszik – mesélem, amit megtudtam Hajagos Józseftől a telefonbeszélgetésünk során. Lea arca felderül.

– Jesszusom. Itt kell dolgoznom! Erről álmodtam mindig, Jézusom, mintha egy filmben lennék! Nagyon szeretnék itt dolgozni gyakornokként. Még a kávéfőzést is vállalom. Bármit.

Sóhajtok.

– Azt hiszem, fél kilenckor kezdek – nézek az órámra. Éjfél múlt tíz perccel.

– Oké. Akkor indulhatunk? Szívesen elviszlek egy darabon, vagy akár hazáig – mondja, és felmerül bennem, hogy talán a bérelt lakásom címét is lenyomozta. – Kocsival jöttem. Megkaptam anyám régi kocsiját a szakvizsgámért – magyarázkodik, pedig aztán semmi magyarázni való nincs abban, hogy van autója.

– Még maradok – morgom. – Áttanulmányozom a kínai nő ügyét – hazudok. Mégsem mondhatom meg neki, hogy kénytelen vagyok itt aludni!

– Akkor holnap kezdhetek? Apám cégének megírjuk a szerződéstervezetet, holnapra én majd hozok egy vázlatot, és persze veszek tejet is a kávéhoz – mondja, és tartja a tenyerét, csapjak bele. Hát belecsapok, bár nem tudom, nem fogom-e ezt az egészet hamarosan megbánni. – És egy kicsit felfrissítem ezt az irodát. Meg aztán a fűtéssel is kezdeni kéne valamit.

Nem vagyok annyira a topon, hogy tiltakozzam.

Lea elmegy, bezárok utána, és kicipelem a kamrából a kozmetikus másik hagyatékát, az összecsukható masszázságyat, abban a reményben, hogy kényelmesebb lesz benne az alvás, mint akár a rövid kanapén, akár a parkettán. Leeresztem a redőnyt, mert délután elfelejtettem besötétíteni.

Mialatt felállítom az ágyat, arra gondolok, hogy ma mennyi minden történt: végre bebasztam a bátyámnak egy nagyot, továbbá akaratom ellenére lett két ügyem, valamint egy gyakornokom (szintén akaratom ellenére). Meglehetősen termékeny nap volt.

4.

A csengőre ébredek, kiszáradt szájjal. Először azt sem tudom, hol vagyok. A dzsekimben aludtam, rettenetes szomjúság kínoz. Fél kilenc van az órám szerint. A telefonom még nem ébresztett, pedig fél nyolcra állítottam be. Vagy csak nem ébredtem fel rá, esetleg nem jó időpontot programoztam be, netán az órám jár rosszul.

Gyorsan felpattanok, bekapok egy rágót, és ajtót nyitok. Lea áll az ajtóban, egyik kezében szatyrot, a másikban papírtálcán két gőzölgő kávéspoharat tart. Hihetetlen.

Szó nélkül beengedem, és emlékeztetem magam, hogy csináltassak neki egy kulcsot, ha már lerázni úgysem tudom. Nem említi, hogy ugyanabban a szerelésben vagyok, csak némileg borostásabban és büdösebben, mint tegnap. Kénytelen vagyok én szóba hozni a dolgot.

– Éjjel elnyomott itt az álom, miközben olvasgattam – füllentem, és belekortyolok a kávéba. Lea közben már levette a dzsekijét, és látom, hogy „business casual” öltözéket választott, fekete szűk farmer, csíkos blúz, fekete blézer és magas sarkú cipő. Még így is alacsonyabb nálam. Hála az égnek, a magasságommal mindig elégedett voltam.

– Hazaugrom átöltözni, tartod a frontot? – kérdezem. Ég a pofám a kérés miatt, hiszen még nincs is köztünk szerződés, de ha az ügyvédjelöltemként akar dolgozni, akkor ezt be kell vállalnia.

– Persze, menj csak – mondja. – Adsz addig nekem is egy kis tanulmányozni valót?

– Azt ígértem a vidéki baromfisnak, hogy délután egyeztetek vele, mikor tudok elmenni hozzá – jut eszembe a tegnapi telefonbeszélgetés.

– Az szuper. Én is jövök. Mire visszaérsz, odaadom a szerződéstervezetet, amit apám cégével kötnél, én írtam, biztos vannak benne hibák, de ha alapjaiban rendben, akkor kijavítod, átolvasod, és aláírhatjátok. Meg előkészítem hozzá a saját szerződésemet is, persze majd átnézed.

Hoppá. Igazi királyság. Lenne, ha nem gyanakodnék az apám és a bátyám ismeretében mindenkire, de legfőként minden ügyvédre és most már – jelöltre is. Azért bólintok.

Igyekszem emelt fővel távozni, egy kis jó érzéssel a lelkemben, hogy van egy gyakornokom, és meleg kávéval a gyomromban.

A Tátra utcában bérelek egy garzont, itt jó meleg van, a távfűtés előnye, hogy amikor megy a fűtés, harminc fok van a lakásban, amikor meg leállítják, hiába van kint tíz fok, bent is csak tizenöt – most éppen harminc. Lenyomok huszonöt fekvőtámaszt, hátha az feledteti a masszázságyon töltött éjszakát. Utána a kádban próbálok magamhoz térni, és közben a telefonomat nyomkodom. Nem fizettem még ki az e havi bérleti díjamat. Próbálok egy kis haladékot kérni a tulajtól, aztán nézem, ahogy anyám kétszer is hív (nem veszem fel), kicsit ázom még, majd felöltözöm. Visszaadom a kulcsot a szomszédasszonynak, akinek kénytelen voltam őszintén bevallani, hogy az anyáméknál felejtettem előző este az enyémet. Még aggódott is, hogy akkor hol töltöttem az éjszakát, de megnyugtattam, van saját irodám. Fél tizenkettőkor újra Óbudán vagyok, frissen borotváltan, jól öltözötten.

Lea a kanapén ül, feltéve a lába, és papírokat rendezget.

– Helló. Itt volt a szomszédom, ugye nem baj? – érdeklődik. Hát ennek nem örülök. Miért itt találkozik a szomszédaival? Ez egy munkahely!

– Ez egy munkahely – mondom ki, amit gondolok.

– Oké, de nem tűnik fel valami?

Körülnézek. Hát lehet, hogy tisztább lett az asztal, vagy nem is tudom. Nem fedezek fel semmi szokatlant, leszámítva, hogy egy nő hever a kanapémon.

– Nem – rázom a fejem.

– Hát a hőmérséklet?

– A hőmérséklet? – ismétlem meg. És tényleg. Meleg van. – A szomszédod fűtésszerelő?

– Bingó.

– Uhh. Mennyivel tartozom? Remek hír, még így tavasz végén is.

– Mondtam neki, hogy adjon számlát, átutalod tíz napon belül. Itt a számla.

Számla? Egy mesterembertől? És tényleg. Tizenötezer forint plusz áfa, tíznapos átutalási határidővel. Ez a csaj félelmetes.

– Továbbá keresett a baromfisod. Kérdezte, hogy nincs-e kedved ma ellátogatni hozzá. Mondtam, hogy éppen egy tárgyaláson vagy, de a délutáni ügyfél lemondta a megbeszélést, úgyhogy kettő körül el tudunk indulni. A kocsimmal.

Na, itt már jó lesz vigyázni. A gyeplő az én kezemben van, és nem adhatom ki.

– Nem biztos. – Ennyit bírok kinyögni. Nem elég erős, tudom.

– Szerintem legyünk túl rajta – vonja meg a vállát. – Én utálok halogatni. Nem baromfiudvarhoz öltöztem, de…

– Én sem – nézek végig az öltönyömön.

– De legalább menet közben kicsit megismernénk egymást. És átbeszélhetnénk a kínai nőt.

– Aha. Hát, rendben. Úgysincs más dolgunk. Már a szerződések megírásán kívül.

Végül is örülnöm kell, hogy valami történik. Jó a fűtés, és tíz napom van a számla kifizetésére, egy helyes, fiatal csaj szervezi az életemet, akinek az apja fizeti a bérét, és van két új ügyem.

Szendvicset ebédelünk kólával (sajnos Zero, de nem tehetek szemrehányást, örülhetek, hogy Lea hozott kólát), és friss tejből habosított kávéval. Kezd elhatalmasodni rajtam az érzés, mintha rendben mennének a dolgok. Pedig még csak éjfél óta ismerem ezt a csajt, de eddig, még ha kellemetlen is a tüsténkedése, csak jó irányba terelgette az életemet.

Egy középkorú, piros Ford Fiestája van. Az Amfiteátrumnál parkol vele, az egyik hátsó sárvédő fekete, a hátsó lökhárító repedt, egyébként épnek látszik.

– Azt még az anyám csinálta – mutat a sárvédőre. – Nem tud tolatni. Se tükörből, se hátrafordulva. Ezért nem akart új kocsit. De aztán végül lett neki, bár a tolatóradar sem segít rajta. Van parkolóasszisztens is a kocsijában, de azt sem tudja használni.

– Nem szeret visszanézni – mondom.

– Ezt mondta a terapeutája is – ragyog fel a tekintete. – Hogy a saját múltja tartja gúzsban.

Csak remélni tudom, hogy nem anyámhoz jár terápiára. De ugyanakkor bele is ültette a bogarat a fülembe. Nem lehet, hogy anyámhoz jár, és ő irányította hozzám, hogy ellenőrizzen rajta keresztül?

– Hogy hívják anyád terapeutáját? – Igyekszem semleges arccal érdeklődni, miközben többször is becsapom az ajtót, hogy végre becsukódjon.

– Nemtom. Miért, járni akarsz hozzá? Talán Kovács József. Józsi doktornak szokta emlegetni. Vagy Horváth? Várj, felhívom, megkérdezem – nyúl a telefonja felé.

– Te csak vezess. Nem lényeges.

– Akkor miért kérdezted?

– Mert anyám is pszichiáter – rukkolok elő az igazsággal. – Reméltem, hogy nem hozzá jár az anyád.

– Miért, nem jó szakember?

– Pszichiáter, de a szexuálpszichológia a kedvenc területe.

– Ó. És ez mire érv?

– Semmire.

– Akkor jó. Tankolni nem kell, teli a tank, de matricát veszünk.

Nagyvonalúskodhatom a telefon-előfizetésem hitelkeretére, sms-ben veszek egy matricát. Eddig, mióta a saját utamat járom, sosem dobott fel a pénz, de most tényleg örülök, hogy legalább a telefontársaságnál van hitelem, mert ennyire a béka segge alatt még sosem volt az anyagi helyzetem, mint most. Örülök, hogy tankolásra nincs szükség, mert momentán az is gondot jelentene. Ennek a dolognak hamarosan változnia kell, mert ez nem normális.

Lea sportosan vezet, és dudával fegyelmezi a többi közlekedőt, de komfortosan érzem magam mellette. Nincs forgalom az autópályán, úgyhogy előkeresem az előző napi ügyféltől kapott iratokat, és hangosan olvasok. Lea hallgat, néha közbekérdez. Amikor végzek, megkérdezi:

– Ennyi?

– Igen, kiegészítve azzal, hogy az ügyfél amerikai rokonának van valamilyen emlékezetkiesése, és nem időskori – felelem. – Az is lehet, hogy a dátumok sem stimmelnek.

– És a kétmillió dollár sem – kuncog Lea. – Akkor foglaljuk össze: van egy Li Shuan nevű lány, feltehetően Pekingben született, legalábbis az ügyfél, Zsanett anyja úgy hallotta a nagybácsitól. Ezerkilencszáznyolcvanban vagy hetvenkilencben született, tízéves kora körül Magyarországon élt az anyjával. Később, fiatal felnőttként Olaszországból jelentkezett, az általad felolvasott képeslapmásolat szerint azt írta angolul a megbízó nagybácsijának, hogy „Szeretettel küldök egy kis tenger- és hamuillatot a gyönyörű Itáliából” – ismétli meg, amiket felolvastam a papírokból. – Ebből talán arra kellene következtetnünk, hogy Olaszország valamelyik működő, vagy talán már nem működő vulkánjára célzott. Mondjuk akár Pompejiből is küldhette a lapot, de a képeslap fotós oldala az olasz csizmát ábrázolja, és a bélyegző, bár elmosódott, azt mutatja, hogy Rómában adták fel. Szerintem ennek semmi jelentősége.

– Nem elemzünk, hanem összefoglaljuk, amit tudunk – vetem közbe.

– Oké. Tehát: fotónk is van róla, tízéves kora körül a Halászbástyán készült, és akár egy magyar lány is lehetne. Sötét a haja, világos a bőre, nem látszik tisztán az arca. Vékonyka kislány volt. De itt most a te elmondásodra hagyatkozom, mert vezetés közben nem tudok fényképeket nézegetni.

– Oké – hagyom rá. – Valamint Zsanett összefoglalta, amit a nagybácsitól megtudott: Li Shuan az anyakönyvezett neve, de lehet, hogy időközben kapott egy másik nevet is, akár már gyerekkorában. Szerinte a Li Shuant megtartotta, de nem lehetetlen, hogy használ egy másik vezetéknevet is. Ez elég gáz – nézek fel a papírokból. – Keresünk valakit, akiről semmit sem tudunk, még a nevét sem.

– Folytasd.

– Budapesten járt egy-két évig általános iskolába, feltehetően tud valamennyit magyarul, akkor is, ha visszament az anyjával Kínába. Amit még a nagybácsi feltételez, legalábbis az ügyfél jegyzetei szerint: Li Európában járhatott egyetemre, és Hongkongban nyert valamilyen természettudományi pályázatot, feltehetően egyetemistaként. Szerintem – nézek fel a papírokból – beszélnünk kéne ezzel a nagybácsival.

– Én is erre gondolok. Ez az egész nem jogi természetű probléma, a nagybácsi keresteti a csajt, és pénzt ajánl a magyar rokona cégének beindításához, miközben egyáltalán nem ad neki infót. Olyan, mintha direkt szívatná.

– Elég reménytelen – bólintok. – Legalább tudnánk az indítékát. Miért akarja megtalálni… Nem kellene elvállalni ezt az ügyet.

– Gondolj a cégre. Már kinéztem egy normális ülőgarnitúrát, és a kisszobában, ami egyelőre raktár, elképzeltem a saját irodámat.

– Kicsit előrerohantál gondolatban – intem le. Lelki szemeim előtt már látom, egy nap úgy megyek be, hogy rózsaszín szőnyeg lesz az íróasztalom előtt a szobában, és lépten-nyomon virágcserepeket kell kerülgetnem. – De szerintem is fura az egész. Elkérjük tőle a nagybácsi elérhetőségét, és csak azután hozunk döntést arról, hogy vállaljuk-e, ha beszéltünk az öregúrral.

Lea bólogat.

– Azért szerintem van benne fantázia – teszi hozzá. – A budapesti iskolákat megpróbálhatnánk, legalább kiindulásképpen.

– Csak ha beszéltünk a nagybácsival. Még azután is kiléphetünk, ha semmi nyomot nem találunk. De engem is az zavar, hogy ez nem jogi ügy. Ha a nagybácsi meg tud győzni róla, hogy az, és ad némi támpontot, akkor persze megpróbálhatjuk.

Ebben megegyezünk, aztán már figyeljük a leágazást. Elvileg működne a telefonomban a GPS, de autós töltőm nincs, és a mobilom lemerülőben.

Litvérvár rendezett alföldi község. Ahogy behajtunk, látjuk a jólét nyomait. Takaros porták, gondozott kis előkertek, magas kerítések mögött nagy, színes házak, legalábbis a főutcán. Formára vágott bokrok, piros postaládák, fekvőrendőrök, sávelválasztó kis zöld járdaszigetek – mintha csak egy osztrák faluban autóznánk. Sosem jártam még itt, és kicsit meg vagyok lepve a nagybetűs rend láttán. Lea olvas a gondolataimban.

– Télen síoktatást vállaltam egy osztrák síparadicsomban, arrafelé láttam ilyen kockára rendezett településeket – mondja.

Lassan elhagyjuk a főutcát, a sarkon két rendőr beszélget egy járőrkocsinak támaszkodva. Benéznek a kocsiba, de nem állítanak meg. Lea javaslatára teszünk egy nagyobb kört. A főutcától távolabb is rendezettek a porták, csak éppen ritkább az embermagas, a kerteket eltakaró kerítés, és kevesebb a dupla garázsajtó. Itt már a kertekben vagy az utcán parkol egy-egy autó. Csend van, kihaltnak tűnik a környék, mindössze két kerékpárost látunk, és egy fiatal nőt, aki babakocsit tol a járdán.

Még néhány kanyar, és meg is találtuk a Cukor utcát. Leparkolunk a negyedik ház előtt, egy sáros, poros, régi terepjáró mögött.

Hajagos József negyvenöt év körüli férfi, farmerben és egy szál pulóverben jön a kapuhoz, két kistermetű kutya ugrál a bokájánál. A kocsibejárón, a kerten belül egy fekete, újnak látszó Passat parkol.

Bekísér minket a házba, és a hallban ültet le, az antik tálalószekrény előtt, az étkezőasztalnál. Nem sokat teketóriázik, néhány dossziét és egy üveg házi pálinkát hoz. Amikor visszautasítjuk, közli, hogy ebben az esetben haza kell vinnünk az italt. Bennem még kísért az éjszakai piálás emléke, gondolatban azonnal Leának adományozom a kisüstit.

– Előrebocsátom, hogy három ügyvédnek felajánlottam az ügyet, egyikük a szomszéd községben, a másik a nagyvárosban, a harmadik a fővárosban dolgozik, és végül mindegyikük visszaadta. A szomszéd községben dolgozó azt mondta, nyugalmat akar, a közeli nagyvárosi megbetegedett, a fővárosi pedig azt, hogy a kapcsolatrendszere megsínylené ezt a dolgot. – Kinyitja a dossziét. – Ebben az évben már több kacsa- és libaszállítmányt el kellett volna indítanom Német- és Franciaországba, ott van két nagy felvásárlóm, de télen történt valami, ami miatt most csak félgőzzel megy az üzem, és megeshet, hogy ezen a területen nem is tarthatom majd őket.

– Mi történt pontosan?

– A napos kacsáinkat külföldre szállítottuk volna szerződés szerint januárban, azonban a nagy részük teljesen váratlanul elpusztult. Ahogy kell, kihívtam a hatósági állatorvost. Kötelezően vakcinázzuk a tojókat, attól tartottam, hogy valahogy mégis a rettegett májgyulladás, esetleg más, a baromfikra veszélyes fertőzés irtja ki az állományt. A hatósági állatorvos jelentette a főállatorvosnak, jegyzőnek, ment minden a maga útján. Nekem közben szállítmányokat kellett lemondani, karanténba kerültek a megmaradt tojóim, és meg kellett semmisíteni a keltetőben lévő tojásokat. Itt jönnek a problémák – hallgat el egy pillanatra, és mintha sóvárogva nézne a pálinkásüvegre, de az is lehet, hogy csak képzelem. Nem látszik alkoholistának. – Ilyen esetben hatóságilag meg kell állapítani a betegséget. Ez viszont nem történt meg. Amikor kértem, adjanak végre valamilyen hatósági papírt arról, hogy mi a probléma oka, először elrendelték a teljes keltető és a terület fertőtlenítését. Ha gondolják, elviszem magukat később körülnézni, amíg még világos van.

Lea egy füzetbe jegyzetel, én hallgatok.

– Mivel kötbéresek a külföldi megrendeléseim, és volt néhány hazai rendelésem is, ezért gondolhatják, fontos volt, hogy mielőbb megtudjam, mi volt az ok. A hatósági főállatorvos jelenlétében történt a fertőtlenítés, és nagyon úgy látszott, hogy nem fogok semmiféle papírt kapni arról, valójában mi bajuk volt az állatoknak. Na de. Mivel én már régóta nem hiszek senkinek, öt elhullott állatot elvittem egy független intézetbe, vagyis nem államiba, ahol több százezer forintot fizettem egy szakvéleményért. Tesztelték őket, amire csak lehetett. És azt az eredményt kaptam, hogy vegyi anyag, úgynevezett HCB nagy mennyiségben volt kimutatható az állatok szervezetében, és nagy valószínűséggel ebbe pusztultak bele a napos kacsák. Ez a mérgező vegyi anyag például növényvédő szerek maradékában lehet. Az állományból a hét napnál idősebb kacsák pusztultak el, megjegyzem.

– Ennek mi lehet az oka? – kérdezem, anélkül, hogy a vegyianyag-kérdésbe belemennék.

– Nagyon jó kérdés – bólint. – Életük első hét napjában a kacsák melegen vannak, és nem engedjük őket a kifutóba, legfeljebb csak meleg nyáron, mert különben elpusztulnának. A hetedik naptól, hacsak nincs extrém hideg, kis csoportokban kiengedjük őket egy kicsit a kifutóba.

– Értem. És mi van a kifutóban?

– Eső utáni napok voltak. Konkrétan nincs semmilyen veszélyes dolog a kifutójukban, hiszen az a célom, hogy egészséges baromfit adjak el drágán. De a kinti itatóvizet a kútvízből vettük.

– Mi lett a vizsgálat eredménye?

– Miután mindent fertőtlenítettünk, kifutót, minden egyebet, sokadszori kérésemre, sőt követelésemre kaptam egy hivatalos szakvéleményt, miszerint vírusos májgyulladás volt a tömeges elhullás oka. Ami nem igaz, ezt biztosan mondhatom.

– De erről van papírja, igaz?

– Igen.

– És azóta újra tenyészthet kacsákat, nem?

– Ez nem ilyen egyszerű. Most hivatalosan a járvány óta áll a tenyésztés. Azóta a megmaradt tenyészállatokat átvittük a másik telephelyre, két községgel odébb, Litvérpusztára, ahol a libákat tenyésztjük. Ott kikelt már néhány napos kacsa, nekik ugyan semmi bajuk, de nem olyan nagy az üzem, mint a litvérvári, nem tudunk a határidőben foglaltaknak megfelelni. Az itteni, a modern, nagy üzemem pillanatnyilag állomány nélkül áll. Többszöri fertőtlenítés után most újra beindulhatnánk. Viszont tartok tőle, hogy ez a vegyianyag-szennyezés nem múlik el nyomtalanul kármentesítés nélkül.

– Térjünk rá akkor erre a vegyi anyagra – javaslom.

– Nagyon egyszerű. Van egy nagy hulladéklerakó telep itt feljebb, ahonnan az eső bemoshatta a talajvízbe a veszélyes anyagokat. Amikor a kacsák kint vannak, a kútvízből isznak. A kutat viszont lezáratták, kiürítették, amennyire lehetett, és a szakvélemény szerint itatásra, locsolásra is alkalmatlan. Na de pár éve bevizsgáltattam, akkor még alkalmas volt állatok itatására. Most a kút le van zárva. Ennyi. Hivatalosan újraindíthatnám az üzemet, de tartok attól, hogy megint ugyanez történik. Közben rettenetesen magas kötbért kell fizetnem a külföldi partnereknek, és egyelőre, a hivatalos szakvélemények szerint nincs rajtam kívül felelős. Hiába voltak vakcinázva a tenyészállatok, nekem olyan szakvéleményem van, miszerint vírusos májgyulladásba pusztult bele az állomány. Tehát nincs felelős, márpedig én tudom, hogy nem a vírus pusztított, hanem feltehetően a hulladéklerakó miatt döglöttek meg az állatok. A hulladéklerakó a polgármester egyik cégének tulajdonában van, és vele nem ajánlatos szembeszállni. Engem viszont nem abból a fából faragtak, hogy hagyjam szépen meghalni a vállalkozásomat. Nincs bajom a polgármesterrel, ezt az ügyet leszámítva. És az a véleményem, hogy aki kárt okoz másnak, az térítse meg, aztán minden rendben. Ő persze, amikor elértem, tagadta, hogy bármilyen környezetszennyezés köthető lenne a hulladéklerakóhoz, tanulmányokra meg ellenőrzésekre, dokumentumokra hivatkozva azonnal elutasított.

– Ez az ügy további kérdéseket is felvet – mondom, és arra gondolok, hogy még sosem foglalkoztam annál mélyebben a környezetszennyezéssel és -védelemmel, hogy szétválogatom a szemetemet, és a műanyag palackokat és a papírt másik kukába dobom, meg hogy az elemeket gyűjtőhelyen adom le, már amikor nem feledkezem el róla. Mert néha a kukába hajítom, ez az igazság. Most először szégyellem magam miatta. – Például a környezetszennyező vegyi anyaggal kapcsolatban. Egyáltalán, hogy kerülhet a vízbe? A veszélyes hulladékoknak külön lerakóhelyük van, ahol azokat kezelni, ártalmatlanítani tudják. Ez veszélyeshulladék-lerakóhely? – fordulok Hajagoshoz.

– A „sima” hulladéklerakó hely ellen is volt eleinte nagy tiltakozás, még a környező községek is csatlakoztak. De hát semmit sem ért. És a falu azóta virágzott fel igazán, hogy a hírek szerint átmenetileg lehet tárolni a hulladéklerakóban veszélyes hulladékot – állítólag már régóta nem hoztak a telepre ilyet. A polgármester és a cége kiszúrta az itteni lakosok szemét azzal, hogy támogatást kapunk, meg a cége is felajánl a falunak elég sok pénzt, abból épülnek a járdák, a főterünkön egy szobor, kis szökőkút, van ilyen-olyan támogatás, karácsonyi segély, anyám kínja… Tény, hogy azóta szebb a településünk, és jobban élnek itt az emberek, mióta támogatást kapunk. Nem mi kapjuk kézhez, de áttételesen az egész lakosság élvezi az előnyeit.

– És mi a gyanúja? Honnan került a mérgező anyag a kacsáiba?

– A gyanúm az, hogy a hulladéklerakóban veszélyes hulladékot tárolhatnak, és nem ideiglenesen, vagy nem tudom. Pár éve minden éjjel jöttek a kamionok, főleg német, szerb rendszámmal, és éjszaka pakoltak. Tudom, mert sokszor autóztam akkortájt haza. És hát az őrség sem mellékes. Mondják meg nekem, miért kell egy szeméttelepet nyolc-tíz őrnek őriznie?

– Tehát azt feltételezi, hogy illegálisan tartósan tárolják ott a veszélyes hulladékot, és nem ideiglenesen?

– Ez is egy lehetőség, meg az is, hogy legálisan tárolják, és beszivárgott a kutamba valami méreg a telepről. És nem tudom, most mi van, mert egy-két éve már nincs éjszaka jövés-menés. A polgármesternek ez csak az egyik vállalkozása, beszélnek többről, de azt is mondják, hogy a szemétbizniszből hatalmas pénz esik le neki. Ne százmilliókban, hanem milliárdokban gondolkodjanak. Ez persze a szóbeszéd. Mindenesetre stadionépítést, sportegyesületet is támogat nem kevés pénzzel, és még ki tudja, hová, milyen zsebekbe vándorolnak tőle milliók vagy tízmilliók.

– Mit vár tőlünk? – kérdezem, miután egy percig csendben emésztgetem a hallottakat.

– Kártérítést akarok, és emellett elvárom, hogy ők fizessék, amivel most nekem kell kártalanítanom a külföldi megrendelőimet. Plusz végezzék el a területem környezetvédelmi kármentesítését, vagy akárhogyan nevezik is ezt, tehát hogy ilyen eset többé ne fordulhasson elő. Remélem, érthető, hogy nem akarok nagy ügyet, pláne nem nemzetközit, isten őrizz, egyszerűen csak végezni akarom tovább a munkámat, vinni a vállalkozásomat, legyen miből fizetni a hiteleket, amiket a keltetőre felvettem. Megismétlem: a perrel legfeljebb fenyegessék a polgármestert. Peren kívüli megállapodást akarok, semmilyen felhajtás, a sajtót felejtsék el. A renomém a legfontosabb, ha ebből per lesz, annak a híre eljut a külföldi vevőimhez, és akkor nekem végem.

– Ez egy teória, amit elmondott. Az ügyet az ön olvasatában ismerjük – mondom tűnődve. – Ha jól értem, egy független intézet kacsaboncolási jegyzőkönyvén kívül semmi sem támasztja alá, hogy környezetszennyezés miatt pusztultak el a kacsák.

– Hát igen. Ezért nem vállalták el azok az ügyvédek, meg mert tartanak a polgármestertől. De maga úgy hirdeti az irodáját, hogy nem fél, úgyhogy gondoltam, talán tetszeni fog az ügyem. Vagy ha nem is tetszik, akkor kihívást jelenthet.

Megölöm a húgomat.

A baromfiüzem kihalt, a csarnokba be sem megyünk, csak a környéken nézünk szét, és megtekintjük a lezárt kutat. Sötétedik már, nyomasztó, hogy nincs a közelben lakóépület, csak a távolban a szemétlerakó, ahol, a fényekből ítélve, most is megy a munka.

– Mintavételt kellene szervezni egy hatósági akkreditációval rendelkező laborral – töprengek hangosan. – Ha nem sikerül, akár megkereshetünk független akkreditált vagy külföldi laboratóriumot, és segítséget kérhetünk a Greenpeace-től.

– Talán nem mondtam el érthetően, hogy mi az én érdekem. Ha ez az egész ügy kiderül, akkor lőttek a külföldi vevőimnek és a respektemnek. Ki venne olyantól baromfit, akinél már kidöglött az állomány? Főleg, ha környezetszennyezésről van szó, azt nyugaton – nem úgy, mint minálunk – meglehetősen komolyan veszik. Mi a garancia rá, hogy nem mérgezett baromfit adok el nekik? Ezt fogják kérdezni, és nemhogy nem vállalnak vizsgálatokat, hogy meggyőződjenek róla, rendben van-e a szállítmány, hanem nem fognak rendelni. Ki akar ezzel szarakodni, meg bevállalni, hogy esetleg beteg állatokat kap? Tehát én semmiképpen sem azt akarom, hogy ebből nagy, netán nemzetközi ügy legyen, hanem azt, hogy fizessék ki a káromat, tisztítsák meg a talajt, végezzék el a kármentesítést. Én nem botrányt akarok, hanem dolgozni, ha hagynak. Minél kevesebben tudnak róla, annál jobb.

Visszafelé lelassít a patinás Land Roverrel az útelágazásnál, ami a hulladéklerakóhoz vezet.

Őrzött magánterület! Engedély nélkül behajtani tilos! – Ez a felirat áll egy táblán, amit ráerősítettek a sorompóra. Tehát már a telephez vezető út is sorompóval van lezárva, de ahogy nézem, ez csak egy kézzel felemelhető sorompó. Vélhetőleg a turisták elijesztését szolgálja, már amennyiben bárkinek is kedve szottyan egy szemétlerakó hely környékén turistáskodni. Az út fák között kanyarog a lerakóhely irányába, nem látunk rá a főbejáratra. Elhatározom, hogy amennyiben elvállalom az ügyet, akkor vissza fogok jönni egyik nap Leával, és a baromfis ember nélkül szétnézünk majd.

– Na, mit gondol? – kérdezi a férfi, amikor ismét nála vagyunk. Kérek tőle pár percet, hogy Leával megkonzultáljam négyszemközt a dolgot. Hajagos úr addig elvonul valahová a telefonjával és egy kupica pálinkával.

– Mi a véleményed? – fordulok a lányhoz. Lea épp egy meggyes piskótával szemez, amit Hajagosné készített az asztalra, aki éppen csak átvonult a színen, valahogy a helyhez egyáltalán nem illő erős sminkben, mint egy látomás, fehér lebernyegben, ami felőlem pongyola, estélyi ruha vagy akár kombiné is lehetett.

– Szerintem nagyon izgi. Mint egy krimiben. Vállaljuk el, kérjél sok pénzt.

– Nem szeretne pert vagy büntetőfeljelentést. Peren kívül akar megegyezni, a kárát meg akarja téríttetni, velünk meg akarja ijeszteni a polgármestert – sorolom. – Ha árt neki a nyilvánosság, legalábbis ezt gondolja, akkor nem lehet egy évekig elhúzódó per a célja. Aztán ki tudja, hogy mit tudunk kiharcolni neki. De mi van, ha tényleg mérgező anyag van a földben, a vízben? Akkor az nem csak a kacsákat veszélyezteti.

– Egyelőre ne szaladjunk ennyire előre, azt sem tudjuk, mi van a kútban. Lehet, hogy tényleg valami vírus ölte meg a kacsáit, és ő most a szeméttelepre fogná az egészet. Kérjél óradíjat, de sikerdíjat is. A kártérítés húsz százalékát. Kiemelt óradíjat.

– De ez az ügy nem nekünk áll. Ha igaz, amit Hajagos mond, akkor el akarják tussolni, és el is fogják. A szakvélemény meghamisítása erre utal.

– Nem tudjuk, hogy meghamisították-e. És a felderítésre itt vannak az ügyvédek. Mi – mondja öntudatosan. – Megvizsgáltatjuk azt a kutat, meg a talajt.

– És körülnézünk a szeméttelepen.

– Meg még egy-két helyen.

Hát így esik, hogy elvállaljuk az ügyet. Hivatalosan az első, ráadásul megoldhatatlannak tűnő ügyem, bocsánat, ügyünk, és nem nekünk áll a zászló. Hajagos úr belemegy az óradíjba, egyelőre maximáljuk a munkát húsz órában, utánanézünk a szakvéleményeknek, szakértőt keresünk, és visszajövünk körülnézni. Útiköltséget is kérek, bár úgy sejtem, ez nem elegáns. Valamint a megfizetett kártérítés tíz százalékát, mint sikerdíjat. Hajagos szerint a kára milliós nagyságrendű, és javasolja, hogy sérelemdíjat is kalkuláljunk a kártérítés mellett. A húszszázalékos jutalékhoz nem volt pofám, Lea tekintetéből azt olvasom ki, hogy lúzer vagyok. A búcsúzásnál Hajagos úr közli, hogy amennyiben peren kívül sikerül megegyeznünk, a kártérítés húsz százalékát kapjuk. Tehát még egyszer nyomatékosítja: nem akar pert.

Csak hát, ahogy gyerekkoromban apámtól hallottam, baszni és közben szűznek is maradni – lehetetlen. Most kezdem felfogni, hogy ennek a régi bölcsességnek mekkora jelentősége van a jogban.

Hajagosné a selyem cuccában és a színpadi sminkjében újra kísért, megjelenik az ajtóban, és átnyújt a pálinka mellé egy tálcányi, alufóliába csomagolt meggyes piskótát. „Az útra.” Belebámulok az arcába. Fiatalabb, mint amennyinek a smink miatt kinéz, és szomorú a szeme, mint egy kis spánielé. Egyébként amolyan végzet asszonya, az öregedéstől vagy a vidéki léttől pánikban, díva típus, talán ő élvezné a felhajtást, és nem a megegyezésre hajtana.

Elfogadjuk a piskótát, aztán beülünk Lea kocsijába, és elindulunk a község centruma felé.

– Akkor most irány a kocsma – tájékoztat a lány.

– Egyikünk sem ihat.

– Csak én nem, mert vezetek.

– Tegnap úgy berúgtam, hogy ottfelejtettem a kulcsomat anyáméknál. – Egy ilyen délután után úgy érzem, tehetek vallomást. – Tehát részegen vettelek fel ügyvédjelöltemnek.

Haha. És akkor ma hogy jutottál be a lakásodba?

– Beengedett a szomszéd. A kulcsom még mindig az anyáméknál van.

– Aha. De most mindenképpen a kocsmába megyünk. Hátha megtudunk valamit.

– A filmekben szoktak a kocsmába menni nyomozni.

– Nekem nagyon úgy tűnik, hogy ezek az emberek nem a filmekben élnek – mutat egy ajtóra, és közben leparkol a polgármesteri hivataltól és a templomtól egy saroknyira. Jó néhány bicikli parkol a Napsugár feliratú portál előtt. A lány aztán a kocsmától pár lépésre eső élelmiszerbolt felé int.

– Kezdjük a bolttal, mert ha jól sejtem, mindjárt bezár.

Az üzletben egy eladó van: fiatal nő, és egy srác támasztja a pultot vele szemben. Az egyetlen vevő a hűtőből éppen egy tejet vesz ki.

Köszönünk, és látjuk a csodálkozást a szemekben.

– Mit adhatok? – kérdezi a lány. Farmert és vastag garbót visel, nagyon sovány, copfban van a haja, vékony az arca, és rágózik.

– Eladó házat keresünk egy ügyfelünknek – mondja Lea, és a szeme sem rebben, úgy hazudik. – Vidékre akar költözni, elege van a városból.

– Ide akar költözni? – nevet fel a lány. – Akkor velem cserélhet. Igaz, a szüleimnél lakom…

– Új vagy felújított házat keres. Talán a főutcában.

– Hát ott nehéz lesz, kapós lett az az utca – fordul meg a tejet vásároló, testesebb, ötven körüli nő. Vizslatón néz ránk a szemüvege alól. – De miért pont Litvérvár? Miért nem egy felkapott kisváros?

Lea vállat von, nyilván nincs válasza.

– Ingatlanosok vagytok? – kérdezi a srác, aki eddig szótlanul állt az eladólánnyal szemben.

– Mondhatjuk úgy is – hagyja rá Lea.

– Vannak a falu szélén eladó házak. Nem éppen újak, de fel lehet újítani őket. Van telek is. Alig várják a tulajok, hogy megszabaduljanak tőlük. Mondjuk a környezet nem a legjobb.

– Hogyhogy?

– Hát egy szeméttelep nem a legjobb panoráma, nem igaz? – vigyorog a srác. – Na de egyszer csak bezáratja már valaki.

– Ne beszélj így, Bandi – szól rá a szemüveges nő. – Itt mindenki mindent a telepnek köszönhet. A járdákat, a díszkivilágítást, a karácsonyi pénzt, a vásárokat, az akciós disznóhúst… azt is ugyanannak köszönhetjük, aki idehozta a telepet. Azért, hogy jobb legyen nekünk.

– Ugyan már – vigyorog tovább a srác. – Hát ki az a hülye, aki örül annak a ronda és büdös telepnek? A büdös víznek, ami feljön a kútból? Anyám már locsolni sem mer vele.

– Fejezd be – villan az eladólány szeme. – Nem tudunk eladó házakról, bár hallottuk, hogy néhányat eladnának, de főleg olyanokat, amelyeknek meghalt a lakója. – Ezt már nekünk magyarázza. – Nézzék meg, járjanak körbe, ahol látnak táblát, hogy eladó, oda csöngessenek be vagy hívják fel a számot.

– Hányan laknak itt? – kérdezem.

– Úgy háromezren. De lehet, hogy már kevesebben, a fiatalok nagy része elmegy – mondja a szemüveges nő. – Nem maradnak itthon, lassan elfogyunk.

– Mi is itthon vagyunk, Marika néni. Még. Még itthon vagyunk.

– Ha nem csapnád a szelet Líviának, akkor már te is rég elmentél volna – inti le a nő.

– Még így is lehet, hogy elmegyünk.

– Lívia nem fogja itt hagyni a családi közértet. Meg aztán neked is jó állásod van.

– És mondják, nem zavarja a lakókat, hogy van a közelben, a falu szélén egy szeméttelep? Nincs szag, meg ilyesmi? – csicsereg érdeklődve Lea.

– Dehogyis nincs, néha olyan fekete füst száll, mintha lezuhant volna egy repülő – veti oda azonnal a fiú.

– Az már rég volt. Nincs szag – fordul felénk a szemüveges nő. Az eladólány unottan rágózik, az üzlet bejárat fölötti sarkában lévő tévét nézi, és nem szól. – Vannak előírások, amiket be kell tartani, akkor nincs szag.

– Húha. Ön nagyon ért a szemétlerakóhoz – bájolog Lea.

– Nem értek én semmihez. – A nő elfordul, de azért odaveti még: – Nincs ebben semmi különös. A szemetet is kell tárolni valahol. Minket nem zavar. Csak előnyünk származik belőle.

A srác a nyitott tenyerét elhúzza a homloka előtt, jelezve, hogy nem kell a nőnek minden szavát elhinni.

– És ha segítenék találni egy jó házat, amit megvenne az ügyfelük, akkor kapnék jutalékot? – kérdezi óvatosan.

– Hát megnézzük, mit tehetünk. Egy százalékot csak ki tud gazdálkodni a vevő – felelem. Ez aztán egy igazi ígéret! Laci biztos kettőt ajánlott volna. Vagy négyet. Lea egy cetlire felírja a mobilszámomat a nevemmel együtt, és odaadja a fiúnak.

– Ha találsz valamit, szólj. Megegyezünk az ügyféllel, hogy amennyiben tetszik neki és megveszi, tiéd a jutalék – mondja a srácnak.

Éppen akkor, amikor kilépünk a boltból, megszólal Lea mobilja. Előveszi, és én elkapom a röpke pillanatot, amikor megjelenik a hívó fotója. Jóképű pasi, de lehet, hogy egy hollywoodi színész képét rakta oda, és az anyja hívja.

Elvonul a telefonnal a kezében, és int, hogy menjek be a kocsmába, majd jön utánam.

Hát jó. Elindulok, bár az öltönyömben biztos ki fogok lógni a kocsma vendégei közül. Vetek még egy pillantást Leára, aki fel-alá sétálgat a járdán, és fojtott hangon magyaráz.

A kocsmában a berendezést egy bárpult, néhány asztal, egy biliárdasztal és egy csocsó jelenti. A pultban kopaszodó, harmincas férfi ácsorog, újsággal a kezében. A bárszékeken két férfi, a pult fölé erősített tévét bámulják. Ketten biliárdoznak, egy férfi a székéről félig lecsúszva ül az egyik asztalnál, előtte néhány üres pohár.

Felülök az egyik bárszékre, és kérek egy kólát. Aztán még egy sört is, mert a csapos úgy néz rám, mintha földönkívüli lennék. A szomszédaim, akik eddig a tévét nézték (focimeccset közvetít egy külföldi adó), most engem fixíroznak.

Az utca felé pillantok. Lea még mindig telefonál, és közben gesztikulál, mintha vitatkozna Mr. Hollywooddal. És valószínűleg arra számít, hogy amíg ő elintézi az ügyét, addig én szerzek egy kis infót idebent.

– Csak megpihentünk – mondom. – Házat nézünk a környéken.

A csapost nem hozza izgalomba a hír, ismét az újságot bújja.

– Itt? Minálunk? – kérdezi a bárpultnál ülő egyik férfi. Táskás a szeme, pocakosodik, legfeljebb harmincöt lehet. Nem néz ki részegnek, a társa sem, aki idősebb nála. Egy-egy sör van előttük.

– Hát, ja. Egy ügyfelemnek. Megunta a várost.

– Ingatlanos – állapítja meg hangosan az idősebb. Nem válaszolok.

– Nem sokan költöznek ide – teszi hozzá a fiatalabb. Aztán visszafordulnak a tévéhez.

– Hacsak nem focista az illető – kiáltja az egyik biliárdozó. – Mert a sport itt fontos. Jó kis focicsapatunk lesz. Most újítják fel a pályát. Lesz rendes lelátó, meg olyan pálya, ahol akár NB1-es meccset is lehetne játszani. Stadion!

– Nahát. Akkor Litvérvárnak van pénze – provokálom őket. Síri csönd a válasz.

Nyílik az ajtó, és Lea lép be, sápadt, de rám mosolyog.

– Minden rendben? – kérdezem.

– Persze – bólint, és kér egy kólát. Nincs Zero, csak light, vág is egy grimaszt. Az összes férfi őt bámulja, kivéve a bóbiskoló részeget. – Ez nagyon szép kis település – mondja nekem úgy, hogy a közelünkben is hallják. – Szerintem ilyesmit keres az ügyfél.

– Már elegünk van a gazdagokból, akik meg akarják mondani, mit csináljunk! – röffen a részeg, akiről eddig azt hittem, hogy bóbiskol. – Talán inkább olyan jöjjön, aki nem pofázik bele az életünkbe!

– Aludjál, Jenő! – szól rá a csapos. Most hallom először a hangját. – Jenő kivan, mióta meghalt a felesége – magyarázza halkan.

– Megölték az asszonyt – háborog Jenő.

– Dehogy ölték meg. Az orvosok jót akartak.

– Nem az orvosok. A falu ölte meg.

– Jenő, ne beszélj hülyeségeket! – csattan fel a csapos. – Mindenki szerette a nejedet.

– De bizony – rázza a fejét, aztán csendes hüppögésbe vált.

– Rákos volt – suttogja a csapos, és legörbíti az ajkát.

– Vendégszerető emberek a helyiek? – érdeklődik kedvesen Lea. A csapos megvonja a vállát, és visz egy kupica italt Jenőnek.

– Az attól függ – mondja a biliárdos.

– Mitől? – kérdezi a lány, de nem kap választ.

A sört csak kitöltöm, nincs hozzá kedvem, a kólát leküldöm. Már fizetnék, amikor bejön az élelmiszerboltban megismert srác. Miközben apró után kotorászom a zsebemben, megáll mellettem.

– Nyitva maradt a kocsiajtó – mondja. Lea a fejét rázza. – Márpedig nyitva van.

Kilépünk. A kocsi anyósülésénél az ajtó valóban nyitva van, méghozzá résnyire. Lea elfelejtette volna bezárni, én pedig rosszul csuktam be? Nem lehetünk mindketten ennyire hülyék.

A laptop velem van a táskában, az iratokkal együtt, Lea újságjai a hátsó ülésen. Látszólag semmihez nem nyúlt hozzá senki.

– Történt itt egy-két eset, ami miatt nem tanácsos ideköltözni, talán inkább Litvérpusztán vagy Aranytárlón nézek házat az ügyfeleteknek – suttogja a srác. Már a nevére is emlékszem, ahogy a szemüveges nő szólította: Bandi.

– Például mi történt itt?

– Hát én csak azt tanácsolom, hogy keressen máshol házat a kliensetek.

– Érdekel minket a hulladéklerakó – mondom, és a szemébe nézek.

– Aha, szóval nem is ingatlanosok vagytok – kapiskálja.

– Ügyvédek vagyunk.

– És a polgármesterből elege lett a politikai ellenzékének – találgat. – Ti meg le akarjátok buktatni. Hát sok sikert.

– Tudsz valamit a telepről? Bármi érdekel – mondja Lea.

– Hívjatok fel, itt a számom, aztán mesélek. De előre kérem a pénzt.

– Miféle pénzt?

– Hát egy tízezrest.

Már vágnék egy pofát, de Lea közbeszól.

– Öt most, és ha érdekes a hír, öt legközelebb.

– És ha nem lesz legközelebb? – kérdezi a fiú.

– Attól tartok, lesz – mondom, és benyúlok ismét a zsebembe. A lakbérre összesen húszezret tudtam összespórolni, most abból is odaadok egy ötezrest, és Bandi lediktálja a számát. Lea bepötyögi a telefonjába, és megadja a srácnak az én számomat.

– Ha nem jelentkeznék, akkor inkább este hívjatok. De ne ma, mert ma bemegyünk moziba a városba, hanem holnap – morogja, aztán int, és el is megy. Visszafordulok a kocsma felé. Lehet, hogy képzelődöm, de azt látom, hogy a kivilágított kocsma ajtóüvege mögül a csapos figyel, aztán amikor észrevesz, ellép onnan. Különösen viselkednek az itteniek, mintha üldözési mániájuk lenne.

Beülünk az autóba. Lea ráadja a gyújtást, és már kikanyarodna a járda mellől, amikor kopognak az ablakomon. A részeg fickó az, a kocsmából. Letekerem az ablakot.

– Én eladom a házamat – mondja, és nekitámaszkodik a kocsinak. – Maguk ugye budapesti ingatlanosok?

– Ügyvédek vagyunk, de foglalkozunk ingatlanközvetítéssel is – felelem óvatosan.

– Eladom a házamat. Talán – feleli, és kutatón néz be a kocsiba.

– Kiszállok – értesítem őt és egyben Leát is, majd óvatosan kinyitom az ajtót. A férfinak piaszaga van. Odaadom neki a kártyámat, és bemutatkozom. Valamilyen Jenő, nem értem a vezetéknevét.

– Lehet, hogy eladom a házat. Még nem döntöttem el. Sok minden ideköt. De taszít is ez a hely, menekülnék.

– Ühüm. – Csak ennyit felelek, aztán hallgatok.

– Úgy néznek ki, mint az a nyomozó páros abban a sorozatban – állapítja meg.

– Mi, ügyvédek néha nyomozunk is – ejtek el egy megjegyzést. Rám bámul. Vörös és vizenyős a szeme, de nem annyira részeg, mint képzeltem. Sőt mintha ettől a mondattól kijózanodott volna.

– Hát akkor vigyázzanak magukra – mondja halkan. – Errefelé nem tanácsos nyomozgatni.

Nem válaszolok. Mintha a templom közelében két ember árnyékát látnám egy pillanatra, egy lámpánál. Már egészen besötétedett, és szemerkélni kezd az eső.

– Érdekel minket a szemétlerakó is – bököm ki.

– Az nagy bátorság – válaszolja.

– Miért?

– Hosszú… De ha jó a szándékuk, beszédem lesz magukkal – böki ki egy kis tétovázás után. – Csakhogy nem itt. Nem minálunk, mert itt a falnak is füle van – mutat körbe. Bólintok, és adok neki egy névjegykártyát. A férfi lassú mozdulatokkal elteszi, majd előhalász a zsebéből egy cigarettát, és rágyújt. – Most menjenek. Vigyázzanak magukra. Csak óvatosan… Lehet, hogy fel fogom hívni. Még nem tudom, hogy eladom-e a házat. Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem – mondja, és elindul az egyik kerékpár felé.

Már a kocsiban ülve látom a külső tükörben, hogy kicsit ökörhugyozás-szerű ívet vesz a biciklijével, közben parázslik a cigi a kezében. Nem tudom, mit gondoljak róla. Talán tökrészeg, talán nem.

– Indulhatunk végre? – kérdezi Lea. Bólintok, mire indexel és elhajtunk a járda mellől. Az utca végén megfordulunk. A templom előtt, a kihalt utcán a korábban látott két járőr beszélget egymással, és ahogy elhaladunk mellettük, mindketten bebámulnak a kocsiba.

– Engem ráz a hideg ettől a helytől – közli Lea, miután vagy húsz percet tettünk meg szótlanul. – Itt valami nem stimmel.

– Furcsák az emberek. De lehet, hogy azért, mert nagyvárosban élünk – felelem. Szeretném megnyugtatni, nemcsak őt, hanem magamat is.

– Ugyanolyan emberek élnek a nagyvárosban, mint vidéken. Vannak vidéki rokonaim, hagyd ezt a hülyeséget. Gyerekkoromban minden télen el kellett mennem a szüleimmel disznóölésre. Sőt, a nagynénéméknél nyaraltam egy kis faluban. Minden nyáron két hetet. Lehet, hogy más problémáik voltak, bár nem hiszem, de az biztos, hogy nem voltak efféle nagy titkok a levegőben.

– Nem tudom – morgom.

– Azt ugye nem hiszed, hogy nem csuktad be a kocsit, és én nem zártam be az ajtaját?

– Hát pedig…

– Valaki kinyitotta. És fogalmam sincs, hogy mit keresett. Csak rágógumi, dezodor, szájfény, ilyesmik vannak a kocsiban. De… Nem tudom. Valaki kinyitotta.

– Talán azért, hogy megijesszen, vagy inkább elijesszen minket.

– Mivel a polgármestert kell felszólítanunk, hiszen övé a hulladéklerakó, evidens lenne, hogy ő van a háttérben – gondolkozik hangosan Lea. – De honnan tudhatná, hogy kik vagyunk, és milyen ügyben jártunk Litvérváron?

– Holnap meghallgatjuk Bandika híreit, és talán ezzel a részeges Jenővel is tudunk majd előbb-utóbb beszélni, hátha elkottyant valamit, és akkor majd okosabbak leszünk. Közben megszervezzük a vizsgálatokat, benézünk a szeméttelepre, aztán felszólítjuk a polgármestert. Kész, ennyi. Ha tényleg sáros a polgármester, akkor feltételezem, hogy ő sem akar nyilvánosságot, pert, úgyhogy fizetni fog. Mi felvesszük a húsz százalékot, és soha többé nem tesszük be a lábunkat Litvérvárra – vázolom a tervet.

– Hát szerintem nem lesz ilyen egyszerű, de neked legyen igazad. Minek néznek be a kocsimba? Átkutatják? Még szerencse, hogy az irataim nálam voltak. Nem mintha akadály lenne, bármikor megtalálnak a rendszám alapján. Illetve az anyámat, mert még nem írattuk át a kocsit, és nem is terveztük.

– Nyugi, a civilizációba tartunk. Beugranánk anyámékhoz? Csak a kulcsomért. Útba esik hazafelé. – Kicsit szégyellem magam a kérésért, meg aztán eszembe jut, hogy anyám hányszor keresett. Nem tudom a pontos számot, mert lemerült a telefonom. Ezt a menő mobilt még Hesszától vettem, használtan, levonta az árát a fizetésemből, de már akkor is elég ramaty volt az aksija.

– Oké – bólint, és amikor pár másodperccel később megszólal a telefonja, már nem is kell ránéznem, tudom, hogy a True Love, valami nyálas Pink-szám Mr. Hollywoodot takarja. Lea lenémítja a mobilt. – De már kezdek éhes lenni.

– Anyám pasija sztárséf – csúszik ki a számon. Végre valamivel én is hozzá tudnék járulni a naphoz. Persze megbánom. Lea nem válaszol. – Vagy kóstoljuk meg Hajagosék sütijét.

– Nem, azt nem – markolja meg még szorosabban a kormányt.

– Miért, csak nem gondolod, hogy a megbízó megmérgezi az ügyvédjét? – nevetek.

– Szándékosan nem.

– Ó. Te kész vagy ám, de rendesen.

– Arra gondoltam, hogy nyilván saját meggyből készítette az asszony, és akkor megnézethetnénk a meggyet egy laborban – mondja. Elég durva feltételezés.

– Fagyasztott meggy. Meg egyébként is, csak nem gondolod, hogy az egész falut megmérgezte a szemétteleppel?

– Nem tudom, de egy vizsgálatot megér. Mivel az apámnak egészségügyi vállalkozása van, és a fél világot ismeri, biztos van olyan haverja is, aki ezzel foglalkozik. Egy próbát megér, nem?

Később, már Budapesthez közeledve a családomról faggat. Apám felől érdeklődik.

– Nem állunk szóba egymással. Helyesebben: én biztosan nem állok szóba vele – felelem.

– Miért?

– Hosszú lenne elmondani, és nem is vagyok egészen biztos benne, hogy szeretném.

– De hát csak volt szerepe abban, hogy az ügyvédi pályát válaszd.

A rohadt életbe, ez a téma mindig kivágja nálam a biztosítékot. Nem válaszolok. Már látjuk a Budapest táblát, amikor újra megszólalok.

– Az apámnak öt gyereke van. Négy nőtől. Az élet császárának képzeli magát, arrogáns, és azt gondolja, hogy mindannyiunknak azt kell csinálnia, amit ő kitalál nekünk. Nekem például azt találta ki, hogy legyek közgazdász, könyvvizsgáló, mert akkor majd úgy tudunk együtt dolgozni, hogy mégsem együtt dolgozunk. Gimnazista voltam, már rég nem élt velünk, de ez volt az elképzelése. Azt mondta, az ügyvédi pálya nem nekem való, mert túl nyámnyila vagyok hozzá. Hát én pont leszartam, hogy mit gondol. És talán éppen azért jelentkeztem a jogra, hogy megmutassam, nekem nem diktál. Diktálhatott a bátyámnak, de nekem nem.

– Mennyi idős a legfiatalabb testvéred?

– Másfél éves.

– Hűha. Szép nagy család. Én egyke vagyok, féltestvérem sincs. Anyád új férjének is vannak gyerekei?

– Aha. Kettő. Normálisak. A következő kijárat a miénk.

Elnavigálom őt anyámék házához.

A kerítésnél egy mini póniló fogad minket izgatottan, és az arcunkba röhög.

Lea döbbenten áll, majd félig nyitott szájjal rám néz, mint aki nem hiszi el, amit lát, én pedig büszkén simogatom meg Báró fejét. Valóban lehet vele csajozni.

5.

Kimondottan utálok korán kelni, ennél jobban már csak azt utálom, ha azért kelek korán, hogy futni menjek. Csakhogy ez az egyetlen módja annak, hogy egy kemény nap előtt összeszedjem a gondolataimat. Most még azt is hozzátehetném, ez a gyógymód egy kemény nap után, mert a tegnapi sem volt átlagos, beleértve az estét is.

Nyár kivételével a Margitszigeten futok, utálom a tömeget, de egy március végi reggel még nem olyan gáz. Már hazafelé tartok a Jászaitól, amikor belecsörög a futós zenémbe a telefon. Ki telefonál reggel hétkor? Ránézek a kijelzőre, és egyből lelassulok. Meg belenyilall a gyomromba a fájdalom, mintha tűt szúrtak volna bele.

Ugyanis az apám hív.

Két éve nem beszéltünk.

Megtorpanok, és csak meredek a kijelzőre.

A rohadt életbe.

Végigvárom, meddig csörget. Ami azt illeti, sokáig.

Aztán, miután letette, továbbmegyek, de már csak sétálok, nem futok. Csurog rólam az izzadság. És el van cseszve a napom.

A zuhany alatt állok, amikor Lea csörög. Nagyon helyes, hogy fél nyolckor már ébren van, de tapasztalatból tudom, hogy nem szerencsés zuhanyozás közben felvenni a telefont. Az előző így ment tönkre – Dorinát okoltam, bár jobb pillanataimban beláttam: nem tehetett róla, hogy a zuhany alatt álltam, amikor hívott, de arról persze igen, amit mondott, és amiért a kádba zuhant a kezemből a telefon. Szóval ma reggel Lea hívását sem fogadom. Lassan olyan leszek, mint egy zsémbes öregember.

Pedig talán elnézést kérhetnék Leától az este történtek miatt. Hogy mi történt? Elég kínos visszapörgetni magamban.

A kertben játszottunk egy kicsit Báróval és Szelivel. Mivel előző este óta felszáradt, a póni és a kutya most nem volt nyakig sáros; őszintén örültem, hogy nem járt úgy az öltönyöm, mint a bátyámé, bár csak a töredékébe került. De nem is olyan idétlen, mint az övé azzal a bokacsattogós szűk nadrággal. Lea nem akarta elhinni, hogy anyáméknak lovuk van. Ráadásul akkora ló, mint egy nagyobbacska kutya. Mondtam neki, hogy a minipóni várható élettartama harmincöt-negyven év.

– Nem mondom, optimista az anyukád – állapította meg vigyorogva. Hát igen, az, de őt ismerve beleférhet neki, hacsak nem öli meg magát valamelyik pszichiátriai gyógyszer kipróbálásakor. Anyám akár önkéntes gyógyszertesztelő is lehetne, de ezt nem mondtam Leának, mert nem akartam, hogy azt higgye, örököltem valamilyen őrületet. Mert amúgy szerintem én vagyok a legnormálisabb ebben a családban, de persze – nem győzöm hangsúlyozni – erre végül is nem kell büszkének lennem. Meg aztán, ahogy anyám szokta mondani, valamilyen deficitem nekem is van. Hát ja, tudnék mesélni a deficitemről, elég csak apámra gondolnom.

Na, de a lényeg. Anyám a nyakamba akart ugrani, ahogy meglátott (párducmintás, szűk miniruhában volt, uhhh), de hirtelen irányt váltott, és Leát ölelte meg. Meg akartam szólalni, mert veszélyt sejtettem, de hogy mennyire hatalmas a veszély, azt sajnos nem tudtam előre felmérni.

– Te vagy az új barátnője! – kiáltotta, és bár próbáltam közbeszólni, nem hagyta. Ölelte a gyakornokomat, és tovább beszélt. – Végre, végre kiheverte Daniellát. – Sosem volt képes kimondani a Dorina nevet, szerintem irántam való kíméletből, de most ez nem az a pillanat volt, amikor kijavíthattam volna, meg aztán jó ideje nem is igyekszem kijavítani. – Már azt hittem, sosem lesz képes túljutni rajta… Annyira boldog vagyok, hogy sikerült neki, és újra szerelmes! Gyönyörű vagy – lépett hátra, és úgy vizsgálgatta Leát, mint amikor Bárót kiválasztotta.

Nem kellett volna idejönnünk, gondoltam vérvörös arccal. Lea zavart mosollyal nézett anyámra.

– Lea az új kollégám – jutottam végre szóhoz.

– Ó. Hát házinyúlra nem lövünk, de sebaj! Mindenkivel megesik. És sosem lehet tudni, lehet, hogy az igaziak lesztek egymásnak.

– Anyu, Leával csak kollégák vagyunk! – Igyekeztem lehűteni, persze iszonyúan kínos pillanatok voltak. – Csak kollégák. – Reméltem, hogy megfelelően kihangsúlyoztam a „csak”-ot.

– Nagyon helyesek vagytok együtt. Jó kis csapat lesz ez – állapította meg anyám, cseppet sem zavartan, és vélhetően egyáltalán nem hitte el, hogy nincs közünk egymáshoz. Hát így indult az este náluk. Én legszívesebben azonnal leléptem volna a kulcsommal együtt, de Tibi aznap is csak késő délutánig dolgozott, úgyhogy azonnal felajánlotta a rossz emlékű bárány maradékát, és ha már úgy alakult, hogy beugrottunk, összedobott egy salátát is, ami – ahogy később Lea jellemezte – „önmagában is felért egy költeménnyel”. A vacsora tartogatott még egy megrázkódtatást, amikor anyám csak úgy lazán odavetette Leának:

– Gondolom, Balázs elmondta, hogy tegnap összeverekedett a bátyjával.

Lea felvette a pókerarcot, úgyhogy anyám nem folytatta a sztorit. Attól kezdve viszont egy kicsit lazább lett a beszélgetés, Tibi lediktálta Leának a saláta receptjét, bár a lány kérte, hogy csak akkor mondja el, ha egy hároméves gyerek is el tudná készíteni, mert az ő főzésművészete azon a szinten van. Tibi megnyugtatta, hogy ezt akár egy kétéves is elkészíti. A desszertnél (mert Tibinél mindig van desszert, szerinte desszert és egy pohár bor nélkül nem vacsora a vacsora), vagyis a mascarponés pohárkrémnél anyám elmesélte az egyik aznapi esetét. Volt a történetben erekciós zavar, megcsalás, erekciót előidéző tabletta, minden, amit az ember nem akar hallani az anyjától, ha beugrik hozzá a kolléganőjével.

Egy örökkévalóság után leszegett fejjel elhagytam a terepet, oldalamon az anyámtól és a mostohaapámtól puszival búcsúzó gyakornokommal.

– Aztán vigyázzatok egymásra – ölelt meg egyszerre mindkettőnket anyám. Nem képes elfogadni, hogy nem járunk együtt. Mindig elképzel magának valamit, és attól nem tágít, még a tények ismeretében sem.

Persze a fúrót megint ottfelejtettem.

Egy darabig csendben autóztunk, majd Leának megint becsörgött a True Love, de nem vette fel.

– Összeverekedtél a bátyáddal? – kérdezte a Hungária körúti kereszteződésben, a pirosnál.

– Inkább csak orrba vágtam – morogtam. Nem óhajtottam részletezni a történteket.

– És ő is ütött?

– Egy szerényet.

Lea mosolygott, én vágtam egy grimaszt. Mi a franc köze van hozzá, hogy mi történt a bátyám és köztem? Nem magyaráztam tovább.

– Helyes a lovacska.

– Ja.

– Jó fejek anyádék. Aranyos a mostohaapád is.

– Ühüm. – Nem volt kedvem a családomról beszélgetni, amit megtudott, jóval több volt annál, mint amit valaha is önszántamból elárultam volna neki.

– Hová vigyelek?

– A Tátra utcában lakom, de bárhol kirakhatsz.

Egészen hazáig vitt, a ház előtt szálltam ki. Morogtam egy köszönömöt, és már ott se voltam. Még hallottam, hogy mondta, másnap reggel találkozunk, és hogy írjuk alá majd akkor a szerződéseket, de nem válaszoltam. Ismét sikerült az anyámnak rendesen leégetnie. Rá voltam dühös, de Leára is, pedig ő tényleg nem tehetett az egészről.

Fél kilencre az irodában vagyok. Meg sem próbálok kávét főzni, ha Lea egy hároméves gyerek szintjén van a konyhában, akkor én egy félévesén. Ez az anyai örökségem.

Telefon. A haverom, Bozsó hív, este kosárlabda. Hát jó, ő szervezi, én ráérek. Végül is. Meg aztán már rég játszottam. A csapatunkban van tizenvalahány srác és két csaj, Bozsó a szervező, és mindig összejön két csapatra való játékos. Bozsó tévériporter, néha feltűnik pár másodpercre a híradóban, többnyire balesetekről kell tudósítania, és a múltkor azt mondta, hogy unja már az egészet, rendes hírműsort nem lehet csinálni, egyik tévében az ilyen, a másikban az olyan híreket cenzúrázzák, és gondolkozik, merre tovább. Utána felhívom Leát, de csak kicsöng, nem veszi fel. Közben megszólal a csengő.

Csák Zsanett áll az ajtóban, vastag sálban, bőrdzsekiben, nyilván nem remélte, hogy már jó a fűtés. Az ügyvédjelöltem még sehol.

– Összeállítottam valamit, és támadt egy ötletem – mondja, amikor leül. – Egyik ügyfelem nem tudja, hogy a pasija-e az igazi, és hosszú távra szólhat-e a kapcsolatuk, elköteleződhet-e, és ő kért meg, hogy csináljak egy táblázatot – magyarázza. Elég szürreális a bevezetés, tekintettel arra, hogy két napja még egy eltűnt kínai nő volt a téma. – És én összeállítottam a táblázatot. Az ügyfél elmondta az igényeit, jellemezte a pasit, és én elkészítettem az előrejelzésemet.

– Értem – bólintok, és két kérdés jár az agyamban. Egy: hol a francban van Lea, lelépett volna a második munkanapján? Egy ilyen helyzetet ő jobban tudna kezelni. Kettő: mi a francról beszél ez a csaj? Egyáltalán nem értem.

– Annak ellenére, hogy elég szkeptikusan, és csupán barátságféléből vágtam bele a táblázat elkészítésébe, amikor kész lettem, rájöttem, hogy ez szinte ugyanolyan pontosságú előrejelzést adhat, mint a gazdasági táblázataim. Ugyanúgy számok vannak benne.

– Ühüm. – Mi fog ebből kisülni, hogy jön ide a kínai nő, és hol az ügyvédjelöltem?

– Tehát, vannak benne állandóak, és vannak változók. De a lényeg, hogy működik, és lehet belőle egy kicsit szolidabb – szándékosan nem a butított szót használom – verziót készíteni a nagyközönségnek.

– Értem – mondom megint. Holott francokat értem.

– Szeretnék ebből valami nagyobbat kihozni, vagyis bárki, aki esküvő, összeköltözés előtt áll, használhassa, előrejelzést kapjon. Ráadásul azon gondolkozom, hogy ezt világszerte lehetne használni, természetesen figyelembe véve a kultúrák közötti különbségeket. A szerzői jogokhoz ragaszkodva, létrehozva erre egy logót, védjegyet és a többi.

– Egy ötletet nem lehet levédetni – mondom.

– Ez már nem csupán ötlet. A néven gondolkozom, és a logót is meg fogom terveztetni.

– Rendben, be lehet jegyeztetni a védjegyjogot, és továbbléphetünk, amikor az egész elkészül – bólintok. – És mi a helyzet Li Shuannal?

Elneveti magát.

– Li Shuan – mondja. – Megjegyezted a nevét. Átnézted az iratokat?

– A nagybácsival kellene beszélnem ahhoz, hogy el tudjam dönteni: elfogadhatom-e a megbízást.

– Rendben. Várja a hívásodat. Skype-on hívhatod.

Skype?! Évek óta nem Skype-oltam, azt hittem, az már történelem a FaceTime és a Viber korában.

Hirtelen minden pittyegni kezd, a mobilom, a laptopom, és megszólal a telefon is. Zsanett közben felírja a nagybácsi azonosítóját, és ragaszkodik hozzá, hogy miután beszéltem a feledékeny Hernád bácsival, egyeztessek vele, és adjam írásba, hogy vállalom az ügyet. Emlékeztetem, hogy amennyiben vállalom, szerződést is készítek, amit mindkettőnknek alá kell írnunk.

– Nagyon alapos vagy. Ez tetszik. Ha valaki meg tudja találni ezt a kínai nőt, az te leszel – állítja. Elmosolyodom, és megint eszembe jut, hogy hol a fenében lehet Lea?

Zsanett távozáskor megjegyzi, milyen jó meleg van az irodában. Ezzel emlékeztet egy kifizetetlen számlámra.

Kikísérem, aztán már megint csöng a mobilom. Hollai az, akinek a válását intézem.

– Túl sokat tud a feleségem – mondja. – Mármint a hálapénzekről. És most megzsarolt, úgyhogy azonnal találnom kell neki egy lakást, kertkapcsolatosat, társasházban, hogy a házam legalább megmaradjon. Veszek neki egy kocsit, és szeretném, ha aláíratnánk vele egy papírt, hogy nem tart igényt másra. A havi pénzét is meghatározzuk, bár megmondom őszintén, arra is szeretném rávenni, hogy végre elmenjen dolgozni. Csak nem fogom örök életemben eltartani!?

Hát erre én nem vennék mérget Hollai professzor helyében.

– És mit tud a hálapénzekről? – érdeklődöm.

– Mindent. De az egyéb jövedelmeimről, előadások után kapott pénzekről, mindenről. Átvilágítható vagyok, Balázs. Mármint számára. És azt mondja, ha nem kapja meg, amit akar, akkor felkeresi a NAV-ot. Na az nem hangzik túl jól, nem igaz? A mai állapot: kellene neki a ház, és hiába mondom, hogy a havi villanyszámla, és akkor még nem számolom a rezsi többi részét, szóval a havi villanyszámla nyolcvanezer forint, miből fogja ezt kifizetni? Meg egyáltalán. Hát ugye nem hiszi, hogy ennyire hülye vagyok, hogy ott hagyom neki a házat, és még a rezsit is fizetem?

Fel van dúlva. Már többször mondtam neki, hogy szerintem meg kellene egyezniük, eladni a házat és a többi, de ragaszkodik ahhoz a nyavalyás házához meg a jacuzzijához. Hollainé pedig ezt látva szintén elkezdett ragaszkodni a házhoz.

– Szerintem az lenne a járható út, hogy mi megbeszéljük, miről tud és akar lemondani, részletesen, és mennyi a maximum, amit havonta fizetne neki a jövedelem alapján. És amikor készen vagyunk, a felesége ügyvédje és én összeülnénk. Maguk nélkül. A harc eldurvulóban van kettejük között, nem kis része van ebben annak, hogy Hollai úgy akart válni, hogy arra várt, a felesége dobja ki. Mindent meg is tett ezért, de persze a felesége hülye lett volna kidobni, viszont a helyzet teljesen eldurvult. Van egy húszéves, egyetemista gyerekük, akivel még mindig revolverezik egymást. Néha örülök, hogy apám annak idején, amikor lelépett tőlünk, legalább nem volt olyan beszari és határozatlan, mint Hollai.

– Nincs ügyvédje.

– Dehogyis nincs – mondom. – Persze, hogy van. Legalább olyasvalaki, akitől tanácsot kért.

– Azok a barátnői. Meg a műkörmöse – mondja Hollai.

– Javasolja neki, hogy fogadjon ügyvédet. Ki kell vonni az indulatokat, mert csak úgy lehet megegyezni.

Abban maradunk, hogy a jövő héten összeülünk, és végre összeállítja, miről hajlandó lemondani, illetve meghallgatja a tanácsaimat. Én azt nézem, hogyan lehetne ésszerűen megosztozniuk, indulatok nélkül, hogy a lehetőségekhez képest csökkentsük mindkét fél veszteségeit. Ők azt nézik, hogyan tudják egymáson megtorolni a sérelmeiket. Ezért én jobbnak tartom, ha a két fél ügyvédei igyekeznek megállapodni, az ügyfelek érdekeit szemmel tartva.

Csak akkor látom, hogy Lea írt sms-t, miután bontjuk a hívást. Elég szűkszavú: „Bocs, közbejött valami, de küldtem e-mailt.”

A laptopon olvasom el: egy feljegyzés arról, hogy másnap, pénteken el tudjuk végezni a mintavételt egy akkreditált labor munkatársaival. A záró mondat: egyeztetni kellene az ügyféllel. Semmi arról, hogy Lea miért nem jött be reggel.

Felhívom Hajagos Józsefet a hírrel.

– És mi lesz a felszólító levéllel? – kérdezi. Elmagyarázom, bár kétlem, hogy ne tudná: a mérések eredménye lesz az ütőkártyánk, már amennyiben határérték feletti veszélyes anyagot mutat ki a vizsgálat. Addig hiába keresem meg a polgármestert, a szemembe fog röhögni, és páros lábbal rúg ki, bizonyíték hiányában. Hajagos belemegy, vállalja, hogy kifizeti a laborvizsgálat borsos árát, de sürgetné a dolgot. Én pedig arra gondolok, hogy már így is expresszvonat-sebességgel szerveztük meg a mintavételt. Illetve Lea szervezte meg, aki még sehol nincs, de legalább tudom, hogy túlélte a tegnapit. Nyilván ezért nem jött ma be, szánalmas volt az esti műsor anyáméknál. Igyekszem nem gondolni arra az eshetőségre, hogy egyáltalán nem jön be többé, bár persze fel is készítem magam erre. Már ez sem lepne meg.

Tízkor bezárom az irodát, és átgyalogolok a legközelebbi kávézóba, éhes vagyok és kávéra van szükségem. Míg a szendvicsemre várok, átnézem Zsanett iratait unalmamban, mert semmi más dolgom nincsen.

A Skype-olásig megpróbálok rendet rakni a kamrában, majd kutakodom az irodában a neten, megnézem a PeekYou oldalt, ahol eltűnt személyekre lehet rákeresni. Li Shuant ugyan találok, de kötve hiszem, hogy azt a Li Shuant keressük, akinek utoljára arizonai lakcíme volt. Ha ilyen egyszerű lenne az ügy, akkor már rég megtalálták volna. Aztán próbálom kitalálni a régi Skype-profilom jelszavát, persze a póni neve az, és Dorina születésnapja, na ennyit a biztonságról és ennyit arról, hogy mindent elfelejtek, ami Dorinával kapcsolatos. Bejelölöm a nagybácsit, akinek a hívónevét Zsanett megadta.

Közben telefonál egy nő, Hessza intézte az ingatlanvásárlását, most váratlanul felmondtak neki a munkahelyén, nem kapott írásbeli figyelmeztetést, és a főnöke rokonának kellett a hely. Állami intézmény, és a nő engem kér fel, mert tapasztalatai szerint „Hesszával nem jut előrébb”. Hurrá! Egy normális ügy! Nincs benne eltűnt külföldi, megmérgezett állatok, csak egy sima kirúgás. A nő ragaszkodik hozzá, hogy minél előbb találkozzunk személyesen, egy kicsit eljátszom, mintha rengeteg dolgom és ügyfelem lenne, aztán idehívom délután háromra. „Beszorítom”, ezt mondom neki. Még Hesszától tanultam, hogyan kell a lehető legelfoglaltabbnak mutatnunk magunkat. Az elfoglalt ügyvéd az emberek szemében egyenlő a jó ügyvéddel.

Lea nincs sehol.

A Zsanettel megbeszéltek szerint fél kettőkor csörög a Skype-om. A laptopról beszélek, mert akkor normálisan láthatom a nagybácsit.

– Maga az ügyvéd? – Egy nagy, kékeszöld, vizenyős szem mered rám a monitoron. Ijesztő. Remélem, rájön, hogy nem így kéne tartania a mobilját, és abban is bízom, hogy a következő látható részlet nem a fülszőrzete lesz.

– Én vagyok – felelem, és bemutatkozom.

– Mit akar tudni? – reccsen rám. Komolyan mondom, Hernád nagybácsi igazán furcsa.

– Mindent, ami a kínai nővel kapcsolatos. Azt a megbízást kaptam, hogy találjam meg, de megbeszéltem Zsanettel, hogy csak akkor tudom elvállalni a megbízást, ha pontos instrukciókat kapok, ha megismerem az ügy hátterét, és Li Shuanról megkapom a lehető legtöbb információt. Egyelőre nem vállaltam el az ügyet, hiszen tulajdonképpen ez magánnyomozói feladat, és nem jogi kérdés – hadarom. A szem továbbra is rám mered, és elmeditálok rajta, hogy én is csak a szememet fogom mutatni. Csak hát ez a laptoppal nem fog menni, ehhez a mobilról kellene beszélnem vele.

– Csak személyesen adok tájékoztatást – villan fenyegetően a zöldeskék szem.

– Budapesten vagyok – tájékoztatom.

– Akkor üljön repülőre, és jöjjön ki hozzám.

Felhúzom a szemöldököm. Hát persze, ahogy ezt Hernád bátyó elképzeli.

– Mondom, még el sem vállaltam az ügyet. Szerintem most meg tudjuk beszélni a lényeget, és ennek értelmében meg tudom hozni a döntésemet.

– Zsanett szerint maga normális. – Ekkor jövök rá, hogy nincs akcentusa. Több mint ötven éve elment Magyarországról, és akcentus nélkül beszél. Meghajolok előtte gondolatban. Anyám testvérének a fia öt éve él Londonban, és amikor hazajön, keresgéli a magyar szavakat, pedig még angolul is csak konyhanyelven vakerál. – És ha maga egy normális, valamint felelősségteljes ügyvéd, akkor nem hiheti, hogy egy ilyen kapcsolaton keresztül beszéljük meg a dolgokat.

– Nem tudom, mi mást tehetnénk, momentán nem vagyok olyan helyzetben, hogy Amerikába repüljek.

– Nézze, fiam, ne raboljuk egymás idejét. Ha hajlandó eljönni hozzám, akár már holnap is indulhat, és akkor a hétvégén elmondok mindent, de nem fogok ezen a vacakon hosszan beszélgetni – pislog egyet.

– Holnap vidéken leszek, fontos ügy. – Csak ezt bírom kinyögni erre a képtelenségre. Zsanett egyetlen szóval sem említette, hogy repjegyet kéne vennem, és nem is úgy néztem őt, mint aki fizetné. – Egyébként is vannak… technikai problémák.

– Ó igen, Zsanett említette, hogy pályakezdő. De azt mondta, bízik magában. Így aztán fizetjük az utazását.

Nem válaszolok. A kékeszöld szem áthatóan szegeződik rám.

– Tehát holnap nem ér rá, jól értem?

– Pontosan. És a szombat sem jó. – Báró szülinapi partijáról nem hiányozhatok.

– Akkor mit szól a vasárnaphoz? Reggel elindul, este itt lesz. A hétfőt itt tölti, kedden elindul haza, szerdára visszaér. Fizetem az útját.

Bámulok rá. Csak viccel, gondolom. De nem. Mintha még vidámság is csillanna a halszemében. Vajon mit szól a zöldfülű magyar ügyvéd egy tengerentúli utazás gondolatához? Hát nem is olyan lehetetlen. Miért ne repülhetnék el? Jó feszes a program, tekintve, hogy szombaton még Báró szülinapi buliját is be kell ütemeznem. Pénteken vár Litvérvár.

– Van egyáltalán ESTA-ja?

– Van – vágom rá. Egy jó évvel ezelőtt úgy volt, hogy elrepülhetek New Yorkba. De aztán az élet másképp hozta.

– Akkor holnap, vagy még ma megkapja a repjegyét. Minden adatot adjon meg Zsanettnek, és vagy ma, vagy legkésőbb holnap megérkezik a repülőjegye. Várni fogom, és elmondom, amit tudnia kell. Óradíjban fizetem, amiben Zsanettel megállapodott.

A szem még villan egyet figyelmeztetőn, aztán már nincs senki a vonalban.

Valaki viszont áll mögöttem. Lea az. Annyira Hernád nagybácsi halszemére koncentráltam, hogy észre sem vettem, amikor megérkezett.

– Alakulnak a dolgok – mosolyodik el, de szomorúságot látok a mosolyában. Duzzadt a szeme körül, mint aki ébren töltötte az éjszakát. Szívem szerint azonnal megkérdezném, hogy mi a fene történt, de nem teszem. – Bocs, hogy késtem. Nem lesz belőle gyakorlat. – Szóval így ki is fogja a szelet a vitorlámból.

– Minden rendben? – kérdezem. Bólint, és lerak elém egy köteg papírt. – Itt vannak a szerződések. Apám aláírta a cégeset, és itt a miénk, ha gondolod.

Mintha hiányozna Leából a spiritusz, ami tegnap még benne volt. Már nem vagyok biztos benne, hogy tényleg az anyám műsora miatt került el engem egész nap. De hát majd elmondja, ha van valami gáz. Azért egyszer rákérdezek, még utoljára.

– Veled minden oké?

– Igen – feleli, és ezzel megnyugtat. Minden oké, az nagyszerű. Legfeljebb rossz lábbal kelt fel egy álmatlan éjszaka után. Akkor már csak a reggeli munkakezdés időpontját kellene fixálni, bár a kamu szerződéseink erre talán nem is jogosítanak fel. Szép, van egy ügyvédjelöltem, és még csak le sem szúrhatom, ha öt órával a munkakezdés után ér be. – Na, akkor kimész az öreghez.

– Nem tudom.

– Dehogyisnem. Jó buli. Elmész Amerikába… hová is?

– New Yorkban van a cége.

– Csodálatos. Elmész, és minden egyes órádra megkapod az óradíjat. Szerintem muszáj elutaznod.

– De ez egy teljesen reménytelen ügy…

– Na és – vonja meg a vállát. – Élvezd ki minden percét az utazásnak. Menj el a Tussaud-ba és nézd meg Madonnát.

Azt hiszem, jobb, ha úgy teszek, mintha ez utóbbit meg sem hallottam volna.

– Nagyon gyorsan megszervezted a mintavételt – mondom, és most nézem meg őt jobban. Ma nem kosztümben van, farmert vett föl, egy világos blúzt, a blúzra egy bőrdzsekit, meg egy lila sálat tekert a nyakába. A haját copfba fogta, és rohadt jól néz ki. Kicsit gondterhelt az arckifejezése, de ettől csak szexisebb benyomást kelt.

– Megkértem apámat, hogy segítsen megszervezni – feleli. Na, ezek a mindenható apák a bögyömben vannak, de nem adok hangot a véleményemnek. – Reggel megyünk. Mi ketten együtt, ők külön. Mit mondott Hajagos?

– Hogy gyorsan csináljuk meg, és szólítsuk fel a polgármestert.

– Ennél gyorsabban lehetetlen.

– Van egy új kliens. Mindjárt itt lesz – mondom. – Munkajogi ügy.

– Szuper. Persze nem olyan izgalmas, mint az eddigiek…

– De legalább valamicskét konyítok hozzá – vágok egy grimaszt. – Vagy ha nem is, hát könnyebb utánanézni.

Aláírjuk a szerződésünket, én még az apjáét is, már tegnap átnéztem mindkettőt, és kértem is bennük egy-két javítást. Gyorsan rákeresünk a jogtárban a Munka Törvénykönyvére, valamint a 2015-ös munkajogi változásokra, és átfutjuk. Szerencsére az egyetemen megtanultam gyorsan olvasni és rendszerezni az infókat. Mire végzünk, megérkezik az ügyfél, Lea vizet és kávét hoz, én pedig igyekszem úgy tenni, mint aki magabiztosan eligazodik a munkajogi ügyekben.

6.

– Lépéshiba!

Esküdni mernék, hogy nem hibáztam, de az a szabály, hogy a játékvezetőnek sosem mondunk ellent. Leteszem a labdát, és készülök vissza a térfelünkre. Marcell, akit mára bírónak választottunk, nyilvánvalóan rosszul lát.

Később kihagyok egy hárompontos, majd egy kétpontos dobást és két személyit, illetve szabálytalanul faultolom Bozsót. Ennyire szarul ritkán játszom. Amikor megjön még egy játékostársunk, önként jelentkezem cserére. Figyelmetlen vagyok, mert hirtelen annyi minden történt. A kispadon ülve végigpörgetem: először is az utazás. Miután megadtam az adataimat Zsanettnek, nem telt bele egy óra sem, és megjött a repjegyem. Budapestről a Heathrow-n keresztül Miamiba. Nem is sejtettem, hogy az öregúr Miamiban él, jobb lett volna New Yorkba tenni villámlátogatást, de volt még egy csatolmány, még egy repjegyféle, de egészen más, mint a Miamiig szóló. Rácsörögtem Zsanettre, aki mondta, hogy a nagybácsi valahol egy szigeten időzik, nem mindig van New Yorkban, és a jegyem nyilván oda szól. Még egyszer ellenőriztem a jegyet: Miami–San Juan–St. Barts. Szóval két és fél nap múlva oda indulok, egy különös öregúrral találkozom egy olyan szigeten, amelyről sosem hallottam. De előbb még holnap kora reggel találkozom az irodában Zsanettel, megkötjük a szerződést és – ő ragaszkodott hozzá! – kifizet öt óra munkadíjat. Ha spirituális baromságokban hinnék, most azt gondolnám, ez azért történik, mert amikor először jöttem az irodámba, belépéskor azt kívántam, hogy hamarosan sok munkám legyen és egy csomó pénz érkezzen hozzám.

De nem tudok sokáig töprengeni ezen, mert nyílik a tornaterem ajtaja, és beszáguld Janka, a féltesóm. Ő az egyik lány a csapatból. Meglát, és nevetve odarohan hozzám. Már nem vagyok dühös rá a hirdetés miatt, hiszen neki köszönhetem, hogy legalább van munkám. Köszönünk, és elkezd fel-alá rohangálni a kispad előtt, jól megzavarva a játékosokat. Neki ez a bemelegítés.

Bozsó lovagiasan lejön, Janka bemegy helyette a pályára.

– Mi újság? – huppan le mellém Bozsó.

– És veled? Valamelyik nap láttalak a tévében – mondom, és már vissza is szívnám, olyan vagyok, mint egy rajongó, vagy otthon ülő, vagy mit tudom én.

– Lehet. De valamit ki akarok találni, mert már rémálmaim vannak, folyton autóbalesetekről álmodom, állandóan ilyen tudósításokra küldenek ki. Nincs normális híradó – mondja. De hát már fél éve is ezt mondta. És ha jól emlékszem, egy éve is. – Kezdek kinőni ebből a helyes kis riporterszerepből.

– Show-ba nem hívnak? Tudod, valóságshow, meg megrendezett celeb-valóságshow, énekverseny…

– Én újságíró vagyok – kéri ki magának már a felvetést is. – Milyen az új irodád?

– Méltányolom, hogy irodának titulálod – mondom, és pár szóban elmesélem a beköltözésem és az ügyvédjelöltem felvételének történetét. Nagyon izgatja az új csaj, javasolja, hogy hívjuk el meccs után sörözni. Na még csak az kéne.

Amikor vége, átöltözünk, és elhagyjuk a sulit. Egy általános iskola tornatermét béreljük ki hetente egyszer, két órára, és a közelben sok a pub meg a söröző. A jó hír, hogy itt lakom pár percre a teremtől. Csak öten vagyunk már, meg a húgom, pedig ő nem szokott eljönni velünk meccs után, mert saját bevallása szerint idiótáknak tart minket.

De most itt van, rántott sajtot eszik, miközben mi sörözünk, és Bozsót baszogatja, hogy merjen váltani, és valósítsa meg az álmait. Én hallgatok, mert nem tudom, hogy Bozsónak milyen álmai lehetnek, csak annyit tudok, hogy elégedetlen azzal, amit csinál. Nem akarok belegondolni, hogy esetleg mégis az a titkos vágya, hogy show-műsort vezessen a tévében. Bozsó szintén jogász, egy évfolyamra jártunk, de nem volt kedve a joghoz, és esze ágában sem volt még évekig tanulni ahhoz, hogy egyáltalán ügyvéd legyen, bíró sem akart lenni, se közjegyző, nem sorolom, végül kikötött egy fizetős újságírószakon, és aztán egy kereskedelmi adónál. Janka pedig nem győzi húzni a pár másodperces, véres hátterű szerepléseivel.

Jankát leginkább Lady Gagához tudnám hasonlítani, és nem csak külsőleg: gyönyörű test, világosszőke, fül alá érő haj, olyan sima a bőre, mint egy kisgyereknek, ráadásul az egész csaj egy merő provokáció, akár a viselkedését, akár az öltözködését tekintve. Speciel tudom, hogy az alhasán, egészen a csípőcsontjáig tetoválás húzódik, a köldökében piercinget visel. És folyamatosan cikiz minket a kosárlabdapályán. Szeretjük, de azért nem kíméljük, vissza szoktunk vágni neki.

Eredetileg le akartam szúrni személyesen is a hirdetés miatt, de most inkább elmesélem, hogy két nap múlva ilyenkor már bőven Amerika felé fogok repülni.

– Nekem köszönheted – vigyorog. – De biztos lesznek még érdekes esetek. Majd mesélj!

Meg is akarom kérni, és nem is, hogy állítsa le a hirdetéseket és találjon ki normálisakat. Végül nem teszem, hanem Bozsó unszolására megpróbálok részletes leírást adni az ügyvédjelöltem külsejéről, miközben Janka fintorogva hallgat, majd közli, hogy utálja azokat a pasikat, akik egy nőt a külseje alapján ítélnek meg. Szerencsére rajtam kívül van a társaságunkban még négy pasi, akik egy emberként esnek a torkának, hogy akkor miért kékesfehér a haja, miért hord extravagáns cuccokat (most például egy hosszú pink műszőr kabátot), miért vesz fel szűk pulcsit és így tovább. Janka az énképére vagy mire hivatkozik, és felemeli a hangját, amivel jelzi, hogy legyőzöttnek érzi magát, én pedig kimegyek a krimó elé, hogy felhívjam a litvérvári ötezer forintos emberemet.

– Na, helló. Már vártam, hogy hívjatok – szól bele a telefonba.

– Hát itt vagyok és hallgatlak.

– Szerintem az, amit mondani fogok, többet ér tízezer forintnál. – A tetű zsarolója.

– Ennyiben állapodtunk meg, és tudnod kell, hogy vannak elveim – mondom óvatosan, mert tartok tőle, hogy egyetlen valamirevaló infóval sem fog előállni.

– Jó, akkor elmondom a felét. Aztán majd átgondolod, hogy megér-e húszezret, amit mondok. – Rohadjál meg.

– Oké – felelem végül, mert nemigen tehetek mást. Vagyis kinyomhatnám a telefont, de akkor ötezrem bánja. És végül is ki tudja, hátha olyan infója van, ami előrébb visz az ügyben? Majd kiszámlázom a költséget Hajagosnak.

– Lakott itt egy család Litvérváron – kezdi. Mint egy krimiben, suttogásra vált, szorítanom kell a fülemre a telefont, hogy halljam, amit mond. – A kútvizet használták locsolásra, holott az önkormányzat nem ajánlotta a fúrt kutak használatát, a talajminőségre vagy mire hivatkozva. De persze a legtöbben ezt nem veszik tudomásul, pedig a vezetékes víz árához támogatást is kapunk, valamilyen más címszóval, a fene tudja, mivel – mondja, és a fejemben megkondul egy vészharang. – A nő a kertjében zöldségeket is termesztett maguknak. És amikor a gyerek megbetegedett leukémiában, állítólag a polgármestert meg a telepét okolták. Az a szóbeszéd járja, hogy a nő meg a férje a polgármestertől kaptak egy házat az egyik környező faluban. A régi házukat valaki megvette, de nem lakják. Azt hallottam, hogy a gyereket még ma is kezelik, pedig ennek már vagy két éve. De többet nem tudok róluk.

– Szóval az a feltételezés járja Litvérváron, hogy a gyerek a kút vizétől betegedett meg, és a vizet a hulladéklerakó szennyezte be?

– Hát úgy valahogy. Nem is annyira feltételezés az. Legfeljebb autómosásra használható a kútvíz, mert a talajvízbe bemosta az eső a sok szart, mérgező anyagokat, meg olcsón rendeznek itt minden szombaton piacot, hogy ne a helyiek termesszék a zöldségeket. Mérgező. Legalábbis ezt mondják néha az emberek. Igaz, most már nem beszélünk róla nyilvánosan.

– Miért?

– Mert ha nem beszélünk, kapunk támogatást. Segélyeket, mindenféle hozzájárulást. De aki beszél, azzal történik… valami. Nem jó itt kipofázni a dolgokat.

– Mi történik azzal, aki beszél? – kérdezem hitetlenül.

– Szerintem már így is túl sokat mondtam.

– Nem, mert még nem mondtad meg, hogy hová költözött a család a beteg gyerekkel.

– Ez nem fér bele a húszezerbe.

– Ez zsarolás.

– Hát oké. Én még csak ötezret kaptam.

– Holnap visszamegyünk.

– Rendben, akkor csörögjetek rám, és találkozunk. Szerintem addigra majd sikerül még felidéznem az emlékezetemből egy-két emléket. – Szemét zsaroló. Zsarolókkal nem tárgyalunk, nem így van?

– Oké – morgom.

Még egy bő órát eltöltünk a kocsmában (amit étteremnek neveznek), hallgatom, ahogy Janka beszól a fiúknak, különösen Bozsónak, aztán hazaindulunk. Én vagyok a mázlista, aki három perc alatt hazaér.

A kapuban, már a kódot beütve rájövök, hogy valószínűleg elkaptam a titokzatos amerikai öregúr feledékenységi kórját, mert már megint bent hagytam a kulcsomat az irodában. Úgyhogy vissza a Jászaira, megvárok egy 9-es buszt, elzötykölődöm a Kolosy térig, és átsétálok a Bécsi útra.

Délután Lea csináltatott kulcsot magának, és kérésemnek megfelelően teljesen leeresztette a redőnyt. Az alsó zárat könnyen kinyitom, de a felsőbe nem megy bele a kulcsom. Próbálkozom, majd rájövök, mi történt: belülről benne van a kulcs. Este háromnegyed tizenegykor! Mit keres itt Lea? Csöngetnék, de belülről elfordul a kulcs a zárban. Az ügyvédbojtárom piros-fehér mintás pizsamában és strandpapucsban, vállára omló hajjal, smink nélkül áll az ajtóban, olyan arckifejezéssel, mint akit rajtakaptak. Nem tudom, melyikünk van jobban megdöbbenve.

Nemcsak neki van rajtakapott-érzése, hanem – ahogy okosan leveszem a helyzetből, hogy itt fog aludni –, nekem is. Halál kínos lenne bármilyen megjegyzést tennem, miközben persze jogosan érdeklődhetnék, hogy akkor most ide is költözött? Az is átfut az agyamon, hogy semmit sem tudok róla. Elém lökött két szerződést, én kicsit variálgattam bennük, de alapvetően gőzöm sincs a csajról, kicsoda-micsoda. Két napja beállított, most meg már az irodámban lakik. Röhögnöm kéne magamon, de igyekszem fegyelmezni az arcvonásaimat. Próbálkozom a pókerarccal. Egy halk sziát mondok, amit ő még halkabban viszonoz. Zavartan elmegyek mellette az előszobában. Csak a kulcsomat akarom, aztán már ott sem vagyok.

Az irodában ér a következő meglepetés. A kanapé megágyazva: egy kispárna, a huzatán rózsaszín szívekkel – huhhh –, és egy puha, bézs színű pléd. A dohányzóasztalon egy bögrében, ahogy elnézem, kakaó gőzölög. Hihetetlen, ha ezt Bozsónak elmesélném, reggelig kérdéseket tenne fel. Ami azt illeti, nekem is lennének kérdéseim, de inkább az íróasztalomhoz megyek, mintha semmi sem történt volna.

– Ez egy rendkívüli eset – jön utánam. – Ne haragudj, meg kellett volna kérdezzelek.

A kulcsomat keresem. Ha az asztalon nincs, akkor vajon melyik fiókba tehettem?

– Nem volt más megoldás – folytatja. – Legalábbis nem jutott eszembe.

– Semmi gáz. – Egyáltalán, hol lakik? Kirakták az anyjáék? Nem tudta fizetni a lakáshitelét? Semmit sem tudok róla, felvettem, aztán már a második nap beköltözött az irodámba. Pizsama! Szíves párna! Hihetetlen. De azért megőrzöm a pókerarcomat, már ha sikerült egyáltalán felvennem.

– Nem lesz így mindig – mondja. Hát még szép! Hol a francban van a lakáskulcsom? – Hívni akartalak, de mondtad, hogy kosarazol.

– Ümmm… – Ez a legtöbb, amire futja tőlem. Azt hiszem, erre mondja az anyám, hogy kommunikálhatnék jobban.

De ilyen helyzetben?! Hát mit lehet erre mondani? Amit mondanék, azt inkább nem teszem. Mert lehet, hogy baja van. Odasandítok. Nem néz ki betegnek. A kakaós bögrét most a kezében tartja, és a kanapén (a kanapémon!) ül. Pizsamában! Baszki, erre mi a fenét lehetne mondani? Mit kérdezzek? Nem óhajtok arról hallani, hogy kidobta a pasija, elárverezték a lakását, összeveszett az apjával. Még a végén bőgne.

– Haragszol? – kérdezi. Vadul kirántom a felső fiókot. Hát hogy a picsába haragudnék? Miért visznek el a csajok mindent érzelmi síkra? – Hallod? Megkukultál? – Most meg baszogat.

– Nyugodtan szólhattál volna. – Ennyit tudok kipréselni magamból.

– Aha. Tudom. Ne haragudj. – Ha még egyszer elnézést kér, ráborítom a kakaóját. – Csak egy éjszaka. Vagyis… egy-két éjszaka. De megoldom.

Egy-két éjszaka. Tehát: beköltözött. Egy vadidegen. Az irodámba. Szíves párnával és pöttyös kakaósbögrével. Ha kimennék a fürdőszobába, tuti, hogy ott találnám a fogkeféjét, meg a franc tudja, miket. Rúzst, krémeket. Parfümöt. A szemem sarkából igyekszem felmérni, hol lehet a bőröndje. Vagy a sporttáskája.

– Reggel fél nyolcra jön Csák Zsanett, szerződést kötünk – nézek végül a lányra. Erre mondják, hogy a védelmi ösztönt kelti életre a férfiakban: ahogy ott ül szárnyaszegetten a kanapén, sápadtan, piros és dacos a szája, hatalmas a szeme, egyszóval kifejezetten gyönyörű, és kifejezetten idegesítő egyben. Idegesítő az egész személyisége. – Úgyhogy én is itt leszek már negyed nyolc körül – folytatom. Persze, csak ha megtalálom a kulcsomat. Ha nem, akkor én is itt alszom. Majdnem elröhögöm magam a gondolatra.

– Mit keresel?

– Nem láttad a kulcscsomómat? Már megint elhagytam. – Eggyel több infó, mint amivel el akartam látni, de kicsúszott a számon.

– Nem – ingatja a fejét. A felső két fiókkal végeztem. Most jönnek a középsők. Lea szürcsöl. – Kérsz kakaót? – kérdezi. Kakaót? Sörre? Hol a francban van a kulcsom? Megrázom a fejem.

Csöndben végigvárja, amíg eszetlenül rángatom és ki-be tologatom a fiókokat, majd a legalsóban, egy jegyzetfüzet mellett végre ott a kulcscsomó. Fogalmam sincs, mikor tettem oda, és főleg hogy miért. Mindenesetre megkönnyebbülök, hogy nem kell bekéredzkednem éjszakára a saját irodámba a gyakornokom mellé.

– Megvan – mutatom fel a kulcsot, nem is értem, miért. Lea leteszi a bögrét az asztalra, és halványan elmosolyodik.

– Szuper – feleli. Tehát ő is örül, hogy rögvest elhúzok innen. Felpattanok, mormolok egy jóéjszakát-ot, nem várom meg, hogy felálljon, hanem indulok. Már ott sem vagyok.

7.

Mint az elmúlt másfél évben az összes éjszakája, ez is álmatlannak és rossznak ígérkezett. A fájdalmat csak tompította az alkohol, de sosem mulasztotta el, egyetlen percre sem. Még amikor kiütötte magát, akkor is az volt részegen az első gondolata, hogy meg lehetett volna előzni ezt az egészet. A megváltoztathatatlanért, a tehetetlenségéért és a gyengeségéért gyűlölte saját magát. Kállai Jenő nem szerette az alkoholt, de nem volt más ötlete, mivel próbálhatná tompítani a fájdalmat. Ott maradt Litvérváron, hová is ment volna, maradt az emlékeivel, a múltjával, a reménytelenséggel.

Néhanapján eszébe jutott az is, hogy tennie kellene valamit. A bosszú nem használ, próbálta, de közben még jobban szenvedett.

Az elmúlt éjszaka még rosszabb volt, mint a többi. Hánykolódott, semmit sem aludt, az a két fiatal járt az eszében. És eszébe jutott az a másik, aki… de hátha ezek elszántabbak. Nagyon fiatalok. Ez jó is lehet. Ott, a kocsmában, félrészegen nézte őket. Senki sem látta, hogy figyel. Jó álcát talált magának, Jenő, az alkesz, aki előtt bármikor bármit lehet mondani. Igaz persze, ivott, és be is rúgott, hol jobban, hol kevésbé, de mindig részegebbnek mutatta magát, mint amilyen volt, mert akkor békén hagyták. Jenővel, az alkoholistával nincs miről beszélni, még a többi piás sem talált hozzá hangot, velük amúgy sem tudott volna már, mert a több évtizedes ivás megtette náluk a romboló hatását. Ő sem volt a régi, de annyira még nem épült le, mint Gyuriék. Ő csupán másfél éve ivott keményen, előtte csak alkalmakkor.

Most feküdt az ágyban, a párnája mellett szólt a régi kisrádió, már kitisztult a feje, igaz, hogy ma nem is ivott sokat, és azon gondolkozott, hogy mit hozhat még számára az élet. Hát mit. Semmit. Ha most nem beszél azokkal a kölyökképű ügyvédekkel, akkor még azért is bosszús lesz és még jobban utálja majd magát, hogy nem tett semmit, már megint nem tett semmit, amikor adódott a lehetőség. Mert ezek nem simán házat keresnek. Vagy ha igen, akkor is fel lehetne kelteni az érdeklődésüket.

A fene tudja, hogy van ez most a nagyvárosi ügyvédeknél. Lehet, hogy meg tudják védeni magukat. Lehet, hogy van fegyverviselési engedélyük, meg fegyverük. Ki tudja, ha idejöttek szaglászni, talán felkészültek rá, hogy mi megy itt.

Forgolódott az ágyban, és arra jutott, hogy ezt a kínálkozó és minden valószínűség szerint egyetlen alkalmat nem szalasztja el, megteszi, amit tehet, hogy legalább jobb érzéssel nézzen a tükörbe, amikor másnaponta megborotválkozik. Az ügyvédek meg azt kezdenek azzal, amit megtudnak, amit akarnak. Az is lehet, sőt valószínű, hogy hülyének nézik, és nem foglalkoznak vele. De ha van egy cseppnyi kis esély arra, hogy változzon valami, és ne a rettegés uralja Litvérvárt, ahol az élet ugyan jobbnak tűnik, de veszélyesebb, sokkal-sokkal veszélyesebb, mint régebben, akkor ő élni fog ezzel az eséllyel. Talán nem járnak majd úgy, mint az a másik…

Az oldalára fordult, begyűrte a feje alá a párnát, hallgatta még egy ideig a rádiót, aztán váratlanul, végre elnyomta az álom.

8.

Pontban negyed nyolckor Lea szinte útra készen, bűnbánó képpel nyit ajtót, és mire Zsanett megérkezik, kész a kávé is. Annyira utáltam, amikor azt hallottam, hogy az ügyvédjelölteknek kávét kell főzniük meg hosztesz-feladatokat ellátniuk (nekem speciel sosem kellett Hesszánál felszolgálnom, meg a főzőfülkében tevékenykednem, de egyértelműen azért, mert Hessza nem nézte ki belőlem, hogy akár egy kapszulás kávét is le tudnék főzni), és tessék. Lassan hozzászokom, hogy Lea feladataihoz tartozik. Vajon az mentség, hogy nem kérem rá, és magától csinálja?

Zsanett szerződését ébredés után előkészítettem, és míg a nyomtató zümmög, a két lány egymással beszélget a minikonyhámban. Nagyon remélem, Lea nem meséli el, hogy itt töltötte az éjszakát, mert akkor aztán végképp nem látszanék profinak.

Kávéval és aláírással pecsételjük meg a szerződést, kiállítok egy számlát, Zsanett fizet, és jó utat kíván.

– Már fejlesztik az applikációmat, Lea szerint is hiánypótló lesz – magyarázza már az ajtóban. Nagyot nézek. Ezek szerint már ott tartanak, hogy honnan tudod, hogy az Igazit találtad-e meg. Átfut az agyamon, hogy lefuttatnék majd egy tesztet Dorinával és magammal kapcsolatban is azon az alkalmazáson, de persze ez csak egy rossz ötlet, és már semmi értelme. Csak arra lenne jó, ha kiderülne, hogy összeillünk, akkor tudnám, hogy szart sem ér Zsanett applikációja.

– Akkor indulhatunk? – kérdezi Lea a másik lány távozása után. Beszalad a fürdőszobába, és illatfelhő vonul utána, amikor kijön. Na, szépen állunk.

Litvérváron, Hajagosék háza előtt már ott parkol egy autó, benne ül két férfi. Ők a labor munkatársai, csak pár perccel előttünk érkeztek, és már Hajagos is jön felénk a kerten át. Három autóval érkezünk a baromfitelepre. A mintavevők a csarnokban, egy asztalnál elmondják, hogy mi következik most, és aláíratják a szerződést, miszerint Hajagos megrendeli a laborjuktól a litvérvári baromfitelep és a szemétlerakó környékén történő talaj-, talajvízminta-vételt és azok laboratóriumi elemzését.

– Akkreditált a laboratóriumunk, ez azt jelenti, hogy a méréseink eredményét elfogadják a hatóságok, és amennyiben bírósági eljárásra kerül sor bizonyos esetekben, akkor elfogadják az általunk mért és igazolt eredményeket – magyarázza az egyik férfi. Mindketten középkorúak, egyikük, az alacsonyabb, bajszos már a védőruhákat szedi ki a nejlonból. – Azonban, mivel ez privát megrendelés, és nem hatósági eljárás, a hulladéklerakó telepen csak akkor vehetünk mintát, ha a tulajdonos beenged bennünket. Tapasztalataink szerint ez nem szokott előfordulni, vagyis önként nemigen engednek be – folytatja a magasabb férfi. – Persze próba szerencse, de ha nem engednek be, akkor a hulladéklerakó közvetlen környezetében vehetünk talajmintát, esetleg a kifolyó vízből mintát. A talajvízminta-vételre nem látunk túl sok lehetőséget, mert ugyan kötelező mintavételi kutakat létesíteni mind a hulladéklerakó területén, mind pedig a környékén, de ezek hatósági mintavételt szolgálnak, és lakattal le vannak zárva. Csak hatósági mérés esetén nyithatóak ki, tehát ebben az esetben erről le kell mondanunk.

– És a levegőszennyezettség mérése megoldható? – kérdezem.

– Igen, de az egy másik megrendelés tárgyát képezheti, és most nem tudjuk elvégezni. A szervetlen szennyeződések méréséhez aerosolmintát kell venni, de ez nem szerepelt a mostani felkérésben. Amúgy pedig, ha van esetleg égetés, azt inkább utána érdemes elvégezni.

A mintavevők sárga védőruhába öltözve kimennek Hajagossal, majd amikor végeznek a mintavétellel, mindannyian kocsiba ülünk, és elautózunk a hulladéklerakóhoz vezető utat lezáró sorompóhoz. Hajagos lehúzza az ablakot a terepjáróján, és kiszól, hogy ő inkább nem venne részt ezen a mérésen. Gondolom, nem akarja, hogy a polgármester rögtön megtudja, ő rendelte a mintavételt, bár úgyis meg fogja tudni, napok kérdése az egész.

Kiszállok, felemelem a sorompót, és Leával mi gurulunk elöl, mögöttünk jönnek a labor munkatársai. Az aszfaltozott út fák között vezet, megyünk vagy száz métert a kanyarig. A kanyar után már látjuk a bejáratot, két nagy sorompó zárja le, amelyek között egy szürkére vakolt portaépület áll. Mire odaérünk, két megtermett, overallos férfi jön ki a portáról.

– Mit keresnek itt? Ez magánterület – mondja az egyik, amikor kiszállok a kocsiból. Lea bent marad, és a laborosok sem nyitják ki az ajtajukat.

Odalépek és bemutatkozom.

– Ügyvéd vagyok, és egy ügyfelem megrendelésére szennyezőanyag-mérést végeznének a telepen egy akkreditált labor munkatársai. A tulajdonost keressük. – A tulajdoni lapot már láttam, a polgármesternek van egy Tiszta City nevű cége (na ez is ragyogó név), amely a telep ötvenegy százalékos tulajdonosa. Húsz-húsz százalékban egy-egy külföldön bejegyzett cég a tulajdonos, van benne még magánszemély is, de nem a polgármester, hanem a felesége.

– Nincs itt – mondja. – Ez magánterület, és hívom a rendőröket, ha azonnal nem mennek el.

– Környezetszennyezést mérünk – kötöm az ebet a karóhoz.

– Itt ugyan nem. Ide kijönnek a hivatalos szervek évről évre. Ilyen maszekokat nem enged be a tulajdonos, szépen menjenek vissza.

– Kifelé, nincs itt semmi néznivaló! – Kezd kiabálni a másik. Akkor látom, hogy Lea a kocsiból kameráz a telefonjával. – Takarodjanak kifelé!

– Csak mintát szeretnénk venni a talajból.

– Menjenek el! – A kiabálós véreres szemmel üvöltözik, közben a másik visszamegy a házba. Gondolom, hogy telefonálni fog. Még próbálok értelmes párbeszédet folytatni az ideges őrrel, amikor látom, hogy felnyílik a telep sorompója, és egy markoló közeledik felénk. Komplett elmebeteg. Nem lassít, hanem egyenesen Lea kocsija felé tart. Lea rükvercbe teszi a sebváltót, és valamit kikiabál nekem, nem értem, hogy mit, de látom, hogy a laborosok már gyorsan tolatnak is vissza, a nyomukban Leával. Én még nyugtázom magamban, hogy nem magánterületen, hanem a telephez vezető nyilvános úton űznek el minket markolóval, előhúzom én is a telefonomat, és filmezem, ahogy a munkagép fenyegetően üldözi Lea autóját, már majdnem utoléri, de a laborosok elhúznak, Lea is ad egy nagy gázt. Megörökítem az ordítozó őrt, aki felém fordulva üvölt, de nem hallom a gép hangjától. Futni kezdek, a markoló eltökélten halad a tolató Lea nyomában, egészen az útig követi, én pedig életem leggyorsabb százasát sprintelem. A kézi sorompó mögött Lea járó motorral leparkol, a laborosok kicsit már odébb várnak. A markolóból káromkodva ordibálja az őr, hogy húzzunk a fenébe, és soha többé ne lásson meg minket, mert szétlövi a fejünket. Remélem, egy-két epizódot menekülés közben is felvett a kamerám.

Behuppanok Lea mellé, aki sápadt és dühös.

– Ezek elmebetegek. Ne haragudj, hogy nem vártalak meg, de tuti, hogy nekem jött volna – szabadkozik. – Láttam, hogy nem téged üldöz, hanem engem, illetve a kocsikat.

– Semmi gáz, elég jó futó vagyok – lihegem. – Na akkor menjünk, nézzük meg, hol tudnak a környéken mintát venni.

– Szerintem itt nagy svindli van, hát miért nem engedtek be?

– Nem túl vendégszeretőek, az biztos. Amíg nincsenek meg a mérési eredmények, nem tudhatjuk biztosan, hogy mi történik – mondom. – Mindenesetre jó lenne, ha hétfőn ügyfélként bejelentkeznél a Környezetvédelmi Hatóságnál, és megtudnád, hogy mire van engedélyük hivatalosan.

Olyan érzésem van, amikor talajmintát vesz a két férfi, mintha figyelnének. Ráadásul, mivel teljesen elmebetegek az őrök, nincs rá mód, hogy a telep közvetlen közelében vegyék a mintákat, láthatóan nem szívesen kockáztatják, hogy újra találkozzanak a dúvaddal.

Amikor végeznek, azzal búcsúznak, hogy leghamarabb három nap múlva várható eredmény. Visszaautózunk Hajagosék házához.

A házigazda nem lepődik meg azon, hogy milyen fogadtatásban volt részünk a telepen.

– Gondolom, nem mondták, hogy kinek a megbízásából akarnak mintát venni – mondja. A fejemet rázom. Legyint. – Persze tökmindegy, úgyis meg fogja tudni. Le merném fogadni, már azt is tudja, hogy ki parkol már másodszor a házam előtt. Csodálkoznék, ha nem nyomozták volna ki az emberei két perc alatt, ki a kocsi tulajdonosa. – Lea vág egy grimaszt, nyilván az anyjára gondol. – Szóval nem vagyunk előrébb, nem jutottak be.

– Azt mondják, néha akkora a füst a telepen, mintha egy repülő zuhant volna le – jegyzem meg.

– Ja. Néha égetnek. Bár már egyre kevesebbszer. Figyeljenek, én csak a polgármester orrára akarok koppintani. Nem pereskedni.

– Ezt már mondta – bólintok. – Értettük. A mérések pár nap múlva elkészülnek, és akkor továbbléphetünk. Addig minden, amit elmondott, csak feltevés.

– Tudom én azt. De szeretném már beindítani az üzemet. Ha szennyezett a talaj, akkor mit lehet tenni?

– Kicsit előrerohantunk, de akkor talajcserét lehet kérni. Viszont most az is kérdés, hogy biztonsággal működtethető-e itt a keltetője.

– Nagyon nagy károm származna belőle, ha nem üzemelhetne itt többé. Az nagyon sokba kerülne a polgármesternek.

Csodálom Hajagos nyugalmát. Hollai professzor, a válófélben lévő ügyfelem tanulhatna tőle egy kis önfegyelmet. Elintézzük a szerződést (ma ilyen napom van), és elbúcsúzunk.

Már lassan gurulunk ki az utcából, amikor ránk villog egy szemből jövő Passat. Mellé érünk, és látjuk, hogy Hajagosné ül benne. Lea letekeri az ablakát, Hajagosnéé is leereszkedik. A nő arca megint dívásra van sminkelve, és sötét napszemüveget visel, pedig a nap aztán ma még elő sem bukkant. Lejjebb húzza a szemüveget az arcán, és fölüle átnéz a kocsinkba.

– Ne fektessenek bele túl nagy energiát – mondja mély hangon.

– Mibe? – kérdezzük egyszerre Leával.

– Ebbe a környezetszennyezéses dologba.

– Hogy érti? A férje a megbízónk – közli Lea.

– Ő, persze, hogy ő. De… magukat csak eszköznek használja. Talán értik, mire gondolok…

Nem, nem értjük. De akkorra már felhúzza az ablakot és gázt ad. Az ajtómon lévő, törött visszapillantó tükörben látom, ahogy elszáguld, majd egyenesen bekanyarodik a kertjükbe. Bezárul mögötte a kapu.

9.

– A lerakónál valami balhé volt – pusmogta a cigiszünetben Tatu a többieknek. Mindkét karja és a lába is tetoválva volt, onnan kapta a becenevét. Kállai Jenő nem dohányzott, de ő is kiment a többiekkel az üzem udvarára. Litvérvártól csak nyolc percre volt a város, nyolcezren lakták, nem volt nagy, és a busz félóránként járt. Biciklivel is meg lehetett tenni az utat, de jóval veszélyesebb volt, Kállai viszont lekéste aznap a buszt, elaludt, ezért inkább kerékpárral ment, hogy beérjen. Rámeredt Tatura.

– Miféle balhé? Litvérváron?

– Nemtom. A haverom hallotta az egyik őrtől. Valami vizsgálatra akartak bemenni.

– Kik?

– Nemtom, de nem a polgi emberei, mert őket beengedték volna – röhögött Tatu, és többen csatlakoztak hozzá. A polgármestert a városban nem övezte olyan félelem, mint Litvérváron, de a városiak is tudták, hogy nem ajánlatos a nevét hangosan a szájukra venni. Azt beszélték, hogy a városi önkormányzat is a zsebében van, meg támogatást is adott erre-arra, és mindenki tudta, hogy a környék legtehetősebb embere. Arról csak nagyon szűk körben beszéltek, hogy vajon honnan jött az a tengersok pénz. – Egy kis piros Forddal meg egy fehér Opellel mentek – folytatta. Kállai emlékezett a kis piros Fordra, és magában elkönyvelte, hogy ez nem véletlen, ugyanazok lehettek, a fiatal ügyvédek.

– És mi történt?

– Elüldözték őket egy markolóval – röhögött Tatu. – Tutira Budapestről jöttek, aztán azt hitték, hogy nekik minden ajtó nyitva van.

– Én úgy hallottam, Hajagos nagyon dühös a polgira – szívott nagyot a cigijéből a litvérpusztai Feri. – Állítólag kinyírta a kacsáit. Vagy legalábbis Hajagos azt hiszi, hogy a szemétlerakó miatt döglöttek meg a kacsák.

– Hát az biztos – nyugtázta Tatu. Ő már egy ideje a városban lakott, mióta összeköltözött a barátnőjével, de Litvérváron nőtt fel. – Csak hát mit kezd ezzel? Kussolnia kell. Egy ilyen háborúban csak veszíthet.

– Persze Hajagos is megéri a pénzét – pöckölte messzire a csikket Feri. – Megérdemelnék, hogy kinyírják egymást – tette hozzá halkan.

– Ja. De ez az üzem is az övé, nem igaz? – kérdezte Tatu. Elhallgattak. Mindannyian hallották a pletykát, hogy a vetőmagüzem, ahol dolgoztak, valahogyan Litvérvár polgármesteréhez kapcsolódik, de a fő tulajdonos cégben nem szerepelt a neve. De hát a tévében már annyi ilyet hallottak. Ki tudja. Beszélték, hogy csak névleg azé a cégé az üzem. Bármi előfordulhat.

– És mit akartak vizsgálni? – kérdezte végül Feri.

– Hát gondolom, hogy mennyi tiltott cucc van ott. Vagy veszélyes dolgok, a franc tudja – legyintett Tatu.

Kállai elgondolkodva ment vissza velük az épületbe, és jó negyedórával később hasmenést jelentett. Fél nap szabi, és máris tekert Litvérvár felé. Dőlt róla az izzadság, igyekezett kikerülni a kátyúkat, félrehúzódni a teherautók elől, úgy hajtott, mintha az életéről lenne szó.

Nem volt egészen biztos benne, de gyanította, hogy azok a fiatal ügyvédek jöttek vissza.

És ő tud mit mesélni nekik. Vajon hová tette a névjegykártyájukat? Talán az éjjeliszekrényre.

Bárcsak még ott lennének, mire visszaér.

10.

Bandi, mint kiderül, a benzinkútnál dolgozik, és nem hajlandó Litvérváron találkozni velünk. Így átjön majd kocsival a közeli városba, egy pékség kávézójában várunk rá, miután lassan átszeltük a litvérvári utcákat. Ugyan beugrottunk a főutca kocsmájába egy kólára, de senki sem elegyedett szóba velünk, a csapos is némán adta ki az italt, és nagy volt a csönd. Ahogy az utcákon gurultunk, úgy láttam, hogy rebben egy-két függöny, de a falu kihalt volt. Persze, dolgoznak. Egy-két idős asszony húzta a gurulós kocsiját a járdán, és láttuk a postást, de amúgy mintha egy szellemfaluban jártunk volna.

A település végén, szinte a semmiből lépett elénk két járőr. Igazoltatás. Minden iratot aprólékosan átnéztek, el is vitték az autójukhoz. Egyikük megkérdezte, mit keresünk ott. Lea odavetette, hogy kirándulunk. Sötéten nézett be az autóba az egyik zsaru, de végül elengedtek, és áthajtottunk a városba.

Bandi végre megérkezik egy hasonló állapotú kocsival, mint Leáé.

Először a pénzt kéri, szabadkozik, hogy egy litvérvári kutas nem keres valami jól. Mintha a fogamat húznák, odaadok még egy ötezrest.

– Húszban állapodtunk meg – jelzi, és vár. Még egy tízezrest adok neki, mellesleg abból a pénzből, amit Zsanett fizetett reggel munkadíjként. Elrakja, és kíváncsian pislog ránk. – Értem, hogy ügyvédek vagytok, és valami fura dologban sántikáltok. De legalább igaz a sztori, valóban Litvérváron keres valaki ingatlant?

– Mondjuk, hogy igen.

– Csak mert azt mesélte valaki a kútnál, hogy két idegen autóval be akartak menni a hulladéklerakóhoz valamit ellenőrizni. Azt mondták, az egyik egy piros Ford volt.

– Érdekelnek a hulladéklerakók – bólintok.

– Aha, persze. Már mondtad a múltkor.

– Mik az információk?

– A nő, akiről beszéltem, nem fog megszólalni. Aranytárlón laknak, ha megkeresitek, hallgatni fog a gyereke miatt. Azért itt a nevük. Sarlósék, így hívják őket. De a hallgatásukat állítólag megfizették.

Lea lejegyzi a nevet. Az ideúton elmeséltem neki, hogy mit hallottam este a mi benzinkutas informátorunktól a családról a beteg kisgyerekkel.

– Ez az információ, a családnév nem ér húszezret – jegyzem meg. Bandi szótlanul nézi az üdítőjét. Mi is csendben kevergetjük a kávét.

– De nem tőlem hallottátok – mondja végül. Megint suttogásra vált. – A háziorvos felmondott. Már hónapok óta nem költözik hozzánk új háziorvos Litvérvárra, a városból járnak ki a dokik. A hivatalos közlemény szerint családi okból ment el a háziorvos, aki itt lakott. De én tudom, hogy nem – szögezi le, és újra elhallgat. Ha most emeli a tétet, én tuti megölöm. Lea óvatosan rárakja a kezét a karomra, talán látja rajtam, hogy dühös vagyok. Bandi vág egy grimaszt, és újra suttogni kezd. – Fiatal nő volt. Jó két évig rendelt nálunk, miután az öreg Szunyogi jobblétre szenderült. Már nem is praktizálhatott volna az öreg, szerintem kilencven felé járt, vagy ki tudja. Ráadásul nagy piás volt.

– Térjünk vissza a háziorvosnőhöz – próbálom az eredeti téma felé terelni.

– Igen. Azt mondták, még nem volt meg a szakvizsgája sem, de nem találtak olyan orvost, aki eljött volna hozzánk. Ő hajlandó volt ideköltözni.

– Hogy hívják? – kérdezi Lea, és a kezébe veszi a tollat.

– Húha. Tóth doktornő. A keresztneve nem ugrik be. De a lényeg, hogy idejött, csinos volt, egyedül volt, először itt lakott Litvérváron, a rendelőhöz tartozik egy házrész, azt bérelte a hivataltól. Aztán egy jó évvel később beköltözött a városba, és onnan járt ki mindennap. Azt beszélték, előtte bement a polgármesterhez, mert valami nem tetszett neki. Aztán utána meg a véletlenek úgy hozták, hogy vele szúrtak ki ismeretlenek, például a kocsija gumiját, meg kétszer vagy háromszor betörtek hozzá pár hét alatt. Akkor költözött be a városba. Még itt volt orvosként tíz hónapig vagy egy évig.

– Ugye van folytatás? – érdeklődöm mogorván. Lea sötét pillantást vet rám.

– Hát igen. Úgy hagyott itt minket, hogy látható előjele sem volt. Más szabályok szerint dolgozott, mint az öreg Szunyogi, például sokakat küldött vérvételre a városba, és előírta minden litvérvárinak, aki elment hozzá, hogy ne termesszen a kertjében zöldséget, hanem inkább füvesítse be, ne igyon a csapvízből, hanem fogyasszon inkább palackozott vizet, és amikor füstöt látunk, akkor ne nyissunk ablakot, és utána napokig ne szellőztessünk. Valamilyen maszkot is osztogatott arra az esetre, ha megint olyan nagy füst lenne, de tudomásom szerint senki sem hordta. Ezt az egészet az anyámtól hallottam, mert én csak egyszer jártam nála, amikor elkaptam az influenzát – meséli, majd belehúz az üdítőjébe. – A helyiek akkor fordultak a dokinő ellen, amikor egy csomó embernek előírta, hogy nem ihat alkoholt, mert rossz a mája. Attól kezdve nem tartották annak az aranyos doktornőnek. Visszasírták Szunyogit, aki időnként be-benézett a kocsmába, és egyet nem tiltott soha senkinek: a piát. Mert itt néhányan csak az itallal tudtak túlélni… – ráncolja a homlokát. – Aztán egyszer csak megjelent a doktornő a kútnál tankolni. Tele volt pakolva az autója, egy kombi Opel. És egy furgon követte a cuccaival. Amikor megtankolt, nagy jattot adott nekem, és azt mondta, hogy elköltözik, és vigyázzak anyámra meg a szeretteimre. Neki el kell mennie, minél előbb, mert különben a végén még egy lakástűzben hal meg, pontosan ezt mondta. És azt is javasolta, hogy az első adandó alkalommal el innen. Mosolygott, de komolyan tanácsolta. Kérdeztem, miért. Azt felelte, hogy mert itt még a levegő is mérgezett. Hát mivel doktornő, gondolom, nem átvitt értelemben gondolta. Továbbá a lelkemre kötötte, hogy anyámat küldjem el félévente vérvételre – fejezi be, és egy lendülettel megissza a maradék italt.

– És? – kérdezem.

– Mit és? Fogta magát, aztán visszaautózott a fővárosba. Azóta nem tudok róla.

– Miért gondolod, hogy ez a háziorvosos történet érdekes lehet számunkra?

– Hát mert épp csak a számba nem rágta a doktornő, hogy ez a hely megbetegíti az embert. Ezért is kellett elmennie. Biztos vagyok benne, hogy nem maradhatott itt, mert félt.

– Meg lehet tudni a keresztnevét? – kérdezem.

– Anyám biztos meg tudja mondani, majd telefonálok. Ez még benne van a húszezerben, ne aggódj. De semmit sem tudtok tőlem. Nem is találkoztunk.

– Rendben. Más nem jut eszedbe?

– Most nem. – Hm. Ez nem hangzott túl jól. Ezek szerint maradt még valami a tarsolyában, csak újra pénzt akar majd az információért. Vagy talán már túlságosan gyanakvó vagyok vele kapcsolatban.

– Mit gondolsz? – kérdezem Leát már a kocsiban. Addigra ő már leadta az apjának, hogy meg kéne tudnunk, ki dolgozott pár éve háziorvosként Litvérváron, az „öreg Szunyogi” után.

– Azt, hogy valami alapja lehet Hajagos történetének. Valami bűzlik a szó szoros értelmében. Hétfőn kikérem, hogy mire van engedélye a hulladéklerakónak.

– És Hajagos felesége?

– Fogalmam sincs, mire célzott azzal, hogy a férje csak eszköznek használ minket. Végeredményben igaza van. A mi dolgunk, hogy amennyiben súlyosan környezetkárosító anyag van a talajban, akkor felszólítsuk a polgármestert.

– Szerintem akkor majd tovább kell lépnünk.

– Mire célzol?

– Büntetőfeljelentésre, például. – Kinézek az ablakon. Mindjárt az autópályára érünk. – De attól félek, eltussolnák az ügyet.

Csendben autózunk tovább, pedig lennének kérdéseim Leához.

11.

Olyan hevesen vert a szíve, mire végigtekert Litvérváron, mint akinek szívrohama van. Azt hallotta a kocsmában, még a múltkor, hogy az ügyvédek a baromfis Hajagos háza előtt parkoltak. Na hiszen, az egy gengszter!

Sehol sem látta a kocsijukat. Benézett a kocsmába, de nem voltak ott, azonban ha már arra járt, kért egy felest, csak azért, hogy ne okozzon feltűnést. Igaz, ilyen korán sosem szokott bemenni, de a csapos kérdés nélkül odatolta elé az italt. Felhajtotta, és már ment is. Még csak fejbe sem vágta a pálinka, valószínűleg Valicsekék már vizezik, pedig amennyiért adják, igazi pofátlanság, hogy felhígítják.

Eltekert a baromfis háza előtt, de nem állt ott idegen kocsi. Végül hazament, a biciklit a kamra elé állította, és odabent elkezdte felforgatni a lakást azért a nyomorult névjegykártyáért. Ha legalább azt tudná, hogy hívták az ügyvédet! Hirtelen annyira sürgőssé vált, hogy valakivel beszéljen, aki kívülállóként látna rá a dolgokra. Hiszen itt, náluk minden rohad. Van, aki azért nem beszél, mert fél. Aki tud valamit, nem beszél, mert az élete valamilyen formában a polgármestertől függ. És már rég nem arról van szó, hogy azért függene tőle bárki is, mert ő a polgármester. Nem bizony. Kállai is, ahogy a többiek, nem figyelt fel arra, hogyan építette ki a polgármester és a bandája a hálózatát. Mire ráébredt, hogy szinte az egész falu, meg Litvérpuszta is az övé, de még Aranytárló is, meg ki tudja, melyik falvak még, addigra már csak néztek. Hogy hogy kezdődött, azt senki sem tudja. Talán a diákkori barátsága a város polgármesterével, aki az övékének köszönheti, hogy már több ciklus óta ő vezeti a várost, de még inkább az egyéb kapcsolatai… Kit érdekel, hogyan jutottak el idáig. Kállait egyáltalán nem érdekelte volna, ha visszakaphatta volna a feleségét.

És az sem érdekelte, hogy mekkora vagyona van a polgármesternek, csak az, hogy elvette tőle a feleségét. Meg volt győződve róla.

Az a francos névjegykártya nem volt sehol. Sehol! Már háromszor átnézte a kabátzsebeit, az éjjeliszekrényt, a konyhaszekrényt, ahol az iratokat tárolta, és semmi. A szemetet nem vitte ki a kukába már napok óta, de abban sem talált mást, csak üres üvegeket.

És már nem volt otthon több üveg, vagyis olyan üveg, amiben ital is van. A boltba nem ment be, legalább egy palack bort hozhatott volna. Valahol kell még lennie házi pálinkának, amit Kertészéktől kapott. De most már annyira feledékeny… semmit sem talál.

Elkeseredetten rogyott a fotelba, és a kezével kapirgálni kezdte a bordó szövetet. Nem igaz, hogy ennyire szerencsétlen.

Van valamije, valamije azért van. Az ágy alatt, a dobozban. Csakhogy azt az ügyvédeknek kellene megmutatnia, más nem láthatja, mert vagy kiröhögnék, vagy nagy baj lenne belőle. Talán előbb neki kellene átnéznie, de nem érezte magában az erőt.

Kezébe vette a telefonját. Csak olyan telefont fogadott el a lányától, amin legalább látja a nyomógombokat. Ha a felesége nem lett volna beteg, akkor el se fogadták volna ezt a miniatűr telefont. A szemüveg ott volt az asztalon, homályos az üvege, de őt nem zavarta. Még biztos dolgozik a lánya, de nem bírta volna ki, hogy valakivel ne beszéljen.

– Papa. Valami baj van? – szólt bele Ágika a telefonba.

– Igen. Vagyis hát nem tudom.

– A munkahelyeden vagy?

– Nem. Hazajöttem.

– Mi történt?

– Ügyvédek járnak a faluban. Két fiatal. Azt beszélik mifelénk, hogy voltak Hajagosnál, és talán ő bízta meg őket, hogy vegyék fel a kesztyűt a polgármesterrel, de én beszéltem is velük. Persze nem tudom, mi az igazság, sok a szóbeszéd, tudod. Állítólag házat akarnak venni valakinek, de én gyanítom, hogy nyomozgatnak. Mondták is, ha tudok valamit, szóljak.

– Papa, ne üsd az orrod mások dolgába!

– Itt nem arról van szó, hogy mások, dolga, hanem… hanem… – Nem tudott parancsolni a könnyeknek.

– Jól vagy? Mit keresel otthon? Ittál?

– …

– Hallod? Mi a baj?

– Az a baj, hogy anyádat megölték, és a bűnösök szabadlábon élvezik az életet – szedte össze magát. – És megölnek még másokat, sokakat…

– Ne beszélj ilyeneket, kérlek. A mama beteg volt.

– Ők mérgezték meg! Kérdezd meg a doktornőt… vagy… Nekem beszélnem kell azokkal az ügyvédekkel! – Megint elszakadt a cérna.

– Papa, nyugodj meg. És ígérd meg, hogy nem iszol annyit.

– Nem iszom annyit…

– Engedd el a múltat. Nekem is nagyon hiányzik… De tovább kell lépnünk, papa. Hazajövök holnap este, rendben? Vasárnap elmegyünk ebédelni, és csak este utazom vissza.

– Miattam ne…

– De, már karácsony óta nem találkoztunk. Úgyis mentem volna.

– Talán vannak bizonyítékaim…

– Hagyd a múltat, papa. Csak rossz sülhet ki belőle, ha kitálalsz. És az egész csak szóbeszéd. Szóbeszéd, papa!

– Nem tudom. Nem hiszem.

– Miért nem dolgozol? Még a munkában kéne lenned!

– Fél nap szabadságot vettem ki. El kellett jönnöm. Kerestem az ügyvédeket, de már elmentek.

– Akkor hagyd is őket. Nem tudhatod, min dolgoznak. Az ügyvédek sokba kerülnek.

– Tudom.

– Nyugodj meg. Holnap találkozunk.

Szégyellte magát, amiért felzaklatta a lányát. Már rég nem volt az az erős apa, aki annak idején. Még nem volt hatvan, jövőre tölti be, és már ilyen ramaty, részeges, sírós öregember lett. Vagy húsz évvel öregebbnek néz ki a koránál. Pedig még öt évvel ezelőtt is erős volt és vidám. Most meg… És ami a legszörnyűbb, hogy nem is képes összeszedni magát. Mert hát miért? Mi értelme az egésznek? A lánya mondta, hogy szerezzen egy kiskutyát. Hát majd pont az kéne. Amikor a gyerek kicsi volt, mindig volt kutyájuk. Az jutna eszébe egy kutyáról, hogy voltak boldog évei. Meg az, hogy a kutyát is megölik… megöl mindenkit ez a hely.

Nem is járt orvoshoz sem. Még amíg itt volt a doktornő, fiatalka, kedves nő volt, addig kénytelen volt beengedni. Vele lehetett beszélgetni is. A kedvéért elment a vérvételekre. A doktornő tudta, hogy iszik, és őt nem beszélte le, csak azt mondta, hogy ne házi borokat igyon, hanem legalább vegyen valami minőségit. Néha még nevetett is, amikor a doktornő ilyen tanácsot adott neki. De hát olyan becsületes volt. Amikor jött, fiatal volt és tapasztalatlan, aztán végigcsinálta becsülettel a feleségével az utolsó hónapokat. A felesége is kedvelte. Neki magának meg egy újabb törés volt, amikor a doktornő elment. Megijedt, neki elmondta. Egy ideje úgy érezte, hogy figyelik minden percben. Még ő tanácsolta neki, hogy menjen el. Fiatal volt, egyszer majd meg kell házasodnia, és Litvérváron nem túl sok a fiatalember. A fiatalok többsége elmegy. De hát jobb is így.

Nem tudta, hogy elővegye-e az ágy alól a dobozt. Ha belenéz, azzal egész biztosan még jobban felzaklatja magát. Ha nem, akkor meg mihez kezdjen? A kert már rég nem érdekelte. A doktornő mondta is, hogy hagyja a fenébe. Egyedül a diófát szerette, mert azt a feleségével közösen ültették. Olvasni nem szokott, a tévét butító doboznak nevezte, még a rádióval elvolt valahogy. A lánya be akarta vezettetni az internetet hozzá, amikor egyedül maradt. Internet! Hát ő már nem fog új dolgokat tanulni.

Azon morfondírozott, hogy visszamegy a kocsmába. Ott emberek között van, gyorsan elmegy az idő. És talán hall is valamit az ügyvédekről. Igen, lehet, hogy visszakarikázik a főutcába.

12.

– Mindent el kell mesélned a barátnődről! – szólít fel anyám, mialatt azzal foglalatoskodik, hogy beszúrja a csillagszórót a répákból és felezett almákból szépen összerakott „tortába”. Csak örülni tudok, hogy a többiek kint vannak a kertben az ünnepelttel ezen a szép tavaszi napon, és nem hallják ezt a beszélgetést.

– Nem a barátnőm, már mondtam, hogy a munkatársam. Semmi sincs köztünk, anya. Nem is vagyunk egymás esetei.

– Az a legjobb. Gondolod, hogy Tibi az esetem volt? Hát miből veszed, hogy az alacsony, kopasz férfiak érdeklődést váltottak ki belőlem? Nézd csak meg apádat. Ő aztán jóképű. – A csillagszóró csak nem áll meg, most éppen elferdült az almák között. – Valamennyire te is rá ütöttél. – Köszi, anya, akarom mondani, de nem szólok. – Persze a bátyád örökölte igazán a jóképűségét és a lenyűgöző sármját. – Anyám ezek szerint összekeveri a sármot és a gátlástalanságot. – Tibi a személyiségével, a humorával és azzal hódított meg, hogy figyelt rám. Jó volt vele beszélgetni. Gondoltad volna, hogy apáddal csak a válásunk után tudtunk elkezdeni beszélgetni? Őrületes vágy volt köztünk, igazi kémiai vonzódás…

– Erre nem vagyok kíváncsi.

– Persze, megértem. De akkor is van ilyen. Azért vonzottuk egymást, hogy ti megszülessetek. Nagyon jó genetikai állományt örököltetek a bátyáddal, ezért találkoztunk apáddal. Hogy kiváló utódok szülessenek a szerelmünkből. – Hát persze. Nem tudok röhögni, pedig elég röhejes, amit mond. – De mi ketten nem tudtunk együtt élni. Apád nagy vadász, vele nem tudtam monogám kapcsolatban élni. Mindennek tetejében öt másodperc alatt képesek voltunk összeveszni – magyarázza. Az üvöltözésekre elég jól emlékszem. – Aztán jött Tibi, és… látod. Mi összeillünk. Teljesen mindegy, hogy amíg nem ismertem, azt hittem, nem az esetem.

– Aha. Hát, köszi a tájékoztatást. Nálunk nincs vonzalom, még csak pár napja ismerem Leát, aki az ügyvédjelöltem.

– Azért ahogy egymásra néztetek…

– Ne képzelődj. Semmi nem volt abban, ahogy egymásra néztünk. Legfeljebb az lehetett a tekintetünkben, hogy hoppá, hát ez aztán egy fura család.

– Fura, mi? Pedig nem is ismer minket – nevet, és magamban hozzáteszem: nem is fogja jobban megismerni a családunkat. Legalábbis őszintén remélem.

– Ugye Laci nem jön ma?

– Ugyanúgy a fiam, mint te vagy. Janka is itt van, pedig hozzá aztán semmi közöm. És Kingushoz…? Hát hozzá aztán semmi, már megbocsáss, hogy szóba hozom, de mégis itt van minden második hétvégén – céloz a legkisebb féltestvéremre, akit kerülök, hacsak lehet, bár ő tényleg nem tehet semmiről. – Itt nagyon szívesen időznek a családtagok.

– Aha. Értem. Hát mindenesetre én ma el fogom kerülni Lacit, ha idejön.

– Tudod, gondolkoztam a múltkori bokszolásotokon – teszi le a csillagszórót, és nekitámaszkodik a konyhapultnak. – Ez egy krízis köztetek, ami hamarosan tetőzik. Utána majd jobb lesz.

– Szuper.

– Nem hiszed, ugye? Pedig az anyád vagyok, és jobban ismerlek, téged is, Lacit is, mint ahogy ti ismeritek magatokat.

Hát én nem tudom, de egy biztos: mindannyian jobban járunk, ha a bátyám ma távol marad.

Boldog szülinapot! – ezt énekeljük Bárónak, ami talán nevetséges lenne annak, aki nem a családhoz tartozik, de Báró és Szeli sokkal jobb fejek például, mint a vér szerinti szüleim (ezt Tibi miatt mondom így, mert Tibi azért valóban teljesen normális), sokkal több humorérzékük van, mint a családom egy-két tagjának, és engem még sosem baszogattak. Tehát igenis, jár a torta meg az ünneplés. Báró még gyerek, a tenyésztője felvilágosított, hogy nagyjából tízéves korára fog felnőtté válni, és szerencsére anyám etetési szokásai miatt nem tud elhízni, pedig a shetlandi hízékony fajta.

A csillagszórót Szeli megugatja, Báró viszont alig várja, hogy leégjen, és befalhassa a tortáját. Szeli egy csontot kap, mi pedig hangosan kiabáljuk, hogy Isten éltessen sokáig, Báró, és tapsolunk, mintha egy nyálas amerikai filmben szerepelnénk.

Vagyunk néhányan: Janka, a féltesóm, a teljes szomszédság Laurával, a pónisétáltató lánnyal, anyám barátnője, egy terapeuta, aki a legutóbbi ilyen alkalommal közös meditációra szólított fel minket, Tibi tizenhat éves lánya, valamint a fia és annak barátnője, és apám legkisebb gyereke, a másfél éves Kinga. Továbbá anyám és Tibi. A kiskorúakat leszámítva mindenki rajta van valami szeren, mi Tibivel és Jankával egy-egy mexikói sört szorongatunk, a terapeuta pálinkázik, anyám meg tuti valami jó erős cuccot küldött be a kísérleti gyógyszerei közül, mert megállás nélkül pörög, mint a motolla.

– Mesélj! – sodródik mellém Janka.

– Holnap elutazom. Ma még be kell csomagolnom.

– Nekem köszönheted, hogy eljutsz egy paradicsomi szigetre.

– Egy napra. Egyetlen napra, ezt ne felejtsük el.

– Máskülönben egy napra se jutnál el oda – vigyorog. – És más nem jelentkezett azóta a hirdetés hatására?

– Leszámítva a baromfivészes hapsit, nem. De vannak normális ügyeim is.

– Ennek örülök. Mi van a gyakornokoddal?

– Nem tudom – rázom meg a fejem, és azon gondolkozom, mennyit mondjak el neki. Tuti, hogy húzni fog vele, ha elmesélem, hogy az irodámban lakik.

– Ezt hogy érted? Nem mondott fel, ugye?

– Egyelőre nem – vigyorodom el. – Tegnap voltunk Litvérváron, a baromfisnál. Egészen ügyes, sok mindent rá lehet bízni. De még nem látok tisztán. Nem értem, miért pont nálam akar dolgozni. Ráadásul a szülei fizetik, hogy foglalkoztassam. Ez olyan, mint valami filmben. Eddig legalábbis. Tuti, hogy lesz valami rossz is benne.

– Teljesen őrült vagy. Miért nem hiszed el, hogy történhetnek veled jó dolgok? – kérdezi. Eltűnődöm.

– Elhiszem, csak egyelőre óvatos vagyok. Majd meglátjuk. Addig is igyekszem úgy intézni a dolgokat, mintha egyedül lennék. Egyedül is meg kell tudnom oldani a feladataimat, márpedig, neked köszönhetően elég különös ügyekkel bíztak meg. Én pedig nem akarok kudarcot vallani.

– A stréber! – vigyorog, és meghúzza az üveget. – Mondd el, mi van azokkal a dögökkel.

– Miféle dögökkel?

– Hát a kipurcant csirkékkel.

– Nem csirkék, hanem kacsák.

– Te tényleg stréber vagy.

Ebéd előtt beállít Bozsó is, hát azt már tényleg nem mertem feltételezni, hogy anyám a legjobb haveromat is meghívja. A menü egyébként skót jegyeket visel, bármit is jelentsen ez, legalábbis elsőre nem tűnik olyan rendkívülinek. Báró shetlandi póni, a Shetland-szigetek pedig anyám szerint Skóciához tartoznak, ezért megbízta Tibit, hogy kreáljon nekünk skót ételeket. Az persze kicsit árnyalja a dolgot, hogy Báró Magyarországon, egy magyar tenyészetben született, de ezzel a körülménnyel senki sem foglalkozik. Skót, és kész. Így aztán a tárkonyos bárányleves előtt skót tojás az előétel (ami Tibi elmondása szerint inkább csak elnevezésében skót), de a főétel első hallásra inkább riaszt, mint kedvet csinál az étkezéshez. Birkagyomorba töltve valami darált belsőség, „tipikus skót étel”, hát ez azért kiveri nálam a biztosítékot, és inkább a marhaszeletet választom. Töltött palacsinta a desszert, ami nem meglepő módon a skót palacsinta fantázianevet viseli. Rengetegen vagyunk, én Janka és Bozsó közt ülök, akik rajtam áthajolva beszélgetnek egymással. Bozsó nem iszik, mert kocsival jött, kíváncsi vagyok, hogyan fogja elviselni a délutánt. Én mindenesetre gyorsan le fogok lépni, nagyon jó alibim van: a csomagolás. Persze anyám azt sem tudja, hogy holnap elrepülök. Még nem is tájékozódtam, hogy pontosan hová megyek Miamiból.

– Tudtad, hogy Balázs a Karibra utazik holnap? – hajol át rajtam Janka. Bozsó a homlokát ráncolja, vajon hihet-e a tesómnak, vagy csak húzza őt. – Megy az egyik ügyfeléhez. Egy napot tölt majd ott.

– Viccel, ugye? – néz rám Bozsó. Megvonom a vállam.

– Nem viccelek – erősködik Janka. – Mondd meg neki!

– Nem viccel – mondom. – Utazni fogok. Elrepülök a tengerentúlra, egy nőt kell megkeresnem.

– Na ne szórakozzatok. Elég fárasztó józannak lenni ebben a társaságban – rázza a fejét a haverom.

– Hát akkor minek fogadtad el anyám meghívását? – érdeklődöm.

– Nem anyád hívott meg, hanem Janka.

A húgom a tányérjába mered, és a birkagyomorba töltött izével szemez. Aha. Vagy úgy. Nem is tudom, mit gondoljak.

– Azért hívtam Bozsót, mert mégiscsak ünnep ez a nap, meg minden – nyögi Janka. Ja, persze. Bozsónak van barátnője, drága hugi. Nem mondom ki hangosan.

Anyám a desszert előtt pohárköszöntőt mond, ma már nagyjából ez a harmadik beszéd.

– Báró vidámságot és optimizmust hozott az életünkbe – kezdi. Ebéd előtt átöltözött, most egy pont olyan vörös gumiruhát visel, mint amilyen a hajszíne (igen, gumiruhát, vagy valami gumihatású anyagból készültet), a cucc fénylik, és minden egyes domborulata látszik benne. Kicsit égek, de már mindenki megdicsérte rajtam kívül. A ruha a térdéig ér, és nincs extrém dekoltázsa (ez meglepő), továbbá nem meglepő módon teljesen a testére feszül. Hihetetlen a szerelése. Tibi úgy néz rá, mint egy istennőre. – Pont akkor került hozzánk, még babalóként – esküszöm, hogy ezt a szót használja: babaló –, amikor nagy változások előtt álltunk. A nagyfiam már elköltözött itthonról, a párom nem sokkal korábban adta fel a korábbi életét, hogy összekösse az enyémmel. – Tibire mosolyog. – És már éreztem, hogy a kisebbik fiam is hamarosan kirepül. Nem voltam felkészülve a kiürültfészek-szindrómára. Nem mondom, hogy Tibi előtt mindig volt nálunk meleg étel, azt sem állítom, hogy tökéletes anya lennék. Felneveltem két gyereket, mondhatom, hogy egyedül, bár a volt férjem anyagilag támogatta őket, elváltam, sokáig nem mertem belemenni új kapcsolatba, aztán Tibi elvarázsolt. De tudtam, hogy akkor is fellép majd az üresfészek-szindróma, és én igyekeztem felkészíteni magam erre. Aztán amikor Báró idekerült, édes, bájos, vidám lovacskaként, új feladatokat adott. Vele nemcsak foglalkozni kellett, hanem gondoskodni róla, mint egy kisgyerektől. Ne etessük túl, ne legeltessük túl, gondoskodjunk szórakozásról neki… És amikor Balázs elköltözött, én épp egy patairha-gyulladásból próbáltam Bárót kikezelni, amit a túlzott legeltetés miatt kapott. Nem sírdogáltam, amikor Balázs összeszedte a cuccait, amikor eltűnt a büdös edzőcipője – mosolyog rám. Ki kéne kérnem magamnak, egyáltalán nem büdös a lábam. Visszamosolygok, bátorítóan. Most egy pillanatra nem az anyámat látom benne, hanem egy erős, bátor, csinos nőt, aki nem képes megöregedni. – Nem kapott el a zokogás, amikor láttam az üres szobáját. Báróval foglalkoztam, diétára fogtam, Tibivel és vele nagyokat sétáltunk, elkezdtem aerobikozni, jógázni, olvasni, és mire ráébredtem, hogy ketten maradtunk, már úgy éreztem, hogy kinyílt a világ, és a második, igazi csúcskorszakomat élhetem. El tudtam engedni a fiaimat, nem mondom, hogy nem akarok beleszólni az életükbe, de elfogadtam, hogy a maguk életét élik. Az enyémet pedig tökéletesítettem. És arra jöttem rá, hogy Báró, és később Szeli is idevonzza a családot és a barátokat. Igen, mindig itt van körülöttünk valaki – neveti el magát, de párás a szeme. Jesszusom, én is elérzékenyültem. – Úgyhogy emelem a poharam Báróra, és persze rátok, akikkel együtt ünnepelhetünk!

Óriási taps. Janka a szemét törölgeti, Bozsó a tányérjába pislog. Én sem szólalok meg, csak arra gondolok, hogy a tetű bátyám természetesen nem dugta ide a képét. Pedig anyánk miatt eljöhetett volna. Remélem, eltört az orra.

A desszert után anyám barátnője, Helga feláll, és közli, hogy Báró tiszteletére most egy különleges élményben fog részesíteni minket.

– Az unikornisokkal fogunk dolgozni – jelenti be, és tart némi hatásszünetet. – Elhozom mindenkinek a saját unikornisát.

Bozsó ránk néz, én vállat vonok, Janka visszafojtja a nevetést.

– Bizony, ahogy őrangyala, úgy unikornisa is van mindenkinek. Akár egy, akár több – néz körül a társaságon Helga. Emlékeimben úgy él, hogy kamaszkoromban óvott a jósnőktől meg mindenféle szektától, és közölte, nem szabad bedőlni semmiféle spirituális baromságnak. Aztán valami történt, olyan könyvekkel kezdett mászkálni, mint a Lélekugrás vagy mi, meditációkat tart, szerelmeseket láncol össze örökre, elengedésterápiákat rendez gyertyákkal és angyalszobrokkal feldíszített teremben, ma meg unikornisokat keresünk. Ez vicces is lehetne, de az az ijesztő, hogy el is hiszi, hogy idehozza nekünk az őr-unikornisainkat, vagy mifenét.

– Az unikornis egy ló, igaz? – suttogja Bozsó. Janka válaszol:

– Aha, és van szarva. A játékboltokban lakik, plüss formában jött le a földre.

– Az unikornisok mágikus lények, az angyalokat segítik a munkában, vagyis minket, földi embereket segítenek – magyarázza Helga. Majd elénk vetíti a csodálatos lényeket, el kell képzelnünk, sőt idővel látnunk is kell legalább egyet, de az is lehet, hogy többet. Ők a saját unikornisaink, akik meghallgatják a vágyainkat. Helga lassan beszél, és arra kér minket, hogy csukjuk be a szemünket. Hamarosan kívánni fogunk valamit, amit meghallgatnak az unikornisaink, és teljesítik. Hosszan, lassan, vontatottan beszél.

…Arra ébredek, hogy csönd van. Keveset aludtam az éjjel. A szerencse a dologban, hogy már éppen búcsúzkodunk az unikornisainktól Helga vezetésével.

Azt hiszem, semmi furcsa nincs benne, ha az unikornisok távozása után koccintok Tibivel (és egy pálinkával).

– Nem húzunk el? – hajolok oda később Jankához, aki az álmából frissen ébredt kistesónkat ringatja a kezében. Igyekszem nem nézni a gyerekre.

– Mehetünk. Szólok Bozsónak. Fogd – mondja, és a kezembe nyomja Kingát. Ezt nem teheti! Még sosem értem hozzá. Most sem nézek rá, hanem anyámat keresem kétségbeesetten a tekintetemmel, a gyerek pedig bőg Janka után. Végül anyám megment, és bocsánatkérő mosollyal kiveszi őt a kezemből.

Bozsóval és Jankával együtt lépünk a távozás mezejére. Tudom, hogy titkolózásnak tűnik, csak egyszerűen nem volt alkalmam anyáméknak elmondani az utazást. Mivel összesen három és fél napról van szó, talán meg se tudnák, de, bár nem kell minden napomról tájékoztatást adnom, ez olyan elhallgatás, amit anyám utólag hazugságnak értelmezne. Úgyhogy nem felejthetem el, hogy szóljak neki.

A kapuban futunk össze Lacival. Sajnos nincs beragasztva az orra, és ahogy egy pillanatra ránézek, úgy látom, még csak monoklija sincs. A mázlista. Csak morgunk egymásnak valamit köszönésképpen, Jankával összepuszilkodnak. Jellemző a fasz bátyámra, hogy pár órával lekési a fő attrakciót. Nyilván csak megéhezett, és ezért teszi mégis tiszteletét a családi eseményen. A kezében egy tortadobozt cipel. Nevetséges, Báró nem eszik igazi tortát. Természetesen pontosan a kapu elé parkolt a csillogóra vaxolt tetőablakos autójával, nekünk a sárban kell Bozsó kocsijához araszolnunk miatta. Önző pöcs.

A hazaúton Janka és Bozsó dicsérik anyámat, és elmondják, hogy mennyire szerencsés vagyok Tibi és anyám miatt.

– Ja. Kicsit merész volt a ruhája – közlöm.

– Nagyon jó ruha – veszi őt Janka azonnal a védelmébe. – Tudod, hogy az Oscar-díj átadásán is voltak sztárok, akik gumiruhát viseltek? Ez a menő Hollywoodban! – Úgy néz rám, mintha pár száz évvel korábbról érkeztem volna ide egy időugrással. Persze mit is vártam tőle. Ma, mondjuk, egyszerűen öltözött, csupa feketébe, fekete farmer kis csillogó szálakkal, fekete szűk felső, ja és persze egy pink dzseki, de tuti, hogy csak nem akarta, hogy látszódjon a gatyáján a sár, ha netán Báró és Szeli a szokásos formáját hozza.

– Igen, a fényes gumiruha a menő – bólogat Bozsó is, és nem tudom kitalálni, hogy csak Janka kedvében akar-e járni, vagy komolyan gondolja. De nyilván a tesóm miatt csinálja. Nagyon is meghitten ücsörögnek ott elöl. Bozsó lassan vezet, vagyis szeretné, ha tovább tartana az út. Janka pedig, mintha csak velem akarna beszélgetni, félig hátrafordulva ül az anyósülésen, és persze így közelebb van a haveromhoz.

– Engem nem zavar, amíg nem teszik nekem is kötelezővé – morgom, azon gondolkozva, hogy Janka tényleg belemegy-e harmadikként egy kapcsolatba. Nem teheti. Bozsó lazán kezeli a kapcsolatokat. Bár egy ideje állandó barátnője van, aki, ha jól tudom, egy héten legalább három éjszakát Bozsónál tölt. Mégse mutatta be nekünk, tehát annyira nem komoly az ügy. Karácsony előtt mesélte, hogy a barátnője szeretne összeköltözni vele, hiszen gyakorlatilag együtt laknak már így is, de Bozsó szerint határozottan megnyugtatóbb, ha nem minden cucca van ott a lánynak, hiszen így „van levegőjük”. Hát nem tudom, mi számít levegőnek Bozsó számára, remélem, nem egy liezon Jankával. A tesóm nagyon érzékeny, hiába néz ki úgy, mint egy jégcsap. Nem törheti össze a szívét pont a haverom.

– Apával mikor beszéltél? – néz át az ülés fölött, az üléstámlája mellett Janka. Naiv kérdés. Szerintem azért választotta ezt a pózt, hogy hozzáérjen Bozsó vállához.

– Pontosan tudod, hogy mikor – vetem oda. – Nem hiszem, hogy ezt komolyan kérdezed.

– Jó, csak… mit tudom én. Tudod, hogy én időnként találkozom vele.

– Nem érdekel – vonok vállat. – Nem kell beszámolnod a találkozásaitokról.

– Oké – bólint. – Csak hát… tudod… gond van a prosztatájával. – Nem válaszolok. Nem rám tartozik az apám prosztata-megnagyobbodása. Ez az egész biztos arról szól, hogy béküljünk ki. Egyébként is, mi köze ehhez Bozsónak? Janka nagy levegőt vesz, majd újra megszólal. – Lehet, hogy prosztatarák.

Rámeredek. Az apám egy egészségtől kicsattanó férfi, aki megdug minden nőt, aki az útjába kerül. Amikor azt mondom, hogy minden nőt, akkor azt úgy értem, hogy MINDET, egytől egyig. Makkegészséges, és rémesen önző. Miről beszél Janka?

– A „lehet”, az mit jelent? – kérdezem.

– Emelkedett a PSA-ja, az úgynevezett szürke zónában van, nem tudják, mi okozhatja, akár gyulladás is, úgyhogy most jön még egy vizsgálat, meg azt hiszem, a biopszia – hadarja Janka, aki nyilván utánanézett az interneten annak, amiről beszél, én mindenesetre nem is értem.

– Tehát nem biztos.

– Nem. Szerencsére nem.

– Láttad a leletét? – kérdezem gyanakodva. Apám a legnagyobb konspiratőr a világon. Bármit kitalál, ha úgy érzi, szeretetre van szüksége.

– Te teljesen bolond vagy, Balázs – feleli dühösen a húgom. – Értem, hogy folyton háborúztatok, hogy megbocsáthatatlannak tartottad, hogy állandóan megcsalta az anyádat, és nem tudod feldolgozni, hogy lelépett tőletek, otthagyott, legalábbis így éled meg, de nem kéne azt feltételezned róla, hogy betegnek hazudja magát.

– Bármit feltételezek róla. Emellett pedig nem hiszem, hogy ki kéne analizálnod a kapcsolatunkat. Mára ez már sok lenne, és nem is a szakterületed – döntöm a fejtámlámnak a fejemet. Talán Bozsó megmenthetne, és bedobhatna egy másik témát, de a haverom hallgat.

– Persze, értem, hogy nagyon megharagudtál rá, amikor összejött a volt barátnőddel – folytatja Janka. Elakad a lélegzetem. Képes felhozni ezt a témát, pont ezt, ami tabu! TABU! Még anyám sem állhat elő vele, senki. Senki nem emlékeztethet arra, hogy Dorina és az apám… – Az egy totál gusztustalan dolog volt – folytatja. – De! Százmilliószor megpróbált bocsánatot kérni, ő is és a volt barátnőd is. Te a lehető legdurvábban kirúgtad őket.

– Igazam volt.

– Dorina már két hónappal korábban szakított veled. Te mondtad.

– És az mit jelent? – sikerült felhúznia. – Szerelmes voltam Dorinába, az én barátnőm volt, és apám lesmárolta egy olyan buliban, ahol én is ott voltam. És nem elég, hogy lesmárolta, hanem elvitte magával. Szerinted…?

– Szerintem már megbocsáthatnál neki. Végül is… ti már nem jártatok, az apánk pedig fele…

– Ki ne mondd! – kiáltok rá. Hiába.

– …feleségül vette Dorinát.

13.

– Becsomagoltál? – Lea van a vonalban. A sporttáskám fölött állok tűnődve, nem azon, hogy mit vigyek magammal, hanem azon, amit Janka mondott.

– Még nem, de már gondolkozom rajta.

– Izgalmas lesz. Mindenképpen beszéljünk Viberen. Tuti van ott internet.

– Oké, ha lesz idő rá, beszélünk. Ne felejtsd el kikérni a hatóságtól az infót.

– Nem fogom. Amúgy a meggyes piskótát sajnos bent felejtettem a kocsi hátsó ülésén – vallja be. Elmosolyodom. Úgysem hittem ebben a mérésben. Szerintem a meggy fagyasztott volt a Lidlből.

– Semmi gáz. A lényeg, hogy pár nap múlva megvan az eredmény.

– Aha. Balázs… Nagyon köszönöm, hogy az irodádban alhattam – mondja halkan. – És meg is oldódott a helyzet. Ma már nem lakom be a kanapédat.

– Hát… az jó. Mármint hogy megoldódott – felelem, és érthetetlen okból van bennem egy kis szomorúság. Valahogy jó volt a tudat, hogy egy nő alszik éjszakánként a kanapémon, szíves párnán, és kakaót szürcsölget elalvás előtt. De persze ez így van rendjén.

– Igen. Rendes volt tőled, hogy nem dobtál ki, köszönöm – feleli, de egy szót sem szól róla, hogy milyen okból állomásozott nálam ideiglenesen. Én pedig nem kérdezem.

– Majd nézesd meg az ügyféllel a levelet, amit a munkáltatójának írunk – kérem őt. – Addig ne küldd el, amíg nem érek vissza.

– Hát persze, hogy nem.

– Rendben. Akkor… jó éjszakát.

– Jó utat! Majd jelentkezz!

Leülök az íróasztalhoz, kinyitom a laptopomat, és rákeresek St. Bartsra. Elámulok. Egy pici sziget a Karib-tengeren, nagy gépek nem is tudnak leszállni rajta. Nagyon gazdagoknak van ott villájuk, a villatulajdonosok többnyire magángéppel érkeznek. Egy találat szerint egy nagyon híres orosz milliárdos a St. Maarten-szigetig repül a hatalmas magángépével, ott egy kisgépre száll át, mert csak az tud landolni St. Barts szigetén. Hát nem hangzik rosszul.

Amikor végzek a csomagolással (bedobtam a sporttáskámba egy fürdőgatyát is, biztos, ami biztos alapon), felhívom anyámat, hogy beszámoljak az utazásról.

– Most viccelsz – reagál. – Ugye tudod, hogy elmondhatod, ha lelépsz a gyakornokoddal pár napra wellnesselni a Mátrába. Nem kell ilyen hülyeségeket kitalálnod.

– Ez az igazság. Egy ügyfelemhez kell kimennem.

– Még apádnak sem hiszem, hogy vannak meghívásai a Karib-tengerben lábukat áztató milliomos ügyfelekhez, pedig aztán neki tényleg nagy az ügyfélköre.

– Meg tudjuk oldani, hogy legalább ebben a beszélgetésben nem hozzuk fel többet apámat, semmilyen összefüggésben? – kérdezem kicsit ingerülten. – Én mindenesetre már most ígéretet teszek rá.

– Rendben. Nézd, lehet, hogy meleg az ügyfeled, és megtetszettél neki. Máskülönben minek fogadna fel egyáltalán? Hát csak vannak azon a környéken is ügyvédek!

– Majd elmesélem… egyszer. Vannak magyar vonatkozásai is az ügynek.

– A rezidensed is megy? – szarkazmus van a hangjában, tuti azt hiszi, hogy egy mézeshetet akarok eltitkolni előle.

– Ügyvédjelölt, és nem jön.

– Kár. Legalább összejönnétek, nem kellenének ezek a kerülők.

– Anya, hagyd már ezt! – kérem. – Egyébként nagyon klassz bulit csináltál, gratulálok! Báró is értékelte.

– Kár, hogy nem maradtatok tovább. Megjött a bátyád, és nagy műsort csinált. Hozatott egy minipónit valahonnan néhány órára, hogy Báró találkozzon fajtabelivel. Persze nem shetlandi volt – mondja sajnálkozva. – De így is jó kis show-t rendeztek. Úgy rohangáltak, mint a bolondok.

– Fantasztikus – nyugtázom, de azért hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem vagyok rohadt dühös Lacira. Így akart mindenkit felülmúlni, egy ilyen meglepetéssel. Holott egész pontosan leszarja a pónit.

– Tudod, hogy Báró imád téged – hízeleg. Nem vesz le a lábamról.

– Jó éjt, anya. Holnap korán kelek.

– Majd írj, ha leszáll a géped! Hol fogsz leszállni?

– Először Londonban, aztán Miamiban, azután meg San Juanban, utána azon a szigeten.

– Nagyon izgalmas. Csinálj sok fotót, és ne szedj össze semmilyen nemi betegséget! Sajnálom, hogy nem szóltál előbb, mert adtam volna olyan gyógyszert, amivel tudsz aludni a repülőn, és olyat is, ami ébren tart a szigeten.

– Vicces vagy. Jó éjszakát.

Az apámról álmodom meg Dorináról, megmérgeztek egy falut, és nekem kell kiderítenem az igazságot, és nagy dilemma, hogy lecsukassam-e őket. A bátyám az ügyvédjük, úgyhogy dutyi lesz ennek a vége. Álmomban van egy vörös hajú barátnőm, aki minden este meggyes piskótát süt nekem, holott nem is szeretem a süteményeket. Janka egy unikornison száguld be hozzám, és közli, hogy akkor is le fog feküdni Bozsóval, ha emiatt kiborulok. Amikor Janka elvitorlázik az unikornis nyergében, a vörös barátnőm közli velem, több helyre van szüksége a fürdőszobában. Akkor látom, hogy az álombeli lakásunk a Bécsi úti irodám.

Rémülten ébredek arra az álomképre, hogy a vörös lány Lea. Vagyis csak azt hiszem, hogy Lea.

Hajnal van még, de már nem merek visszaaludni. Egy kávéról álmodozva várom, hogy megszólaljon az ébresztő.

Metróval és busszal megyek a reptérre, simán becsekkolok, nincsenek sokan előttem, és odabent azonnal az emeletre, egy kávézóba vezet az utam. Két kávé után készen állok a repülésre.

Az első meglepetés akkor ér, amikor udvariasan az első sorba ültetnek. Az öreg business classra vett nekem jegyet! Azt a mindenségit.

Kiélvezem a lehetőségeket, kérek egy narancslét, egy kólát még a felszállás előtt, az úton elfogyasztom a meleg reggelit, kérek három kávét, és aztán még egy pezsgőt is elfogadok. Elképesztő luxus, holott, az eddigiek ismeretében semmit sem fogok tudni segíteni az ügyben. Kezdem sajnálni az öreg Hernád bátyót.

A második meglepetés a londoni reptéren ér, ugyanis a jegyemmel simán beengednek a hatalmas, minden luxussal felszerelt business-váróba, és ott várhatom ki, amíg elkezdődik a beszállás a Miamiba tartó járatra. Nem vagyok éhes, de azért eszem egy szendvicset, egy rántottát, kávézom, és a panorámaablak előtt egy kényelmes nyugágyon hátradőlve figyelem a reptér reggeli forgalmát. Egészen meglepőnek találom, és persze hihetetlen figyelmességnek és nagyvonalúságnak, hogy nem turistaosztályra szól a jegyem. Végül fel is hívom Zsanettet, és megköszönöm neki, hogy a bácsikája ilyen szuper jegyet küldött.

– Ja persze. Készülj fel rá, hogy a nagybácsinál nemigen fogsz aludni, biztosan minden órádat ki fogja használni – mondja a lány. – Gondolom, azért küldött ilyen jegyet, hogy pihenj és aludj a gépen.

Ha így is van, nem zavar. Még egy kávé, és lassan elindulok, mert szólítják a Miamiba tartó járat utasait. Elgyalogolok a kapuig, ott simán odaállok az elsőbbségi, business-beszállás sorba, és hiába vár nagy tömeg a gépre, elsőbbséggel beengednek. Külön stewardess vezet fel a gép emeletére, a „púpba” szól a jegyem, egy olyan ülésre, amit teljesen a vízszintesig ággyá lehet alakítani. Még csak egy ázsiai nő és egy üzletember pakol fent, a gép emeletén. Leülök az ülésemre, és elfogadok a légikisasszonytól egy pohár narancslevet, amikor megcsörren a telefonom.

– Még Londonban vagy, ugye? – Lea van a vonalban.

– De már a gépen ülök, hamarosan felszállunk. Mi újság?

– Kapaszkodj meg. A besúgó Bandink házának, vagyis az anyja házának a tornáca éjszaka leégett. Szerencsére gyorsan kiértek a tűzoltók, és megelőzték, hogy a tűz továbbterjedjen. A rendőrök ímmel-ámmal helyszíneltek. Bandi biztos benne, hogy felgyújtották a házat, mert tegnap a munkahelyén, a benzinkútnál talált egy papírt a fakkjában, amire az volt írva, hogy „Így járnak az árulók”. Akkor nem értette, mi az, lerakta a kassza mellé, egy csokisdoboz alá a papírt, de este már nem találta ott. Nem izgatta különösebben magát, mígnem éjjel lángra kapott a tornác – meséli a lány. – Azt kérdezi, meg tudjuk-e védeni, és ha a biztosítóval vitájuk lenne, akkor tudnánk-e óradíj nélkül, jutalékért képviselni.

– Hogyan védhetnénk meg? Nem is tudjuk, hogy valóban gyújtogatás történt-e. Meg kell várni a tűzoltósági jegyzőkönyvet – felelem.

– Azt sem tudjuk, hogy mérgezi-e a falut a hulladéklerakó – mondja Lea. – Egy biztos, apám megszerzi a doktornő nevét, aki Litvérváron dolgozott. Mire hazajössz, remélem, meglesz. De azért Bandival kapcsolatban ki kellene találni valamit.

– Ha tényleg meglátta valaki velünk, és ezért gyújtották fel a házukat, vagyis hogy befogják a száját, most biztonságban van – tippelek. – Szerintem addig nincs baj, amíg nem látják meg újra velünk. És hát pár nap múlva megvan a vizsgálati eredmény, akkor már nem lesz szükségünk Bandira ahhoz, hogy a polgármester elé tárjuk a dolgokat.

– Kicsit kezdek félni – vallja be Lea. – Eddig is a hideg futkosott a hátamon, amikor Litvérváron jártunk, de most már olyan, mintha egy krimibe kerültem volna.

– Nem lesz semmi baj, Lea. Ügyvédek vagyunk, jogállamban élünk. – Igyekszem magabiztosnak hallatszani. – Ne aggódj. Hamarosan megoldódnak a dolgok, és mi elfelejthetjük Litvérvárt.

Amikor felszáll a gép, még mindig azon gondolkozom, előfordulhat-e, hogy valóban gyújtogatás történt, hogy figyelmeztessék a fiút: tudják, hogy beszélt. Nem akarom elhinni. Biztosan csak véletlen egybeesés, és a tűz gondatlanság miatt ütött ki.

14.

Meglehetősen nagy luxus a business-osztályon aludni, mert pillanatonként kényeztetnek valamivel, rá is csodálkozom a másik sorban ülő üzletemberre, aki enni sem kér, hanem elsötétít, felveszi a szemmaszkot, és vízszintesbe helyezi magát. Én ki akarom élvezni ezt a luxusrepülést, mert tartok tőle, hogy többé nem lesz részem ilyenben. Az étkezés után azért elbóbiskolok, aztán felébredek, kinyitom a krimit, amit magammal hoztam, olvasni kezdek, belealszom, eszem, iszom, olvasok, és egyszer csak Miamiban landolunk. Én egy nagy élménnyel gazdagabban, és meglepően éberen, az ázsiai nő álmosan, de frissen parfümözve – aztán már az útlevél-ellenőrzésre váró sorban állok. Nem sokkal később pedig hivatalosan is az USA-ban vagyok, megkapom a pecsétemet, semmit sem kérdeznek tőlem, és rohanok, hogy elérjem a San Juanba tartó gépet. Innentől kezdve még inkább filmes az egész: Puerto Ricóba egy privát légitársaság gépén utazom, a business classon csak én ülök, és a rövid repülőút után, San Juan repterén már várnak: még a gépben ülök, amikor megjelenik egy lila egyenruhás, fekete hajú, dögös szépség, egy táblát tart, amelyen a nevem áll. Mr. Fodros. Hát az én lennék.

Az előbb még egy hulladéklerakó agresszív őre elől menekültem egy sáros faluszélen, aki markolóval üldözött, és azon töprengtem, miből fogok benzint venni Lea autójába, most meg a világ legszebb tengerénél, egy gyönyörű, félvér csaj vezetésével vágok át a repülőtéren. És ez a hihetetlen történet csak folytatódik, ugyanis egy tizenkét személyes gépre szól a jegyem. Krémszínű bőrülések, tágas lábhellyel, és a gép közepén, egy igazi bárpultban ügyködő stewardess felszolgál nekem egy karibi welcome-koktélt. Kicsit bánom, hogy nem filmeztem végig ezt az utazást, mert Janka és Bozsó tutira azt feltételezik majd, hogy hazudok, ha elmesélem nekik. Nekem is nehéz elhinnem, hogy ez velem történik, és igyekszem felkészülni arra, hogy mi vár rám azon a szigeten, ahol Zsanett anyjának magyar nagybácsija lakik.

Ismét ott a nevem egy táblán, csak már az érkezés után, a reptéren – és máris egy légkondicionált limuzinban ülök. St. Barts Franciaország tengerentúli területe, a sofőröm beszél franciául és angolul is – én az angolt választom. (Franciául egy szót sem tudok.) Nem taxi ez, hanem privát autó, és hiába próbálok kiszedni a sofőrből egy kis információt, hogy ki küldte és hová visz, csak annyit mond, hogy Mr. Boch szolgálatában áll. Mr. Boch természetesen az öregúr, ennyit tudok. A sofőr hallgatag, én pedig igyekszem tájékozódni, de már leszállt a sötétség, csak apró fényeket látok, kivilágított jachtokat a tengeren, kivilágított házakat, egy-egy megvilágított kókuszpálmát, éttermek fényeit, de sosem találnám meg a visszautat.

Villa Blue – Lorient Hillside. Egy pálmaerdő közepén vezet az út a házhoz, kivilágított pálmafák között suhanunk a villa bejáratához. Annyit kinyög azért a kérdezősködésemre a sofőr, hogy ezen a partszakaszon (tehát tengerparti a villa) a bérelhető házak ára egy éjszakára tizenöt-húszezer dollár körül van, és minimum legalább két hétre, de inkább hosszabb időre adják ki őket. Hűha. Az álomszerű utazásom folytatódik, és már kezdek izgulni, hogy mi lesz ennek a hihetetlen luxusnak az ára.

A bejárat elé kanyarodunk. Hófehér a villa fala, a modern, egyszerűnek látszó épület ajtaját két pálmafa fogja közre, ahogy a kocsifelhajtó másik oldalát is pálmák szegélyezik. Mire kiszállok a kocsiból, már egy magas, sötét bőrű, izmos férfi viszi is befelé a kopott sporttatyómat, és egy fiatal, legfeljebb velem egyidős, sötétbarna hajú, nagyon világos bőrű, magas nő köszönt angolul. Egzotikus gyümölcsökből készített koktélt nyom a kezembe, a pohárban csilingelnek a jégkockák. Egy tágas fogadótérbe, talán nappaliba érkezünk, amelynek panorámaablakán túl ott a tenger, látom a kivilágított hajókat. Fehér bőrgarnitúra, egy dohányzóasztal, egy számomra értelmezhetetlen szobor, és egy nagyméretű olajfestmény a szoba összes dísze.

– Ez a közös nappali, ha Mr. Boch-nak vendége érkezik, többnyire itt beszélget vele, illetve a teraszon. Majd holnap azt is megnézi, de most megmutatom a lakrészét – kalauzol a nő, akit Sarah-nak hívnak, és Mr. Boch kényelméért felel. Szó szerint így mondja. Hát kicsit kétértelmű lenne, de egy kilencvenéves férfiról van szó, tehát hajlamos vagyok arra, hogy szó szerint értsem, amit mond. Követem őt, jobbra megyünk. – Az öné lesz az egyik lakosztály, úgy nevezzük, hogy ez a Coco Suite, az egyszemélyes lakosztályunk. Amint lepakol, egy könnyű vacsorát hozunk a szobájába.

– Mr. Boch nem tart velem? – kérdezem.

– Nem, ma nem – mosolyog a nő. – Ő már lepihent, de kora reggel kezdődik majd a közös programjuk. Miután visszaérkezik az úszásból, közös reggelivel kezdenek.

– Hánykor megy Mr. Boch úszni?

– Nem kaptam felhatalmazást, hogy a napirendjét ismertessem, és az az igazság, hogy az ön reggeli úszására céloztam, Mr. Fodros. – Fodrosznak ejti a nevemet.

– Balázs a keresztnevem, ha úgy könnyebb. – Fogalmam sincs, felajánlhatom-e a tegeződést, de végül én csak a keresztnevét tudom, úgyhogy a beszélgetésünk mindenképpen kötetlenebbé válik, és a magyar nyelvre vetítve mostantól tegeződünk.

– Rendben, Balasz, akkor hát, miután végeztél az úszással, vár a reggeli – mosolyog, és továbbindul. Hát nekem utoljára hatéves koromban írtak elő kötelező reggeli úszást, el is kerekedik a szemem.

– Hánykor fogok úszni? – kíváncsiskodom, remélve, hogy értékeli a humoromat, de csak hátrafordul, és annyit mond:

– Reggel hatkor.

Azt a mindenit. Valóban nem fogok tétlenkedni, ahogy a dolgok állnak.

– Most inkább szeretnék vacsora helyett körülnézni a parton. Még sosem jártam a Karib-tengernél – informálom a nőt, miközben követem egy üvegpanorámás hídon. Valóban hídnak tűnik, a homok felett átívelő üveghídnak, a panorámás ablakokból a kertben egy kivilágított medencét, odébb a tengert, a másik oldalról a pálmaligetet látom. Az üveghíd átvisz egy másik épületbe, és megállunk balra az első ajtónál. A nő benyit, majd a kezembe ad egy kulcsot.

– Ez a kulcsod, bár nem szükséges zárni az ajtót, az engedélyed nélkül senki sem fog belépni. A parton őrök állnak, ráérsz holnap megnézni. A szobában vagy a teraszon szeretnéd elfogyasztani a vacsorádat?

– A teraszon – vágom rá.

– Rendben. Szereted a halat? Könnyű vacsorát hoznék, hogy jól aludj és frissen ébredj.

– Persze, köszönöm – felelem, bár egyáltalán nem vagyok éhes.

Belépünk. Egy előszobából hatalmas nappali nyílik, a túloldala csupa üveg. A nappaliban ugyanolyan fehér bőrgarnitúra a bútor, a falon van egy óriási tévé, és ahogy beljebb megyünk, mindenütt felgyullad a villany, és látom, hogy jobbra egy étkező nyílik, a végén csillogó-villogó konyha várja a főzőcskézni kívánó lakóját. A nappaliból nyílik a háló, legalább harminc négyzetméter, franciaágy van a közepén, a falon egy nagy tévé, és természetesen a tenger felőli oldalát panorámaablak határolja. A hálóból nyílik a fürdőszoba, kétszemélyes káddal, jacuzzival, zuhanyfülkével, bidével, abból pedig a vécé.

A lakosztály nagyjából száz négyzetméter lehet, ha nem nagyobb. Egy népes család lazán eléldegélne benne.

– Szeretném elkérni a telefonodat, a laptopodat, és persze a tabletedet is, meg bármi mást, amin keresztül internetre tudsz kapcsolódni – áll meg a hálószoba ajtajában Sarah. Rábámulok. Hogy mi van?? Adjam oda a telefonomat és a laptopomat? De hát miért?

– A telefonom és a laptopom a munkaeszközöm – rázom meg a fejem.

– Itt nem lesz szükséged rájuk. Mr. Boch ragaszkodik ahhoz, hogy a vendégei a teljes figyelmüket annak az ügynek szenteljék, amiért idejöttek. Ha csak egy nyaralásról van szó, akkor annak, hogy élvezzék a napot, a tengert, a szelet és a környezetet – magyarázza. – Ha pedig munka, biztos vagyok benne, hogy a megfelelő pillanatban meglesznek a szükséges eszközök.

– Nem lehetne kivételt tenni? – kérdezem, és Leára gondolok. Megígértem neki, jelentkezem, és kíváncsi lennék arra is, hogy mi van azzal a litvérvári tűzzel. Nem beszélve arról, hogy akár már holnap megkaphatjuk a mérési eredményeket a laborból! Mintha anyámnak is azt ígértem volna, hogy bejelentkezem, ha megérkeztem. És egyáltalán. Elzárva a külvilágtól, se telefon, se internet?

– Nem lehet – mosolyog Sarah. – Mr. Boch ragaszkodik a szabályokhoz.

Odaadom a laptopomat, a telefonomat, bevallom, hogy nincs tabletem, soha nem is volt, és vágok egy grimaszt. Mr. Boch eddig, amíg utaztam, szimpatikusabbá vált számomra, de most megint kénytelen vagyok felidézni azt a Skype-on látott hideg halszemet, és hozzáadom ezt a barátságtalan gesztust, hogy megszabadít az eszközeimtől.

Sarah elvonul, de ígéretet tesz, hogy mindjárt hozza a vacsorámat, én pedig elhúzom a nappaliban a panorámaüveg teraszajtót. Még így is, hogy sötét van odakint, elhűlök a látványtól. A nappaliból hajópadlós teraszra érkezem, nádból font székek között áll egy asztal, rajta egy kandeláberben gyertya ég. Kicsit odébb, a tenger felé a hajópadló egy feszített tükrű, belülről megvilágított medencében folytatódik, amely valószínűleg végighúzódik a villa előtt, tehát igencsak hosszú lehet, nem látom, hol ér véget, mert a villa olyan ötletesen van megtervezve, hogy a lakosztályom végével párhuzamosan a medence kanyarodik, és a teraszomról nem látom, hová vezet. Egy kis híd ível át a medence felett a tenger irányába. Tovább, a tenger felé, a medence után van egy szinttörés, és néhány lépcsőn lehet a fűbe, majd onnan a homokba lemenni. Gyakorlatilag a lakosztályom tövében van egy medence, ami majdnem a tengerbe nyúlik.

Vigyorgok. Bármi várjon is rám, én, a zöldfülű ügyvéd jó kis történetbe keveredtem.

Mire visszasétálok a hídon a teraszhoz, már tudom is, hogy mi vár rám. Sült zöldség a tenger gyümölcseivel, és egy külön tányéron egy félbevágott, frissen grillezett homár.

Hát tudok élni, ez az igazság.

15.

Mély álmomból zajra ébredek. Először azt sem tudom, hol vagyok, de mire időm lenne körülnézni a sötétben, már kivilágosodik: a vaskos sötétítőfüggöny magától szétnyílik az ablakon. Automata függöny. Az éjjeliszekrényen világító órára nézek: pontosan fél hat van. Még fel sem kelt a nap, de nekem itt az úszás ideje. Belegondolok, mi történne, ha nem teljesíteném az előírást, és aludnék még egy órát, de inkább megadom magam, felkelek, fogmosás után beleugrom a fürdőgatyámba, aztán kimerészkedem a teraszra. A medence partján két napágyat veszek észre, mindkettőre összecsavart, kék-fehér csíkos törülközőt helyeztek.

Még nagyon reggel van, sötétkék a tenger, látom a fel-alá sétáló őrt a parton. Vajon a tengerben ússzak? Mit talált ki a halszemű nagybácsi? Végül mezítláb végigtrappolok a hajópadlón a medencéig, és beleereszkedem a vízbe. A levegő legalább huszonöt fok, a víz csak egy kicsit hűvösebb, mégis megborzongok. Gyorsan tempózni kezdek.

Nem is bánom meg, mert így túljutok a kanyaron, már látom az üvegfolyosót, amelyen előző este átsétáltam Sarah-val, és felbukkan a villa másik szárnya. A medence szinte vízi útként vezet a ház és a tenger között. A villa kertjében itt már pálmák is vannak, de nem takarják el az épületet. Óriási ablakain nem lehet belátni, mert tükröződnek. Már azt hiszem, eljuthatok úszás közben a ház végéig, de egyszer csak egy mű vízesés állja utamat. Próbálok átnézni mögé, de nem sikerül, mindenesetre arra tippelek, hogy a vízesés túloldalán folytatódik a medence, csakhogy immár a szemek elől elzárva. Erre onnan is rájövök, hogy szabályos formára vágott, dús bokrok képeznek ugyanott, a telken választóvonalat, miközben még nem értem az épület végére. Mr. Boch privát lakosztálya bújhat meg a villának abban a csücskében. Megfordulok, és még néhányszor megteszem a távot. Kezdek felébredni, és mire végzek, már felkelt a nap.

Tényleg igazuk van azoknak, akik egy jachttal hasítanának a kék összes árnyalatában játszó Karib-tengeren. És hát egyelőre szerencsésnek könyvelhetem el magam (bár magamban azért egyre inkább visszatér a kérdésem: mi lesz ennek az ára?), mert egy tökös jachton suhanok a hullámokon. Egy ősz hajú, halszemű, napbarnított, fehér nadrágot és halványkék, frissen vasalt, felgyűrt ujjú inget viselő öregúr társaságában. Boch Hernádon nem látszik a kilencven év, legfeljebb a megereszkedett nyakán, illetve a kezén, ami eres, inas és ráncos. Az arca is barázdált, de mégsem egy matuzsálemé.

A saját kikötőjében találkoztam vele először, fel is merült bennem, hogy akkor mi lesz a jól komponált napirenddel, vagyis annak indításával, a közös reggelivel. De persze jól nevelt vagyok, és nem is voltam különösebben éhes.

Boch Hernád úgy üdvözölt, mint egy régi, távoli ismerőst: kimérten, de udvariasan, és közölte, hogy nem a villában fogunk reggelizni.

Fogalmam sincs, hová tartunk, lehet, hogy szigetkerülésre megyünk, az öregúr rámutat a parton egy-egy sziklára, elmondja, éppen melyik partot látjuk, később azonban eltávolodunk a partoktól. Kétfős személyzet kísér minket, egyikük a kapitány, a másikuk csak úgy ott van. A fedélzeten hófehérek a bőrülések, az öreg nem akar bemenni a kabinba, hanem a hajó hátsó felében állunk, ahol nem dobálnak annyira a hullámok. A tegnap látott sportos, sötét bőrű, fiatal pasi áll a kormánykerék előtt, ő is sötét napszemüvegben, fehér pólóban, térdig érő farmerban és mezítláb. Nem csodálkoznék, ha fegyver is lenne nála, egészen testőrforma.

Már vagy tíz perce úton vagyunk, de eddig a bemutatkozáson és az üdvözlésen kívül nem szólt hozzám az öreg. Csendben várok. Bámuljuk a hullámokat, majd Hernád az egyik kényelmes ülésre mutat. Megvárom, amíg leül, és én is lehuppanok. Mivel fogalmam sem volt, mire számítsak, így farmert, pólót és sportcipőt viselek. Fürdőgatya nincs nálam, az a teraszomon szárad.

– Csodálkozol, hogy mit keresel itt, igaz? – fordul végül hozzám a házigazdám.

– Nem egészen, hiszen tudom, mi a megbízásom. Meg kell találnom egy kínai nőt valahol a nagyvilágban – felelem. – És a részleteket csak személyesen mondja el, azt ígérte. – Maradok a rendőrpertunál.

– Ötvenhatban jöttem el Budapestről. Ausztriába mentem, disszidáltam, ahogy akkor mondták – fog bele a történetébe. Érces a hangja, és úgy beszél, mint aki pontosan tudja, hová fog kilyukadni. Valahogy azt érzem, nem üresjárat, amit mesél. – Harminckét éves voltam, erőm teljében, és bíztam benne, fizikusként többre vihetem annál, mint hogy fizikát tanítsak diákoknak. Svájcba kerültem, ott dolgoztam egy intézetben asszisztensként két évig, majd már várt egy állás egy amerikai kutatóintézetben. Odahaza maradt a testvérem, a szüleimet elvitte a háború. Egyetlen jó barátom volt Budapesten, aki sokat kínlódott otthon, biológus volt, marhák szaporodását kutatta, már akkor hitt a szervezeten kívüli megtermékenyítés lehetőségében, pedig még ez inkább egy science fiction témája lehetett volna. Ezerkilencszázhatvanban kimehetett egy londoni kongresszusra, és onnan már nem ment haza. Telegdy Bálint később ugyanannál az intézetnél kezdett dolgozni az Államokban a közbenjárásomra, ahol én. Én intéztem neki az állást, de ott nem ismertek protekciót.

Hallgatok. Dobálja a hullám a hajó orrát, de mi a farában nem sokat érzünk belőle.

– Úgy alakult, hogy én szép lassan az egészségügyi gépek felé fordultam, a radiológia érdekelt akkoriban, és kifejlesztettem az első olyan gépet a csapatommal, ami valójában „szeletelt képet” tudott adni egy-egy szervről. Viszont az intézetnek nagyon gyenge volt a marketingje, ahogy manapság ezt nevezzük, tehát nem sikerült támogatót szerezni a sorozatgyártásra. Mivel nagyon hittem a gépben, magánszorgalomból én jártam körbe tehetős cégeket, kórházakat. A sorozatgyártásból akkor nem lett semmi, viszont sikeresen eladtam a gépet egy kórháznak. Ez volt a legelső üzleti sikerem, amiből ugyan anyagi hasznom nem származott, viszont attól kezdve arra állt rá az agyam, hogy milyen újításokat kellene megvenni, és azt továbbfejlesztve kinek tudnám eladni. Magyarán: a fizikus szakértelmemet annak szolgálatába állítottam, hogy találmányokat vegyek meg és fejlesszek tovább, és támogatókat bevonva sorozatgyártást indíthassak belőlük. Létrehoztam egy céget, és nagyjából egy évvel később eladtam az általunk tökéletesített, akkor még korszakalkotónak számító berendezést, amellyel elég nagy biztonsággal lehetett nem invazív vizsgálattal, tehát a szervezetbe való behatolás, szúrás, vágás és a többi nélkül vélelmezni, esetenként akár diagnosztizálni is a bőrrák bizonyos formáit. A gép siker lett, persze ma már vannak jóval pontosabb nem invazív diagnosztikai eszközök, de ez az út vezetett a sikerhez. Akkor hívtam a barátomat, Bálintot, hogy dolgozzon nekem. És a mi munkakapcsolatunk legalább olyan erős lett, mint amilyen a barátságunk volt – hallgat el. Én sem szólok semmit. Sejtésem sincs, hogyan fogunk a kínai nőhöz kanyarodni.

– Aztán eltelt jó pár év, sok-sok találmányt megvettem, továbbfejlesztettem, értékesítettem a barátom segítségével, aki egyébként a lombikbébiprogramok eredményességében is részes, mert annak idején már az állati petesejteket kezelte a megtermékenyítés előtt, ennek a modern humán verziója az asszisztált hatchingnek nevezett technika. Egyre jobban ment a biznisz, nekem is jó volt, hogy a tudományt sem kellett elfelejtenem, és támaszkodhatom a megérzéseimre, ráadásul egyre fejlettebb lett az üzleti érzékem. Jól éltünk, a barátom is, én is, jöttek-mentek a barátnők körülöttünk, de mindkettőnknek fontosabb volt a munka és a hivatás, mint hogy elkötelezzük magunkat. Vagy csak nem estünk igazán szerelembe senkivel. És itt jön a képbe Ting. A neve azt jelenti, hogy kecses és karcsú, és persze pontosan az is volt. Egy kínai tudós asszisztense, akibe az én Bálint barátom halálosan beleszeretett – mereng el. Most kifejezetten zavar, hogy nem látom a napszemüvege mögött a szemét. – Ting viszont belém szeretett. Aztán a dolgok úgy alakultak – bár az érzések erejében akkor még nem hittem –, hogy hiába tudtam, mit érez a barátom, én is egyre melegebb érzelmeket kezdtem táplálni Ting iránt. A főnöke emigrált, állampolgárságot kapott, azonnal állást ajánlottak neki. A hadászattal foglalkozott fizikusként, és bár Ting állítólag hazamehetett volna, mégis itt maradt. Szerelmes volt belém, és akkor már egy kicsit Bálintba is. Aztán egyszer csak azt vettük észre, hogy Ting mindkettőnket ugyanúgy szereti, mint ahogy mi imádtuk őt. Nem mertük választásra kényszeríteni, sem Bálint, sem én. Egyikünk sem kockáztatta volna meg, hogy elveszítsük. Akkor már nálunk dolgozott, át is világították, meghurcolták, nem kém-e, de végül mindent megtettünk érte. Hát így alakult ki ez a különös háromszög, amely végül tönkretette az életünket. Ezerkilencszázhetvenötben találkoztunk vele, és majdnem négy éven át tartott ez a különös, perzselő érzelem. Ting hol velem volt, hol Bálinttal: egyszer velem töltötte az éjszakát, máskor pedig Bálinttal. Mi pillanatokra gyűlöltük egymást, de sosem tudtunk volna összeveszni, valamint azzal is tisztában voltunk, hogy Ting Shuan nem mindennapi nő. Egy olyan asszony, akit megbocsátottunk egymásnak. Hiszen nem lett volna jogos, ha megharagszom Bálintra azért, mert szerelmes ebbe a nőbe. Okos volt, szakmai problémákba is bele tudott szólni, nem is a tudása miatt, hanem azért, mert ismerte már a tudósok logikáját. Holott amikor megismertük, nem volt még harminc, messze nem volt annyi.

Egy sziget körvonalai tűnnek fel a háttérben, az öregúr a torkát köszörüli, majd folytatja a mesélést.

– Ting volt a mindenünk, a múzsánk, a cég elkezdett szárnyalni, mint ahogy mi is szárnyaltunk, és Bálinttal végül is elfogadtuk ezt a furcsa háromszöget. Tinget jobban bántotta, hogy nem képes, de nem is akar választani, utólag azt hiszem, ő őrlődött ebben a kapcsolatban. Aztán történt valami. Egy napon, akkor már hetvenkilencet írtunk, Ting eltűnt. Nem jött be az intézetünkbe, nem jött egyikünkhöz sem, a bérelt lakást, ahol csak néhány holmiját tartotta, üresen találtuk. Felmondta a bérletet, és eltűnt. Teljesen váratlanul – remeg meg egy kicsit a hangja. Kezdem kapiskálni, hogy mi történhetett. – Mindent bevetettünk, még magánnyomozókat is felkértünk, de a föld nyelte el. Jó egy évvel később kaptunk egy hívást tőle. Akkor hívott, amikor tudta, hogy mindketten az irodában vagyunk. Elmondta, hogy teherbe esett, és nem tudta, melyikünk az apa. Elutazott Európába, aztán Hongkongban világra hozta a lányunkat. Li-nek nevezte el, és változatlanul nem tudja, melyikünk a biológiai apja, de jobb is így, nem akarja megtudni… Ezzel búcsúzott. És azzal, hogy idővel Magyarországra is elviszi majd a lányát, hogy lássa a gyökereit. Mindig szeretni fog minket, de többé nem találkozhatunk, mondta.

– Tehát nem Pekingben született – motyogom. Nem is tudom, hogy jön ez ide.

– Megígértette, hogy nem megyünk a gyerek közelébe. Majd ő elmondja neki, ha érett lesz rá… Teljesen kétségbeestünk. Akartuk őt, és a gyerekünket – mondja, és egészen természetesen mondja ki a gyerekről, akinek akár a barátja is az apja lehetett, hogy a „gyerekünk”. Mintha hármójuk gyereke lett volna.

Parthoz közeledünk, itt már csendesebb a tenger, de a kapitányunk hirtelen leállítja a hajót, és a vízbe vet egy súlyt. Ott lebeg a jachtunk a hullámokon. Hernád feláll, én követem. A vízre mutat.

– Látod ezt a helyet? – kérdezi. Bólintok, bár csak a tengert látom. – Nos, itt, szinte pontosan ezen a helyen halt meg a legjobb barátom, Bálint.

Pár perc némaság után a vezetőnk felhúzza a vasmacskát és beindítja a motort. Lassan csorgunk a kis sziget felé, amelynek homokos, sekély partja a paradicsomi posztereket minden szempontból felülmúlja. A szigeten pálmafák hajladoznak az enyhe szélben, fent, az ágakról kókuszdiók csüggenek, a homok világos aranyszínű. Mielőtt megfeneklenénk, a kapitány leállítja és egy gombbal felhúzza a hajótestbe a motorokat, és a másik férfival kiraknak egy hidat, amely a hajó belsejében lépcsőben végződik. A kis hídnak korlátja is van.

– Kapsz úszónadrágot – mondja Boch. A kabin felé mutat. Bemegyek, és az egyik széken egy bontatlan csomagolású, vadiúj fekete fürdőgatyát látok, gyorsan átöltözöm, és mire kijövök, a házigazdám is rövidnadrágban és mezítláb van, egy szalmakalapot tesz a fejére, és magán hagyta az ingét. Ahogy kinézek a partra, rájövök, mi készül. Hát a reggelink. A sekély vízben a két férfi már terít: asztal, székek kerültek a vízbe, mi pedig kimászunk a hídon, én Hernád után, és belecsobbanunk a térdig érő, meglepően meleg, egészen türkiz színű tengerbe.

A reggeli kenyér, sajt, sonka, füstölt lazac és ráksaláta, buborékos ásványvíz és fehérbor. Hát, soha ne egyek szarabb helyen, mint a Karib-tengerben, úgy, hogy a vízbe lóg a lábam. Valószínűleg ezt kérhettem álmomban Báró partiján az unikornisoktól, fut át az agyamon, és majdnem elnevetem magam, de az aztán végképp nem illene ehhez a helyzethez. Így is visszavettem a pólómat, amikor megláttam, hogy a házigazda nem veti le az ingét.

Reggeli közben a minket kísérő férfiak beszórnak néhány szál trópusi virágot a vízbe. Gondolom, ez nem ritka gesztus, Hernád ide jár gyászolni a barátját, az elveszített szerelmét, és a lányt, aki talán az ő gyereke. Az öregúr a vizet nézi, miközben rág, illedelmességből én sem szólalok meg. Csak akkor kezd újra beszélni, miután koccintunk és belekortyolunk a borba.

– Bálint halálának tulajdonképpen nincs, vagy csak nagyon kis részben van köze Ting elvesztéséhez és ahhoz, hogy jó ideig hiába kerestük őt – bólint. – Egy rutinvizsgálaton akadt fel, és daganatos betegséget diagnosztizáltak nála. Ez egy vérteszt volt, további vizsgálatok vártak volna rá, de ő nem akarta vállalni. Sok mindent látott, sok heroikus kezelést, és talán már feladta… Ennek sok-sok éve. Ott, ahol az előbb megálltunk, ott ereszkedett bele a tengerbe úgy, hogy a kezére volt kötve egy súly. A hajóját még aznap megtalálták, és a holttestét búvárok hozták fel. Itt nincs nagy sodrás, másnap megtalálták. A boncolás nem talált daganatot a szervezetében. Úgyhogy, Balázs, tudod, én most az egész tevékenységem, az életművem ellen beszélek: attól a pillanattól fogva én már nem a tesztekben hiszek, hanem a testemben. Talán azért is élek már több mint kilencven éve, és nagyjából makkegészséges vagyok. Csak ennyit mondok: higgy jobban a testednek, mint a teszteknek – ismétli el, és hirtelen az apám jut eszembe, de elhessegetem a gondolatot.

– Li tízéves volt, amikor találkoztunk. Budapesten élt az anyjával, hogy megtanulja a nyelvet, és Ting felhívott bennünket, ha akarjuk, megismerhetjük a gyereket, de ne mondjuk meg, hogy kik vagyunk. Hazarepültünk hát Magyarországra Bálinttal, ez volt ötvenhat óta az első látogatásom otthon; és megismertük a világ leggyönyörűbb kislányát. Akkor még egy évig ott lakott, mi pedig többször hazalátogattunk a tizenkét hónap alatt. Megismert és talán egy kicsit meg is kedvelt minket… Mi pedig tovább epekedtünk Ting iránt, és mindent megtettünk volna, hogy visszajöjjön hozzánk a lányunkkal.

Nagyon furcsa, ahogy erről a háromszögről beszél. Én sosem tudnám elfogadni, amit ő elfogadott. Hogy ő a bölcs, vagy ő a hülye, a megalkuvó? Nem tudhatom, én pillanatnyilag magamat tartom normálisabbnak, legalábbis ebből a szempontból. Nőn és kocsin nem osztozkodunk, ezt persze apámtól hallottam, na hiszen. Mondjuk nekem momentán se nőm, se autóm, de nem lesz ez mindig így, és egy nő előbb-utóbb már csak betoppan az életembe, akit ugyanúgy szerethetek, mint ahogy Dorinát szerettem. És egy jó dugásra is nagyon nagy szükségem lenne már.

– De persze Ting úgy érezte, túl közel kerültünk a gyerekhez, és még éretlennek találta arra, hogy elmondja, bármelyikünk az apja lehet. Bármennyire vágytunk is rá, Tingnek többé egyikünkkel sem… lett kapcsolata. Legalábbis azt hiszem, hogy Bálint nem hazudott, amikor azt mondta, hogy ő sem tudott újra közeledni Tinghez. Így amikor legközelebb mentünk, már csak hűlt helyüket leltük. Ez kilencvenkettőben történt, Bálint pedig egy évre rá öngyilkos lett. Kijött egyedül a hajóval, és ugrott… Végül is egyikünknek sem volt már olyan perzselő kapcsolata senkivel, mint amilyen Tinggel volt. Felégette a szívünket az a nő. Én még csak újra összeraktam magam, de Bálint…

– Volt vagyona? Ki örökölte?

– Mindent rám és egy alapítványra hagyott. Az alapítvány olyan meddő pároknak finanszíroz meddőségi kezelést, akik nem tudnak fizetni érte. Rájuk hagyta a befektetéseit és a lakását, rám pedig a cég rá eső tulajdoni részét. De tudom, hogy azért tette, mert bízott bennem, és abban is, ha megtalálom valaha is Tinget vagy a lányunkat, akkor nem leszek szűkmarkú… Kerestettem is őket attól kezdve… Végül Tinget megtaláltam. Akkor már egy hongkongi tudós mellett dolgozott, és a lánya fizika szakon tanult. Először Tingnek írtam, de nem válaszolt. Aztán a lánynak, aki udvarias levelet küldött, aztán később még egy-két képeslapot. Tanult, és járta a világot. Én pedig elhatároztam, hogy végződjön bárhogyan a találkozás, megkeresem Tinget személyesen. És elmondom neki, hogy… visszavárom. De ez olyan, mint egy filmdráma: amikor megszerveztem az utazásomat kilencvenkilencben, hiába mentem Hongkongba. Ting két hónappal korábban autóbalesetben meghalt, a lányáról pedig senki sem tudott semmit. Hiába töltöttem több mint egy hónapot Hongkongban, nem találtam meg Li-t, és azt sem tudtam meg, vajon az anyja elmondta-e neki a nagy titkot. Így hát hazajöttem, és megint itthonról, vagyis New Yorkból kezdtem kutatásba. Nem kevés energiát és pénzt fektettem bele, hogy Li-t megtaláljam. Mellém szegődött a szerencse: pár évre rá nyert egy junior tudós díjat egy remek ötlettel. Leellenőriztem, hogy ő tényleg az én lányom, illetve a mi lányunk, vagyis Ting Shuan az anyja. Akkor Hongkongban dolgozott, ám mire odarepültem, már híre-hamva nem volt. Azt mondták, Európába utazott. Örökölte az anyjától az eltűnési képességet – hallgat el.

– Értem. Tehát az én dolgom az lenne, hogy égen-földön keressem Li Shuant, akit a magánnyomozói sem találtak meg – foglalom össze a feladatkört, amit rám fog sózni. Nem valami ígéretes és reményt keltő megbízás.

– Dehogy! A te dolgod az, hogy Li Shuant elhozd hozzám.

– Ezt mondom én is.

– Nem. Nem kell Li-t keresned. Hanem el kell hoznod hozzám. Pontosan tudom, hogy hol van.

16.

A vasárnap jó volt. Szomorú is volt, de vidám is: Ágival, a lányával emlékeztek, nosztalgiáztak, és bár néha nagyon elhallgattak, mégis ott volt velük a felesége, a lányának az anyja, sokkal inkább ott volt most, mint máskor, amikor vissza akarta hozni az emlékeit, ott volt, szinte teljes valójában, velük.

Ági még Pesten bevásárolt, ő főzött, igazi vasárnapi ebédet ettek: húslevest, sült húst és fasírtot tört krumplival, salátával. Kállai nem is emlékezett rá, mikor evett meleg ételt. Persze néhanap főzött magának egy-egy főzeléket, pörköltet, de nokedlit például sosem szaggatott a pörkölthöz. És hát az ő főztje nem volt valami ízletes. Nem is azért evett, mert ízekre vágyott, hanem mert muszáj volt. Most vasárnap-íze volt az ételnek, és otthon-íze lett a napnak.

De hát nem maradhat ez örökké. Ági élete többé nem kötődik Litvérvárhoz, a lányt már csak az apja köti ide. Persze amennyire idekötheti. Saját, felnőtt élete van, nem jut ideje a litvérvári nyűgökre, az apjára. Tudta ő ezt, el is fogadta, de azért bántotta. Üres volt a ház nagyon. Csak emlékek töltötték meg, de azok nem könnyítették meg a mindennapjait.

Ági azt tanácsolta neki, hogy maradjon ki a litvérvári „belharcokból”. A lánya nem gondolta, amit ő: hogy az anyját a falu, a hulladéklerakó ölte meg. Persze ezt ő is csak sejtette, összerakta, belenézett azokba az iratokba, amiket aztán végig sem tudott olvasni… Ági viszont konfliktuskerülő volt, és talán féltette is őt. Az is lehet, hogy egy részeges képzelgőnek tartotta.

De hát a lány már nem lakott otthon évek óta, amikor az anyja megbetegedett. Szerencsére. Ági nem volt ott, amikor a lerakóról falugyűlést tartottak, nem látta a sűrű füstöt, ami néha felszállt a polgármester szeméttanyájáról, és nem látta elpusztulni a kútvízzel locsolt rózsabokrokat. Mégis megnyugtató volt a jelenléte, jó volt, hogy szombat este tudta: nem egyedül alszik a házban, visszahozta egy kicsit a régi idők hangulatát.

Nem más ő, csak egy nosztalgikus, ramaty állapotban lévő öregember.

Vasárnap nyugodt volt, jókedvűen búcsúzott Ágitól, és csak este jött rá, hogy két napja nem ivott.

De persze a nyugalom nem tartott sokáig. Hétfő délután, a munka után a kocsmába vezetett az útja. A szokásos kocsmába. Azt a szar hígított bort itta, nem beszélgetett senkivel, ahogy általában. Utált mindenkit, legfőképpen saját magát, de ez a kocsma volt a központban, és ez volt az a kocsma, ahol azért egy-két pletykát mindig meghallott. Ő csak hallgatott, de azért annyira csak néha volt részeg, hogy már ne tudja, mi történik körülötte.

Hétfő este szokatlan volt a téma a szomszéd asztalnál, Bocsai társaságában. Bár eddig az emberek nem beszéltek arról, ami a faluban megy, és amiről mindenki sejtett valamit, a doktornő távozásáról, meg annak a családnak a váratlan költözéséről és az új házukról is legfeljebb otthon, maguk között mondtak véleményt, most izgalmas témát dobtak be a másik asztalnál. Állítólag a benzinkutas fiú házát felgyújtották, méghozzá azért, mert beszélt azokkal a pesti ügyvédekkel. Csak a tornác égett le, szerencséjük volt. Kállai csak távolról ismerte a fiú anyját, összesen talán kétszer vett nála virágcsokrot, meg a temetésre tőle rendelte a koszorút, de gyakran látta Bandit a környéken, mert a közértes lánynak csapta a szelet. És a múltkor, amikor itt jártak az ügyvédek, bent a kocsmában, hallotta, amikor Bandi azzal jött be hozzájuk, hogy nyitva maradt a kocsijuk. Később ő látta is, hogy Bandi ott beszélgetett velük. A könyökén támaszkodott, és a tévére meredt, meccset adtak, de közben hallgatózott. Még hogy felgyújtották Bandiék házát! Hallotta, hogy volt valami tűz, mindenki látta a tűzoltókat, de hogy gyújtogatás lett volna, azt nem mondta neki senki.

– De miért pont azt a fiút pécézte ki valaki magának? És ki?

– Na, szerinted ki? – kérdezte Bocsai. – Hát ki itt a mindenható…?

– Talán az anyja miatt…? – találgatott tovább a másik.

– Azt beszélik, Hajagos meg akarja fingatni a polgármestert, és ügyvédeket hívott magához, akik itt szimatolnak a hulladéklerakó körül – felelte a vörös hajú Bocsai, aki a falu mindentudója volt, postásként mindenkit ismert. A társaságában volt még Kocsis és egy másik férfi, aki csak nagyon ritkán bukkant fel a kocsmában.

– Hát, ahogy én ismerem a polgármestert, ott aztán szimatolhatnak, minden le van papírozva. Emlékezzetek vissza, amikor a doktornő szembeszállt vele, meg arra a falugyűlésre…

– Halkabban, barátom.

– Jó, de neki mindene szabályos. Meglepődnék, ha bármit is találnának – vette halkabbra Kocsis. – És még az is lehet, hogy nincs mi után szimatolni. A vagyonát legális lopással szerezte! – Mindannyian röhögtek. – Nem hiszem, hogy izgatná az ilyesmi… Hajagosnak most ilyenje van.

– Rajta nem állhat bosszút, az ismert okokból – mondta Bocsai. – És hát nem tudom, de ha a fővárosból érdeklődnek utána, az ijesztőbb lehet neki, mintha a környékről szimatolnának.

– Vajon a Bandi gyerek mit tudhat róla?

– Az anyja sokakhoz járt kisegíteni. Hajagoséknál is dolgozott egy ideig, és úgy rémlik, a polgármester anyósánál szintén. Lehet, hogy tud valamit, amivel meg lehet zsarolni.

– Itt csakis Hajagosék tudnák megzsarolni. Nem olyan hülye az, hogy az anyósának meséljen az üzleteiről.

– Mindenesetre Bandiék tornáca leégett, és a fiú azt susmorogja az ismerőseinek, hogy a polgármester és bandája így figyelmeztette őt – zárta le a vitát Bocsai.

Kállai Jenő pedig felhajtotta a maradék borát, és arra gondolt, bárcsak megtudhatná, hogy a Bandi fiú blöfföl-e, vagy tényleg tud valamit. Ők ketten talán megoszthatnák egymással, amijük van, ketten már erősebbek lennének az ügyvédekkel együtt. Meg persze Hajagos is kell ahhoz, hogy kiderüljön, mi folyik itt, csakhogy ő túlságosan belekeveredett a dologba, beszélik, hogy a polgármester segített neki EU-támogatást szerezni, és szinte biztos, hogy vannak közös stiklijeik. Egymás hátán kapaszkodtak fel.

De most Hajagos igencsak dühös lehet.

Senki nem beszélt róla, bár mindenki tudta, mi oka lehet Hajagosnak arra, hogy ki akarja csinálni az egykori jó barátját. Vagy legalábbis arra, hogy figyelmeztesse.

17.

A szigettúráról dél körül érünk vissza. A világ legromantikusabb lakatlan szigetén, a Karib-tengerben ülve együtt reggeliztem egy kilencvenegy éves öregúrral.

– Miért pont Zsanettet kérte meg? Ezt még persze érteném, de hogyhogy engem? Pont engem…? – kérdezem a Villa Blue kikötőjében állva.

– Zsanett egy igazi analitikus. Elemző agya van, és mindent táblázatokba rak. Pénzre van szüksége, ráadásul a rokonom – magyarázza. – De persze megértheted, hogy Zsanettnek nem mondhattam el az egészet, még úgy sem, ha Bálintot és a mi különös háromszögünket elhallgattam volna. Mert Zsanett nem tudhatja, miért keresem azt a lányt. Motiválni akartam a pénzzel, amit meg is fog kapni, ha elhozod nekem Li-t.

– De miért pont én? – térek vissza az eredeti kérdésemhez.

– Megmondtam Zsanettnek, hogy egy fiatal, ambiciózus, kíváncsi és intelligens ügyvédet akarok. Akinek kell a pénz és kell a kihívás. Aki tisztességes, akit még nem rontott meg a pénz. Zsanett pedig készített egy táblázatot, amibe belerakta ezeket a jellemzőket, és elkezdett keresgélni. Te voltál a harmadik jelöltje, az első kettő rögtön jutalékot meg előleget akart.

– Elég alaposan leellenőrzött, még a régi munkahelyem szomszédságában is kérdezősködött – vigyorodom el.

– Igen. Nekem is beszámolt az irodádról, ahol nincs fűtés, meg az egész egy kis… koszfészek, így mondják? – kérdezi bátortalanul. Egy pillanatra felmegy bennem a pumpa, aztán mégis elmosolyodom.

– Akár így is lehet mondani – felelem.

– Akkor jó. Nem akarom elfelejteni a nyelvet.

– De lehet azért árnyaltabban is. Például úgy, hogy lepukkant.

– Kipukkant, talán.

– Nem. Lepukkant.

– Ezt a szót még sosem hallottam. Maradjunk inkább a koszfészeknél, az jobban hangzik, nem?

Erre mit is válaszolhatnék, inkább hallgatok. Besétálunk a főszárnyhoz, és nem tudom, végeztünk-e, vagy most mit kell tennem. Egy szál vizes úszógatyában és hasig vizes pólóban vagyok, a kezemben tartom a cipőmet és a farmeremet.

– Ebéd után megbeszéljük, mit gondolsz a megbízásról, és ha igent mondasz, kidolgozzuk a részleteket – áll meg egy pillanatra az öreg. – Másfél óra múlva találkozunk, Sarah majd elmondja, hová gyere.

Átslattyogok mezítláb a hűs márványpadlón, átmegyek a hűtött üvegfolyosón, és benyitok a szobámba. Van másfél órám, hogy igent mondjak egy olyan megbízatásra, amelynek teljesítése tegnap még reménytelennek tűnt, mára viszont inkább csak különösnek vagy kalandosnak.

Bárcsak nálam lenne a mobiltelefonom.

18.

Kállai azon gondolkozott, amit a kocsmában hallott. Nem is kért több italt, hanem fizetett, és odaballagott a kerékpárjához. Öregesen felült, egy kis kacskaringózás után megtalálta az egyenest, odaintett a zsaruknak, akiknek valószínűleg az volt a főfoglalkozásuk, hogy ingázzanak a polgármesteri hivatal és a polgármester háza között, és a temető felé vette az irányt.

A temetőnek nem volt kerítése, bárki bármikor bemehetett, de sötétedés után már nemigen volt ott ember. Az épületben világos volt még, Kállai Jenő pedig lerakta az út szélén a biciklit, és besétált a jól ismert keskeny ösvényen a sírig. Három friss sírt is látott útközben. Lassan nem lesz hova temetkezniük a falubelieknek, gondolta. Friss, tavaszi föld illatát érezte, az élet illatát a halál kertjében.

Megállt a felesége sírjánál. Mindig volt rajta friss virág, szombaton a lánya első útja is oda vezetett, egy fehér szegfűcsokor állt a vázában. Kállai nézte a sírt, egyedül volt a halottak között, és megszólalt.

– Ugye azért raktad el azokat a papírokat, mert azt akartad, hogy kezdjek vele valamit? Szeretted volna, ha valaki végre nem hallgat ebben a faluban? – kérdezte halkan. – Képzeld, már a kocsmában is beszélnek… még óvatosan, figyelve, hogy nem hallja-e őket valaki, de megindult végre a beszéd… Még fél mindenki, de már nem az van, mint a te idődben, amikor senki nem mondott semmit, csak a doktornő, és neki is mennie kellett. Ugye meséltem a doktornő búcsúját? Bejött hozzám, és azt mondta, tudja, hogy figyelik, és ő nem elég bátor ahhoz, hogy a megfélemlített litvérváriak nevében „szabadságharcot vívjon”. Én nem tudtam, mit mondjak neki. Igaza volt. Sajnáltam. Tudom, hogy te is kedvelted – mondta rekedten. – És azt is el akartam mondani, hogy a Bandi fiú, tudod, aki a közértes lánynak udvarol, és az anyja a virágüzletben dolgozik, beszélt azoknak a budapesti ügyvédeknek, akikről a múltkor meséltem. Nem tudom, mit mondott nekik, de leégett a tornácuk, és a kocsmában azt suttogják, hogy a teleppel lehet kapcsolatos. Valamit elmondhatott az ügyvédeknek, akik valószínűleg Hajagosnak dolgoznak. Hát, mit gondolsz arról, hogy Hajagos a polgármester ellen fordul? Vagy csak színleli? Van is rá oka, meg nincs is. De aki elvtelen és csaló, annak nincs jogalapja a másik csalót megleckéztetni. Szerinted van? Mit gondolsz? Tudom, mit gondolsz erről. Hogy az nem a mi dolgunk, ha ők megleckéztetik egymást. Engem a Hajagos nem érdekel. Az a másik sem érdekel, de úgy érzem, tartozom neked annyival, hogy… hogy bátor legyek, és kezdjek valamit azzal az írással.

Elfordult a falu felé, már búcsúzott volna, de eszébe jutott még valami.

– A lányod nagyon szép, és azt hiszem, jól megy a sora. Tudom, hogy azt szeretnéd, ha megtudnám, van-e már vőlegénye, de nem kérdeztem, majd ha lesz valami, elmondja. Én már csak ilyen vagyok… – Elmosolyodott. – Ma csak két pohár bort ittam. Hétvégén pedig egyet sem! Na, most már megyek. Tudom, mit kell tennem. Előveszem azt az írást, lemásoltatom valahol, ne aggódj, elutazom majd, még nem tudom, hová, de egy nagyvárosba, nem a közelbe! És lemásoltatom. Aztán meg nyitva fogom tartani a szemem. És amikor minden megvan, megkeresem azokat az ügyvédeket. Vagy ha nem őket, akkor valaki mást, aki segíthet. Ne aggódj miattam, megtalálom az útját-módját!

Elbúcsúzott a sírtól, és egyenes léptekkel indult a kijárat felé. Erősnek érezte magát, és képesnek arra, hogy megtegye, amit szeretne. Visszanézett a három friss sírhantra, és arra gondolt, ha akár csak egyiküket is a falu ölte meg, úgy, mint a feleségét, akkor duplán van miért cselekednie.

Lassan elkezdte kerékpárral bejárni a falut. Sötét volt már, de a közvilágításra Litvérváron egy ideje sokat fordítottak. Csak a hulladéklerakóhoz vezető út borult teljesen sötétbe, de a belső, központi részen kandeláberek adták a fényt, és odébb sem volt olyan kis utca, ami ne lett volna kivilágítva. Litvérvár éjjel is nappali fényben úszott. A polgármester a közbiztonsággal indokolta, és az emberek egyetértettek vele. Kinek ne lenne fontos, hogy biztonságban éljen, és kisebb legyen a betörés esélye? Bandiék tornáca mégis kigyulladt egy éjjel, gondolta.

A legtöbb ablakon leeresztették már a redőnyt, egy-egy kósza, sietős gyalogos volt csak az utcákon, valószínűleg az esti vonattal érkeztek haza. Tavaszillat volt, hamarosan minden ház előtt színes virágkertek díszelegnek majd, mint egy olyan helyen, ahol minden rendben van. És tényleg. Az emberek száját befogták, gondolta. Befogták a különböző támogatásokkal, a fejlesztésekkel, az éjszakai világossággal, a járdákkal. Ami felül csillog, az viszont alul rohad, és szép lassan felfelé tör.

Hajagos háza előtt lelassított. Nagy háza van, de ez kívülről nem látszik. Kállai még a feleségétől tudta, hogy a ház hátrafelé hatalmas, és a pincében még valami medencéje is van. Hát, a saját érdekében remélhetőleg palackos vízzel töltögeti fel. Sötétek voltak a ház ablakai. Kállai arra gondolt, amit az emberek Hajagos nejéről suttogtak. Persze neki egyre megy, őt nem érdekli, de azért megjegyezte.

A polgármester háza nem a főúton állt, hanem egy zsákutca végén. Persze gyönyörűen aszfaltozott, kivilágított zsákutca végén; ráadásul a járőrök ott parkoltak az utcában. Kállai nem akart bekanyarodni, minek húzza ki a gyufát? Azonnal igazoltatni fogják, most már szerencsére nem szondáztatják, mert micsoda jó dolog, hogy immár részegen is lehet biciklizni, gondolta cseppnyi iróniával. Már kiment belőle a két pohár bor hatása, de ki tudja, a szonda még biztosan kimutatná.

Tett még egy kört, elkerekezett Bandiék háza előtt, az utcai lámpa pont az ő házuknál nem égett. Nahát, milyen véletlen. Így a leégett tornácra sem látott rá.

Végül hazatekert. Bement a házba, vett egy nagy levegőt, és előhúzta a dobozt az ágy alól.

19.

Miután elfogyasztjuk az ebédet a lenyűgöző kilátással rendelkező, fedett, de három oldalról nyitott teraszon, a házigazdám beinvitál a nappaliba. Boch Hernád kezében távirányító, rányom egy gombra, mire leereszkedik az összes redőny, és a hatalmas panorámaablak elé gördül egy nagy vászon. Sötét van a nappaliban, és mire leülünk, megjelenik egy nő fotója a vásznon.

– Ő Ting… ő volt Ting – mondja szomorkásan az öreg. A nő számomra teljesen átlagos kínai lánynak tűnik, óriási a kép, olyan, mintha az első sorból néznék egy hagyományos mozivásznat. Van egy anyajegy a szájzuga fölött, a távolba néz, és talán mosolyog. Megjelenik egy újabb fotó a kivetítőn. Középkorú férfi egy nagyváros utcáján. – Ő… Bálint.

Bálintról, Tingről és a jóval fiatalabb házigazdámról végignézek egy sorozatnyi képet, hol irodában, hol étteremben, hol parkban vannak, egyik férfi mindig hiányzik a fotókról. Furcsa ez az egész nekem, egyik pasi fotózta a másikat azzal a nővel, akit mindketten szerettek, nem tudok azonosulni a helyzettel. Ugyanakkor becsülöm is őket, hogy képesek voltak így benne maradni a kapcsolatban, szerintem nem sokan tennék.

És akkor meglátjuk a lányt. Pontosan tudom, hogy ő Li. Az egyik fotón gyerek még, a Halászbástya előtt áll az anyjával. Csupa budapesti felvétel, biztosan Hernádék készítették. Nem kérdezek rá. Li Hernáddal és Tinggel. Li Bálinttal és Tinggel. Igyekszem elvonatkoztatni a helyzettől, hogy mindketten az apjuknak hitték magukat, és erre minden okuk megvolt. Bár nem értek az ilyen dolgokhoz, de számomra nem egészen érthető, hogy miért pont akkor lépett le az amerikai mentoraitól Ting, amikor teherbe esett. Felmerül bennem, hogy esetleg más, egy harmadik férfi lehet a gyerek apja? Egy nő, ha teherbe esik, nem azt akarja, hogy a gyereke apja vigyázzon rá és a közös gyerekre? Utálok ilyeneken töprengeni, mert mindig Dorina jut eszembe. Ez már csak az egóm, ezt mondta az a pszichológus, akinél háromszor jártam, de mindig csak szarabbul éreztem magam utána. Az egómnak fáj, ami történt. Nem tudom, de erre nem mernék megesküdni, mert rohadtul fájt a szívem meg mindenem legbelül.

És a képeslap. Erre már rá is akartam kérdezni. Amit a lány Itáliából írt. Vajon miért küldött lapot Hernádnak?

– Akkoriban váltottunk néhány lapot, és szerettem volna, ha felkarolhatom, de hát az anyja… nyilván nem akarta, hogy közel kerüljünk hozzá – magyarázza az öregúr. – Ennyi. Néhány lap.

Őszinte? A sötétben nem látom az arcát. Nem tudom. Lehet, hogy hazudik.

– Megírtam Li-nek, hogy Bálint meghalt már évekkel ezelőtt – mondja. – Szerettem volna tudni, hogy emlékszik-e rá, de csak egy együttérző sort kaptam tőle. Tinggel is tudatni akartam…

Hát ő nem adta fel soha.

Új kép érkezik, egy fiatal nőről, nagyvárosi utcán megy határozottan, a háttérben taxik, a nő arcán ott vannak a kínai vonások, de akár európainak is nézhetik. Elegáns, térdig érő, szűk szürke szoknyában, tűsarkú cipőben, fehér blúzban határozottan lépked, nagy méretű, puha, zöld bőrtáskát visz a karján.

– Li-ről nemrég készült a fotó – szólal meg Hernád. – Felnőtt nő lett. És nekem muszáj találkoznom vele.

– Egyet áruljon el. Ha a kilencvenes évek végén leveleztek, akkor miért nem hívja el csak úgy? Miért kellek ehhez én?

– Azért, fiam, mert Li soha többé nem állt szóba velem. Az anyja mondott neki valamit…? Nem tudom. De ez a lap, amit láttál, volt az utolsó, amit írt nekem. Soha többé nem válaszolt a többire. Én pedig nem akartam lerohanni őt az igazsággal.

Nem tudom, mit higgyek az egészről, de így legalább nem olyan bonyolult az ügy, mintha nem tudnám, hogy hol a nő, akit el kell juttatnom az öregúrhoz. Megéri, amit ígért érte. Boch Hernád nem fogja túszul ejteni, ebben biztos vagyok. Csak el akarja mondani, ami a szívét nyomja, és az örökségét akarja odaadni a lánynak. Nyugodt szívvel elvállalhatom a feladatot.

– Nos, Balázs? Mit gondolsz?

– Azt, hogy rendben, de nekem is lenne kérésem, vagy akár feltételnek is nevezhetjük – felelem. Alaposan átgondoltam, mit akarok kérni cserébe. Lehet, hogy az öreg nemet fog mondani, de legalább megpróbálom. Senki mástól nem kérhetnék ilyet. Neki talán tetszeni fog.

– Halljam – morogja. Felhúzza a redőnyöket, én pedig beszélni kezdek.

20.

Kállai előkotorta a kartondobozt az ágy alól, és az ölében tartogatta egy ideig. Most megint nagyon hiányzott neki az ital, de sajnos még mindig nem vásárolt be. Ült a dobozzal a kopott fotelben, és arra a napra gondolt, amikor a felesége először jött haza azzal a munkahelyéről, hogy Terike odaadott neki néhány iratot megőrzésre. Terike a felesége barátnője volt, a legjobb barátnője. És a polgármester titkárnője hosszú éveken át. Lojális, mindig csöndes, megbízható, becsületes. Sosem beszélt a főnökéről senkivel. De azért nem volt vak, és nem volt süket. Kállai felesége is az önkormányzat alkalmazásában állt az óvodában, de Terike helyzete más volt. Ő volt a polgármester jobbkeze.

Egészen az öngyilkosságáig.

Nem hagyott búcsúlevelet, de mindenki azt beszélte, hogy a fiával történtek miatt vetett véget az életének. A fia elment Debrecenbe, de nem úgy sikerültek a dolgai, ahogy szerette volna, és mivel nem akart visszajönni a faluba, elvállalt egy zűrös állást. Már amennyiben állásnak nevezhető az ilyesmi… Drogdíler lett, és most Kolumbiában ül, ki tudja, mikor szabadul, ha egyáltalán kiszabadul.

Terike halála után mondta a felesége Kállainak, hogy minden papírt összegyűjtött, amit az elmúlt hónapokban Terikétől kapott. Akkor már betegeskedett a felesége, bár még nem sejtették, hogy akkora a baj. Az biztos, hogy nagyon megrázta a barátnője hirtelen halála.

– Miféle papírok? – kérdezte ő naivan. Arra gondolt, hogy Terike fiával kapcsolatos iratok.

– A polgármester dolgai.

Akkor azt hitte, hogy a polgármesteri hivatal ügyeit rakta össze Terike, bár sok értelmét nem látta, miért adta oda a feleségének. Később, már az asszonya halála után egyszer belenézett a dobozba, és látta, hogy számlák, szerződések, levélmásolatok, egyéb hivatalosnak tűnő iratok vannak benne. Csak néhányat nézett meg, de akkor már nagyon dühös volt a polgármesterre és a bandájára, és úgy érezte, nem képes végignézni. Meg hát mit is ért volna vele? Nem értett ő a számlákhoz.

De ahogy teltek a hónapok, ahogy a doktornő elment, és egymás után betegedtek meg az ismerősei, kezdte sejteni, hogy akár valamilyen információ is lehet abban a dobozban. Valami, amit Terike talán titokban szerzett meg. És néha felmerült benne, hogy talán a saját védelmében.

Kinyitotta a dobozt. Nem értett a számlákhoz, banki kivonatokhoz, csak azt látta, hogy különböző cégeknek nagy összegek mentek. Mennyi nulla! Elkezdte számolni a kettes után a nullákat. Hét darab nulla? Az húszmillió?! Biztosan rosszul lát. De nem. Újra megszámolta a nullákat. Jobban megnézte a papírt. Még egyszer. Jézusmária, ez kétszázmillió forint. Közvilágítás felszerelése, Litvérvár. Még egy ilyen, az Litvérpusztára szól. És még kettő a környező településekre. A cég egy számára ismeretlen cég, de az aláíró a polgármester, na az ő aláírását mindenki ismerte a faluban.

Egymilliárd forint közvilágításra, és ezt a polgármester cége kapta? Hát nem csak a hulladéklerakó az övé. Vajon törvényes ez az üzlet? Továbblapozott. Ott volt egy szerződésmásolat, EU-támogatás közvilágítás cseréjére. Uniós támogatást kapott a polgármester azért, hogy méterenként kivilágítsa a falut a saját cégével? Hát ő erről nem tudott. De manapság lehet, hogy nincs ebben semmi szokatlan, annyi furcsát látott a tévében, sok mindent megtehetnek a politikusok. Rohadt gazemberek, morogta az orra alatt.

Persze az jó, hogy kivilágították a falut, de azt senki sem mondta nekik, ki kapta a pénzt, és mennyit.

Tovább lapozgatott a papírok között. Némelyik semmit sem mondott neki. Némelyik sokoldalas szerződés volt, de csak belekezdett az olvasásba, mert bonyolult jogi nyelven íródott. Majd hétvégén, ha unatkozik, talán megpróbálja elolvasni. Aztán a hulladéklerakóval kapcsolatos iratok. Na, ez már érdekesebb lesz. Talán ezt ma este át is nézi egészen. De azért tovább pörgette a lapokat, és a paksaméta legalján talált egy füzetet, amelynek lapjait gyöngybetűkkel teljesen teleírták.

Beleolvasott az elejébe, aztán a redőnyhöz ment, leengedte, mert hirtelen félelmet érzett. Nem láthatja senki, hogy mi van a kezében. Bár ő itt senkit sem érdekel, azért jobb az óvatosság. Ebben a faluban már a falnak is füle van.

Elképzelhető, hogy tényleg nem ócska papírok vannak nála. Az ügyvédek örülnének neki? De ki tudja, mit kezdenének vele. Lehet, hogy tévúton jár, és az ügyvédeknek eszük ágában sincs bármit tenni. Talán tényleg csak eladó házat keresnek. Azonban a felesége emlékéért ő is tehetne valamit. Beszélnie kellene Bandival? Őrlődött, hogy mit tegyen.

Végül arra jutott, hogy szép lassan, alaposan elolvassa az egészet, mielőtt döntést hoz.

21.

A Villa Blue-ban az ördög lakik. A Villa Blue-ban az ördög él… Rémálomból ébredek, kótyagos fejjel. A fülemben most is hallom a női hangokat. A Villa Blue-ban az ördög lakik…

A függöny magától szétnyílik, a fejem hasogat, a szám kiszáradt. A Villa Blue-ban vagyok, kora reggel van, és ki kell ugranom az ágyból, mert hamarosan a reptéren kell lennem. Nyomasztó, hogy még fogmosás közben is a női hangokat hallom a fülemben.

Az elmúlt este történtek lassan szivárognak elő az emlékeimből. Gustavia kikötő, az üzletek, a koktélok, a naplemente, a mécsesek, a tenger, a bárok, a lányok, a tenger morajlása, a női hangok, a tánc, az érintések…

A Villa Blue-ban az ördög lakik.

Szétmegy a fejem.

– Minden rendben volt este, uram? – kérdezi a sofőr, amikor berakja a sporttáskámat a csomagtartóba. Búcsút intek Sarah-nak, és adok neki egy puszit is, ki tudja, látom-e még. Végre a kezemben tudhatom a mobilomat és a laptopomat.

A házigazda nincs sehol. Tegnap délután elköszönt tőlem.

Beülök a kocsiba, az anyósülésre, tegnap is ott utaztam, amikor Gustavia felé tartottunk. Csak tegnap nem hasogatott a fejem.

– Jól szórakozott? – kérdez a sofőr ismét. Érdekes, két napja, az ideúton bezzeg hallgatag volt.

– Igen, köszönöm. Valóban hangulatos hely.

– Ott tényleg mindig szól a zene – bólogat. – A helyiek közül is oda járnak… sokan.

Naná. Találkoztam velük.

A Villa Blue-ban az ördög lakik, hallom ismét a hangot a fülemben. Ha nem lettem volna tajt részeg a rumos koktéloktól, amelyeket a három helyi lány társaságában fogyasztottam el, talán fel tudnám idézni az egész estét, de egyelőre hézagosak az emlékeim. Az biztos, hogy amikor, hosszú alku után megállapodtam Boch Hernáddal, váratlanul a kezembe nyomott háromezer dollárt, ennyire jött ki szerinte az óradíjam. Igazán meglepődtem, hát még akkor, amikor Sarah felajánlotta, hogy Boch sofőrje bevisz a sziget központi részére, ahol „jól lehet vásárolni, hiszen ez egy vámmentes sziget”, és kapok egy kicsit a karibi hangulatból is. Aztán arra szintén emlékszem, hogy a háromezerből sok-sok tűnődés után a zsebembe gyűrtem öt darab százast, és beugrottam a kocsiba.

Végigmentem a vámmentes boltokon, de hát azok nem az én anyagi helyzetemhez voltak kalibrálva: elegáns, sötét üzletekben márkás órákat, drága ékszereket árultak a fehér cérnakesztyűs, több nyelven beszélő eladók; nagy amerikai és európai divatházak kollekciója sorakozott a ruházati boltokban, számomra egyáltalán nem vonzó áron. És ott voltak az ital- és szivarboltok, vettem is egy üveg rumot, ami most a szennyes cuccaimba becsavarva utazik a sporttáskámban. A parton vásároltam anyámnak, Jankának, és végül, egy kis töprengés után Leának is a helyi asszonyoktól az általuk készített, színesre festett kagylókból készült karkötőből és nyakláncból (darabját lealkudtam tíz dollárra). A parti részen bárok sorakoztak, némelyikben élőzene szólt.

Végigsétáltam előttük: amerikai, francia vendégek ültek a pultoknál, aztán leragadtam egyiknél, ahol karibi zene mellett karibi lányok énekeltek, táncoltak. A bárban is ott volt egy-két helyi pár, fiúk, lányok, és persze jó néhány külföldi hallgatta rumot, koktélt kortyolva, sült rákot falatozva az élőzenét.

Miután leültem és rendeltem egy adag csirkeszárnyat és egy koktélt (a hely specialitását), hamarosan három gyönyörű karibi lány ült a bárasztalomnál. Nem tudom, hogyan kezdődött, de egyszer csak ott voltak, és én a szigetről kérdezgettem őket, ők meg engem arról, hogy mit is keresek itt.

Fogytak a koktélok, meg kellett kóstolnom az ízesített rumokat (fahéjas, vaníliás, kókuszos), meg az érett rumokat is, telt az idő, rémlik, hogy nem csak egyet táncoltam…

És jött a kérdés, hogy hol lakom, melyik szállodában.

A Villa Blue-ban.

A Villa Blue az ördög otthona.

A Villa Blue-ban az ördög lakik, ez cseng most is a fülemben. A lányok mondták, de az istenért sem tudom felidézni, hogy mivel indokolták.

Az ördög lakik a Villa Blue-ban. Félelem a szemekben. Nevetek. Táncolunk. Ne menjek vissza, ott az ördög lakik.

Valaki megcsókol. Hűvös kéz a farmernadrágomon.

Táncolunk.

A Villa Blue az ördög otthona.

Fél háromkor zárt a bár, és az a kép előttem van, hogy egy francia srác hívott nekem taxit, mondván, hogy vigyázzak ezekkel a csajokkal.

Még szerencse, hogy az aprót, ami a százasomból maradt, az ingzsebembe dobtam, mert a többi pénzemnek nyoma veszett. Nyilván elittam, a csajok meg elvették a visszajárót, vagy ki tudja. De így legalább ki tudtam fizetni a taxit. Olyan részeg voltam, mint még soha.

Az ágyban forogni kezdett velem a világ, és végül ki kellett mennem hányni. Kétszer.

Hát ezek után ébredtem reggel hétkor a Villa Blue-ban.

A Villa Blue az ördög otthona, búgták a fülembe a lányok, de én már elhagytam a villát, és a reptérre tartok. A csajok valószínűleg azt hitték, pénzes fiú vagyok, de rossz lóra tettek. Azért négyszáz dolcsim így is bánta. Erre mondják, hogy könnyen jön, könnyen megy.

A telefonom, hiába nyomkodom, nem kapcsol be. Lemerült, mialatt nem használhattam.

Még egy ideig el leszek vágva a külvilágtól.

Megérkezünk a reptérre, kikapom a cuccomat a csomagtartóból, és elköszönök a Villa Blue sofőrjétől.

Viszlát. Hát, nem tudom. Lehet, hogy többé nem találkozunk.

A kisgépeken annyira szarul vagyok, hogy el is feledkezem a lemerült telefonomról. A szerencsétlen stewardess azt hiszi, hogy az igazán nem erős turbulencia kavarta fel a gyomromat, és nekem eszem ágában sincs bevallani, hogy az előző éjszaka tette be a kaput, persze a turbulencia rátett egy lapáttal. Most St. Maartenra, majd Cancunba visz a kis magángép, és ott szállok a jumbóra. Cancunban, a reptéren jut eszembe, hogy a töltőmet a sporttáskába raktam, ezért indulás előtt gyorsan vásárolok egyet, karibi matrica van rajta. Némi megkönnyebbülést érzek, de legalábbis reményt, hogy a nagy gépen már csak jobb lesz a gyomrom. A pezsgőre rá se nézek, csak a narancslevet fogadom el, és felszállás után kibontom a töltőt a csomagolásából. A színes karibi matricát rajta hagyom. Az ülésemnél van konnektor, na ilyen élményem sem lesz sokszor repülőn, ezt belátom. Életem második luxusrepülését sajnos nem igazán tudom élvezni. De legalább annyit biztosan tudok állítani, hogy a business-osztályon lévő mosdó pont ugyanolyan szar, mint a turistán, ha az utasnak hánynia kell.

A londoni Heathrow-ra érkezve hívom fel anyámat.

– Balázskám! Hol vagy? Hol voltál? Miért nem hívtál?

– Nem volt térerőm.

– Na persze…! Nincs a világon olyan hely, ahol ne lenne térerő. Nemrég olvastam, hogy már a busmanok is mobiltelefonálnak. Tudod ugye, hogy kik a busmanok? Azok az afriakaiak, tudod, ahol leesett a kólásüveg, és csak néztek…

– Elvették a telefonomat, tehát nem volt térerőm.

– Kiraboltak?!

– Nem. A megbízóm szerette volna, ha csak a megbeszélésekre koncentrálok, ha már kiutaztatott – magyarázom.

– Ugye nem is dolgozni voltál, hanem nyaralni a gyakornok lánnyal? De jó, örülök neki, drágám – hadarja az anyám. Esélyem sincs félbeszakítani. – Azért sem sértődnék meg – folytatja hamiskás hangon –, ha kiderülne, hogy titokban összeházasodtatok és elmentetek egy előnászútra. – Nem tudom, az anyám végül is mit képzel az anyagi helyzetemről, nemrég még arról hadovált, hogy éhen fogok halni, most meg esküvőről, nászútról magyaráz, nem beszélve a kitalált szerelmi viszonyról.

– Anya, egy karibi szigeten voltam, ahogy már előre jeleztem. Munkaügyben.

– Én annak is örülök, ha Hévízen voltatok pár napot a barátnőddel egy kuponos lehetőséggel.

– Mit gondolsz, akkor elhiszed az én verziómat, ha megkérem a reptéri információs csajt, itt, a Heathrow-n, hogy mondjon neked néhány szót? Mert ha igen, akkor meg fogom kérni.

– Ne csacsiskodj, tudod, hogy hiszek neked – feleli, és csupa kérdőjelet látok a szemem előtt.

– Este érkezem.

– Kijövünk eléd a reptérre Tibivel, mit szólsz?

Mint az iskolai táborozások után. Mindig elém jött anyám a Délibe, igaz, akkor még haza sem találtam volna egyedül.

– Nagyfiú vagyok, de oké – dünnyögöm, és bediktálom a járatszámomat és az érkezési időt. Legalább megbizonyosodik arról, hogy természetesen igazat mondtam. Ettől még utálom, ha ellenőriznek. Elköszönök, és máris Leát hívom.

– Balázs, na végre! Hazaértél? Megkaptad a leveleimet?

– Szia, Lea. Nem. Most kapcsoltam be a telefonomat – mondom, hozzátéve, hogy az imént szálltam le Londonban. – Történt valami?

– Hát, nagyon sok minden történt – sóhajtja. – Azt hittem, hogy elérhető leszel.

– Én is azt hittem, de az öreg az érkezés pillanatában elvetette az összes kommunikációs eszközömet. Érdekes egy sztori, szerintem tetszeni fog neked.

– Végül elvállaltad?

– Aha – bólintok. – De semmi sem egészen úgy van, ahogy Zsanett mondta.

– Izgalmas. Alig várom, hogy mindent elmondj. És nekem is van mesélnivalóm.

– Akkor mesélj, elég jó napidíjat kaptam, belefér a számlámba – vigyorgok.

– Hát először is… megvan a laboreredmény. De kapaszkodj meg, mert félelmetes a sztori – mondja, és hirtelen férfihangot hallok a háttérben. Lea elhallgat, én hallózom, majd elsüketül a vonal.

Hiába próbálom visszahívni, kikapcsoltat jelez a telefonja, és az irodai vezetékes pedig csak kicseng, senki sem veszi fel. Persze már vége is a munkaidőnek.

Nem tudom, mi történt, és miért mindig a legizgalmasabb részeknél történik efféle galiba. Ezt már a krimikben is utáltam.

Töltök magamnak egy teát a váróban, jót tesz a még mindig kicsit háborgó gyomromnak, aztán kilépek a terminálba, és a járatom kapuja felé indulok.

22.

– Miért nem hagyod abba? – kérdezte a nő. Elsimított egy hajtincset az arcából, és feldúltan nézett a férfira. – Tudod jól, hogy csak beszélned kell vele, és megoldható minden. Miért szórakozol vele?

– Annyira szeretem, hogy mindig mindent jobban tudsz – felelte higgadtan a férfi. Nem kell látnia a feleségének, hogy mennyire küszködik az indulatai legyőzésével.

– Meg akarod mutatni neki, igaz? Megmutatni, hogy mi történik, ha barátból az ellenségévé válsz.

– Van is okom rá, nem igaz? Ezt te tudod a legjobban – volt éle a megjegyzésének. A nő rámeredt.

– Ezzel mire célzol?

– Tudod jól, hogy mire.

– A múltammal együtt vettél feleségül. Megállapodtunk, hogy sosem fogod felemlegetni. Eddig ez nem is volt probléma.

– A múltaddal elvagyok, drágám. Csak a jelened dühít fel.

– Szóval azt gondolod… azért, mert megkért rá, hogy újra intézzem az ügyeit, megjegyzem, természetesen díjazás ellenében… azt gondolod, hogy van köztünk valami?

– Elég egyértelmű – felelte. Nem volt biztos benne, hogy megcsalja a felesége, de már elege volt ebből a szoros „munkakapcsolatból”. Hátha kiugrik a nyúl a bokorból.

– Valóban elég egyértelmű. Belekötsz, mert féltékeny vagy. Esetleg velem is megbeszélhetnéd a dolgot, és nem felbérelsz egy szerencsétlen, zöldfülű ügyvédet, akinek fogalma sincs, mi megy itt, de alaposan belekavarhat mindannyiunk dolgába – fordult el a nő, és elkezdte bepakolni a frissen vásárolt élelmiszereket a hűtőbe. – Kirobbantasz valamit, amit nehéz lesz visszacsinálni, csak azért, mert képzelegsz, és féltékeny vagy a gyerekkori barátodra. Engem a múltammal együtt szerettél meg…

– Hányszor mondjam még, hogy nem a múltad zavar? – állt a nő mögé. – Különben pedig ezúttal túllőtt a célon a kis barátunk.

– Mert nem veled csinálja a man…

– Mert megölte az állataimat, azért.

– Kárpótolna, tudod jól. Volt egy kis sajnálatos bale…

– Ugyan már. A fasz tudja már, mi van ebben a földben. Minden szaros bulit magának akar, aztán ki tudja, igaz-e a pletyka, hogy telemérgezi az egész környéket. Minden kellene neki. – A nő érezte a férje leheletét a nyakán. Nem fordult hátra.

– Az a bajod, hogy nem vett bele a mangalicaügyletébe. Tudom, hogy az a te problémád, hogy megint van egy olyan üzlet, amit nélküled csinál – vetette oda.

– Milyen jól tudsz róla mindent!

– Igen, jól tudok – felelte fojtott hangon. – Hiszen én vagyok az ügyvédje, cseszd meg. És ha tovább csinálod ezt a hülyeséget, akkor kicsinálom a tehetségtelen, nyálas szájú ügyvédedet a jelöltjével együtt, tudod jól.

Hallgattak. Érezte a férfi leheletét a nyakszirtjén. Mindjárt hazajön a gyerek a barátnőjétől, ők meg itt…

A férfi megfordította, és ő hagyta. Érezte az erős kezet a mellén, belenézett a férfi szemébe, és várta, hogy megcsókolja.

Mindig szerette, amikor a konyhaasztalon baszta meg a férje.

Csak sietniük kell, nagyon sietni, nehogy a gyerek hazaérjen azelőtt, hogy elélveznének.

23.

Fél kilenckor már az irodában vagyok, cseppet sem álmosan. A hajnali futás felfrissített, már nyoma sincs az előző napi macskajajnak. Lea tíz perccel utánam érkezik. Karikás a szeme, és úgy néz ki, mint aki egy karibi bárban elázott az előző éjjel (már tudom, milyen az). Fekete farmerjéhez világos blúzt és fekete blézert visel, kékeszöld kendő van a nyakában. Vörösesbarna hajtincsei hullámosan keretezik az arcát. Sötétre van festve a szeme, amolyan másnapos végzet asszonya. Nem teszem szóvá, milyennek látom, semmi közöm hozzá, hogy mivel töltötte az éjszakát. Puszival üdvözöl, és ő sem mond semmit arról, hogy mi történt este, miért nem hívott vissza, miért nem lehetett őt sem elérni. Megdicséri az új telefontöltőmet, amit mostantól magamnál hordok, mert az aksi már kezdi feladni, lassan csak akkor fog üzemelni, amikor hálózatra dugom.

– Menjünk át a kávézóba – nagyvonalúskodom. Lea bólint, és magára kapja a vékony kabátot, amit a kezében tartogatott.

– Nincs még túl jó idő, pedig mindjárt itt a húsvét – morogja. Nekem mondja, én két napja még a huszonöt fokos tengerben áztattam magam!

– Mesélj! – kéri a kávé mellett. Nem tudom nem észrevenni, hogy mennyire nyomott a hangulata. – Milyen volt a nagybácsi? Az érkezéstől kezdve mondj el mindent! Nem is, az utazástól!

Most látom először felcsillanni a szemét, úgyhogy igyekszem részletes leírást adni a luxusutazásról, fokozatosan adagolva az izgalmakat, időrendben elmesélni a történteket. Nem hagyom ki a pillanatot, amikor először átmentem a légkondicionált üvegfolyosón, ami a villa két szárnyát kötötte össze, és amit egyik oldalról a pálmaliget, másik oldalról a Karib-tenger szegélyezett. A sziget domborulatait, az első estét, a magányos vacsorámat a párás melegben, a privát teraszomon. Örömmel fedezem fel az izgalmat Lea szemében. Mesélek arról, ahogy szétnyílt hajnalban az automata függöny, és nekem, akár akartam, akár nem, úsznom kellett. Azután hatásosan előadom az első találkozásomat Boch Hernáddal. A hajóutat, Bálint történetét, a reggelit a szigeten, a kínai nőt, az eltűnését, Ting kislányát, a budapesti találkozásokat…

Megérkezik a melegszendvicsünk, de Lea nem kezd enni. Csendben csügg a szavaimon, elképesztően bírom ezeket a pillanatokat. Olyan, mintha megszűnt volna számára a világ. Nekem is érdekes újraélni, ami történt, ráadásul kicsit másként látom már a történteket. Egyrészt filmszerűen: a karibi térség a kis szigettel úgy jelenik meg előttem, mintha egy nyálas filmet látnék egy olyan helyszínnel, ahová sosem juthatok el. Mivel rendkívül rövid időt töltöttem el a szigeten, szinte én sem hiszem el, hogy ott jártam. Másrészt viszont kívülről látom az öregúrral történt beszélgetésünket.

Aztán rátérek az ebédünkre. Hernád ajánlatára, és a sajátomra, amit tettem neki. Lea tágra nyílt szemmel hallgat, és néha megrázza a fejét, mint aki nem hiszi, amit mesélek.

– Hú. Ez elképesztő – sóhajtja. – Nem tudom, hogy jutott eszedbe, igazán furfangos ügyvéd vagy.

Az utolsó estéről csak annyit mondok, hogy elmentem a nyüzsgő részre, festek egy kis hangulati leírást a kikötőről, végül benyúlok a zsebembe, és átadom neki az eredeti csomagolásban, a színes papírzacskóban a kagylós karkötőt és láncot. Minden apró kagyló más színűre van festve – ott, a parton a sok kézzel készült bizsu között kicsit bazári volt, de itt, az óbudai kávézóban kifejezetten egzotikusnak hat. Lea óvatosan összehajtja a papírzacskót, és megkér, hogy tegyem a láncot a nyakába.

– Ezt elrakom – mutat a karkötőre. – Együtt sok lenne a kettő – magyarázza. Tényleg? Hát erről fogalmam sincs, nem értek hozzá. Én azt hittem, hogy menő együtt hordani, de biztosan igaza van. Közben megnézi magát a mobiltelefonja sötét kijelzőjében. – Gyönyörű – mosolyog rám zavartan. – Nem tudom, mivel érdemeltem ki, de… köszönöm. Köszönöm, hogy gondoltál rám.

Hallgatunk. A szendvics már kihűlt, mégis ez életem egyik legfinomabb reggelije.

– Na és mi a helyzet a laborjelentéssel? – kérdezem már a kávét kavargatva.

– Az nagyon durva – rázza meg a fejét Lea. – Felhívott apám ismerőse, a labor egyik vezetője, és közölte, hogy nagyon sajnálja, de megsemmisültek a minták.

– Hogy micsoda? Hogyhogy megsemmisültek?

– Visszautalják a pénzt, rosszul kezelték a mintákat.

– Hogy a francba lehet rosszul kezelni a víz- meg a földmintákat?

– A laborvezető elhívott egy találkozóra. Személyesen akarta elmondani, hogy mi van. Egy plázában találkoztunk, a kajás részen. Figyelj, lehet, hogy hülyének nézel, de szerintem azért, hogy a zajban ne lehessen felvenni, amit mond. De azért én felvettem a telefonommal – mondja, és megnyomja a főgombot a mobilján, aztán kikeresi a felvételt. Mielőtt elindítaná, megjegyzi: – Mivel a zsebemben volt, nem lehet mindent tisztán hallani, ezért leírtam. – Elővesz egy A4-es, telegépelt papírt. – Csak azt jegyeztem le, ami kifejezetten a mintákra vonatkozik.

Miközben olvasok, elindítja a lejátszót, de én inkább a jegyzetet olvasom.

Lea: Hogy semmisülhetett meg az összes minta? Nem értem.

Laborvezető: Azért találkoztam önnel, mert az édesapja jó ismerősöm, és üzleti kapcsolatban is álltunk már. Vannak dolgok, amiket nem írhatunk le, de az édesapja miatt, meg a lelkiismeretem miatt elmondom önnek, hogy mi a helyzet.

Lea: Nagyon kíváncsivá tett.

Laborvezető: Amikor ezt a megbízást elvállaltuk, még nem tudtam, hogy nem vállalhatnánk el.

Lea: Ez mit jelent pontosan?

Laborvezető: Nem szeretnék a működésünkről pontos információkat adni, mert titoktartás kötelez. Meg kell elégednie azzal, hogy vannak olyan szervezetek, amelyekkel keretszerződésben, szerződésben vagyunk, és bizonyos vizsgálatok, hogy úgy mondjam… ellentétesek az érdekeikkel.

Lea: Vagyis mondjuk úgy, hogy hatóságról is lehet szó?

Laborvezető: Mondta az édesapja, hogy ön kivételesen okos nő, és gyorsan vág az agya.

Lea: Tehát igen?

Laborvezető: Erre nem mondhatok semmit, inkább azzal a hasonlattal élnék, hogy ügyvédként nem vállalhatja el mind az al-, mind a felperes képviseletét. Ez egyszerűen lehetetlen és etikátlan lenne.

Lea: De mi szerződést kötöttünk.

Laborvezető: Sajnos nem tudjuk elvégezni a vizsgálatot, ellenérdekeltség áll fenn. Az ügyfelük visszakapja a pénzt, önök a bánatpénzt. Ezt csak önnek mondom, a hivatalos jelentés szerint nem volt szabályos a mintakezelésünk, és megsemmisültek a minták.

Lea: Tehát az egész felesleges kör volt? Ekkora a korrupció a környezetvédelemben is? Elképesztő.

Laborvezető: Nem kommentálnám a felvetését. Annyiból nem volt felesleges kör, hogy off the record tudok önnek néhány adattal és esetleg olyan segítséggel is szolgálni, hogy milyen labort lenne érdemes felkérni a mintavételre. De nem tőlem hallotta.

Lea: Milyen adatokról van szó?

Laborvezető: Mielőtt kiderült, hogy ellenérdekeltek vagyunk, és mielőtt megsemmisültek volna a minták, elvégeztünk néhány elemzést. Az eredménynek, amit ismertetek, köztünk kell maradnia, de a továbbiakra esetleg segítséget jelenthet, ha tudják, mit keressenek.

Lea: Tehát megvizsgálták a mintákat?

Laborvezető: Nem mindet, de kétségtelen, hogy végeztünk vizsgálatokat. És az eredmény… sajnos nem túl… jó. A vízmintában és a földmintában is jelentős volt a HCB-érték, a határértéknek több mint a hússzorosa. A vizsgált földmintában a PCB is többszörösen meghaladta a határértéket.

Lea: Ez konkrétan mit jelent?

Laborvezető: A HCB és a PCB az úgynevezett „Piszkos 12”-be tartozik, a HCB akár rég betiltott növényvédő szerekben is volt, és beszivároghat a vízbe. A PCB dioxin típusú, például régi festékek, transzformátorok olajában található, és beszivároghat a földbe. Mind a HCB, mind a PCB súlyosan mérgező anyag. Azért sorolják a Piszkos 12-be – megjegyzem, sajnos már nem is tizenkettő, hanem több mérgező anyag tartozik ebbe a csoportba –, mert mind a HCB, mind pedig a PCB felhalmozódik az élő szervezetekben, és nem ürül ki. Felhalmozódik a növényekben, a halakban, kisállatokban, és az emberekben is. Ezeknek az anyagoknak a megengedett határértéke is „sok”, ha mondhatom így, mert nem tudnak kiürülni a szervezetből, mérgezők, rákkeltő hatásúak, és idegrendszeri problémákat is okozhatnak. Tehát már önmagában az sem jelent semmi jót, ha a mintában a határértéket tudjuk kimutatni, azonban itt a határérték sokszorosáról beszélünk.

Lea: Mit javasol? Mondja meg, mit javasolna apámnak, ha ő kérne tanácsot?

Laborvezető: Független laboratóriumot kell keresni, akkreditáltat, amelynek a vizsgálati eredményeit elfogadják a hatóságok.

Lea: De az önök laborja ilyen!

Laborvezető: Az elején mondtam, hogy… mi a helyzet.

Lea: Ilyen alapon az is lehet, hogy nincs – a szavait idézve – független, akkreditált labor. Mert mindegyiket lefizeti valaki. Ez előfordulhat?

Laborvezető: Nem tudom. Ez túlságosan merész feltételezés. A Greenpeace segíthet. Sajnos Magyarországon nem akkreditálják a laboratóriumukat, jó kérdés, hogy miért, ez nem az én dolgom. Szinte minden országban elfogadják hivatalosnak az ő mérési eredményeiket, nálunk azonban nem… Ezen érdemes lehet elgondolkodni. Tulajdonképpen a Greenpeace jelenthet segítséget, mert a közvélemény figyelmét sikeresen fel tudja hívni a szervezet a környezetszennyezésre, és társadalmi nyomásra akár változást is elérhet. Volt néhány nagyon sikeres akciójuk Magyarországon is.

Lea: És külföldi labor?

Laborvezető: A fertőzött minták határon túli átvitele nem feltétlenül legális. Azonban lehet egy próbát tenni.

Lea: Személy szerint mit javasolna, mi lenne a baráti tanácsa?

Laborvezető: Az, hogy szálljanak ki ebből az ügyből, méghozzá sürgősen.

Lea: Miért?

Laborvezető: Mert… bajba keverhetik magukat. Az édesapja jó ismerősöm, megnyugtatóbb lenne, ha ön nem keveredne ilyesmibe. Itt nemigen lehet nyerni.

Lea: Azt mondja? Most olvastam, hogy a Greenpeace Lengyelországban milyen sikert ért el a környezetszennyezés felszámolásában. A hatóság lefejezte az illegálisan tárolt veszélyes hulladék lerakatát kezelő cég vezetését.

Laborvezető: Az Lengyelország. Lea, miért nem válókeresetekkel foglalkoznak, vagy más, kevésbé zűrös ügyekkel?

Lea: Köszönöm a tanácsot, de egyelőre erre az ügyre van megbízásunk.

Laborvezető: Nem tudom, hogy a megrendelőjük bírja-e majd idegileg és anyagilag azt a cirkuszt, aminek még csak az elején vannak. Ebben az iparágban annyi pénz van, amennyit el sem tud képzelni.

Lea: Iparág alatt a környezetszennyezést érti?

Laborvezető: Így is fogalmazhatunk.

Itt ér véget a jegyzet. Lea megállítja a felvételt, ami inkább csak háttérzajként szólt. A lányra bámulok.

– Beletenyereltünk?

– Úgy tűnik – bólint. – De nem adjuk fel, ugye?

– Nem – rázom meg a fejem, bár nem túl magabiztosan. – És milyen engedélye van a hulladéklerakónak?

– Nálam van minden papír. Elvileg átmenetileg tárolhat veszélyes hulladékot is, megsemmisítésre nincs engedélye, és csak átmenetileg tárolhatja az ilyen anyagokat. Ideiglenes veszélyeshulladék-raktárat működtethet, azzal a megkötéssel, hogy szakszerűen és biztonságosan tárolja, átmenetileg, és hasznosításra továbbszállítja. Tehát nem maradhat a telepen hónapokig-évekig a mérgező anyag.

– Vagyis még ilyenre is van engedélye a polgármesternek.

– Aki több cégen keresztül tulajdonolja a hulladéklerakót. Egy offshore cég is tulajdonos, sajnos annak a tulajdonosi szerkezetébe nem látunk bele.

– És azt sem tudjuk, hogy tárol-e veszélyes anyagot.

– Nyilvánvaló, hogy tárol. Az eredmények erre utalnak.

– Ki kell találnunk, mit mondjunk Hajagosnak, és hogy hogyan tovább – mondom, és összehajtogatom a papírt, amelyre Lea lejegyezte a laborvezetővel történt beszélgetését.

Az irodába érve megnézem a laptopomat. Egy e-mail vár, Hajagostól. Elakad a lélegzetem, amikor elolvasom a rövid levelet.

Hajagos ugyanis a levélben arra kér, hogy fejezzük be az ügyet, mert sikerült megállapodnia a polgármesterrel. Javasolja, hogy küldjek számlát az elvégzett munkáról, és átutalással nyolc napon belül kifizeti, egyben köszöni a munkánkat és sok sikert kíván a továbbiakra.

Leával egymásra bámulunk. Most hogyan tovább? Egyikünk sem teszi fel a kérdést, mert tudjuk a választ. Eltökéltek vagyunk.

– Még Bandit is fel kell hívnom – mondja a lány. – És Tóth doktornő ma délig rendel egy budapesti háziorvosi rendelőben. Odamehetnénk a rendelése végére.

Nem adjuk fel. Egyformán gondolkodunk.

Kiosztjuk a munkát: Lea a laborvezető által említett vegyi anyagokkal kapcsolatban próbál információt szerezni, továbbá telefonál Bandinak, én pedig felhívom Zsanettet, és Boch Hernád egykori barátjáról, Bálintról próbálok anyaghoz jutni, keresni valakit, aki esetleg ismerte, aztán indulunk a doktornőhöz.

Munka közben oda-odasandítok Leára: nagyon jól áll rajta a kagylós nyaklánc.

24.

– Eszem ágában sincs a litvérvári dolgokba belekeveredni, örülök, hogy lezárhattam életemnek azt az időszakát. – A doktornő fiatal, határozott, kicsit szögletes az arca, és lebiggyeszti a száját, amikor megtudja, hogy honnan jöttünk és mit akarunk.

Lea ismerteti az eredményt, amit a laborvezetőtől hallott, mire a doktornő feláll az íróasztala mögül.

– Ilyenkor szoktam házhoz menni a betegeimhez – mondja, mintha nem is fogta volna fel az elhangzottakat. – Azonban… Nézzék, én is sokat foglalkoztam ezzel a kérdéssel – sóhajt, aztán némi vívódás látszik az arcán, és végül hellyel kínál minket az íróasztala túloldalán, és visszaül a székébe. – De ahhoz, hogy megértsék, miért nem lehet segíteni, elmesélek egy esetet. Az egyik kolléganőm lánya egy fővárostól nem távoli óvodába járt, egészen addig, amíg elkezdtek beszélni arról, hogy gyomirtó szer került a vízbe. Tudtak is róla az egyetemen, amelynek a vonzáskörzetében történt, de szépen eltussolták a dolgot. Szerencsére a kolléganőm apósa ott tanított, és ők elhozták a gyereket onnan, sőt azóta el is költöztek. Mert mit mutatott a mérés? Folyamatosan kétezer nanogramm volt a vízben a HCB-szint, holott, és most ezt próbálják maguk elé képzelni: ha a vízben csupán száz nanogramm van folyamatosan ebből az anyagból, és abban a vízben békát nevelnek, akkor a hímnek született békák hermafroditák lesznek. És az óvodában ezt a vizet használták a főzéshez is. És mit gondolnak, történt bármi is? – kérdezi, és elhallgat. Nem felelünk. – Hát jól gondolják: semmi. Akár olvastak róla valamelyik újságban? Na ugye, hogy nem. Amúgy pedig könnyedén lehet találni olyan szakértőt és tudóst, aki elmagyarázza, hogy nem is károsak ezek az anyagok. Nemrégiben lebukott egy nagyon híres külföldi tudós, aki ipari cég megrendelésére írta a tanulmányait, talán olvasták a hírt. Engem is érdekelt a dolog, pont a litvérvári sejtéseim, meg a kolléganőm története miatt.

– Aki megkérdőjelezte a klímaváltozást? – kérdezem. Rémlik, hogy olvastam a hírt.

– Nemhogy megkérdőjelezte, hanem tagadta a klímaváltozást. A tudományos közvélemény szinte egyöntetűen egyetért abban, hogy a klímaváltozást az ember, az emberi tevékenység okozza, de erről nyilván önök is sokat hallottak – magyarázza. – Ez a tudós viszont, aki ha köztiszteletnek nem is annyira, de ismertségnek mindenképpen örvend, a klímaváltozást nem emberi tevékenységnek, hanem leegyszerűsítve: sokkal inkább a napsugárzás energiájának változásának tulajdonítja. Nyilván bonyolultabb az elmélete, mint ahogy most elmondom, de erőteljes hangjával ott volt a tudósok világában, cikkei jelentek meg, idézték őt… És most nemrégiben kiderült, hogy olajcégek fizettek neki egy-egy ilyen tanulmányért. Több mint egymillió dollárt fogadott el olajcégektől vagy hozzájuk köthető alapítványoktól a kutatásai finanszírozására. A világon mindenütt divat a környezetszennyező tevékenységre gyanús cégek részéről szponzorálni ilyen kutatásokat, és a tudósok sehol sem tartoznak a leggazdagabb emberek közé. Tehát egészen biztos, sőt magam is tudom, hogy vannak itthon is olyan kutatók, akik, hogy úgy mondjam, érdekeltek abban, hogy bagatellizálják az olyan ügyeket, amit példaként hoztam.

– És az az óvoda ma is működik, és még mindig szennyezett a víz? – kérdezi Lea.

– Gondolom, működik – tárja szét a kezét a doktornő. – A vízminőségről semmit sem tudok, de az biztos, hogy amikor ez az ügy viszonylag szűk körben ismertté vált, senki sem tett semmit, elbagatellizálták a dolgot, és az érdeklődő szülőket „tudományos” magyarázattal győzték meg, amit tudósok jegyeztek – szögezi le, majd az órájára néz, és feláll.

– A megbízónk, aki felkért a litvérvári minták vizsgálatára, váratlanul visszavonta a felkérést, azzal indokolva, hogy megegyezett a hulladéklerakó tulajdonosával – mondom. A doktornő megfogja a homlokát, mintha migrén tört volna rá.

– Erről beszéltem az imént. Gondolkodjanak, nézzék meg, milyen arányban betegszenek meg azon a környéken daganatos betegségben a lakosok, hasonlítsák össze a térség statisztikáival, és akkor még nem beszéltem az idegrendszeri problémákról. Látni fogják, hogy milyen nagy a baj. És ki tud segíteni? Senki. Senki, mert a litvérvári polgármesternek befolyásos politikusok és üzletemberek tartoznak a legszűkebb baráti körébe. Nézzenek körül, mennyi vállalkozásban érdekeltek ezek az emberek vagy a családtagjaik közösen. Ha ezt alaposan feltérképezik – lehetőleg úgy, hogy maradjon titokban a szimatolásuk, mert akkor még a végére is életben maradhatnak –, meglátják, hogy nem lehet semmit sem tenni. Csak azt csinálhatják, mint a megbízójuk: megegyezni, kiszállni, hallgatni. Más lehetőség nincs – hadarja, még mindig a homlokát masszírozva. – Egyébként azon a területen nincs hatósági mérés. Vagy amikor van, akkor keverik a mintákat, távolabbi területről is vesznek mintát, és összekeverik, ezt hallottam. Papíron minden szabályos, minden rendben van, és senki nem bolygatja a dolgokat.

– Mi is azt gondoljuk, hogy valamit tenni kellene – mondom. A doktornő nekidől a csípőjével az íróasztalnak, és a fejét rázza. Lea elmeséli neki, mit hallottunk Banditól, és hogy mi történt a fiú házával. Senki sem tudja, hogy mitől gyulladt ki a tornác, szakvélemény még nincsen. A doktornő odamegy az ablakhoz, megáll nekünk háttal, és a reluxa résein át kifelé bámul.

– Nem lehet semmit sem tenni – mondja halkan. – Mondják, hogy volt, aki próbált… még a sajtót is odahívták. De csak egyetlen cikk jelent meg, az újságírót másnap kirúgták. Aki megpróbálta a faluban felhívni az emberek figyelmét, hogy legalább ne használjanak kútvizet, elvesztette az állását, vagy bírságot kapott, hirtelen például kimentek hozzá, hogy engedély nélkül áll a kertjében egy fészer vagy garázs, lebontatták, megbüntették… Szép lassan elérték, hogy mindenki hallgat, és még hálás is a rengeteg támogatás miatt, amit a polgármester szerzett a falunak – fordul vissza felénk. – Sosem mernék leváltani. Soha. Mert a felszínen minden szép. Nincs munkanélküli a faluban, van karácsonyi támogatás, segély, közvilágítás, szép járdák, terek, közbiztonság. A felszín gyönyörű – ismétli meg. Komor az arca. – Alatta pedig minden rohad.

– Mondana konkrétumot? – kérdezem hosszú csend után. A doktornő már a táskájába pakolja a receptjeit.

– Milyen konkrétumot? – pillant rám. – Sosem tudnám bizonyítani, hogy a daganatos megbetegedéseket, amelyek az ott töltött időm alatt diagnosztizáltak vagy kezeltek, környezeti hatások okozták. Ezt senki sem fogja tudni bebizonyítani. Rengeteg pénzbe kerülne, társadalmi összefogás kellene hozzá, sajtónyilvánosság, perek, tárgyalások… Ugyan – legyint lemondóan. – Litvérvár kis falu. A lakosok elismerik, hogy sokat köszönhet maga a település a polgármesternek. Hogy hosszú távon mérgezik őket, és a lassú, fájdalmas halál leselkedik rájuk, ha nem tartják be az óvintézkedéseket, meg még ha betartják is… Nem hiszek benne, hogy változtatni lehet.

– Mit gondol Bandiról?

– Fejjel ment a falnak. Majd át fogja gondolni, és elhallgat. Nem tehet mást. Sajnálom.

– Miért jött el Litvérvárról?

– Mert nem tudtam segíteni. Én jártam át Litvérpusztára, meg egy-két környező településen is besegítettem, és sok is volt…

– Banditól hallottuk, hogy elköltözött a faluból, és inkább naponta kijárt, de nem akart ott lakni.

– Távol akartam lenni. Vigyázni akartam magamra – feleli, de sejtem, hogy nem egészen az igazat mondja. Bele is pirult.

– Beszélik, hogy végül aztán hirtelen jött el, még a helyettesítését sem tudták azonnal megoldani – tartom nyomás alatt.

– Nem maradhattam tovább.

– Miért?

– …

– Legalább még ennyit segítsen. Sehol nem említjük a nevét, vagy hogy találkoztunk – próbálkozom tovább.

– Hát jó. De letagadom, ha bármikor, bárhol felmerül… Eljött hozzám a polgármester ügyvédje, és megmondta, hogy amennyiben ott maradok, egész biztosan rám fognak húzni valamit. Műhibát nem tudtak volna, de azt mondta, higgyem el, találni fognak valamit, mert aki dolgozik, hibázik. Pontosan így mondta.

– Az ügyvédje? – kérdezi Lea. – A polgármester ügyvédje ment magához?

– Igen – bólint.

– Ki az ügyvédje? – kíváncsiskodom.

– Darai Emília – feleli. Sosem hallottam ezt a nevet.

– Darai? – kérdezi Lea, és a fejét rázza. A doktornő bólint, majd amikor látja, hogy nem mond semmit nekünk a név, hozzáteszi:

– Darai Emília, igen. Ő a baromfikeltető tulajának felesége.

– Hajagosnak? – csúszik ki a számon a kérdés.

– Ismerik? Igen, az ő felesége a polgármester ügyvédje.

Az utcán állunk, és még mindig nem tértünk magunkhoz teljesen a döbbenetből. Lea idegesen piszkálgatja a körmét, lázasan gondolkozik.

– Hajagosné ügyvéd. Hát ez elég érdekes – böki ki végül. – Mi ez az egész? Te érted?

– Nem nagyon akar összeállni a kép, de azt tudom, hogy vissza kell mennünk Litvérvárra. Szeretnék tisztán látni – válaszolom. Egyelőre még én is emésztgetem a dolgokat.

– Neked Hongkongba kell menned – szólal meg a kocsiban a lány. – Szerintem priorizálni kellene a dolgokat. Hajagosnak elküldöd a számlát, kitaláljuk, hogy egyáltalán ki állna az ügy mellé a faluban, utánanézünk, kijönne-e méréseket végezni egy akkreditált labor…

– Vagy egy bármilyen labor – teszem hozzá. – Mert egyelőre még arra sincs bizonyítékunk, hogy környezetszennyezés történik. A faluban csak akkor tudunk bárkit is az úgynevezett ügy mellé állítani, ha van olyan mérési eredményünk, amire hivatkozhatunk.

– Oké – indítja be a motort.

– Ráadásul a munkajogi levelet is ideje véglegesítenünk, és most már Hollai dolgában is jó lenne egyeztetni – veszem számba a teendőket.

– Hongkong a legfontosabb – néz rám Lea. – Azon áll vagy bukik minden.

25.

Nem meglepő, hogy Telegdy Bálintnak nem találok magyar leszármazottját, hiszen a történet szerint nincs gyereke (Li-n kívül). Viszont erre a kutatásra nincs is energiám, Leával abban maradtunk, hogy Li egykori iskolatársait felkutattatjuk, ugyanúgy, mint Telegdy Bálint esetleges rokonait vagy ismerőseit. Én az Amfiteátrumnál dolgozó magánnyomozót javasolom, de Lea azt mondja, sokkal viccesebb társaságot ismer, egy Olivér nevű fickót, akinek egy zsémbes öregasszony a társa, és ketten együtt mindenre képesek.

Így kerül sor még délben egy szürreális találkozásra. Olivér Budán dolgozik, egy vézna pasi, elektromos cigit pöfékel, de a legviccesebb a társa. Ilonka ezüst(!) bakancsban, súlyos fekete báli szoknyában, egy vastag, ezüst garbópulóverben ül Olivér mellett az irodában, és én folyamatosan azzal kínlódom, hogy ne röhögjem el magam Lea választásán.

– Tavaly több esetet sikeresen felderítettünk – magyarázza az idős asszony, és gyanakvóan pásztázza az arcunkat. – Személyes sikereim közé tartozik egy tetoválástolvaj leleplezése, de akár az első nagy esetemet is említhetném, amikor egy börtönből szabadult rabot sikerült beazonosítanom, igaz, hogy elrabolt engem is – bólogat. Fojtogat a röhögés, nem merek Leára nézni. Hiszen tuti, hogy vetít az öreglány.

– Valóban, talán olvastak Verbovszkyról, a börtönből szökött bűnözőről, akit Ilonka talált meg – teszi hozzá Olivér. Rábámulok az idős nőre, és egy elismerő mosolyra is futja.

Megadom nekik az adatokat, és hozzáteszem, hogy amennyiben találnak embert, mi akarunk beszélni velük. Olivér örömmel bólogat, az óradíját részletezi, kolléganője látványosan unott arcot vág.

– Jobban kedvelem az izgalmas felkéréseket. Nem akarják, hogy legalább az emigránsuk ismerőseivel én beszéljek? – kérdezi. Leával összenézünk, és azt felelem, elgondolkozunk a dolgon.

– Jól fognak járni Ilonkával – mondja Olivér. – Mindent felvesz majd diktafonra, és higgye el, azt is megkérdezi arról az emberről, amit senki más nem kérdezne. Aztán ha marad még kérdésük, akkor felkeresik az interjúalanyt.

Némi vonakodás után beleegyezem, és adok támpontokat nekik Telegdy Bálintról, persze kevesebbet, mint amennyit megtudtam Boch Hernádtól. Ahhoz aztán semmi közük, hogy mi történt a három ember között.

Bár nagyon kíváncsi vagyok, nem tartom ildomosnak megkérdezni Leától, honnan ismeri ezt az irodát. Mivel magától nem mondja, elkönyvelem úgy, hogy biztos őket is az apján keresztül ismerte meg. Azok a mindenható apák. Eszembe jut az apám, megjegyzem, nem először, mióta hazajöttem, valójában már azóta az eszemben van, mióta Hernád azt a megjegyzést tette a tesztekről, ott a kis szigeten, sőt továbbmegyek, mióta Janka említette azt a leletet… Jól kibaszott velem az apám. Utálom őt, aztán most produkál egy ilyen eredményt. Nagyon felkavart, még ha igyekszem is úgy tenni, mintha nem foglalkoztatna a dolog. Ellopta a szerelmemet, gyereket csinált neki, most egyszerűen nincs joga betegnek lenni, szánalmat kelteni, meg egyáltalán. A rohadt életbe. Már ezzel a gondolatmenettel sikerül felhúznom magam.

Háromkor érünk vissza, most nincs máshol hely, csak a fizetős magánparkolóban a Bécsi úton. Átszaladunk az úton, közben Lea a doktornőről magyarázza, hogy csak fél, és majd együtt fog működni velünk. Nem értek vele egyet teljesen, de nem szólok. Jó kis párost alkotunk, erre gondolok, amikor megérkezünk a kapualjunkba.

– Eddig azért sikeres volt a nap, legalább azt is sejtjük, hogy Hajagos a felesége miatt akart visszalépni – mondja Lea. Aztán odanéz a bejáratunkra, és ennyit mond: – Jaj, ne!

Egy jóképű, széles vállú pasi áll ott, pulóverben, steppelt mellényben, és amikor meglát minket, eltorzul az arca. Bár látom, mi fog történni, sokkal hosszabb a reakcióidőm, mint hogy meg tudnám állítani.

– Tudtam, hogy ez lesz! Tudtam, te ribanc! – miközben kiabál, lekever a lánynak egy pofont. Ugrom felé, a férfi lába rúgásra lendül, de addigra már észnél vagyok. Ha nem Leáról lenne szó, hanem egy ismeretlenről, most akkor is ütnék. A jobbegyenesem már kipróbált, és most is hallok egy reccsenést, talán nagyobbat, mint a múltkor, amikor a bátyámnak behúztam egyet.

Csakhogy ez a pasi erősebb és talán vehemensebb is, mint a bátyám.

Sikerült elvonnom a figyelmét Leáról, a következő ütését felém intézi, és már lent is vagyok a földön. Érzek egy rúgást a csípőmön, aztán még egyet a gyomromban, majd snitt, filmszakadás.

26.

Kállai munka után nem ment haza, hanem elbuszozott a városba. Nem volt gyakori látogató a bevásárlóközpontokban, de emlékezett rá, hogy talán két fénymásolót is látott régen a földszinten. Az egyiket már átalakították azóta, ajándéktárgyakat és bögréket árult, de a másik, bár szűkebb területen, mint régen, de működött. Félve adta át a paksamétát. Három másolatot kért mindegyik oldalról, és reménykedett benne, hogy az alkalmazott nem fog beleolvasni, és a masina sem tárolja el valahogyan az iratokat. A húsz év körüli alkalmazott mindvégig telefonon sutyorgott, amíg másolt, úgyhogy Kállai egy kicsit megnyugodott. Aki az esti randevúját szervezi, azt bizonyára egyáltalán nem érdekli, hogy egy öregember milyen iratokról kér másolatot.

Bár a lány odaszólt neki, hogyha előre kifizeti, nem kell megvárnia, visszajöhet egy negyed óra múlva, Kállai Jenő a pult mellett kivárta, amíg elkészültek a másolatok.

Megszámolta az eredeti papírokat, és a papírdossziéba melléjük csúsztatta a másolatokat is. Most már terebélyessé vált az akta, berakta a bevásárlószatyorba, amit magával hozott. Nyugalom szállta meg. Az első feladat teljesítve. Hogy hogyan tovább? Millió gondolata és ötlete volt, de persze utóbb mindet hülyeségnek találta. Egyedül vagy Bandival? Vagy valaki mással? Netán az ügyvédekkel?

Most, ebben a bevásárlóközpontban jött rá, hogy évek óta nem járt sehol, leszámítva a temetőt, a munkahelyét, a kis- és nagyközértet, valamint a kocsmát. Vajon mi történne, ha beülne abba a cukrászdába a mozgólépcsőnél, és rendelne egy süteményt? Erőt merítene belőle? Megtervezhetné a második lépést most, hogy az első sikerült. Egy szelet torta mellett kigondolhatná, hogyan legyen bátor, hogyan tegye azt, amit a felesége talán elvárna tőle, talán nem, de biztosan büszke lenne rá, ha tudná, hogy nem tartogatja tovább az ágy alatt a dobozt a barátnője feljegyzéseivel, hanem tervei vannak vele.

Óvatosan, félszegen odament a cukrászdába, amelyet egyébként kávézónak hirdettek, és körülnézett a pultban. Csupa habos torta, rózsaszín és fehér minyonok, képviselőfánk – még a nyál is összefutott a szájában. Idejét sem tudta, mikor evett utoljára cukrászsüteményt. Litvérváron a nagyobbik közértben árultak, de nem ilyen gusztusos tortákat.

Leült az egyik üres asztalhoz, és rendelt egy képviselőfánkot meg egy puncsos minyont. Alig várta, hogy megérkezzen a tányérja. Még egy pohár szódavizet is kapott, pedig nem kért. De aki Litvérváron él, az tudja, hogy a legjobb, ha palackozott vizet iszik. Ő speciel inkább mindig igyekezett „erősebbet” választani, de ha mégsem, akkor volt otthon tonik meg palackos víz. Szódát már vagy öt éve nem ivott.

Lassan, szertartásosan érintette a villáját a képviselőfánkhoz, és hosszan élvezte az ízeket. Édes volt, érezte a vanília ízét, becsukta a szemét, és csak akkor nyitotta ki, amikor már lenyelte a falatot. Következett a puncsos minyon, még mazsola is volt benne! Rég tudta így kikapcsolni magát, mint most. Most, hogy nála voltak a bizonyítékok (legalábbis remélte, hogy bizonyító erejű papírok), kimozdult otthonról, és a jutalma a cukrászsütemény. Azt se bánta volna, ha ez a pillanat jó sokáig eltart, amíg ott ül a süteményestányér fölött, és nem gondol semmi visszafordíthatatlanra, semmi olyanra, ami már elmúlt.

27.

Van az úgy, hogy az ember nem tudja irányítani, mi történjen vele, vagy azért, mert nem elég erős, vagy azért, mert ájult. Merem remélni, hogy én inkább az utóbbiak közé tartozom, bár hozzáteszem, ez sem vet rám túl jó fényt.

A fodrász a szívén viseli a sorsomat, a vendége egy nőgyógyász volt, aki visszahozott az ájulásból, és törülközővel próbálta elállítani a vérzést.

Lea pedig előállt egy kurva nagy és gyönyörű Merci terepjáróval, amit egy pasi vezetett, és mire feleszméltem, már a hátsó ülésen ültem. Hát ezért mondom, hogy nem tudom irányítani az eseményeket. Azt sem tudtam, hová száguldunk, a fél fejemet egy törülköző borította, sajgott a gyomrom és a hátam, az anyósülésen Lea szipogott, a férfi pedig csendben vezetett. Nem szóltak egymáshoz. Azt azért kikövetkeztettem, hogy az apja lehet a férfi.

Leparkolunk, és innentől kezdve minden nagyon gyorsan megy. Egy rendelőintézetben koponyaröntgen, hasi ultrahang, aztán irány egy kórház plasztikai sebészete. Dr. Endrődi Péter osztályvezető főorvos, ez a kiírás, és nagyjából öt percen belül jön egy csinos plasztikai sebész rezidens csaj, aki össze akarja varrni a sebet az arcomon. Már csak Lea van ott velem, az apja időközben eltűnt, ő csak elintézte a dolgokat, és amíg a röntgenre bementem, Leát a kocsiban tartotta, nyilván beszélni akart vele. Lea azt mondja a rezidensnek, aki nagyon szimpatikus, hogy az apja megbeszélte Endrődi főorvossal, hogy ő, vagyis csakis ő fogja rendbe rakni az arcomat. Ez azért megrettent, fogalmam sincs, mekkora a baj, de nagynak tűnik, ha ehhez egy plasztikai sebész szaktekintélyre van szükség. Ha jól emlékszem, kamaszkoromban nagyon klasszul össze tudták varrni a különféle rázós helyzetekben szerzett sebeimet a szakrendelő sebészetén is.

– Csak pár varrat – mondja a doktornő. – Az orrával nem kell semmit sem csinálni, nem mozdult el a csont, csak megrepedt.

Micsoda? Bazmeg.

– Endrődi főorvost várjuk. – Lea hangja határozott, de kedves. Én egyébként sokkal jobban örülnék, ha ez a csaj varrogatná az arcomat, ha már.

És milyen jól gondolom. A doki rohanós, nem is nagyon szól hozzám, talán még röhög is magában, hogy ilyen feladatra hívták.

– A rezidensek többet varrnak – mosolyog Leára. – De azért megoldom.

Na, akkor igaz, hogy mindent a gyakornokaik fejeznek be. Ez egy ilyen világ. Én is mennyi mindent Leára pakolok. Amikor megkapom az arcomba(!) az injekciót, kifejezetten szeretném, ha a rezidens dokinőmet visszakaphatnám, és ő matatna a szemem alatt.

Pár perc alatt kész vagyunk, kapok egy ragtapaszt is (a nővértől), a híres Endrődi doktor meg már el is száguld a műtőbe. Leát keresem a szememmel. Most még ott van, a váróban ül, de pillanatokon belül el fog tűnni az életemből örökre.

– Dehogy megyünk taxival! – tiltakozom. Nem is emlékszem rá, mikor taxiztam utoljára. Szerintem valami nagyon észvesztő buli után, még egyetemista koromban, de akkor is többen osztoztunk a kocsin. Ja igen, és Dorinával egyszer, amikor már alig vártuk, hogy az ágyamba kerüljünk.

– Dehogynem – bólint Lea. – Megígértem apámnak.

A francba, már mennyire unom ezeket a mindenható apákat! Mondjuk, most azért mázlim volt, mert két óra alatt mindennel végeztünk. Persze egyedül el sem jöttem volna, és akkor legfeljebb nem lett volna tökéletes az arcom, bár most sem tudom, hogy milyen, mert tükörbe aztán nem nézek: annyit tudok, hogy elrepedt az orrom, felszakadt a szemem alatt jó mélyen a bőr, és zúzódásaim vannak. Látleletet is kaptam, de gőzöm sincs, hol van.

Beülünk a taxiba, hallgatunk. Mostanra már kisakkoztam, hogy nagyjából mi a helyzet: van egy betegesen féltékeny pasija, aki agresszív és bántalmazó is. Azonban a helyzet egyértelmű: Lea fel fog mondani nálam. Szomorú vagyok. Sajnálom, hogy elmegy – magam miatt, természetesen, de miatta is. Egy ilyen elmebeteggel nem fogja sokáig húzni, Mr. Hollywood előbb-utóbb megöli.

– Nagyon sajnálom – szólal meg, amikor már újra az irodában vagyunk. Hollai jön hozzám fél óra múlva, hát lehet, hogy ő is le fog cserélni, ha meglátja, hogy nézek ki. Bár én még mindig nem láttam a képemet.

– Nem tehetsz róla. – Próbálom megnyugtatni. Most látom csak, hogy milyen zaklatott, eddig nem figyeltem az arcát a délutáni cirkuszban.

– Dehogynem – mondja, és közelebb lép hozzám. Az íróasztalomnál állok, éppen a laptopomat akarom elővenni, hogy amikor elrepült a táskámmal együtt, nem lett-e valami baja. Lea óvatosan, lassan felemeli a kezét, és az arcomhoz érinti az ujját. Hűvös a keze, lüktet az arcom, de nem csupán a fájdalom, hanem az érintés okozta meglepetés miatt is. – Fáj? – kérdezi. Nem tudok válaszolni, csak állok és nézem őt. – Ne haragudj – kér.

– Nincs miért bocsánatot kérned – vágom rá. Most fog felmondani, ez egyértelmű.

– Most fogsz kirúgni, nyilván – mormolja, és elveszi az ujját az arcomról. A cipőmet bámulja. Vagy a sajátját.

– Hogy jut ilyen hülyeség az eszedbe? – Magam sem értem, hogyan jutott el idáig. – Miért rúgnálak ki?

– Hát a… ma történtek miatt. Azért, mert Kusnyádi Gábor neked rontott… és…

Na, akkor most kimondta a nevét. Nem mintha kíváncsi lettem volna rá. Lea még mindig valamelyikünk cipőjét fixírozza. Nem akarom lehajtani a fejem, hogy megnézzem, melyikünkét, mert akkor lüktetni kezd az orromban a fájdalom.

– Tudom, hogy nem tehetsz róla. Felejtsd el ezt a hülyeséget, dehogy rúglak ki. – Közben elővarázsolom a táskából a laptopot, és felnyitom. Még be is kapcsol, szóval egész jól bírja a kiképzést.

– Akkor gyere, üljünk le a kanapéra – javasolja, én pedig azon tűnődöm, hogy mi lesz. Hazajár ehhez a vadbaromhoz, és reggelente bejön az irodába? Egyébként is, mi lehet köztük? Leülünk egymás mellé. Most tutira a saját cipőjét nézi, aztán rám pillant.

– Gábor a férjem – mondja. Mi vaaan? Huszonhárom éves, és férjnél van? Férjhez ment egy vadbaromhoz? – Még a gimiben találkoztunk. Elsőéves voltam az egyetemen, amikor összeházasodtunk – mosolyodik el szomorúan. – Nem akarta, hogy jogra menjek, ő repülőmérnök akart lenni, de nem vették fel a műszakira, végül egy évvel később üzleti főiskolára ment, de nem ez a lényeg, hanem az, hogy utálta, hogy engem elsőre felvettek, ráadásul a jogi karra. A gimiben is féltékeny volt, azonban az egyetem első évében pokollá tette az életünket, imádott, közben pedig leskelődött utánam, figyelt, néha megfigyeltetett… Nem ragozom tovább: azért mentem hozzá, hogy a hűségemet és az elköteleződésemet bizonyítsam. Másrészt azért, mert a szüleim utálták őt, agresszív faszkalapnak tartották, és állandóan azt mondogatták, hogy idejében szálljak ki ebből a kapcsolatból – vág egy grimaszt. – Tehát benne volt a dacom is a házasságban… A szüleim látták, hogy nem tudnak közénk állni, végül beletörődtek a helyzetbe, és kaptunk egy garzont aputól. Kaptam… És odaköltöztünk. Na mindegy – legyint.

Tehát férjnél van. Az elmebeteg vadorzó mostantól akár minden délután idejöhet, és szétveri az orromat. Hát nem a legjobb kilátások. Már kezdem érteni, miért kellett ehhez leülnünk.

– Először az esküvő után pofozott meg, a nászutunkon. Utána a részegségére hivatkozott. Vagyis persze volt a gimiben is egy buli, ahol… Á, nem is mondom el, tulajdonképpen szégyellem magam – hajtja le a fejét, aztán folytatja. – Nem fogom végigmondani, hogy mi minden történt, mire… tavaly beadtam a válókeresetet. Vannak olyan részletek, amelyeket nem szívesen idézek fel, de már egy ideje kívülről látom őt és magamat is, és nagyjából tudom, hogyan tudtam benne maradni, én, a felvilágosult, emancipált joghallgató egy bántalmazó kapcsolatban. Mert valamifajta függőséget alakított ki bennem a férjem ezzel a furcsa kiszámíthatatlanságával, azzal, ahogy rajtam csüggött, azt gondoltam, a szeretet jele, hogy figyel… Igyekeztem „jól viselkedni”, hogy jutalmazzon, és amikor bedurvult, majd lecsillapodott, és bocsánatért és a szerelmemért esedezett, óriási érzelmek dúltak bennünk… Mindegy, szóval időbe telt, mire megláttam magunkat kívülről, és valaminek történnie kellett… ahhoz, hogy elhagyjam.

Nem házas. Elvált. Nehezen követem. Miért nem lehet elmondani így: „na figyelj, ő az elvált férjem, bántalmazott, és még mindig be van vadulva”? Nem tudom követni ezt az érzelmekkel megspékelt vallomást.

– Télen adtam be a keresetet, egy nagy cirkusz után. Látod ezt a görbületet az orromban? – fordítja oldalra a fejét. – Akkor ütött meg először erőből. – Elhallgat, és bepárásodik a szeme. Cikáznak a gondolataim: mennyi kell egy fiatal nőnek ahhoz, hogy ki tudjon szállni egy bántalmazó kapcsolatból? Hogy üthet meg valaki egy nőt? Képes volt eltörni az orrát?

– Nagyon szép az orrod. Karakteres – bököm ki végül, mire elmosolyodik.

– A tiéd is az lesz.

Mindketten mosolygunk. Biztosan betársulna hozzánk a mosolygásba a bátyám is, hiszen neki is van egy viszonylag friss orr-sztorija.

– Elment, aztán visszajött, éjszakákat töltött az ajtó előtt, ott várt reggel, amikor eljöttem, könyörgött, aztán mondtam, hogy maradjon, amíg nem bérel lakást, én hazamegyek a szüleimhez. Tudtam, hogy gondjai vannak, anyagilag rosszul áll, mert még mindig nem talált magának állást. Ő igazából cégvezető akar lenni, vagy vezérigazgató – mosolyog –, de az üzleti és a vezetői képességei ezt szerintem nem teszik lehetővé. Neki pontosan az passzolna, ha elmenne ügynöknek… de cikinek tartja. Szóval voltak anyagi gondok is, mert amikor egyetemista voltam, kénytelen voltam elfogadni apámtól a zsebpénzt… De valójában a szüleimnek sem akartam elmondani, hogy válunk, mert előre utáltam, hogy apám szemében majd meglátom a megnyugvást: neki volt igaza! Arról meg végképp nem tudhattak, hogy… időnként… bántott. – Sír. Úgy ülök mellette, mintha megbénultam volna. Összeszedi magát, kifújja az orrát. – Amikor itt aludtam, az azért volt, mert ő aludt a lakásban… Csak pár napot kért. Végül tényleg elköltözött, haza a szüleihez. Legalábbis azt hittem, hogy békében elválunk… de aztán megint visszatért, hogy beszéljük meg. Már… nem érzek iránta semmit, hiába mondtam neki, hogy megölt bennem minden érzést, csak annyit kért, hogy vonjam vissza a keresetet, nem kell újrakezdenünk, csak amikor majd újra bízom benne. Hiába mondtam, hogy nem fogok… Végül az anyjával is beszéltem. Akkor úgy tűnt, megértette, hogy vége. Lecseréltem az ajtón a zárat, és új életet kezdtem. Tudtam, hogy nem lesz sima az út, mert vissza fog jönni még, de már éreztem az erőt magamban. Ki fogok tartani, ebben biztos voltam. Erre ma idejött, és… ez történt…

Rémes sztori. És ezek szerint még közel sincs vége.

– Végül az apádat hívtad ma, hogy segítsen… – szinte suttogok.

– Tudtam, hogy őt kell hívnom, különben egy kórházban feküdnél, vagy még mindig a sorodra várnál egy traumatológián – szipog. – Persze így apám már mindent sejt, vagyis majdnem mindent. Elmondtam neki pár dolgot, amíg téged vizsgáltak. Azt is, hogy válunk, és hogy… Gábor nem akarja. Valójában azért… az apám nagyon szeret engem. – Ő is suttog. Az utolsó mondata a gyomromba talál.

– Nem tudom, mit mondjak… Mindenben számíthatsz rám – közlöm vele. – Bár verekedésben elég rossz vagyok, ahogy elnézem – teszem hozzá, és örülök, hogy végre elneveti magát.

– Egy időre hazaköltözöm, annak ellenére, hogy ez volt az, amit végképp nem akartam. De most nem mernék a lakásomban aludni…

– Itt is alhatsz, tiéd a kanapé – mondom. – Persze talán ez a mai után nem is annyira jó ötlet…

– Nagyon köszönöm. Azt hiszem, ma este nyugodtan hazamegyek majd a szüleimhez… hogy tudják… tudják, hogy nagyjából alakulnak a dolgaim. Mindig lázadtam apám hatalma ellen, aztán tessék. Még az állásomat is ő intézte – mosolyog bágyadtan, és nekem súlyos lelkiismeret-furdalásom támad.

Szerencsére befut Hollai, és hirtelen kisebb gondom is nagyobb lesz annál, mint hogy rosszul érezzem magam amiatt, hogy Lea apja fizeti tulajdonképpen helyettem Lea járulékát és fizetését.

28.

Szerbiából érkeztek a szállítmányok az éj leple alatt. Terike szerint benne volt mindenki, akit csak meg lehetett kenni, ugyanis ahhoz különengedélyekre lett volna szükség, hogy a határon átvigyék a veszélyes hulladékokat. Régi transzformátorok voltak a szállítmányokban, olyanok, amelyek olaja súlyosan mérgező vegyületeket tartalmaz. Olyan mérget, ami beszivároghat a talajba. A növényekben, állatokban és az emberi szervezetben elraktározódik ez a méreganyag, és nem tud lebomlani, kiürülni. A talaj alkalmas arra, hogy beleszivárogjon az olaj, és ott megkezdje tartósan mérgező tevékenységét: a legsúlyosabb esetben rákot vagy visszafordíthatatlan idegrendszeri betegségeket okozhat.

A telepnek ugyan volt engedélye a veszélyes hulladékok átmeneti tárolására, ám Terike búcsúlevélnek is beillő visszaemlékezései, jegyzetei szerint a szerbiai szállítmányok illegálisan kerültek a telepre, de akár az országba is. A jegyzetek arról árulkodtak, hogy a polgármester szállítmányonként több tízezer dollárért vette át a hulladékot, amit a szerbek szállítottak. Terike információi szerint az ilyen típusú veszélyes anyagot tartalmazó hulladék hivatalos megsemmisítésének az önköltségi ára kilónként akár hatszázezer dollár is lehet a hivatalos megsemmisítőkben, ezért mindenképpen jól járt a szállító, még akkor is, ha – ahogy Terike tudta – a megrendelő zsebbe fizetett, és nem maradt nyom a tranzakciók után.

Terike leírta, hogy a polgármester meg akart szabadulni ezektől a hulladékoktól, de az neki is sokba került volna, ha továbbszállíttatja, úgyhogy néhány alkalommal megpróbálta elégettetni őket. Ilyenkor terítette be a fekete füst a környéket, és végül, mivel tartott tőle, hogy feljelentik, és a hatóság esetleg komolyan veszi a feljelentést, letett róla. Amikor Terike a jegyzetét írta, akkor tudomása szerint még ott voltak a transzformátorok a telepen.

Továbbá meglehetősen részletes leírást adott a pályázatok útján megszerzett földekről, jó néhány cégről, amelyben a polgármester tulajdonos, a gyereke nevére vásárolt nyolc fővárosi lakásról, egy balatoni házról és egy szintén balatoni hotelről, illetve egy villáról, utóbbi kettő a felesége nevén szerepel a nyilvántartásban. A polgármester támogat egy sportklubot az ország másik szegletében, ezzel kedvez egy polgármester- és harcostársának, akivel egyébként társak egy építőipari vállalkozásban, amelyben az írás idején éppen tulajdonosváltás zajlott papíron: a két polgármester külföldi offshore cége vette át a vállalkozást.

Kállai Jenő még akkor is csak kapkodta a fejét, amikor újraolvasta a jegyzeteket. Nem mindent értett, kuszák és átláthatatlanok voltak a szálak, amelyek a polgármesterüket összekapcsolták különböző vállalkozásokkal, és már ő maga sem tudta, mi lehet törvényes, és mi nem az. Egyvalamiben biztos volt: a szerbiai ügylet, amennyiben igaz, amit Terike, a polgármester egykori titkárnője írt, bizonyára nem volt legális.

Most kezdett egy kicsit kételkedni abban, hogy Terike valóban öngyilkos lett. Ki tudja, hogyan kerültek azok a tabletták a szervezetébe. Állítólag altatótúladagolásban halt meg. A felesége akkor sem akarta ezt elhinni, de mivel Terike drogdíler fia Kolumbiában ült egy börtönben, és nem volt remény rá, hogy belátható időn belül kiszabadul, Kállai biztos volt benne, hogy a nő feladta a harcot, és bánatában eldobta az életét. De most, hogy mindenféle számlák, szerződések, és leginkább a jegyzetek ott voltak a kezében, és össze tudott rakni belőle egy képet a polgármester viselt dolgairól, egyre inkább elképzelhetőnek tartotta, hogy a nő nem önként vetett véget az életének. Máskülönben miért adta volna oda Kállai feleségének ezeket a papírokat? Valószínűleg félt, és tudta, hogy sem az iratok nincsenek biztonságban, de talán ő maga sem. Terike a polgármester titkárnője volt, már talán attól kezdve, hogy a férfi elkezdett vállalkozni a környéken. Kállai a jegyzetekből nem sok érzelmet tudott kiolvasni, de annyit sejtett az írás alapján, hogy Terike régóta gyűjtögette már a számlákat és egyéb iratokat, mégis a szerbiai szállítmányok hozhatták ki a béketűrésből. Ki tudja, honnan jött rá, hogy ezek mérgezik a környezetet… Kicsit utánaolvasott, hallott valamit, netán maga a polgármester szólta volna el magát?

Mindenesetre most, hogy a kezében volt a súlyos dosszié, azon kezdett gondolkozni, hogy egyedül nem sikerülhet. Mit is tehetne egyedül?

Még ma este átmegy Bandihoz, meg fog lepődni a fiú, de ki kell puhatolnia, a srácnak csak a szája jár-e, vagy hajlandó tenni is valamit. Csak előbb még elrejti az eredeti dokumentumokat.

29.

– Micsoda? Szétverte az arcodat a pasija, csak mert a lány nálad dolgozik? – Janka a szemét forgatja. Ma sárgában van, kivéve a fekete műszőr dzsekijét, amit nem vett le, és a fekete sálat a nyakában. Eléggé kirí az öltönyös-kosztümös vendégseregből a kanárisárga ruhájában. – Az a véleményem, hogy a csajtól is óvakodnod kell. Hacsak nem volt oka a srácnak a mai verekedésre.

– Mondtam már, hogy csak munkakapcsolatban vagyunk, most te is kezded, amit anyám…

– Akkor viszont betegesen féltékeny, ráadásul agresszív, és ami ma történt, bármikor megismétlődhet.

– Hagyjuk. Nem fog. Szakítottak. Válnak.

– Hát hogy te mibe tenyereltél… ezt el sem akarom hinni. És a lányt is bántotta?

Elmesélem, amit Leától hallottam. Janka a homlokát ráncolja, majd szó nélkül továbblép a következő képhez. Egy modern galériában vagyunk, ő kapott a kiállításmegnyitóra meghívást az egyik ügyfelétől, a galériástól, akinek a netes kampányát készíti. És pechére engem hívott el, a ragtapasszal az arcomon és a már látható monoklival a szemem alatt. A festmény, ami előtt éppen megállt, állatfejű embereket ábrázol, akik egy holdbéli tájon, a 2015-ös divat szerint öltözve együtt étkeznek.

– Szerintem ez legalább annyira meghökkentő, mint az én arcom – mutatok a képre. Megvonja a vállát, és az arcomat bámulja.

– Ugye tudod, hogy miben vagy benne? – kérdezi. – Egy bántalmazott csaj megmentőjévé kezdesz válni. Nagyon zűrös helyzet.

– Beszélhetünk esetleg másról is?

– Például a karibi nyaralásodról?

– Például. De előbb lépjünk le a lófejű emberek közül – intek a vászon felé.

Ma már másodszor mesélem el Boch Hernád sztoriját, de egyszerűen bizonytalan vagyok. Elvállaltam a feladatot, nem is tűnik komoly kihívásnak, mégis van bennem kétely. Sült kolbászt eszünk a hentesnél, tudom, hogy nem trendi, de mindketten imádjuk, jó sok csípős mustárral. Még gimis voltam, amikor felfedeztük a henteseknél a kolbászt, és akkor még az árfekvés is vállalható volt, élveztük, hogy teljesen változatos társaságban kajáltunk, és szívesen hallgattuk, amiről mellettünk beszélgettek. Akkoriban még a kajaellátás is elég esetleges volt otthon, csoda, hogy anyám főztjén is egészségesen fejlődtem, tehát örömmel mutattam meg a kishúgomnak a hentesek világát. Most mindenesetre öltönyben álldogálok ott a szép sárgában virító húgommal, és a pultnak támaszkodva mesélem el a történetet.

– Szerencse, hogy nem vagyunk vegák – nyugtázza a végén Janka.

Ez a véleményed az öreg történetéről? – vigyorodom el.

– Nem, ezt a kolbászra mondtam. Kimaradna az életünkből ez az ízharmónia.

A papíralátétünket bámuljuk, a narancssárga zsírral keveredő mustárt, a nem vékony, nem vastag, egyszóval tökéletes kolbászt. Egy másik tálcán ott a csípős savanyú paprika. Hát tényleg jó, gondolom. Aztán hozzáteszem:

– Nem hagy nyugodni, hogy a Villa Blue-ban az ördög lakik…

– Remélem, nem voltál annyira berúgva, hogy szexelj a tengerparton egy vadidegen karibi csajjal. Vagy többel.

– Nem érted? Valamiért félnek attól a villától.

Janka megtörli a kezét a szalvétában, és odafordul.

– Nem zsíros a szám?

– Nem. Nincs véleményed a sztoriról? Te kevertél bele, végül is…

– Majd elmondom, de előbb rendelek még egy adaggal, és hazaviszem – közli, és így is tesz. Bélpoklos lett, vagy mi? Kolbászt fog holnap reggelizni? Visszanyelem a kérdést.

Amikor végez, felajánlom neki, hogy hazakísérem.

– Neked jet laged van.

– Nincs – rázom a fejem. – Sőt túl élénk vagyok.

– Akkor se kísérj haza. Ma legyen úgy, hogy én jövök veled. Te vagy a sérült.

– Nem kísérhetsz haza – tiltakozom. – Semmi bajom, látod. Néhány öltés, egy kis monokli…

– Meg egy elrepedt orr. Induljunk.

A körúton gyalogolunk, sötét van már, de egész biztosan itt a tavasz. A hétvégén meg itt lesz a húsvét. Dübörögve elhúz mellettünk egy Combino, beleremegnek a házak, sokszor gondoltam rá, hogy lehet ezt megszokni, vajon sosem alszanak nyitott ablaknál a körútiak, még nyáron sem?

– A történet, amit elmeséltél, izgalmas, lássuk be – mondja Janka. – Érthetetlen, részben, de alapjaiban hihető az öreg sztorija, nem?

– Igen, csak… – tűnődöm, hogy elmondjam-e, miben egyeztem meg vele. – Rossz érzésem van. Nem tudom megmondani, hogy miért. Végül is egyszerű a feladat, nem? Elmegyek Hongkongba…

– Amilyen mázlista vagy, megint luxusosztályon utazol. Hongkongban eszel egy pekingi kacsát, hajózol, megnézed az esti fényjátékot – azt sem tudom, miről beszél –, és odamész a címre, a hónod alá fogod a csajt és elviszed az öreghez. Nem hiszem el, hogy nem vagy rá képes. Ez egy luxusfeladat, luxuskörülmények között, és jól meg is fizetnek érte. Még ha nem is ügyvédi munka, hát mit érdekel? Világot látsz, teljesíted a megbízást, és pár hónapig nem fogsz aggódni azért, hogy miből fizesd ki a bérleti díjakat meg az egyéb költségeidet. Én nem hezitálnék. Komolyan azon akadsz ki, hogy pár könnyűvérű csaj azt mondja, hogy a villában az ördög lakik? Biztos kikezdett velük, vagy bármi… van valami perverziója, mit érdekel az téged? Nem befolyásolja a megbízásodat.

– Azt a szót, hogy ördög, gyerekkorom óta nemigen hallottam. Érted, nem azt mondják, hogy gonosz, vagy mit tudom én… Persze azt sem tudom, kire céloztak.

– Lehet, hogy valamilyen legenda fűződik a házhoz.

– Elég új villa, ahogy elnéztem.

– Tök mindegy. Akkor ahhoz házhoz, ami korábban ott állt. Túl sokat agyalsz ezen. Egyébként is be voltál rúgva, ne felejtsd el. Lehet, hogy csak képzelted, hogy ezt mondják. Szerintem egy beszívott éjszaka emlékei nem befolyásolhatják az ügyet, legfőképpen azért nem, mert igent mondtál a megbízásra.

– Nem mondtam, hogy nem akarom teljesíteni.

– Helyes. Akkor csak hangosan gondolkoztál – nyugtázza. Befordulunk a Hegedűs Gyula utcába. Nem értem, Janka miért nem pattan fel a villamosra, és megy haza. De tovább szaporázza mellettem. – Apáddal beszéltél? – kérdezi hirtelen.

Apáddal. Apánkkal inkább.

– Nem.

– Oké, vedd úgy, hogy nem kérdeztem semmit. – Igyekszik laza lenni, de nem téveszt meg.

– Janka, engem nem érdekel. Én leszámoltam ezzel a… kapcsolattal. Sosem voltunk túl közel egymáshoz, de egy ideje már saját, szabad akaratomból nem közeledem hozzá. – Zavar ez a téma. Folyamatosan eszembe jut az apám mostanában, és én ezt egyáltalán nem akarom.

– Ja, persze, ismerem a sztorit. Csak hát… azt hiszem, tudnod kell valamit.

– Én már így is túl sokat tudok! – fakadok ki. – Köszönöm, nem vagyok kíváncsi semmire, már több meglepetést nem tud nekem okozni! A leleteire sem vagyok kíváncsi!

– Nem tudni még semmit. Nem az egészségéről akarok beszélni, hanem van itt valami, ami fontos lehet neked…

– Rohadtul nem érdekel! Nagyon kérlek, hogy ne mondj róla semmit, SEMMIT!

– Oké.

Csendben jön mellettem, ám vagy fél perc után újra megszólal.

– A saját érdekedben kellene tudnod…

– Van valami genetikai betegsége, amit átörökített rám? Mert ha igen, akkor vágd most az arcomba, rendben van! De ha nincs, akkor kérlek, ne mondd el, mert nem érdekel!

– Jesszus… te így kiborulsz egy…

– Nem, csak nem érdekel. – Próbálok lehiggadni, nem sok sikerrel.

– A saját érdekedben mondanám, a szakmáddal kapcsolatos…

– Ja, hát az meg még inkább nem érdekel. Kérlek, hogy ne mondd el, ne írd meg sms-ben vagy e-mailen, vagyis sehogy.

– Bazmeg, te aztán keményfejű vagy.

– Nem olyan kemény, ha sikerült egy ütéssel megrepeszteni.

Elneveti magát, és én is elmosolyodom, de még mindig hevesen ver a szívem. Janka végül könnyedebb témákra ugrik: a Tátra utcáig már csak a kosárlabdáról, a srácokról és a kollégáiról beszélgetünk.

– Pasi nincs a láthatáron? – kérdezem.

– Á… öööö… hát semmi olyan, amiről… be tudnék számolni.

– Remélem, Bozsóval nem mész bele semmibe – csúszik ki a számon. – Tudod, hogy van barátnője, és még csak őt sem vállalja fel. Eldugja, mert ronda, vagy mit tudom én. Vagy hogy nyugodtan csajozhasson mellette. Te annál jobb csaj vagy, hogy…

– Édes vagy. Ne aggódj miattam. Ha akarnám, Bozsót a kisujjam köré csavarnám.

– Nem valami egyértelmű válasz.

– Mi máshogy kommunikálunk, tudod.

– Ki az a mi? Te és én? Te és Bozsó?

– Nem. Mi, nők.

– Hallod, de hülye vagy. Feljössz? Vagy hazakísérjelek?

– Aludj el szépen, kis Balázs, és pihend ki az utazást meg a verekedést. Miattam ne aggódj.

Még odanyomom a kezébe a színes zacskót a kagylós ékszerekkel, de megkérem, hogy mindenképpen csak otthon nézze meg, aztán elbúcsúzunk.

Kicsit szar, hogy a húgom kísért haza, és ez nem fordítva történt. Még sosem fordult elő hasonló, ég a pofám, a szó szoros és átvitt értelmében is. És arra gondolok, mi lehet a baj velem? Nincs nőm, szétverték az arcomat, életem legkönnyebb megbízásával kapcsolatban hezitálok, és a húgom kísért haza engem, nem pedig én őt. Valami gáz van velem.

30.

A srácot a focipályáról hazafelé találta meg Kállai Jenő. Bandi csodálkozott is, látásból jól ismerte a férfit, aki látványosan tönkrement az elmúlt évek során. A lánya Bandi fölött járt a suliban, helyes csaj volt, az évzárókra eljöttek a szülei. Akkor Kállai még nem a kocsmában töltötte a szabadidejét, és nem is nézett ki alkoholistának. De persze beszélték, hogy felőrölte a felesége halála, az anyja egyik barátnője mesélte, hogy folyton beszél a temetőben a sírkőhöz. Meg aztán Litvérváron nem volt túl sok lehetőség egy magányos férfi számára, nem meglepő, hogy Kállai a kocsmában töltötte az estéket. Most viszont józannak tűnt. Az is furcsa volt, hogy bicikli nélkül volt, Bandi többnyire akkor látta, amikor életveszélyesen dülöngélt a kerékpárján.

– Van egy kis időd? – kérdezte tőle Kállai köszönés után, és a fiú meglepve igent mondott, bár azt ígérte a barátnőjének, hogy este, a közért zárása után találkoznak. Kállai azt mondta, van egy kis fizetős munkája a házon. Bandi botcsinálta szerelő volt, most ugyan rá várt, hogy az anyjánál a tornácot újraépítse, de még ő sem bízott a saját barkácsolási képességeiben, tekintve, hogy amikor a bojlert megszerelte, utána nem csak hogy meleg, hanem hideg víz sem folyt. Holott a cél az lett volna, hogy legyen újra meleg víz. És még néhány hasonló példát elő tudott volna ásni a barkácsolós emlékei közül.

Kállai háza legalább ötven éve épülhetett, ha nem régebben. A főutcától néhány keresztutcányira lakott. Falécekből állt a kerítése, a lécek megkoptak az idők során, senki sem festette vagy kezelte le őket. A tető egy részén csálén álltak a cserepek, Bandi őszintén remélte, hogy nem tetőfedésben kell segítenie. A házba belépve áporodott szag csapta meg az orrát: a kiürült italosüvegek és a szellőztetés hiánya, gondolta. Bár ő aztán nem volt kényes, de azért egy alapos takarítás ráfért volna a lakásra. A konyhaasztalt olyan viaszosvászon abrosz borította, amit ő még annak idején a dédnagyanyjánál látott, de nem volt rendetlenség. A szobában, ahová Kállai invitálta, régi fotelok, egy komód, amelynek tetejét horgolt abrosz díszítette, egy dohányzóasztal és egy nagy dobozos tévé jelentette a berendezést. Kállai rámutatott az egyik fotelra. Bandi leereszkedett, egyre kíváncsibban. Mit akarhat tőle az öreg?

– Azt hallottam, hogy kiakadt rád a polgármester – kezdte a férfi. Bandi vágott egy grimaszt, flegmának akart látszani, azonban összeugrott a gyomra. Nem válaszolt. – Azt is mondják, hogy baj van a hulladéklerakóval, de hát ehhez én sosem értettem. Csak meghallottam mindig a pletykákat, és a doktornő is célozgatott rá, hogy talán valami nincs rendben…

– Mit kell megjavítani? – kérdezte a fiú.

– Talán ezt a falut – tűnődött Kállai. Aztán észbe kapott. – Nem kínáltalak meg semmivel. Nemigen van itthon semmi, nem szoktam vendégeket hívni. Talán egy kis keksz…

– Köszönöm, de nem is vendégségbe jöttem – felelte Bandi, remélve, hogy megtud végre valamit erről a különös meghívásról.

– Tulajdonképpen nekem is a bögyömben van a polgármester, meg a biznisze, amitől emberek betegszenek és… halnak meg. Persze nem lehet bizonyítani – legyintett a házigazda. – És nem tudom eldönteni, vajon azok az ügyvédek miért nyomozgatnak. Vajon a polgármester ügyei érdeklik őket? Vagy csak házat akarnak venni?

– Hát nekem fogalmam sincs.

– Márpedig az a pletyka járja, hogy beszéltél velük, és eztán égett le a házatok.

– Nem tudom, mi a szándéka velem, miért hívott ide.

– Hát hogy érdekel-e, hogy megpróbáljuk bezáratni a hulladéklerakót?

– Maga meg én? – Bandi hüledezett. – Elég kis pont vagyunk mind a ketten. És abban sem vagyok biztos, hogy az ügyvédek mit akarnak. De az ügyvédek nem hatóság, nem igaz?

– Nálam van valami, amivel sokra mehetnénk. Csak nem akarok semmilyen intézményhez menni. Az ügyvédekre gondoltam, de aztán arra a döntésre jutottam, hogy először veled megbeszélem, mit kellene tenni.

– Miért pont velem?

– Ebben a faluban sok az áruló. Te nem vagy az. Ezt már a lányomtól is tudom. – Nem részletezte, de Bandi biztos volt benne, hogy a suliból jöttek vissza ezek a pletykák. Hát az színigaz, hogy senkit sem dobott fel a tanároknak. Nem kellett neki sokat gondolkozni ahhoz, hogy egy kis rafkóval ne hajtsa a saját malmára a vizet, szinte mindenben, ha hitt valamiben, még a zsarolás sem állt távol tőle, de áruló, az nem volt. De hogy jön ez ide, meg a hulladéklerakóhoz?

Két órával később teljesen összezavarodva állt fel Kállai foteljéből. Az a leírás rémisztő volt. Terikét ő is ismerte. És az egész történet, úgy, ahogy le volt írva, pontról pontra hihetőnek tűnt. Ráadásul Kállai nem hülye, de vajon meg lehet buktatni a polgármestert? Nem ők fogják a rövidebbet húzni, aztán hamarosan ott fekszenek majd Terike meg Kállai felesége mellett a temetőben?

Kállai azt mondta, elrejtette az eredetiket, meg még egy másolatot. Hát jól is tette, mert ebbe a házba gyerekjáték lenne betörni.

– Na? – kérdezte az öreg. – Mit szólsz az elgondolásomhoz?

– Tovább kell gondolnom. Nagyon… – keresgélte a szavakat – …vad. De ha ez igaz, akkor működhet. Csak szerintem is jobb lenne megbeszélni az ügyvédekkel.

– Előtte adjunk magunknak egy esélyt.

– Hát jó, de még végiggondolom – felelte, és arra gondolt, hogy az a pár oldal, amit az öreg hagyott lefotózni, jól jöhet még neki. Akár egymaga is kihasználhatja a lehetőséget. Jó, ezzel lehet, hogy az áruló kategóriába kerülne, de ha okosan csinálja, akkor szerez vele egy kis pénzt, és ezenkívül még Kállaival is végrehajthatják a tervet, amit az öreg kigondolt.

31.

Ma lesz a nagy nap, ha minden igaz. Nagy éjszakának is nevezhetem. Izzad a tenyerem, bár eddig még semmi említésre méltó nem történt. De ha minden a megbeszéltek szerint alakul, hamarosan történik.

– Nem lehet elérni – mondja Lea már legalább ötvenedszer az eltelt két nap során. – A mi Bandink nem veszi fel a telefonját. Úgy látszik, meggondolta magát, és nincs szüksége ránk a tűzkárral kapcsolatban…

– Akkor elvesztettük az egyetlen kontaktunkat Litvérváron – mormogom, és lehajtom a fejem, Hollai papírjaival foglalkozom, végre sikerült beszélni vele, hogy mit akar, miben enged ahhoz, hogy el tudjanak válni. Jobb, ha beletemetkezem a papírokba, mert a szemem alatt lilásfekete monokli éktelenkedik, továbbá az orrom is lila és be van dagadva, illetve a bal arccsontomon van egy folt, ott azonban a bőröm jött le, és most varasodik. Egyszóval ronda vagyok.

Tegnap lett még egy új ügyünk, egy író jelentkezett, akinek, noha az író számlázott, nem fizetett a kiadója szerzői jogdíjat. Mivel nem tud fizetni a munkánkért, mert nincs pénze, abban maradtam vele, hogy majd jutalékot fizet abból a jogdíjból, amit megkap. Mert a szerződése áttanulmányozása után, még ma megírom a felszólító levelet a kiadónak, hogy fizessen, különben bepereljük vagy beadjuk a felszámolási kérelmet. Emellett reagált a másik ügyünkben a munkáltató, úgy néz ki, talán meg tudunk egyezni. Nem visszavetetjük az ügyfelemet, de legalább végkielégítést kapni fog, ezt már majdnem biztosan mondhatom.

Ma megkapjuk írásban Hajagos felmondólevelét postán is. Kénytelen vagyok elfogadni, mi mást tehetnék? Ő sem fogadja a hívásomat. De közben azért szervezkedünk. Nagy a csend, nagyon nagy. Csak a Villa Blue lakójában bízhatom, pedig nagy kedvem nincs hozzá.

Pontban tizenkettőkor a Skype hívójelét hallom a laptopomon. Na végre! Boch Hernád felébredt. Hajnali kelő, még szerencse. Náluk most reggel hat óra van.

– Hát veled meg mi történt? – A vizenyős kék szem rám szegeződik. – Vagy csak az internet gyenge, hogy úgy nézel ki, mint akit elütött egy mozdony?

Talán nem kellene megmondanom az igazat. Ráfoghatnám a gyenge internetkapcsolatra, de ki tudja, mikor lesz újra emberi arcom. Janka szerint két-három hét, mire elmúlik. Lea egy hónapot tippel, más egyelőre nem mondott véleményt, mert igyekszem kerülni az embereket.

– Volt egy kis félreértés – felelem végül. Nem akarok hazudni, mert elképzelhető, hogy újra találkozni fogunk, mielőtt visszanyerem az emberi ábrázatomat. – És én húztam a rövidebbet.

Az öregember felnevet, szinte jókedvűen kacag.

– Szeretem a belevaló fiatalokat – mondja. – Főleg akkor, ha kiállnak a saját érdekeikért – teszi hozzá. Nem akarom elkeseríteni azzal, hogy nem is volt lehetőségem kiállni az érdekeimért. Hagyjuk. – Minden rendben van. Akkor, ahogy megbeszéltük, leszerveztem, és akár már ma is mehettek, ahogy kérted. Dokumentálni kell az egészet, ezt talán nem egyeztettük, de legalább két kamerának kell dolgoznia. És… tudod, fiam, ahogy megbeszéltük. Ez még nem elég, az eredmény sem elég, viszont te sokat tehetsz, ha az eredmény tényleg az, amit mondtál.

– Igen. Köszönöm – motyogom.

– Azért vigyázz az arcodra. Nem kellene több ütést kapnia mostanában.

– Ja. Igen. Vigyázni fogok rá.

– És van még valami. Legkésőbb holnap megkapod a repülőjegyedet. Nagy baj lenne, ha a húsvétot nem töltenéd otthon? – Belebámulok a halszembe. Őszintén szólva simán ki tudom hagyni, mert anyám a mai napig ragaszkodik ahhoz, hogy vasárnap és hétfőn is összejöjjünk, ami nem olyan rémes, ha nincs ott a bátyám, az viszont felüdítő lenne, ha nem kellene locsolkodnom. Mert az hagyján, hogy anyámat meg kell locsolnom, de hogy a szomszédokat is… Piri nénitől tojást és egy százast kapok minden évben, és egy szúrós puszit.

– Nem, nem lenne tragédia – felelem.

– Lehet, hogy húsvéthétfőre már haza tudsz érni. Ez tőled függ. Attól, hogy mennyire vagy gyors és lehengerlő.

– Ebben az állapotomban inkább a gyorsaságomban bízhatunk – mutatok az arcomra. A másik íróasztalnál (tegnap beszereztünk még egyet!) Lea kuncog.

– Rendben. Holnap egyeztetünk. Sok sikert ma estére. A kontaktodat megadtam nekik, mindjárt jelentkeznek.

– Juhéjj! – ugrik fel Lea, miután Hernád bontja a hívást. – Indulunk Litvérvárra! Izgalmas, nem igaz?

Hát de, igaz. Olyan, mint egy nyomozósdi.

Bozsó kocsijával megyünk. Elég sok infót adtam neki, de nem részleteztem mindent. Nagyon jó haverom, tegnap este elmagyaráztam neki a sztorit, bár kicsivel talán jobban érdekelte a verésem története. Persze a litvérvári eset felkeltette benne az újságírói érdeklődést, még ha nem is hitte igazán el a feltételezésünket. Tudom, nehéz lehet megállnia, hogy amikor végre olyan történetről hall, amit feldolgozhatna, és akár előre is léphetne, akkor nem tehet semmit, hanem csak rögzíti a dolgokat egy amatőr, de jó minőségű kamerával. Azonban ő a haverom, és tudom, hogy megbízhatom benne. Amúgy is izgatja már egy ideje Lea, és ezt az alkalmat meg is ragadta. A lány, hiába próbáltam lebeszélni, természetesen velünk tart. Útközben Bozsó sztorizik, most hős riporterként tűnik fel, feltételezésem szerint azért, hogy Leát elbűvölje.

Az autópályán egy megbeszélt kútnál találkozunk a két emberrel, akik egy felirat nélküli, osztrák rendszámú kocsival érkeznek. Angolul beszélünk, bár Bozsó perfekt német. Abban maradunk, hogy Bozsó kocsijával megyünk tovább.

Odakint már sötét van, az autót leállítják a kút parkolójában, és immár öten ülünk Bozsóéban.

Irány Litvérvár. Este kilenc óra van, mire megérkezünk, falun ilyenkor már nem lesz nagy élet, és talán nem fognak felfigyelni ránk, legalábbis ebben bízunk mindannyian.

Szinte hangtalanul érkezünk a faluba. Nem mondanám, hogy észrevétlenül, mert az nem lenne igaz, hiszen a főút fényárban úszik. Lassan haladunk, senki sincs az utcán, leszámítva egy kerékpárost és egy sporttáskás férfit. Elmegyünk a kocsma előtt. Odabent világos van. Lassan gurulunk, mintha egy filmben lennénk, nézem a járdát, a templom előtt ketten beszélgetnek, nem látom őket tisztán, hirtelen riasztó, hogy a kapucnis ember felénk fordul, és egy pillanatra olyan érzésem támad, mintha egy koponya fürkészne minket a kapucni alól.

Elhaladunk Hajagosék háza előtt is. A redőnyök már leeresztve, ki tudja, mit szólna a baromfis, ha tudná, hogy újra itt vagyunk. Sajnos a telepére nem mehetünk be, de a laborosok szerint pontosan elég a talajminta vizsgálata, illetve mivel tegnap esett, ezért lehet, hogy a hulladéklerakóból szivárog valahol víz. Ki tudja. Semmi törvénytelenbe nem mehetünk bele, ez az ára annak, hogy egy jó hírű külföldi labor végzi a vizsgálatot, meg persze Boch Hernád pénze és a szakmai kapcsolatai is közrejátszanak ebben.

A sorompótól távolabb parkolunk le, az út szélén, fák tövében. Bozsó a kameráját állítja be, egy szuper kézi kamerát kölcsönzött erre az alkalomra, ami a sötétben is „lát”, és ahogy bezárja a kocsit, el is indítja a felvételt. Lea a telefonjával kameráz, bár az ő felvétele sokkal kevésbé lesz használható.

– Litvérváron vagyunk – narrálja az eseményeket Bozsó. – A hulladéklerakó melletti részen, nem magánterületen veszünk talajmintát több helyről, vizsgálat céljára. – A laboratórium mintavevőit nem mutatja, a megállapodás szerint nem említjük a felvételen a nevüket. Most fut át az agyamon már nagyjából századszor, hogy a mérési eredményünk talán jó lesz a sajtónak, de a minta kivitele az országból nem legális, tehát csak nyomást tudunk gyakorolni a hazai hatóságokra, hogy végeztessenek hivatalos mérést. Amit… ahogy sejtem, nem tekinthetünk majd hitelesnek, legalábbis az előzmények ismeretében, hiszen a mérések rendszeres elvégzése kötelező, és az eredmények alapján „minden rendben”.

A mintavevők GPS-szel dolgoznak, és már előre jelöltek maguknak egy nagy koncentrációs körben mintavételi pontokat. Fúrással a felszínről gyűjtik a mintákat, és már azt is bejelöltük Bozsóval, hogy hogyan tudunk kocsival körbemenni a telep körül.

Maga a mintavétel alaposabb a sötétben, lefúrnak és szakszerűen mintavételi zacskókba gyűjtik, felcímkézik a mintákat. Gyorsan haladunk, de ahhoz nem eléggé, hogy egy-két órán belül végezzünk. Csak arra van lehetőség, hogy a talaj felső rétegeiből vegyünk szelvényeket. Valójában eléggé unalmas, és nyilván értelmesebb lett volna gumicsizmában jönnünk. Bozsó edzőcipőben van, közel megy a mintavevő helyekhez a kamera miatt, mi kicsit távolabb maradunk Leával, leginkább azért, mert mi „figyelünk”.

Egyelőre minden csendes. A föld szaga, illetve illata beül az orromba. Leával szótlanok vagyunk. Illegalitásban dolgozunk. Sosem képzeltem, hogy ilyen ügyekkel indul majd az önálló ügyvédi pályafutásom.

Aztán eljön ez a pillanat is. Lea elmutogatja, hogy lassan leszakad a dereka a sok álldogálástól. Az osztrákok az utolsó mintákat veszik, innen már a csomagtartóban egy csomó kis zacskó földdel húzunk is el.

– Állj! Mit keresnek itt?

A reflektorfény elvakít. Egy férfi hangját hallom, és hirtelen csaholni kezd egy kutya.

– Megálltunk vizelni – közli nyugodtan Bozsó. Elröhögném magam, de a kutya ugatásából halljuk, hogy közeledik, és a férfi valakihez beszél. Az osztrákok indulnak, kiáltok Bozsónak, hogy nyissa már a kocsit. A hulladéklerakó felől fényszóróval közeledik egy autó. Nincs idő kinyitni a csomagtartót, a mintavevők bepattannak, Leát belököm melléjük a kocsiba, és mire én is beülnék az anyósülésre, egy kibaszott kutya fogja a karomat. Még szerencse, hogy a steppelt dzsekimet vettem fel. A rohadt életbe, a kutya fogja a karomat, Bozsó már beült és indít, a bal kezemmel kinyitom az ajtót, Bozsó és Lea bentről üvölt, hogy szálljak be, a kutyás pasi ordít, hogy „Fogd!”, és a hulladéklerakótól indult kocsi már majdnem a sorompónál van. A kutya szorít, nem tudom, mit tegyek.

Szerencse, hogy több réteg van rajtam, a zakóm ugyanis rajtam maradt, meg az ing, és érzem, ahogy enyhül az ellenállásom, a kutya szorítása is enged. Ekkor nézem meg. Egy rottweiler, ó, bassza meg, pedig én értek a kutyák nyelvén, de itt most esélyem sincs. Mivel már érzi, hogy megvagyok neki, enyhül a szorítása, én pedig egy határozott mozdulattal kirántom a karom a kabátból. Abban a pillanatban, ahogy a kabát a kutya szájában marad, ugrom be a kocsiba, és még be sem csukom az ajtót, amikor Bozsó gázt ad.

Menekülünk Litvérvárról.

Nyomunkban a másik kocsi. Bozsó, ahogy beér a központba, lelassít.

– Nyomd már, a francba! – szólok neki, miközben a hátunk mögé bámulok. Szinte a fenekünkben van a másik autó.

– Várjál már – mondja, és rátenyerel a dudára. A követőnk egy kicsit lemarad, de jön a nyomunkban. Néhány ablakban fény gyullad. Már majdnem elérjük a templomot, a követőnkkel együtt, amikor váratlanul kék fényt látunk. A főtéren rostokoló rendőrök jelzése. Bozsó lelassít, és az út szélére húzódva megáll. A követőink tétováznak, de végül kikerülnek minket, és lassan továbbmennek.

– Közúti ellenőrzés – jelenti be a járőr. Bozsó az iratait keresgéli, hátranézek, az osztrákok falfehérek, Lea csukott szemmel ül, mint aki relaxál, de nyilván azért rimánkodik magában, hogy ne nyittassák ki a csomagtartót. Bozsó odaadja a jogsiját és a forgalmiját a rendőrnek, akinek a társa zseblámpával világít be a kocsiba. Nagyon remélem, hogy Lea rámosolyog. Elviszik az iratokat, nézegetik egy darabig, majd visszatérnek.

– Mi járatban? – kérdezi az elemlámpás járőr.

– Aranytárlóra megyünk – mondom gyorsan. – Egy grafikai munka eredetijét szállítjuk, az eredeti fájlt, de már párszor eltévedtünk – kamuzom. Fogalmam sincs, hogy jutott eszembe. – Sajnos bekrepált a GPS-ünk.

– A polgármester cégéhez mennek – nyugtázza a járőr, fogalmam sincs, honnan veszi ezt. – Menjenek végig a falun, aztán a körforgalomnál jobbra. Onnan a táblák majd bevezetik magukat.

Bozsó szinte kikapja az iratait a rendőr kezéből, barátságos mosoly, és indulunk is. Ahogy elhagyjuk a falut, rátapos a gázpedálra, holott senki sincs a nyakunkban. Az osztrákok most térnek magukhoz a döbbenetből. Nyugtatjuk őket, hogy csak az őrök voltak túlbuzgók, de látom, hogy sajnos az öltönyöm elszakadt. Most ezt már ki sem számlázhatom Hajagosnak.

A benzinkútnál rohamtempóban átpakoljuk a mintákat a laborosok kocsijába, aztán elbúcsúzunk az osztrákoktól.

– Ez rohadt kemény volt – dől hátra az ülésben Bozsó, amikor már csak hárman vagyunk.

– Minket egyszer már megkergettek – informálja Lea, a haverom pedig kérdőn néz rám. Oké, ezt az epizódot elfelejtettem elmesélni.

Lassan elindulunk. Már az autópályán járunk, amikor röhögni kezdünk. Bozsó követeli, hogy meséljük el most már az egész történetet, minden kihagyott epizódot. Éppen belelendülünk, de egyszeriben megint kék villogót látunk.

Mögöttünk van. Egyikünk sem látta, hogy szegődött a nyomunkba, mindenesetre lehúzódunk a leállósávba.

– Közúti ellenőrzés – halljuk a már ismert szöveget. Két rendőr áll a kocsi mellett, és nem is az iratokat kérik. – Nyissa ki a csomagtartót – mondja az egyikük. Mély sóhaj szakad ki belőlem.

Bozsó hátramegy a rendőrökkel, akik nyilván üres csomagtartót találnak, még Bozsó kamerája is Leánál van, hátraadta, amikor elindultunk Litvérvárról.

– Honnan jönnek? – kérdi a rendőr. Benyögöm Debrecent, meg Aranytárlót, a teljes megtévesztés érdekében. Mindannyiunk iratait tüzetesen átnézik, még el is viszik hátra, mire végre az utunkra eresztenek.

– Tartogat még meglepetést ez a nap? – kérdezi Bozsó, miután gázt ad. Nem válaszolunk. De csak azért nem, mert nem tudjuk a választ.

32.

Éjjel kettőkor megszólal a telefonom. Hirtelen azt sem tudom, hol vagyok, de persze a saját ágyamban. Kitartóan csöng, úgyhogy még egyszer az órára bámulok (nem tévedés, tényleg két óra van), majd álmosan a telefonért nyúlok. Ismeretlen szám. Vajon ki szórakozik velem?

– Halló – mondom rekedten.

– Lea apja vagyok. Elnézést az éjszakai zavarásért, de aggódom, mert Lea még nem ért haza. Tudom, hogy felnőtt nő, de a múltkori eset ismeretében…

– Hogyhogy nem ért haza? – bukik ki belőlem. – Egyenesen hazavittük, a kocsiját az irodánál hagyta. – Már ülök az ágyban, majd kiugrik a szívem a helyéről.

– Hova haza?

– A Tóth Lőrinc utcába.

– Igen, itt lakunk – válaszolja idegesen.

– Megvártuk, amíg bemegy a kapun…

– Bejött a kapun?

– Igen. Vidéken voltunk, egy barátom kocsijával. A barátom vezetett. Későn értünk vissza, és azt mondta, hogy majd holnap bejön busszal, de inkább vigyük haza… Bement a kertkapun, ez fix – idézem fel az elválást. – Biztos, hogy nincs otthon?

– Száz százalék.

Hallgatunk. Gondolkozom, és fokozódik bennem a bűntudat. Talán csak nem Litvérvárral függ össze az eltűnése? Követtek minket, és ez most egy emberrablás… mit tudom én. Nem, le kell csillapodnom, ez hülyeség. Még csak meg sem szabad említenem, túlműködik a fantáziám. Már állok az ágy mellett.

– Akkor keressük meg – javaslom.

– És van ötlete, hogy hol keressük?

– Nem tudom. Én még csak pár napja ismerem őt – felelem tanácstalanul. – És amikor utoljára láttam, bement a kapun. Talán utána felhívta valaki?

– Az az igazság, hogy megnézném a lakásában, de ha ott meglát, vagyis kiderül, hogy éjjel felforgatom érte a várost, akkor velem megint nem fog szóba állni – mondja csendesen. Keserű a hangja. A rohadt életbe. Tehát én állok majd az ajtóban. Mit számít, hogy valószínűleg inkább azt az elmebeteg férjét fogom ott találni? Önkéntelenül is megérintem az orrom. Hát hazudnék, ha azt állítanám, hogy nem fáj.

– Rendben. Akkor majd én forgatom fel érte a várost.

Így is lesz. Negyed órám van, hogy felöltözzem és a kapuban legyek. Keresem a kabátomat, de rájövök, hogy az imént hagytam el. Belebújok egy kapucnis futódzsekibe, és már indulok is.

A dzsipben Rod Stewart egyik karácsonyi dala szól. És nem a rádióban! Lea apja április elején karácsonyi albumot hallgat. Hát jó. Nekem is van tapasztalatom bolond apákkal kapcsolatban, és egyelőre Lea apjának köszönhetem, hogy pikk-pakk elláttak és összevarrták az arcomat. Meg is érdeklődi, hogy vagyok, erről eldumálgatunk, és mire totál kimerítjük a témát, már meg is érkeztünk.

Kiszállunk. Hűvös szél fúj, még szerencse, hogy a futódzsekimet vettem fel, a fejemre húzom a kapucnit. Egy saroknyit gyalogolunk. Lea apja felmutat a lakásra. A redőny nincs leeresztve, de sötét van. Ebben persze hajnali fél háromkor nincs semmi meglepő. Lea apja elsuttogja, hogy első emelet, balra az első ajtó, és kulccsal kinyitja a kaput. Ő lent marad, csengessek be, bocsát utamra. A kocsija a sarkon túl parkol, persze, hogy ne bukjon le. Megérdeklődném, hogy mit mondjak a lányának, van-e ötlete, valamint hogy ott fog-e hagyni (nyilván igen), de ez nem az a helyzet.

Felgyullad a lépcsőházban a lámpa, Lea apja egy grimasszal adja tudtomra, hogy mehetek. Na, ez gyönyörű. Felrémlik előttem, hogy Lea ajtót nyit, mi a fenét mondjak neki? Persze a rosszabb lehetőség, hogy a férje nyit ajtót. Újra sajogni kezd az orrom, és érzem, ahogy átforrósodik az arcom. A rohadt életbe, kinéz itt egy verekedés.

Mire ezt végiggondolom, már az ajtó előtt állok.

Becsengetek. Dallamos csengés odabent. Kicsit hátrébb lépek, ne találjon el rögtön az első ütéssel. Óriási barom vagyok, hogy ebbe a hülyeségbe belementem.

Semmi.

Újra csöngetek, és várok. Nem hallok neszt bentről. Közben elalszik a lámpa, a sötétben ácsorgok. Még egy csengetés, és elszámolok magamban ötvenig. Legyőzöm a késztetést, hogy kettesével számoljak.

Ötven. Csönd. Semmi nesz.

Megkönnyebbült sóhaj, és indulok is lefelé.

Nagyot szippantok a friss tavaszi levegőből, amikor kiérek a kapun. Lea apja ott áll a ház mellett, és kérdőn néz rám.

– Semmi – rázom meg a fejem. Valahogy nem bánom. Oké, Lea miatt aggódom, de nem hiányzott, hogy az éjszaka közepén rátörjem az ajtót. Van neki már egy saját bejáratú őrültje, és most nem az apjára célzok.

– Akkor bemegyünk. – Ez úgy hangzik, mint amikor egy akciófilmben a kommandósok főnöke kiadja a parancsot. Remélem, fegyver nincs nála. Újra sóhajtok. Lea apja elemében van, és nem viccel. Ismét kinyitja a kaput, belépünk, én utána indulok, kettesével veszi a lépcsőt. Nem bajlódik csöngetéssel. Az agyam dobom el, milyen őrülten csörgeti a kulcsát. Ennek ellenére elsőre betalál a felső zárba, és magabiztosan nyitja az alsót is. Kicsit nyugodtabb vagyok, mert talán tényleg nincs senki a lakásban, ha nem volt belül kulcs a zárban.

– Íme – mondja, leginkább magának, és elsőként belép. Én még körülnézek, lát-e minket valaki, de persze senki nincs a folyosón (szerencsére), úgyhogy mintha tojásokkal lenne borítva az előszoba, óvatosan bemegyek utána. Villanyt gyújt, én a nyitott ajtónál állok. – Be kéne csukni – int felém. Vuhhh. Hát jó. Halkan, lassan beteszem magam mögött az ajtót. Micsoda szürreális helyzet, itt állok Lea lakásában, hajnalban, Lea apjával, és a lány persze nincs sehol. Legalábbis nagyon remélem, hogy itt nincs.

A férfi felgyújtja a villanyt, és egyenesen a szobába csörtet. Ott is villanyt gyújt. Utánaóvakodom.

A lakás tényleg egyszobás, a nappaliból le van választva egy hálósarok. Az ágy nincs bevetve, de üres. Csak ezt tudom nyugtázni, és nagy kő esik le a szívemről. Nem ütöttünk rajta az alkalmazottamon, sem a férjén. Hát jó hír ez így hajnali három felé.

Lea apja akkurátusan benéz a konyhába és a fürdőszobába is. Úgy érzem magam, mint egy kukkoló, ezért inkább a cipőmet bámulom. A férfi beküld a vécébe, rögtön az ajtókilincsen fennakadok, koppanást hallok, a kilincs sutty, leesett. Visszarakom, szívem szerint az ujjlenyomataimat is letörölném róla.

– Nincs itt – suttogom, amikor kilépek. Egy örökkévalóság után Lea apja is belátja: a lakás üres. Alig várom, hogy kitehessem a lábam a ház kapuján, és elfelejtsem ezt a nyomozós éjszakát.

– Akkor hol lehet? – kérdezi már a lépcsőházban. Tényleg nekem kell tudnom? Századszor is elmondom, hogy belépett a kapun. Igen, az ő kapujukon. Engem is rohadtul idegesít, hogy hol lehet, de nem érzem magam felhatalmazva arra, hogy nyomozást indítsak. Egy huszonhárom éves felnőttről beszélünk. Hangosan tippelek: még a kertben volt, amikor felhívta egy barátnője, aki kapcsolati krízisben van, ezért Lea visszafordult, és elment hozzá, hogy vigaszt nyújtson. Remélem, meggyőző vagyok. Lea apja a fejét rázza, mondván: nincs olyan őrült, aki a kertből visszafordul. Mesélhetnék anyámról, meg úgy általában, azok a nők, akiket ismerek, vagy valaha ismertem, egy másodperc töredéke alatt képesek meggondolni magukat, és gyökeresen másként cselekedni, mint ahogy tervezték. Ráadásul nekem is volt egy-két eltűnésem, már amit Dorina, meg régebben anyám eltűnésként értékelt. Semmi más oka nem volt, mint elhúzódó kosármeccs, buli, meg… mit tudom én. Lea talpraesett csaj.

Az esti litvérvári kalandunkra inkább nem is gondolok.

Megszaporázzuk a lépteinket, mert míg fent voltunk Lea lakásában, zuhogni kezdett az eső.

Bámuljuk a kocsiból az eső verte szélvédőt, és valószínűleg mindketten azon gondolkozunk, hogy mi lehet a lánnyal, és hogyan tovább (én szeretnék hazamenni). Lea apja indít, és felveti, hogy esetleg a rendőrségre kellene menni. Hangosan tiltakozom. Elképzelem Leát, ahogy hajnalban megtudja, hogy egy átbulizott/barátnőjét vigasztaló éjszaka miatt az apja a rendőrökhöz fordult segítségért. Azonnal visszamenne inkább ahhoz az őrült férjéhez.

A férfi ingatja a fejét, még felnéz Lea lakásának ablakára, mintha csak azt várná, hogy a lány utánunk integet, majd kifordulunk az utcából.

A Hungárián járunk, amikor pittyeg a telefon, nem az enyém, hanem Lea apjáé. A kezébe veszi, és rányom az üzenetre. Aztán visszaejti a készüléket a könyöklő tárolójába, és nagy mosollyal azt mondja:

– Hazaért. Most írta az anyja, hogy hazaért. Bárhol is volt, végre otthon van.

Negyed négykor megérkezem a lakásomba, ledobom a cuccaimat, megdörzsölöm egy törülközővel a még nedves hajamat, és bedőlök az ágyba. Arra gondolok, amit Lea apja ígértetett meg velem: a kettőnk titka marad ez a kis éjszakai kaland.

Hát rajtam nem fog múlni.

33.

Kora reggel az ő autóján (aminek még meleg volt a motorja), illetve a másik, ponyvával letakart sportkocsiján kívül egyetlen kocsi sem állt az irodaház mélygarázsában. Az East1001-N-Vest, a Lat1001-N-Vest és még két hasonló nevű cég egyik fő tulajdonosáé volt a csillogó-villogó fővárosi ingatlan, a legfelső emeletet a tulajdonos megtartotta magának, az alsó öt emeletet más cégek bérelték tőlük. A hatodikon a tulaj cégeinek ügyeit intézték, de az irodájába és a tárgyalójába senkinek sem volt belépése. A legfelső emeletről, a férfi saját irodájából és a saját nagy tárgyalóterméből kilátás nyílt a Dunára és a hidakra. Litvérvár polgármestere mindig kedvelte a szép panorámát, de odahaza nem volt nagy látnivaló még a háza tetőteraszáról sem. Ráadásul igyekezett szerénynek tűnni, és fenntartani a látszatot, miszerint a köz érdekében tevékenykedik. Azt meg már nem kellett tudniuk odahaza azoknak az embereknek, hogy van a fővárosban is néhány ingatlana, egy modern irodaháza, amit az építési vállalata húzott fel, és még különböző támogatásokat is kapott rá, mert a földszinten önköltségen adott ki néhány kis irodát alapítványoknak. Az sem tartozott senkire, hogy első osztályon szokott repülni – volt néhány cége „kint”, és néha hosszabb útra kellett indulnia. A gyerek ráadásul Sydneyben tanult (bulizott és hülyére szívta magát, az ő véleménye szerint), a felesége kedvelte Las Vegasban, a Caesars Palace-ban rendezett koncerteket, és mindig a debütáló előadáson akart ott lenni, amikor „több a spontaneitás” –, és ha nem tudta rábeszélni, hogy menjen inkább a barátnőjével, akkor neki is vele kellett tartania. Pedig őt untatta az egész, annyi vigasza volt, hogy játszhatott egy kicsit a kaszinókban. Többnyire vesztett. De legalább első osztályon élte az életét.

Ma is öltönyt viselt, mint mindig. Emília választotta az öltönyeit, hiszen neki ízlése nem volt (bár ezt ma már nem vallotta volna be magának sem), a felesége pedig az első öltönyáruházban az első öltönyt ráadta volna, persze a saját stílusát illetően sem volt válogatós. Emília legalább tudta, hogy hová kell bemenni, melyik zakó takarja el a hasát, mennyire gáz a mellény (pedig ő szerette, mert lenyomta a pocakját), és egyáltalán, előírta neki, hogy a Bossban kell választania, és a címkét le kell vágnia a zakó ujjáról. Ő egy időben rajta hagyta – micsoda hülyeség, hogy kiad egy vagyont egy márkás ruháért, és még a márkajelzést jelölő címkét is le kell vágni róla?

A nő is ott ült a csupa üveg tárgyalóban, az ovális asztalnál. Kosztümben volt, világoskék blúzban, tűsarkú cipőben. Sötét haja eltakarta az arcát. A laptopján pötyögött, nem nézett a polgármesterre. Egy autóval jöttek fel hajnalban, és már túl voltak egy hosszú vitán. A férfi dühös volt, mert a nő miatt tört ki a cirkusz, direkt féltékennyé tette azt az idióta férjét, aztán tessék, most már kezd túlnőni a probléma a fejükön. Emília már sok éve nem volt hajlandó lefeküdni vele, de folyamatosan úgy viselkedett, mint aki hitegeti. Sosem mondta ki, hogy van még esélyük, de hát nem vak ő, és sokkal kevesebb gond lenne, ha beiktattak volna időnként egy kis gyors szexet. Hogy Hajagos miként volt képes megtartani ezt a nőt abban a rémes házban, a tyúkszarszagú cuccaiban, azt nem tudta. És azt sem, hogy mit csinálnak ezek a pénzükkel. Sehol egy jacuzzi, egy belső medence, legfeljebb az a hülye gardróbszoba Emíliának. Mi a francot csinálnak a pénzükkel, és miért nem adja meg neki magát a nő?

Emília a legokosabb volt minden munkatársa és ismerőse közül. Százszor kirúgta volna, már csak sértett hiúsága miatt is, de ilyen ügyvédet többé nem talál. Nem is csak az ügyvédje volt, hanem a stratégiai tanácsadója is.

Aztán most jó nagy szart hozott a fejére. Az ablakból újra odasandított a nőre, de az változatlanul a laptopjába volt belefeledkezve. Talán próbálja menteni a dolgokat.

Nem volt hozzászokva, hogy neki kell várnia, a másik kettő meg a hajnali keléshez nem volt hozzászokva. A fél nyolcas megbeszélésre ő már hétkor odaért. A többiek még valószínűleg tapossák a gázt, hogy odaérjenek, gondolta.

Fél nyolc előtt pár perccel a titkárnő behozta a kávékat és az ásványvizet, de addigra már mindenki ott volt, akiket a polgármester éjszaka összetrombitált. A köpcös János egyből közölte, hogy parlamenti ülésre siet, legfeljebb egy órát ér rá, és jelentőségteljesen ránézett a zöld számlapú arany Rolexére, ami bevágott a húsos csuklójába. Barátom, ez most fontosabb, gondolta a polgármester. Jánossal ketten csinálták a nagy üzleteket, de a politikus inkább kimaradt volna a zűrös helyzetekből. És jött az „1001-N-Vest”-ek biztonsági főnöke. Andrásnak volt saját biztonsági cége, de személyesen ő lett megbízva, hogy feleljen a polgármestert és a politikus haverját érintő üzletek biztonságáért.

Az iroda teljesen tiszta volt, András és az emberei rendszeresen átvizsgálták. Itt köttettek a titkos üzletek, ide szervezték a legbizalmasabb megbeszéléseket. A polgármester nem lehetett biztos benne, hogy akár csak Litvérváron nincs füle a falnak (bár András háromhavonta átvizsgálta az irodáját és a házát is). Andrásnak sokat köszönhetett, illetve az informatikusának, aki a múltját tekintve hacker volt, és a polgármester ebben egyetlen percig sem kételkedett. Az informatikus hívta fel a figyelmüket az akkori asszisztense, a mindig megbízhatónak és lojálisnak tűnő Teri titkos nyomozására és adatgyűjtésére, amire Teri fájljai utaltak. A nő nem volt képes elfogadni, hogy a polgármester nem tudott (persze nem is akart) kiszabadítani egy kisstílű bűnözőt egy kolumbiai börtönből. A kisstílű bűnöző Teri fia volt, és ő tényleg szólt egy konzulnak, attasénak, vagyis az egyik dél-amerikai cimborájának, akinek volt egy hasonló titulusa. De túl nagy erőfeszítést nem fektetett az ügybe. A következmény, hogy Teri áruló lett, pedig ha valakiről, róla aztán nem gondolta volna. Emília mást javasolt, de őt nem érdekelték a finomabb megoldások, és inkább Andrásra, meg persze saját magára hallgatott. Ráadásul ilyet, hogy a leghűségesebb embere elárulja…!

Halkan kocogtak a kanalak a csészékben.

– Nem véletlenül találkozunk hajnalok hajnalán – kezdte a polgármester. – Van egy kis problémánk.

A két férfi helyet foglalt az ovális asztalnál, egymás mellé. Az ügyvédnő változatlanul az egyik asztalfőn ült, és most halk kattanás jelezte, hogy lecsukta a laptopját. Mosolytalanul nézett a két férfira, majd az ablak előtt kávéscsészét szorongató polgármesterre.

– Valaki szaglászik Litvérváron a hulladéklerakó körül – mondta, és lerakta a csészéjét az üvegasztalra. Utálta, hogy minden üveg ebben az irodában, de Emília szerint ez most menő. Ebben a pillanatban Emíliát is utálta. – Illetve nem valaki, hanem a nevét is pontosan tudjuk. Egy taknyos, budapesti ügyvéd. Fiatal suhanc. Az egyik akkreditált laborral mintákat vettettek a hulladéklerakó szomszédságában, de szerencsére a labor… hogy úgy mondjam, jól felfogott üzleti érdekből nem engedhette meg magának, hogy kiadja az eredményeket. A minták megsemmisültek.

– Hogy jutott el a hulladéklerakó híre egy budapesti ügyvédhez? – kérdezte a biztonsági szakember, és kopaszodó fejét dörzsölgette. Régen zsaru volt, néha még a tévében is nyilatkozott, aztán váltott, de még mindig nyomozónak gondolta magát.

– Ez most lényegtelen – vetett éles pillantást a polgármester az ügyvédnőre, aki állta a pillantását, és mintha még egy pimasz kis mosoly is megjelent volna a szája sarkában. – Viszont az ügyvéd miatt felbolydult a falu, és nem akarom, hogy elkezdjenek panaszkodni az emberek, meg hogy kinyíljon a csipájuk. Eddig örültek annak, amit kaptak, és nem kutakodtak a dolgaim után, békén hagyták a hulladéklerakót is, tudták, hogy annak köszönhetik, hogy jobban élnek, mint a szomszédos települések lakói. – Lecsapott az üvegasztalra. Ott maradt egy zsíros maszat az üveglapon, az ökle helyén. – És tegnap este megint történt valami. Az ügyvéd meg a kollégája három idegennel a telep körül ólálkodott, és az őrök szerint valószínűleg megint mintákat vettek. Én nem tudom, mi van a talajban, de eddig minden jól ment, és nem akarom, hogy a napilapok címlapjára kerüljünk, meg hogy az a szörnyű internet velünk foglalkozzon! Ha ebből sajtóügy lesz, akkor a közvélemény elkezdi majd a környezetvédőket tüzelni, és abból semmi jó nem származik. Nem mintha ne lennének rendben a mérési eredményeink…

– Amiket persze meghamisítanak – mondta halkan János. Ja, hát egy képviselőnek ennyire futja, gondolta a polgármester. Ennél dörzsöltebb is lehetne, remélhetőleg a nagy házban nem ismer be mindent. Vagyis semmit.

– Tehát az ügyvédet le kell állítani – mondta végül.

– Mit találhatnak pontosan, ha megvizsgálják a talajt? – kérdezte a biztonsági főnök, nem mintha ne sejtette volna, de hát a napi ügyekbe nem volt beavatva.

– Én nem tudom, mit találhatnak – vetette oda a polgármester. – De ha arra gondolok, hogy átvettük azt a sok régi szar transzformátort Szerbiából, és még mindig ott rohadnak, meg azok a növényvédő anyagok… hát őszintén, bármit találhatnak. Persze megvehetünk pár tudóst, nyilatkozzák azt, hogy a környezetvédők túlbecsülik a veszélyeket, mint akkor, amikor megnyitottunk. Meg hát ott volt a cimboránk, Fürtös, nekik is segített néhány koplaló tudós a megfizetett tanulmányaival, amikor telenyomták a vízvezetéket azzal a méreggel… De én nem akarom, hogy egyáltalán ügy legyen Litvérvár és a telep! Velünk senki se foglalkozzon! – mondta indulatosan.

– A telepnek van engedélye arra, hogy veszélyes hulladékot ideiglenesen tároljon, majd további hasznosításra elszállítsa – szólt közbe mély, dallamos hangon az ügyvédnő. – Azonban éveken át nem szabályszerű ezeket tárolni.

– És még mindig ott vannak? – érdeklődött János ártatlan képpel. A polgármester dühbe gurult.

– Hát mint tudod, kilónként több ezer dollárért semmisítik meg ezeket, nem véletlenül fogadtuk be, mellesleg nem keveset kerestünk az ügyleteken – ráncolta a homlokát. – A szabályos megsemmisítés vagyonokba kerül, arra inkább ne is gondoljunk.

– A kármentesítésről, a büntetőjogi felelősségről nem is beszélve. Azok mindenféle szempontból igencsak költségesek – vetette közbe az ügyvédnő, és megint mintha mosolygott volna. A polgármester majd felrobbant.

– Azok a kibaszott nápolyiak, na azok tudták, hogy kell ezt csinálni – mondta. – Átvették horror áron a veszélyes cuccot, majd dupla fenekű hajóval kivitték az olajat, egyéb anyagokat a tengerre, és ott leeresztették. Ki a faszt zavar ott, a tenger mélyén? A nápolyi cég elég jól meggazdagodott belőle, és megoldották a dolgot – sóhajtott.

– És most már nem fogják tudni elkölteni a börtönben. A camorráról beszélünk, vagyis a nápolyi maffiáról – bólogatott Emília. A polgármester hirtelen úgy érezte, akkor engedne ki egy kicsit a feszültsége, ha szájon vághatná a nőt, vagy bárkit, akit ér. Mégis, mit képzel? Az ügyvédje, vagy nem?

– Te kivel vagy, kedves Emília? – kérdezte végül.

– Én csak jelzem, hogy jobb, ha nem gondolkodtok olyan megoldásban, mint amit a nápolyi maffia alkalmazott. És arra is szeretném felhívni a figyelmet, hogy nem csupán a fiatal ügyvéd a probléma, hanem a veszélyes hulladék ottléte is. Erre ki kell dolgozni egy tervet. A nyilvánosság a legveszélyesebb.

– Ezt tudjuk, és meg is kell előznünk, hogy bármi kiderüljön – intett János. – Azok a rohadék újságírók veszélyesek. Nem lehet irányítani őket. Legalábbis nem mindegyik eszik a seggünkből.

– Tehát az én gondom az ügyvéd, ha jól értem – szólalt meg a biztonsági főnök. – Ki kell iktatni az ügyből…

– Én már tettem ez ügyben lépést, beszéltem a… – kezdte Emília, de a polgármester egy szúrós pillantással elhallgattatta.

– Az semmit sem ér. Láthatjuk. Ha ért volna valamit, akkor nem szimatol ott tegnap este. Ráadásul leadták a helyi embereim az infót a pályán a zsaruknak, megállították őket, de akkor már csak hárman ültek a kocsiban, és üres volt a csomagtartójuk. A másik két ember felszívódott, márpedig a telep őreitől biztosan tudom, hogy összesen öten voltak. A rendszámot megadom, nem az ügyvédé a kocsi, és nem is ő vezetett. Kaptam egy nevet, a zsernyákok titokban, az igazoltatáskor lefotózták a srác jogsiját és a forgalmiját, nekem semmit sem mond, de átküldöm.

A biztonsági főnök felírta a rendszámot, majd elintézett egy rövid telefont. Addigra átért hozzá a polgármester képüzenete is a lefotózott jogosítvánnyal.

– Hamarosan megtudjuk, valóban az övé-e a kocsi – mondta. – Aztán utánanézek, ki is ez a Boldog Zsolt, a sofőr. Mit kezdjünk az ügyvéddel? Megfigyeljük? Megfélemlítsük? Kiiktassuk?

– A helyzet az, és nem akarom, hogy mástól tudjátok meg, hogy az egyik falusi gyerek, az egyik benzinkutas leállt dumálni ezekkel az ügyvédekkel, de remélem, megfelelően figyelmeztettük. Felgyulladt a tornáca, tudjátok, van otthon a biztonsági emberünk… legalábbis én annak tartom…

– Rendben. Mit tegyünk az ügyvéddel? – kérdezte ismét a biztonsági főnök.

– Mit javasolsz? – kérdezett vissza a polgármester.

– Én a teljes biztonságban hiszek. Vagyis nem gondolom, hogy a megfélemlítés működik…

– Egyelőre csak megfigyelés – szólt közbe gyorsan az ügyvédnő. – Ez egy pályakezdő gyerek, semmit sem tud a környezetszennyezésről, ráadásul az apja nagykutya ügyvéd. Mindenki elismeri. Az egyetemen is tanít.

– És? – bámult az arcába a polgármester.

– És kurva nagy bajban lesztek, ha valami történik a gyerekkel. Nem hiszem, hogy az apja csak úgy hagyná. Megmozgat majd mindent, ő tudni fogja, hogy hová menjen – nézett vele farkasszemet a nő. – Tehát jobb lenne, ha csak lépésről lépésre haladnátok. Először derüljön ki, hogy egyáltalán mit tud, tud-e valamit, vagy csak a sötétben tapogatózik…

– Legyen – sóhajtott a polgármester, miután végighallgatta Emíliát. – Akkor kezdjük sorban. Először a megfigyeléssel…

– Rendben, kérem a nevét, az adatait, az irodája címét – dőlt hátra András a székben. – Holnaptól mindent lehallgatunk, amit csak tudunk. Poloskát rakunk az irodájába, a lakásba, úgyhogy ami ott és a lakásában történik, azt remélhetőleg hallani fogjuk. Megtaláljuk a módját, hogy átnézzük a számítógépeit, a levelezését. Egyelőre tehát ennyi?

– Én azért azt tanácsolom, hogy kezdjetek valamit a hulladéktárolóban lévő veszélyes hulladékkal. Ha elkezdtek az emberek beszélni a faluban – nézett huncutul a polgármesterre, aztán komolyra váltott a tekintete –, akkor érdemes lenne elszállíttatni azt, aminek nem kellene ott lennie.

– Mert különben? – kérdezte a parlamenti képviselő.

– Mire vonatkozik a kérdés? Azt hittem, elég egyértelmű, hogy nem lehet évekig vagy évtizedekig tárolni a veszélyes hulladékot, ha az engedély csak ideiglenes tárolásra vonatkozik. Tegyük fel a legrosszabbat: amennyiben a közvélemény nyomására mintavételre kerül sor, és a mintában meghaladja a határértéket a veszélyes, úgynevezett POP-anyagok bármelyikének mértéke, akkor az már további kérdéseket felvet, például a kármentesítését. Ha az egész falu alakítana egy pertársaságot a hulladéklerakó tulajdonosai ellen… – lassan váltott a tekintete a politikusról a polgármesterre –, akkor az nagyon nagy baj. Nem foglalkozom büntetőjoggal, tehát a büntetési tételt fejből nem mondanám meg, de az biztos, hogy a kármentesítés, amire kötelezhetnek, milliárdokba kerülhet, uraim. És akkor arról még nem is beszéltünk, hogy mi történik, ha azok alakítanának pertársaságot, akik úgy vélik, a környezetszennyezés miatt betegedtek meg, vagy vesztettek el valakit. Persze ne rohanjunk ennyire előre, hanem inkább érdemes megelőzni a bajt.

– Rohadt drága lenne elszállíttatni… és egyáltalán hová? – temette a fejét a kezébe a polgármester. – Szerintem ezen még nem kell gondolkoznunk.

– És az a másik lerakó? – kérdezte a biztonsági főnök. – Amit a múltkor említettetek… Valahol egy másik megyében…

– Az még nincs elsikálva, mert a lakosok hőzöngenek – vakarta meg az állát a politikus. – Igen, a terület a miénk, de egyelőre tiltakoznak a szomszédos települések lakói, nem akarják, hogy hulladéklerakó legyen a környéken. Különböző tanulmányokat rendelnek, persze rajta leszünk az ügyön, de oda még nagyon veszélyes lenne bármit is szállítani addig, amíg nincs meg az összes engedély.

– Nem is pofázhatnak bele. Megvannak az engedélyeink – intette le a polgármester.

– Igen, de a lakosok tiltakoznak.

– Hát nem leszarom?

– Te lehet, hogy leszarod, de az én választókörzetem szomszédságában van.

– Papíron nem is vagyunk benne a hulladéklerakó tulajdonosi cégében, csak az offshore-on keresztül, ami szerintem lenyomozhatatlan – kötötte az ebet a karóhoz a polgármester.

– Ez nem jó ötlet – válaszolta a politikus.

– Nem most kell dönteni, csak azért vetettem fel, mert előbb-utóbb ezzel is muszáj lesz foglalkozni – nyugtatta őket a nő.

– Vissza kéne vinni a cuccot az éj leple alatt Szerbiába. Vagy Ukrajnába, ott most kisebb bajuk is nagyobb annál… – morogta a polgármester. A politikus az órájára nézett, a biztonsági főnök pedig összegezte, miben maradtak.

– Lenyomozzuk és lehallgatjuk az ügyvédet, továbbá megnézzük, ki ez a Boldog Zsolt. Egyelőre ennyi a dolgunk, igaz? – kérdezte. A polgármester bólintott.

A megbeszélést berekesztették.

– Mi van veled? – fakadt ki a kocsiban a polgármester. Ő vezetett, nem sofőr hozta őket. A nő megtámasztotta a fejét az Audi fejtámláján, és szigorú tekintettel nézett ki az ablakon. – Te most velem vagy, vagy ellenem?

– Ha ellened lennék, nem tanácsolnám, hogy számold fel végre azt a szarságot. Így is jól jövedelmez a biznisz, ha nem rakod tele a falut mindenféle méreggel. Van elég vállalkozásod. Offshore, magyar cégek, minden, amire ráharaphat egy oknyomozó újságíró. Nem kéne tálcán felkínálnod magad.

– Hát pedig én úgy látom, hogy ellenem vagy. Először a férjed…

– A barátod – vetette közbe barátságtalanul a nő. – Nemcsak a férjem, hanem a te legjobb barátod is.

– Hát nem tudom, hogy most éppen barátomként gondoljak-e rá. Felnyom egy tetves kis ügyvédnél, mert megdöglött néhány kacsája. Mi a faszért nem jött hozzám, hogy adjak pár milliót, aztán el van sikálva?! Ha a barátom, akkor nem bassza bele a kést a hátamba.

– Kiröhögted, amikor a kacsaüggyel előállt. Egyébként is lemondta a megbízást.

– Kiröhögtem, mert viccesen tálalta.

– Aha. Hát mindenesetre tele van a mérgeddel a kút. Jó lenne, ha egy kicsit tényleg számítana neked a környezeted. Hiszen te is ott élsz.

– Ó, tényleg? Emike, és amikor megérkezik a számládra a havi pár millió, a havi díjad, akkor ugye nem fontos, hogy számítson nekem a környezetem? Akkor nem kell zöldnek meg kibaszott környezetvédőnek lennem, ugye? – Szorosan markolta a kormányt, és komolyan megijedt, hogy kap egy sztrókot vagy egy infarktust, ha tovább hergeli magát.

– Egyszer mindenkinek be kell látnia, hogy felelős a környezetéért. De nem is…

– Na, hagyd már ezt a süket dumát. Külön kukába dobom a műanyag palackokat.

– Csodálatos ember vagy. – A nő hangja gúnyos volt. – Mindenesetre Józsi bepöccent, amikor röhögve lepattintottad, és tudod, hogy önjáró, felnőtt ember. Hát megtalálta azt az ügyvédet. Én már csak akkor tudtam meg, amikor eljött hozzánk.

– Bemutatkoztál neki? Mondtad, hogy te vagy az ügyvédem?

– Megőrültél? Csendben figyeltem, mi lesz itt. És meg kell mondjam, azért én is pipa vagyok rád. Miért nem ihatok a csapból, miért kell minden fürdésnél összerázkódnom, hogy nem nyírom-e ki magam? Miért locsolom a Thaiföldről hozatott méregdrága orchideáimat ásványvízzel? Miért félek szellőztetni, miért nem szippanthatok mélyet a levegőből, anélkül, hogy attól félnék, most mérgezem meg a tüdőmet?

– Jézusom, Emi. Nem ilyen komoly a dolog. Csak pár kacsa, baszd meg. Csak pár kacsa.

34.

Lea már korán bent van. A kávézásnál figyelem az arcát, de nem látom rajta az előző éjszakai bulizás nyomait. Én viszont úgy érzem magam, mint akin átment egy úthenger. Ráadásul nagyon erős a bűntudatom, bár biztos vagyok benne, hogy Lea apja nem árulta el az éjszakai kis kalandunkat. Pittyeg a telefonom, a töltőt nem hoztam magammal, ma vagy veszek bele egy új akkumulátort, vagy reménykedem, hogy nem adja meg magát a telóm.

Tízre érkezünk Olivérhez, a magánnyomozóhoz. Ilike ezúttal nem ezüst bakancsban pompázik, hanem egy rózsaszín gumicsizmában. A prognózis szerint feltétlenül jól döntött, mert a meteorológiai előrejelzések mára is esőt mondtak, ehhez képest azonban gyönyörűen tűz a nap, és legalább tizenhat fok van, szóval a gumicsizma mégiscsak túlzott elővigyázatosságnak tűnik. Ráadásul egy hosszú, zöld ruha van rajta és egy szőrös kardigán. Hát elég egyéni ízlése van az öreglánynak.

– Hát mi történt az arcával? Kamionnal ütközött? – mered rám Ilonka.

– Egy kis… küzdősport – felelem. Lea fülig vörös.

– Nem gondoltam, hogy ilyen veszélyes az ügyvédi munka – ingatja a fejét az öregasszony. Ezek szerint nem vette be, hogy sportbaleset történt. Talán nem is olyan az alkatom, mint aki képes kiállni valaki ellen küzdősportban. – Vigyáznia kellene magára.

Olivér az irodában fogad. Jó látni, hogy ő is egy lepukkant lakásban viszi a cégét, és nyilván prosperál a vállalkozás, ha még alkalmazottat is tart.

– Ilonka talált valamit – mosolyog. Vidáman pöfékeli az elektromos cigit, nagy gőzfelhőket ereget. Leteszi a cigarettát, felgyűri az ingujját, és átad egy A4-es méretű borítékot. – Ezt érdemes elolvasni, mielőtt a továbbiakról beszélnénk.

Türelmetlen mozdulattal felnyitom a borítékot. Mindössze négy papírlap van benne, ebből kettő fénymásolat, mintha egy levél fénymásolata lenne, a másik két lapon pedig nyomtatott szöveg áll.

Lea közelebb húzódik hozzám a székkel együtt, Ilike leül a fotelbe, Olivér pedig újra a cigiért nyúl. Senki sem szól egyetlen szót sem, csendben olvasunk Leával.

Izzad a tenyerem, az ujjaim foltot hagynak a papíron. Mire a kézzel írt levél második oldalával is végzek, egészen melegem lesz. Továbbra sem szólok semmit, nem nézek Leára, hanem folytatom az olvasást. A nyomtatott lapok az öregasszony nyomozásának folyamatát írják le, hogy miként jutott a levélhez, van rajta néhány elérhetőség, és a legutolsó oldalon egy kézzel írt mondat: „Vannak fotók is.”

Végre felnézek. A papírokat a magánnyomozó íróasztalára teszem, kicsit reszket a kezem, valószínűleg a kialvatlanságtól, legalábbis jobban esik erre fognom, mint az izgatottságra.

– Honnan tudhatjuk, hogy hiteles a levél, és valóban ő írta? – kérdezem. Az öreglány felugrik a fotelból, Olivér íróasztalához siet, és elővesz néhány fekete-fehér fényképet.

– Ezekre céloztam – mondja.

Tanácstalanul ráncolom a homlokomat.

– Szívesen folytatjuk kétség esetén… tovább érdeklődhetünk, talán még találunk valakit, aki életben van, és… – ereget ki egy füstfelhőt a száján Olivér. Összenézünk Leával.

– Nem hiszem, hogy bármelyikünk is kételkedne – mondja a lány. – De azért talán beszélhetnénk a forrásukkal mi is.

– Hogyne, majd én mindent megszervezek! – Az öregasszony szája fülig szalad. – Végre valami érdekes, és nem a mai fiatalokról szól. A mi korosztályunkat mindenki elhanyagolja, hát gondolhatják, mennyire örülök egy ilyen megbízásnak.

Mosolygunk, bólintunk.

– Neked kell megbizonyosodnod róla, hogy nem kamu az egész, én hamarosan Hongkongban leszek – mondom a lépcsőházban a lánynak.

– Tudom – bólint. – Láttam, amikor kinyomtattad a repjegyedet. Mindjárt újra a levegőben leszel…

– Hát nem így képzeltem. Kicsit borul a terv – sóhajtok. – Csak azt nem tudom, hogy akkor mi legyen.

– Miért borulna? Dehogy borul. Ne foglalkozz vele, csináld, amiben maradtatok, aztán ha sikerül, kitaláljuk, hogy…

– …mit kezdjünk az infóval, igaz?

– Aha. Szerintem te örülsz is, hogy leléphetsz, nem? Nem kell húsvétkor locsolkodnod – vigyorog. Én is elnevetem magam, iszonyúan húzódik az arcom.

– Menjünk, beszéljük át ezt az ügyet – javaslom. Ez a nap nagyon lassan telik. Alig várom a litvérvári mintákról az eredményt, de arra még vagy két-három napot várni kell. A magánnyomozóktól szerzett infó hatására pedig folyton a karibi bárban hallott szöveg visszhangzik a fülemben.

35.

A kezében tartotta a borítékot, amit az imént nyitott fel. A titkárnője készítette a többivel együtt az íróasztalára. Még szerencse, hogy a Teri-féle esetből tanulva már nem engedi, hogy bárki is belenézzen a levelezésébe, és a borítékok saját kezű felnyitásához is ragaszkodik.

Amikor belenézett a levélbe, szédülni kezdett, megkapaszkodott a karfába, és óvatosan leereszkedett a forgószékbe. A rohadt, hálátlan litvérvári népség! Ki akarják csinálni.

Végigolvasta az első oldalt, nem eredeti volt, valószínűleg egy fényképet nyomtattak ki. A második lap hasonlóan fénykép fotója volt, egy számláról. Zakatolt a szíve, szédült, szinte kihűlt a teste, kövér izzadságcseppek gördültek végig az arcán.

Aztán a harmadik papírt vette a kezébe. Nyomtatott szöveg állt rajta, nem volt valami bőbeszédű, aki írta.

Hamarosan jelentkezem további részletekkel, és az instrukcióimmal. Most csak annyit, hogy készítsen elő készpénzben, tíz- és húszezresekben húszmillió forintot. Álljon rendelkezésére az összeg, rakja bele az egészet egy dupla Tesco-szatyorba. Nemsokára ismét hall rólam.

A borítékot nézegette. Azt is géppel címezték, és Budapesten adták postára.

Mi a fene ez az egész? Ki irányítja ezt az összeesküvést? Valakinek nagyon csípi a szemét. Húszmillió, az nem pénz neki, ki tudná fizetni, nagyon is lazán, de abban biztos volt, hogy a zsaroló vérszemet kapna, és nem állna le. Húszmillió neki kevés – egy ügyvédnek biztosan sok, főleg, ha pályakezdő. De hát bárkinek nagy pénz az. Kihez került ez az összegzés? Miért nem találták meg Teri gépén? Lehet, hogy a fiának küldte a kolumbiai börtönbe, és most kiszabadult a gyerek? Egy átlagember nem zsarol másokat, Teri fia viszont kábítószercsempész, és egy kolumbiai börtönben megedződhetett. Még az is lehet, hogy továbbra is ül, de egy magyar haverját bízta meg a zsarolással… vagy az az ügyvéd, aki szimatol utána? Vajon egy ügyvéd képes-e ilyesmire? De hát miért, miért?

Felkapta a telefont. Emíliát hívta. Alig egy órája váltak el, nem túl barátságosan, és most megint szüksége van rá. Igyekezzen, kérte. Aztán András számát nyomta be a mobilján.

– A probléma nagyobb, mint gondoltuk – kezdte köszönés nélkül. – Épp az imént kaptam egy zsarolólevelet. Valaki húszmilliót követel, és elküldött egy levélrészletet a volt titkárnőm, Teri… visszaemlékezéseiből. És egy számlát, amiről nagyon nem kellene senkinek sem tudnia. Márpedig azért sem, mert a számla, hogy úgy mondjam, nem valódi.

– Hol adták fel a levelet?

– Budapest. Négyes posta, ha jól látom.

– Nyugodj meg. Valaki próbálkozik. Ne foglalkozz vele. Fotózd le a levelet, és küldd át sms-ben arról a telefonodról, amin most beszélünk. Jól tudom, hogy ez a fiadé, ugye?

– Az ő nevére szól az előfizetés.

– Jól van. Küldd át.

– Nem kellene idejönnöd, hogy…?

– Egyelőre nincs okunk rá, hogy én menjek oda. Viszont most, hogy hívtál, elmondom, hogy van egy kis probléma itt is…

– Ne bassz. Ez már így is túl sok.

– Igen, de ezt nem árt tudnod. Boldog Zsolt az egyik kereskedelmi tévénél dolgozik riporterként. Bűnügyi tudósításokat készít. Ráadásul jogot végzett, egy évfolyamra járt azzal az ügyvéddel, aki a telep után szaglászott.

– Bűnügyi tudósító…? – A polgármester levegő után kapkodott. Már látta felborulni a jól kialakított életét. Mindent összeszedni és menekülni…? Ki sem tud venni mindent a cégekből, legalább pár napra van szüksége. És mi lesz Litvérvárral? Mi lesz azzal, amit felépített? Egy napon a litvérváriaknak róla kell majd elnevezniük a főutcát. Eddig távolinak tűnt ez a nap, de most, hogy kiverte a hideg izzadság, már nem is érezte olyan messzinek. Csakhogy, ahogy a dolgok állnak, senki sem fog utcát elnevezni róla.

– Igen, de általában gyilkosságokról, autóbalesetekről, késelésekről szokott tudósítani, nem oknyomozó riporter.

– Szólni kell Jánosnak, hogy nézzenek utána. Szóljanak oda a csatornának, rúgassák ki… – zihálta.

– Lassan a testtel. Azt sem tudjuk, hogy mit keresett Litvérváron. Nem kell felhívnunk a figyelmet, egyelőre lépéselőnyben vagyunk.

– Valóban? Hát én nem így gondolom. Rohadtul mást gondolok a lépéselőnyről, ha érted, mire célzok.

– Éjszaka átnézzük és bepoloskázzuk az ügyvéd irodáját. Az ügyvédnek nincs kocsija, van viszont egy ügyvédjelöltje, aki autóval jár. Lehet, hogy azt is át tudjuk nézni.

– Azt már átnézték a múltkor az embereim. A megbízható zsaruim. Semmit sem találtak. Addig ez a két ügyvéd a kocsmában kólát vedelt.

– Akkor is átnézzük. Már megbocsáss, de ne hasonlítsd az embereidet az enyémekhez. Holnap napközben, amikor Boldog dolgozik, bemegyünk a lakásába, és szétnézünk. Ma pedig az ügyvéd van soron. Megpróbálunk észrevétlenül bejutni hozzá, körülnézünk egy kicsit. Persze összességében nem fog kevésbe kerülni, hiszen egy emberem folyamatosan ott lesz. Ha a lakást is be kell kamerázni, akkor még egy kocsinak ott kell parkolnia…

– Leszarom, mennyibe kerül. Tudod, hogy ebből sosem volt köztünk vita. Adj nekik dupla pénzt, de most már legyen vége. Ha Emília nem tudná meg, azt mondanám, hogy legyen a harmadik megoldás… – Elhallgatott, mert nyílt az ajtó. Emília kopogás nélkül jött be , mint mindig. Frissen volt rúzsozva a szája, és egyáltalán nem látszott rajta, hogy megviselték volna az aznap reggel történtek, meg az oda-vissza utazás. Intett neki, hogy üljön le a bőrkanapéra. – De akkor legyen úgy, ahogy megbeszéltük. Rohadtul ideges vagyok ettől a levéltől.

– Nyugodj meg, és gondold át, hogy kivel lehetett a fián kívül olyan viszonyban a volt… titkárnőd, akinek információt adhatott volna. Megnézzük, hogy mi van a fiával.

– Az a drogfutár bárkivel jóban lehetett. Fogalmam sincs, milyen haverjai voltak vagy vannak…

– Mindent megteszünk. Nem lesz baj. Szólj, ha újabb levelet kapsz, és ha nem később, akkor a pénz átadása után lecsapunk. Rakd össze a pénzt, ahogy kérte. Legyen kéznél. Egyik emberem holnap lemegy hozzátok, de Aranytárlón fog lakni. Kicsit körbenyomozgat.

A polgármester bontotta a beszélgetést, és Emíliára meredt. Ezek szerint sor kerül arra, hogy újabb levelet… leveleket kap… Ez már sok volt mára.

– Mi történt? – kérdezte a nő nyugodtan, és kivett egy szál ropit a dohányzóasztalon álló üvegtálból. Rágcsálni kezdte. Hogy a fenébe lehet ilyen higgadt?!

A polgármester odavitte a levelet, és elmagyarázta, hogy akinél ezek a papírok ott vannak, annál más is lehet, ami súlyosan terhelő rá nézve.

– Mondtam neked, hogy csak nyugdíjaznod kellett volna – rázta a fejét Emília, és újabb ropiért nyúlt.

– Mert te mindig olyan rohadtul okos vagy! Most is azt mondod, hogy az ügyvédet csak figyeljük meg! Hát ha rajtam múlna, és nem hallgatnék megint a hülye tanácsodra, már este nem élne!

– Ne hisztizz – intette le az ügyvéd. – A dolgokat nem lehet úgy elintézni, ahogy te gondolod. Ez egyébként egy zsarolólevél, tehetnél feljelentést, és…

– Emi, drágám, ugye neked teljesen elmentek otthonról? Vagy csak szórakozol velem? Igen, látom, már reggel óta szórakozol. Látom rajtad! Én meg közben agyvérzést kapok!

– Mondd el, hogy miben maradtatok azzal a bunkóval.

– Kire célzol?

– A biztonsági emberedre. Andrásra.

A polgármester igyekezett figyelmen kívül hagyni, hogy milyen véleménnyel van a nő a bizalmi embereiről. Annyira okosnak és intellektuálisan mindenki felett állónak képzeli magát, hogy ettől mindig kinyílt a bicska a zsebében.

– Abban maradtunk, hogy átgondolom, ki lehetett bizalmas viszonyban Terivel, és szólok Andrásnak, ha újabb… zsarolólevél érkezik. A pénzt gyűjtsem össze, az átadás után ők majd kezükbe veszik a dolgot. Hát ebben egyeztünk meg, de egyáltalán nem tudom, kivel volt jóban a titkárnőm, azon a börtöntöltelék fián kívül! A fiút András leellenőrzi. Ja, és persze a tévésről se feledkezzünk el! Mondd, mit tanácsolsz?

– Tüntesd el mielőbb innen a mérgeidet.

– Olyan vagy, mint egy papagáj. Hova a picsába tüntessem? Van egy szerb meg egy ukrán kapcsolatom, megkérdezem őket, mit tudnak tenni. De ez nem fog menni pikk-pakk, te is tudod. És ha azt feltételezzük, hogy esetleg… beszivárgott valami a földbe, és azt már a területen kívül is ki tudják mutatni, akkor vélhetően baszhatom, hogyha elvitetem is innen a „mérgeimet”, ahogy te nevezed.

– Hát az egy másik helyzet. A krimikből te is tudod, hogy hiába találnak holttestet, ha nincs meg a gyilkos eszköz, akkor…

– Leszarom a krimiket. Nem azért vagy az ügyvédem, nem azért fizetek neked egy vagyont, hogy krimiket bámulj a tévében, és azokból vedd a jótanácsaidat!

– Nem tudom, ki lehet a zsaroló. De ha van egy zsarolód, meg van egy utánad szimatoló ügyvéd, akkor az már két „ellenség”.

– És a drága férjedet se hagyjuk ki, mert ő rakta a nyakamba az ügyvédet, és ő eresztette ki a szellemet a palackból! Remélem, nem ő akar kihúzni belőlem húsz millát.

– Kezdesz becsavarodni. Egyik este összeülünk Barbarával, és összeírjuk, kik lehettek jóban Terivel. – A polgármester a felesége nevére összerezzent.

– Barbara nem tudja, hogy mi történt… ő nem is sejti, hogy Terivel kapcsolatban… hogy benne volt a kezem…

– Nem érdekes. Nem fogom szóba hozni. Ötletelünk. Ne idegeskedj, te csak azt próbáld megszervezni, hogy azok a szarok mielőbb elkerüljenek innen, és ha egy mód van rá, már ne is fogadj be ilyesmit.

– Az egyik céggel már a megállapodás előtt állunk. Növényvédőszer-maradványok ideiglenes tárolása…

– Felejtsd el – vetett rá sötét pillantást az ügyvéd. – Ha most megállapodsz velük, akkor a halálos ítéletedet írod alá.

– Ezt hogy érted? Fenyegetsz?!

– Kikészültek az idegeid. Menj haza, és aludj egyet. Hogy is fenyegetnélek? Egyszerűen logikusan gondolkozom. Figyelnek, és megpróbálnak lebuktatni. Semmi szükség rá, hogy még nehezebb helyzetbe kerülj. Pénzre sincs szükséged…

– A gyerek Sydneyben kábé óránként elkölt egy egyhavi minimálbért – morogta.

– Igen, de a gyerek, te és Barbara, meg az egész falu is még nagyjából háromszáz évig luxus színvonalon megélne abból a pénzből, amit eddig összeszedtél. Állj már le végre.

– Nagyon meg vagyok lepve azon, amit mondasz.

– Csak nem akarom, hogy a végzetedbe rohanj – állt fel a nő a kanapéról, de még odanyúlt a tálhoz, és kivett két ropit. – Menj haza, igyál egy sört, és aludd ki magad.

– Nem tudnék aludni – motyogta. Emília már az ajtóban volt, amikor utánaszólt. – És egy szót se Barbarának! Ne beszélj vele! Hallod? Nem tud semmit, ezt jegyezd meg!

A nő válasz és köszönés nélkül, egyenes háttal, határozottan kilépett az ajtón.

36.

– Mi történt szenteste? – kérdezi Lea. Az irodában ülünk, éppen az imént beszéltem Hollai feleségének ügyvédjével, hogy mikor egyeztetünk, és várjuk a szerzőt – akinek tartozik a kiadója –, és én elejtettem valami célzást a rémes szentestékről. Ezt Hollaival kapcsolatban, mert a felesége ügyvédje azt mondta, szenteste robbant ki náluk az „évszázad vitája”.

– Hollaiék összevesztek – morgom.

– Nem úgy értem – int. Csak most látom, hogy a kagylós karkötőt viseli. És tényleg nem hordja mellé a láncot. – Nálatok mi történt?

– Biztosan akarod tudni? – kérdezem.

– Hát igen. Ha már megemlítetted.

– Volt otthon egy kis balhé. Voltaképpen én balhéztam… – kezdem, és nem tudom, hogy ezt az egészet egyáltalán minek hoztam fel. Miért hozakodtam elő a szentestével?

– Ebben biztos vagyok – nevet. Úgy meghökkenek, hogy meg sem tudok szólalni. Hát én nem vagyok egy balhézós típus. Nem a férje kötött belém? Meg a múltkor a bátyám? Én lennék a balhézós, aki eminens voltam a gimiben, meg summa cum laude diplomáztam? Aki soha nem kerestem a bajt? Lea látja rajtam a meglepődést, és folytatja. – Te olyan ártatlanul kevered a kártyákat, de…

– Szenteste derült ki, hogy azért halt meg a nagyapám, mert a bátyám elvitte őt egy sztriptízbárba, és ott szívinfarktust kapott. Én akkor tudtam meg – mondom egy szuszra.

– Mikor történt?

– Tíz éve, de akkor is. A saját unokája ölte meg! – Igyekszem azért higgadt maradni, de máris benne élek abban az elcseszett szentestében, amikor kibökték előttem, voltaképpen hogyan is halt meg anyám apja. „Te még csak tizennyolc voltál, nem akartuk, hogy megtudd”, meg „Nem a bátyád tehet róla, a nagyapád akart elmenni ilyen helyre”, na ilyeneket mondott az anyám. Én totál kiborultam. A nagyapám ma is élhetne, ha az a tetű bátyám nem viszi el egy sztriptízbárba, és nem vesz neki saját táncosnőt.

– Hát ez sajnálatos – mondja Lea. – De nem a tesód ölte meg…

– Ne kezdd már te is! Ha nem megy el oda, és nem izgatja fel magát, talán még ma is élne. De mindegy most már, csak nem bírtam magamban tartani a véleményemet, így kicsit hangos lett a szenteste – mondom. Laci akkor is hülyének tartott, mint általában. Én meg, mintha ötéves lettem volna, legyilkosoztam. Hát ez történt szenteste. És ezért örülök, hogy a húsvétot a világ másik részén fogom tölteni. Legalább nem kerül elő egy újabb csontváz a Fodros család szekrényéből.

A szerző nem kapott még rendszeres fogyásjelentést sem az eladásairól. Először talán azt kellene tudnunk, hogy mennyivel tartozik neki a kiadója. Egészen elment a kedve az egésztől, mert mióta hangot adott a panaszának, megfenyegették, hogy átterveztetik a borítóit, és kefélő párok lesznek az új borítókon.

– Ha megteszik, abból szerzői jogi per lesz – mondom.

– De hát benne van a szerződésemben, hogy ők határozhatják meg, mi van a borítón.

– Ami nem sértheti a mű egységét, nem lehet káros a szerző becsületére és jó hírére – felelem. – Én csak azt mondom, ha lesz új borító, akkor nagy perre számíthat a kiadó. De nyilván nem fogják elkészíteni.

Erre előhúz egy borítótervet, rajta egy meztelen pár, a szerző neve és a könyv címe. Reszket a keze. Hát így félemlítik meg őket, gondolom. Elég egy terv, és befogják a szájukat. Nincs elszámolás, nincs pénz, de a következő könyve kéziratára előjoguk van. Megnyugtatom, és elmondom, mi lesz a felszólító levél tartalma. Nem biztos benne, hogy ki tudja fizetni a díjamat, már sokadszor mondom neki, hogy megígértem: sikerdíjért dolgozom neki. Attól is fél, ha kiderül a szakmában, hogy ügyvéddel szólíttatja fel a kiadóját, akkor senki sem fogja kiadni a következő könyvét. Szerintem nem eszik ilyen forrón a kását, de elég nehéz megnyugtatni valakit, aki egyfajta álomvilágban él – hiszen az a dolga –, és nem tudja képviselni az érdekeit. Nem lesz semmi baj, ezt próbálom elhitetni vele. És magamnak feljegyzem: nézzek utána, miként működik az a bizonyos kiadó, és mennyire általános ez ma a hazai könyvszakmában. Egyre több érdekes ügyem lesz, és ez kárpótol Hollaiék unalmas vagyonmegosztásáért és elhúzódó válásáért.

– Haza fogok költözni – mondja Lea, miután szárnyaszegetten távozik az író. Összeugrik a gyomrom, nem tudom pontosan, miért.

– Otthon laksz, vagy nem?

– Otthon, a szüleimnél. De nem bírom sokáig. Megszoktam az önálló életet.

– Előbb… biztonságban kellene lenned – mondom óvatosan. Sosem tudhatom, mibe tenyerelek.

– Tudom. Biztonságban vagyok. Gábor megígérte, hogy végleg elenged – mondja ellágyult arccal. A csodálkozás kiül az arcomra. Még mindig hisz egy agresszív, bántalmazó fasznak? – És nem bírom, hogy hol Gábor nyomoz utánam, hol az apám – teszi hozzá. Kiszalad a vér az arcomból. Még szerencse, hogy ülök. Mit tudhat? Nem merek ránézni. Nincs kérdésem sem. – Azért költöztem el, és mentem férjhez, mert megfojtott a szeretetével és azzal, hogy állandóan figyelt, vigyázott rám. A férjem még megszállottabb volt, és hirtelen elfelejtettem, hogy az apám milyen. Most viszont elég. Én már önálló vagyok, nem viselem jól, hogy hajnalban benyit a szobámba az apám, hogy ott vagyok-e, és átkutatja a cuccaimat.

Jóságos ég.

– Átkutatja a cuccaidat?

– Igen. A táskámat. És ha nem lenne kódos a telefonom, azt is megnézné, meg is próbálta. Azt hitte, hogy alszom.

Nem tudok mit mondani. Még mindig meg vagyok rémülve, hogy tud valamit az előző éjszakai tevékenységemről. Végeredményben bűntársa vagyok az apjának. Behatoltunk Lea lakásába.

Hogy lehettem ilyen hülye? Többé a telefont sem vehetem fel, ha az apja hív. Remélem, nem fog felhívni.

– Tegnap, miután kitettetek, rájöttem, hogy el kell hoznom a lakásomból pár cuccot. Felhívtam a barátnőmet, ők éppen pizzázni voltak, és csatlakoztam hozzájuk. Elhúzódott a program, és még egyikük elvitt a lakásomra a ruháimért. Majdnem ott maradtam, de aztán eszembe jutott, hogy a szüleim még mindig gyerekként kezelnek, és hazavitettem magam hozzájuk a barátnőmmel.

A francba, ha korábban megyünk, ott találjuk! Milyen világégés lett volna! Csendben nézem az előttem lévő aktákat, vagyis a szerző szerződéseinek fénymásolatait.

– Mi bajod van? – áll föl Lea, és az íróasztalomra tenyerel. – Miért nem szólsz semmit?

– Mert… nem tudok. Ezek olyan… női dolgok – nyögöm. Hát nem a legjobb válasz, tudom.

– Miért női dolog? Neked is gondod van az apáddal. Nekem is van. Engem üldöz a szeretetével, te meg vágysz a szeretetére, hát ennyi. Egyik sem jó.

Felugrom. Senki sem érti meg, hogy mi van. Persze Lea nem is tudja, mi a helyzet, hogy az apám, akivel tényleg sosem értettük meg egymást, egyszerűen lenyúlta a barátnőmet, és hogy végleges megsemmisítő csapást mérjen rám, még el is vette feleségül. A franc akarja, hogy szeressen. Elvagyok már huszonnyolc éve így. Még csak nyomokban sem hasonlít a helyzetünk.

– Értem, hogy bajod van az apáddal. De a te apád aggódik érted, és ez valahol jó. Le kell állítani a nyomozgatást, ennyi – felelem. – Az én apámat ne keverjük bele ebbe az egészbe, rendben?

Kicsit agresszívra sikerült a beszédem.

– Oké – bólint megadóan. – Akkor intézzük el a dolgokat, és utána nézzük meg, milyen cuccokat kell becsomagolnod. Hongkong biztosan izgalmas lesz.

37.

– Hogyhogy már végeztél? – A lány épp az üdítőket rakosgatta a hűtőbe, amikor Bandi belépett az üzletbe.

– Korábban érkezett a váltás, és gondoltam, eljövök érted. Bemehetnénk a városba, amikor végzel. Beülhetnénk egy étterembe – ölelte át hátulról a lány derekát.

– Ilyen sok pénzed van? – nevetett rá.

– Még nincs, de majd lesz. Tudod, hogy megígértem… Elmegyünk, a városban fogunk élni, egy közös családi házban, vagy egy földszinti társasházi lakásban, kis kerttel, majd nyitunk egy mini üzletet, lesz egy alkalmazottunk, ahogy terveztük…

– Ittál?

– Miért ittam volna?

– Akkor miért beszélsz hülyeségeket? Álmodozol? Egyelőre örülök, hogy van munkám az anyámék üzletében. Vevő viszont alig.

– Ezért megyünk el innen. Mert még egy lerobbant házat sem tudunk venni. És nem is akarunk itt maradni, nem?

– Nem tudom, Bandi – egyenesedett fel a lány. – Már eltelt egy pár év, és egyikünk sem tudott annyit félretenni, hogy legalább összeköltözhessünk egy bérelt házba. Igaz, nincs is bérbeadó ház a faluban, de nem hinném, hogy ki tudnánk fizetni a részleteket. És én nem akarok az anyád házába beköltözni, te nem akarsz hozzánk, megértem… Nem tudom, mi lesz. Az álmodozás nem visz előre.

– De ez nem álmodozás! A kapuban vagyunk, higgy nekem, Livi!

– Ugyan már. Csak az a megoldás, ha mégis hozzánk költözöl.

– A házba, ahol három szobában éltek? A nagyanyád, a szüleid és te? Akkor már nálunk nagyobb terünk lenne.

– Ezt már százszor megbeszéltük. Anyáddal kétpercenként összevesznénk. Csak gondolj bele, amikor hétvégén nálad alszom, reggel anyád hogy néz ránk…

– Ne törődj vele – szorította még jobban magához a fiú. – Nem tartja illendőnek házasság előtt… régimódi…

– Én nem akarok úgy házasságot kötni, hogy valamelyikünk családjánál kell élnünk. Én csak az önálló életben hiszek – fordult vele szembe a lány. – De erre nincs lehetőségünk… egyelőre.

– Nemsokára lesz! Már csak napok vagy hetek kérdése. Menjünk el zárás után a városba, átbeszéljük a dolgokat.

– Mit tervezel? – mosolyodott el a lány. – A semmire nem mehetünk el. Nem járhatok át ide mindennap a városból dolgozni. Elmegyünk, és nem lesz állásom? Nem lesz lakásunk? Aztán a végén lehajtott fejjel visszakullogunk, mint Novotni Eszterék. Nem, na nem.

– Bízz bennem! Zárj be, és menjünk!

– Még fél órát nyitva tartok.

– Akkor gyorsan teljen el az a harminc perc, kivárom! És megyünk. Megbeszéljük, kitaláljuk az új életünket, lépésről lépésre.

Később a városi plázában kötöttek ki. Moziztak is, megnéztek egy akciófilmet, a srácnak végig izzadt a tenyere. Saját magát látta a hős helyében. Tudta, hogy nemsokára belőle is hős lesz, legalábbis Livi hőse. Meg a saját magáé.

Később beültek egy pizzériába. A lánynak rendelt egy pohár bort is, ő nem ihatott, bár jól jött volna egy pohárral most, a nagy beszélgetés előtt. De hát ő vezetett, és a jogsiját nem kockáztathatta.

A pizza után még egy pohár bort meg egy vizet rendelt, a kezébe vette Livi kezét, és belekezdett a történetbe.

– Te megőrültél – suttogta a lány, amikor Bandi befejezte. – Mondd, hogy csak kitaláltad ezt az egészet, kérlek, mondd!

– Nem mondhatom – ingatta a fejét a fiú. – Szóról szóra így történt, ahogy elmeséltem.

– Ez teljesen őrültség! Nem csinálhatod. Most még visszaléphetsz.

– Elhiszed ugye, hogy ez történik? Hogy a polgármester a saját javát akarja, és folyamatosan törvénytelenségeket követ el? Elhiszed, hogy azt se bánná, ha kinyírná az egész falut, csak zsírosodjon a bankszámlája?

– Jézusom. Hát persze, hogy elhiszem.

– Hát akkor?

– Hát akkor nem ez a kérdés. Hanem hogy amit csinálsz, az ugyanúgy bűn.

– De senki sem tudja meg. Okosan csinálom. A levelet is Pesten adtam fel. Senki sem tudta, hogy ott jártam, még te sem. Előtte bejöttem ide, akit érdekelt, hogy hol járok, azt hitte, csak bejöttem a városba. Aztán felautóztam Pestre. Még ujjlenyomatot sem találnak a levélen, ha keresnek, mert a borítékot kötött kesztyűben vettem egy budapesti papírboltban. A bélyeget postán, de meg sem fogtam, csak később kesztyűben, és egy mosdóban raktam rá, szintén kesztyűben. És úgy is dobtam be. Na?

– De amit csinálsz, az zsarolás. És rajtakaphatnak, amikor át akarod venni a pénzt. Le fognak sittelni! – A lány hangja hisztérikus volt.

– Halkabban!

– Oké, de ezt nem csinálhatod. Biztos, hogy értesítette a zsarukat. Azok is a zsebében vannak, nem véletlenül őrködnek az utcájukban éjszaka. Mindig arra járőröznek… Hát gondolom, a városiakkal is jóban van.

– Most gondolj bele: ha bűnöző lennél, értesítenéd a zsarukat, hogy megzsaroltak?

– …

– Na ugye, hogy nem.

– Én ebben nem vagyok biztos.

– Dörzsölt vagyok, ne félts engem. Kitaláltam a részleteket.

– Ebből nagy baj lesz… Szeretlek, és nem akarlak elveszíteni. Még meg is ölhetnek, ha nem a rendőrök fognak el. Megölet a polgármester.

– Ne nézz hülyének. Én irányítom a játszmát. Nem fognak elkapni.

– De miért fizetne?

– Hogyhogy miért? Hát ha nem akarja, hogy újságoknak vigyem el a bizonyítékot…

– Miután fizet, azután is átadhatod a bizonyítékokat. Vagy tovább zsarolhatod. És ezt ő is tudja.

– Hmmmm… legfeljebb megszerzem az eredetit az öregtől. De az már többe kerül majd húszmilliónál. Az már a duplája lesz.

– Te tényleg megőrültél. Hagyd abba, Bandi! Inkább kitaláljuk, hogyan tudnánk együtt lakni. Megkérem anyámékat, hogy adják el a földjüket. Valamit csak kitalálunk, ami… tisztességes. Nem keveredhetsz bele! Ígérd meg!

– Livi, nincs más esélyünk az önálló életre, és ezt te is tudod. Végre elköltözhetnénk Litvérvárról, akár az ország másik csücskébe, akár Pestre, bárhová. Új életet kezdhetünk mi ketten. Családunk lehet. Minden, amit csak akarsz.

– Jaj. Meg tudjuk csinálni máshogy is. Kérlek…

– Bízz bennem. Tartsd a titkot, és bízz bennem. És nehogy sírva fakadj! Minden rendben lesz, hidd el. Nekem hihetsz.

38.

Bozsó stratégiai tanácskozásra hív minket ma estére. Tudtam, hogy ez lesz. A riportervénája nem bírja, hogy nem teheti közzé sehol az előző esti felvételt. Neki az is jó anyag lenne, hogy egy közterületen hogyan üldöztek minket, megszellőztetné egy kicsit a lehetséges környezetszennyezést, de ezzel lehet, hogy idő előtt elijesztené a nyulunkat, vagy azt érné el, hogy egy sebtében ellenőrzésre hívott labor – hogy, hogy nem – azt mutatná ki, nem szennyezett a talaj, és ezt az eredményt közzé is tennék. Kötélen táncolnánk. Lehet, hogy beindítana valamit egy ilyen riportfilm, de az is megeshet, hogy most csak ártana az ügyünknek. Szerintem ez utóbbi a valószínűbb.

Bozsó természetesen Lea jelenlétéhez is ragaszkodik.

A haverom a Hollósy Simon utcában lakik, a játszótér előtt találunk Leával parkolóhelyet. Eszembe jut, hogy ahogy állnak a dolgok, a közlekedési költségtérítéséről is gondoskodnom kell, mert többnyire a kocsijával megyünk mindenhová, holott már elő kéne vennem a bicajt. Persze azt kétlem, hogy Lea is biciklizne velem.

Bozsó az első csöngetésre ajtót nyit. Trendi és minimál stílusban berendezett a lakása, vagyis csak ülőgarnitúra, asztal, a legszükségesebb bútorok vannak benne, egy hatalmas tévé a falon. És egy festmény. Nocsak. Még nem is láttam. Emberek ülnek egy lelátón, fogalmam sincs, hogy meccset vagy koncertet néznek-e. Egyiknek lófeje van, a másik kecske, a harmadik tehén, a negyedik madárfejű. Nahát. A húgom egyik kedvelt festője betette a lábát, akarom mondani a képét a haverom kuckójába. Már rég jártam itt, talán télen utoljára. Feltűnik, hogy mintha női kéz kicsit megszelídítette volna a lakást, például van egy hatalmas, cserepes növény a teraszajtónál, és néhány apró kis tojást aggattak az ágaira. Hát ez vicces.

Váratlanul Janka bukkan elő a konyhából, egy tányér szendviccsel. Minek kellett őt is idehívni? Egyébként teljesen jellemző rá, hogy egy perc alatt belakja más konyháját.

– Helló – köszön, és leplezetlen érdeklődéssel bámulja Leát. Hát persze, kíváncsi volt rá. Bozsó rögtön mesélt róla neki? Mindenki pletykás körülöttem? Janka ugyanazt gondolja, mint az anyám, hogy összejöttünk. Ezért képes volt bekéredzkedni erre a megbeszélésre.

A lányok elég gyorsan megtalálják egymással a hangot, csak én némulok el. Janka úgy mozog a lakásban, mint aki otthon van. Hamarosan leesik a tantusz, hogy ez már nem csupán plátói kapcsolat, kíváncsi lennék, hogy Bozsó „hivatalos” barátnője tud-e róla.

De erre persze most nem kaphatok választ, úgyhogy inkább a monitorra koncentrálok, mert Bozsó levetíti a filmet, amit Litvérváron készített.

– Kicsit megvágtam, és most elsősorban azt akarom megmutatni, ahogy üldöztek minket. Szeretném megkapni azokat a felvételeket is, amiket a korábbi alkalomnál ti készítettetek – mondja.

Végignézzük. Nem kevésbé félelmetes, mint ott, a helyszínen, valószínűleg azért, mert érződik a pánik, ahogy menekülünk.

– Segíthetnék nektek egy anyaggal, vagyis ha forgathatnánk egyet – mondja Bozsó, miután megnyomja a Stop gombot. – Hiszen ti is csak feltevésekre alapoztok, kimehetnénk riportra a faluba, és… – Hát persze, tudtam, hogy ezt akarja.

– Adj egy kis időt – kérem. – Van egy tervünk, és ígérem, hogy a tiéd lesz az anyag, sőt a nyilvánosságra mindenképpen szükségünk lesz. De csak később, ha már valamit tudunk. Várjuk meg az eredményeket, ez most a legfontosabb.

– Akkor mondjátok el az egészet, mondd el, mi a terv!

– Balázs hamarosan… – kezdi Lea, de leállítom.

– Most, ebben a pillanatban semmit sem mondhatok. Bízz bennem, és a tiéd az anyag, te készíted el, megígérem. Ezt a felvételt pedig rakd el jól. Jól jöhet még.

– Már lementettem. Ez az első ügy, ami miatt úgy érzem, hogy mégis jó volt kibekkelnem ezeket az éveket a csatornánál.

– Oké, akkor bízz bennem – kérem megint. – Egyébként hol szerezted ezt a festményt? – kérdezem. Bozsó vigyorog, a húgom elvörösödik.

– Janka mutatott be egy fiatal festőnek, és megtetszett ez a képe – válaszolja. – Illik a lakásba, nem?

Az a vége a „stratégiai megbeszélésnek”, hogy Janka és Bozsó beszavazza Leát a kosárlabdacsapatunkba. Nem szavazok, de arra gondolok, hogy ez már egészségtelen: együtt leszünk a munkában, és együtt a sportpályán, és nyilván utána a sörözéskor is. Ennek semmi értelme. Az arcomra ráülhet, mit gondolok, mert Janka megveregeti a vállamat.

– Ne kenődj el. Azért többségben lesztek ti, srácok.

Ránézek Leára. Felszabadultan nevet, még sosem láttam ilyennek. Teljesen gondtalannak tűnik.

– Amúgy mikor szedik ki a varrataidat? – érdeklődik Janka. Az arcomhoz nyúlok.

– Holnap, de hát nem tudom… Lehet, hogy nem lesz rá időm. – Valamiért nem említem meg a hongkongi utazást, Janka úgyis tud róla, és nem akarom, hogy Bozsó erre is lecsapjon, mert a végén elszólnám magam, hogy mi a tervem.

– Muszáj lesz, ne viccelj. El kell menned. Holnap ott kell kezdened – figyelmeztet a húgom.

A rám váró csomagolásra gondolok, meg arra, hogy az egyik ügyből „repülök” a másikba. Álmos vagyok, és kavarognak bennem az érzések. Jó volna megosztani mindent Bozsóval, de nem tehetem, csak a maga idejében, mégis csalónak érzem magam. Ő már segített nekünk, mi még nem tudunk segíteni neki.

– Miért voltál undok? – kérdezi Lea a kocsiban.

– Nem voltam undok. Csak nem akarom, hogy Bozsó egy felelőtlen húzással tönkretegye az ügyet. Egy kicsit még várhat a tévés megjelenés, nem?

– Ja, nem Bozsóval voltál az, hanem a tesóddal.

– A tesómmal? Undok lettem volna vele?

– Hát ja.

– Talán mert a vesztébe rohan – morgok.

– Bozsó miatt?

– Aha.

– De hát együtt járnak már hét hónapja.

– Micsoda?! Ezt honnan veszed?

– Janka mondta a konyhában. Hogy Bozsó szeretné, ha egészen odaköltözne hozzá, de ő még ragaszkodik az önállóságához, így is minden másnap nála alszik.

– Ezt Janka mondta neked? – kérdezem álmélkodva, és arra gondolok, amit Bozsótól hallottam: a barátnője akarja az összeköltözést, és ő ragaszkodik az önállóságához. Most akkor mi van? Egyáltalán nem értem. Mindkettejükre jellemző lehet, hogy ragaszkodnak az önálló életükhöz és félnek az elköteleződéstől. De akkor is. Titokban tartották volna előttem…?

– Ühüm.

– Fodros Janka, a testvérem mondta?

– Apámnak tuti van fül-orr-gégész ismerőse is. – Most ő morog, de közben azért vigyorog. – Amúgy nem tudtam, hogy titok. Janka nem mondta.

– Veled üzenték meg nekem?

– Hát én nem tudom. Szerintem nincs ebben semmi gáz. Kicsit úgy viselkedsz a húgoddal, mint az apám velem.

Nem tudok mit válaszolni. Aztán mégis kibököm:

– Bozsó szórakozik a csajokkal. Van valakije, aki… – Aztán elhallgatok. Csak most esik le a tantusz: ezek szerint Bozsó „eltitkolt” barátnője a húgom! – Miért titkolják? – bukik ki belőlem a kérdés.

– Hát szerintem egyáltalán nem titkolják. Csak te nem akarod észrevenni… talán.

Csendben autózunk. A Széna térnél akarok kiszállni, de lekéstem. Na majd a Margit körúton. Megcsörren a telefonom. Ránézek, és lefordítom. Az apám hív.

– Miért nem veszed fel? – érdeklődik Lea.

– Apám az.

– Aha.

Na ő legalább megérti.

Elhallgat a telefon, és egy kicsit később üzenetet jelezve pittyeg.

Az apám küldte, talán még sosem írt nekem sms-t. Nem tudom, mit tegyek, kitöröljem olvasatlanul? Csak az első sorát látom az üzenetének:

Balázs, figyelmeztetni szeretnélek…

– Olvasd már el! – mondja Lea.

És én rányomok a megnyitásra.

Balázs, figyelmeztetni szeretnélek, hogy a litvérvári eset sokkal veszélyesebb annál, mint hiszed. Hagyd abba a nyomozgatást, a saját érdekedben! Ne beszélj az ügyről sem az irodádban, sem a lakásodban! Mindkét helyen lehallgatnak, és valószínűleg az e-mailjeidet is olvassák. Ments le minden adatot a számítógépedről és helyezd biztonságba. Hagyd a fenébe azt az ügyet! Veszélyben vagy. Hívj fel, de ne otthonról, és ne az irodádból.

– Mi a fene…? – meredek rá a kijelzőre.

– Mi történt?

– Nem fogod elhinni. Az apám tud a litvérvári ügyről…

– Micsoda? Olvasd már!

– Inkább olvasd el te, ha megállunk valahol.

– Hazaviszlek, és majd a házad előtt elolvassuk.

– Nem, ne haza – mondom. Fogalmam sincs, mi igaz abból, amit az apám írt, de inkább máshová kellene mennünk. A kocsi sem jó ehhez, nehogy fejre álljunk, ha Lea felhúzza magát. – Menjünk be a Westendbe, van ott egy kávézó, majd megbeszéljük.

– Miért kell ehhez elmenni egy plázába?

– Mert imádsz vásárolni – blöffölöm, és remélem, hogy vicces vagyok. Bár tudom, hogy nem.

– Aha, ez igaz – hagyja rám.

– Hívd fel! – Ez Lea első reakciója, miután elolvassa az üzenetet a kávézóban. – Meg kell kérdezned tőle, hogy mit tud.

– Nem-be-szé-lek-az-a-pám-mal. – Ennél érthetőbben már nem tudom elmondani.

– De miért? Most tényleg azért, mert elhagyta az anyádat, meg mert nem akarta, hogy jogi pályára menj? Ez annál komolyabb eggyel, mint hogy még mindig játszd a sértett kisfiút.

Nagyot sóhajtok. Soha senkivel nem beszéltem arról, ami történt, leszámítva a múltkori alkalmat, amikor Janka elkezdett baszogatni a történtekkel a kocsiban. Pláne nem meséltem volna senkivel erről önszántamból. Az anyám mindenféle terápiákra akart küldeni, de felnőtt vagyok, és tudom, mit csinálok. És ha valamiről nem akarok beszélni, akkor arról nem beszélek. Senkinek semmi köze hozzá.

Iszom egy kortyot a kávéból.

– Az apám feleségül vette a lányt, akit szerettem – közlöm szárazon. Aztán már nincs megállás. Elmesélem az egészet, az elejétől a végéig.

Hallgatunk. Kihűlt a kávém. Lea az asztallapon rajzolgat az ujjával, aztán rám néz.

– Új e-mail címet kell csinálnod, és értesítened már arról a címről az ügyfeleket, hogy mostantól ezen levelezel velük.

– Hmm. Oké. – Kicsit furcsa, de jól is esik, hogy nem kommentálja a dolgot.

– Megértem, hogy nem hívod őt fel, de akkor pár dolgot ki kell találnunk.

– Ha egyáltalán hihetünk neki – mondom.

– Nem tudom, hihetsz-e neki, de nagy hülyeség lenne részéről egy ilyen figyelmeztetés, ha csak légből kapott információ volna. Szerintem induljunk ki abból, hogy igaz, amit írt. Tehát nem hívod fel, és nincs több infó, ezért ezeket kell használnunk.

– Ha igaz, amit ír, akkor bent járt valaki a lakásomban és az irodában – mondom.

– Ja. Kihívhatjuk Olivért, nézzen utána, be van-e poloskázva az iroda, na meg a lakásod… – néz rám tűnődve.

– De most így egy lépéssel előttük járunk. Ha Olivér beleakad egy poloskába, vagy eltöri, vagy mit tudom én, hogy működnek ezek, akkor rájönnek, hogy tudunk róla. Így még van egy kis időnk.

Mire?

– Arra, hogy megjöjjön az eredmény, és én visszatérjek Hongkongból. Vagyis az öregúrtól.

– Tehát csináljunk mindent ugyanúgy, mintha nem tudnánk a dologról, leszámítva, hogy nem beszélünk az ügyről az irodában?

– Szerintem igen. Beszélhetünk róla, de inkább múlt időben.

– Mióta lehet bepoloskázva?

– Ha… be van. – Megnyomom a „ha”-t. – Hát csak a tegnapi túránk után csinálhatták. Elkérték az iratokat… Hajagos lemondta a munkát… Szerintem tegnap óta.

– Vagyis ma jártak az irodában és a lakásban?

– Vagy tegnap éjjel az irodában. És… – felelem elgondolkodva, mert a lehetőség egy kicsit hátborzongató – napközben talán a lakásomban… Szerintem a postafiókomat még talán nem is törték fel. Lementegetem a leveleimet, a repjegyemet, és kitörlöm, ami nem fontos – mondom, és elő is veszem a laptopot a táskámból.

– Van egy ötletem – villan fel a szeme.

– Mégpedig?

– Felmegyünk hozzád, és belekezdünk egy kis félrevezetésbe. Indulhatunk?

– Vicces vagy. Csak nehogy túlzásba vigyük a félrevezetést – felelem, de azért tetszik az ötlet.

39.

– Csinos vagy. Megőrülök, amikor ilyen csinos vagy, és ilyen hideg. Kialvatlan márványszobrom.

– Fantáziáltál a megölésemről?

– Teljesen bolond vagy.

– Te vagy a bolond – lépett közelebb a férfihoz. – Jól megkavartad a szart, te bolond.

– Emi, nem én voltam.

– Nem is, ugye?

– Hát nem. Én csak… neki humorérzéke sincs, ugyebár.

– Ugyebár ezt tudhattuk. Most mindenesetre beindította a gépezetet.

– Vagyis? – a férfi megmarkolta a derekát. A nő egész testében megfeszült.

– Vagyis már beizzította a bérgyilkosait.

– Hah. Meg akar öletni? Engem? – Még jobban szorította a derekát.

– Nem, annyira nem hülye. De azt a fiatal ügyvédet, meg valami tévés haverját igen. És még ki tudja, kiket.

– Vicces, nem igaz?

– Hát viccesnek nem nevezném.

– De valami végre elkezdődött.

– Valami el. De akkor is őrült vagy.

A nő magától fordult szembe vele, és hagyta, hogy ő lecsókolja a vörös rúzst az ajkáról. Még csak most kezdődik az este. És a gyerek későn megy haza. Minden tökéletes.

40.

Kállai Jenő kezdett beleőrülni a gondolatba, hogy a Bandi gyerek se akar neki segíteni. Egyszer jött vissza, hogy elkérje az összes iratot, na de ő nem adta. Mondta, hogy ki kell találniuk a tervet, ahogy a polgármester ellen fordíthatják. Nagy nehezen megengedte, hogy még két oldalt lefotózzon, de Bandi azt mondta, másnap visszajön – aztán sehol sincs.

Márpedig a faluban változtak a dolgok. Aznap már legalább három kocsi járőrözött. Hogy miért, annak az okát is tippelgették a munkahelyén. Tatu azt hallotta, hogy előző éjjel már megint a budapesti ügyvédek jártak a faluban, a lerakó körül, és állítólag a kutya el is kapta valamelyiküket. Másik kocsival voltak, és nagy autós üldözés volt a faluban. Azt ugyan Tatu sem tudta, hogy a zsaruk üldözték-e őket, netán a szemétlerakó őrei? Mindenesetre egy napra rá már minden figyelő szem működésbe lépett. Még az üzemben is dupla beléptetés volt, bár ez talán nem függött össze a tegnapi esettel.

Kállai érezte, hogy a mélyben már forrongás van, de nem tudta, hogyan tovább, ha Bandi nem foglalkozik a dologgal. Bandi csak a barátnőjével foglalkozik, ott teszi neki a szépet nap mint nap, persze, gyönyörű lány, vár rá a Sánta fia, meg az az aranytárlói gyerek is, aki időnként megjelent itt a szüleinél.

Megígérte a feleségének, hogy tesz valamit. Előző nap is kint volt nála a temetőben. Most, miután végigolvasta Teri jegyzeteit, és végigbogarászta a számlákat és egyéb iratokat (nem sokat értett belőlük), tudta, hogy ez mind terhelő lehet a polgármesterre, és talán ő maga is el tudná érni ezek birtokában, hogy bezárják azt a rohadt telepet.

Ezen tűnődött, mióta hazaért.

Kiment a kamrába, ahol a cigit tartotta. Felnyúlt a polcra a nyitott kartonért, és lehullott néhány doboz cigaretta, valamint pár nyugta. Lehajolt, hogy felszedegesse. A nyugták között egy kemény kis karton akadt a kezébe. Egy névjegykártya. Fodros Balázs ügyvéd névjegykártyája.

Hát ezt a felesége küldte a túlvilágról. Egy jelet küldött, hogy kiben kellene megbíznia. Nem a Bandi fiúban, aki se lát, se hall a szerelemtől, és nem érdekli őt a falu sorsa.

Hanem az ügyvédben. Szimpatikus, kedves fiatalembernek látszott. Ő fogja értékelni azt, ami nála van.

Csak hát most már túl késő van ahhoz, hogy telefonáljon.

Majd holnap.

41.

Úgy indulok utamra, mintha csak egy edzőterembe mennék: sporttáskával, sportcipőben. Pedig Hongkongba repülök.

Leával jó kis kerülőt írunk le, a Westend parkolójában találkozunk, onnan eltaxizunk a KÖKI-ig, Lea figyelmezteti a sofőrt, hogy nézze folyamatosan, nem követnek-e, mert az exférje féltékeny (összemosolygunk a lánnyal, de nem igazi a mosoly), aztán a termináltól már tömegközlekedünk.

Az információs pult mellett állva nézi végig a becsekkolásomat, és figyeli a „figyelőket”. Persze ez az egész csak egy próba, ahogy megbeszéltük, hátha élesben is menekülnünk kell egyszer. Nem mintha számítanék rá, azt sem hiszem, hogy követnek, sőt azt sem igen akaródzik elhinni, hogy bepoloskázták volna az irodámat, pláne a lakásomat, de a fene tudja. Még csak a jéghegy csúcsát láttuk Litvérváron, a doktornő is tett erre célzást. Ki tudja, mi történhet 2015-ben Magyarországon egy ügyvéddel, ha beletenyerel egy ilyen esetbe.

– Nem hinném, hogy figyelt bárki is – lép hozzám Lea, amikor már a kezemben tartom a beszállókártyámat. – És az arcod is szép lesz – mosolyog rám, majd óvatosan megérinti a varratok helyét. Kicsit érzékeny még, de a doki azt mondta, minden rendben lesz, pár hét múlva a sérülésem nyomát sem fogom látni. – Ha minden jól megy, a magánnyomozó öreglánnyal ma elmegyek a „tanújához”, és mire megérkezel, talán ki tudom egészíteni a történetet, amit leírt. Jól fog jönni, azt hiszem. De az is, ha csak megerősítem, hogy még egyszer ugyanúgy elmondta… És pár napon belül megkapjuk a minták eredményét is.

– Azzal semmit se csinálj addig, amíg nem jövök. Mindenképpen az új e-mail címre kérd.

– Naná. Ahogy megvan, azonnal értesítelek. Ne hagyd, hogy bárki is elvegye a telefonodat és a laptopodat, mint a múltkor. És nem hagyhatod, hogy lemerüljön a telód!

– Nem fogom – rázom a fejem. Közben beugrik, hogy remélhetőleg nálam van a régi töltőm, mert az újat, a karibi matricásat nem találom. A föld nyelte el.

– Biztos jó lesz Hongkong. Kihagyod a húsvétot…

– Mindenesetre vigyáznod kell magadra – felelem. – Most, hogy nem leszek itthon, az apádban kell bíznod.

– Köszi – vág egy grimaszt. – Bízom benne, csak hát túlságosan rám telepszik.

– Az most jól is fog jönni.

Lea elkísér addig a pontig, amíg jöhet. Megállunk búcsúzkodni.

Puszit akarok adni neki, de hirtelen az ajkát érzem a számon.

Húha.

Bátortalanul visszacsókolom, röviden, a nyelvemet a számban tartva, holott az egész testem azt diktálja, hogy öleljem át, és ne is engedjem el.

– Utazz jól, és hívj fel – súgja.

Nem tudom, mi történik velünk. Ő a kollégám, és férjnél van. A férje nemrég verte be a képemet. Az apja nyomozgat utána, és árgus szemmel figyeli, hogy ki kerül a közelébe. Nem tudom, melyikük ölne meg előbb, az apja-e, vagy a válófélben lévő férje. És mégis. Valami hirtelen és váratlanul elkezdődött, és nem tudom, meg lehet-e állítani.

– Hívlak. Vigyázz magadra… nagyon – felelem.

Nem fogok visszafordulni integetni. Ő sem marad ott, hogy integessen, gondolom.

Aztán amikor az átvilágítószalagokhoz érek, visszafordulok. Ott áll, és integet. Visszaintegetek. Fülig ér a szám.

42.

– Na mi van? – A polgármester ingerülten szólt bele a telefonba. – Itt még nem történt semmi.

– Bejutottunk az ügyvéd levelezésébe – mondta a biztonsági főnök. – És most van egy nagy lehetőségünk… A törölt elemek mappájában volt egy repülőjegy. Ma utazik Hongkongba.

– Hongkongba? Minek?

– Fogalmam sincs, nem is ez érdekel. A litvérvári dologról semmi mást nem találtam, csak egy levelet Hajagostól, amiben felkéri őt, majd egy későbbit, amiben lemondja.

– A gépébe is bejutottatok?

– Hogy jutottunk volna be? Az e-mail címét tudtuk, és van egy elképesztő jó hackerem. Ez is nagyszerű, hogy bejutott. Rá kellett mennie a wifijére, amikor a srác is rajta van. Éjszaka történt, de mire lehúzhatott volna bármit is a gép állományából, addigra a gyerek lekapcsolódott. A levelezéshez megvan a jelszava, azt tudjuk figyelni.

– Hát ez… nem tudom, jó hír?

– A jó hír az, hogy a világ végére megy, és nem valószínű, hogy Litvérvárral fog foglalkozni. Hamarosan felszáll a gépe.

– És ez kiderült a lehallgatásból is, vagy csak az e-mailezéséből? Vagyis nem kamu a repjegy?

– Tegnap felment a lakására a kolléganője és átbeszéltek két ügyet, de konkrétan nem volt szó az utazásról. Senkivel sem beszélt telefonon. Az irodát csak most éjjel tudtuk bemikrofonozni.

– Követte valaki a reptérre? Kiment?

– Senki. Minek? Elutazik, ezt tudjuk, a nevére szól a jegy. Figyeljük továbbra is az irodáját, lehallgatjuk a lakását is, bár tulajdonképpen fölöslegesen, ha nincs itthon, és persze az e-mailjeit, a postáját is ellenőrizzük.

– Igaz. Ezzel persze a problémám nincs megoldva.

– Nincs. Viszont… ha még mindig úgy gondolod, hogy ki akarod iktatni az ügyvédet, akkor külföldön könnyebben menne.

– Emi azt mondta, hogy…

– Honnan a francból tudná meg? Főleg azt, hogy benne van a kezünk?

– Aha, ez igaz. – A polgármester elgondolkodott. – Hát végül is… ha nem lesz gyanús…

– Jobban szeretjük a külföldi terepet, ha már. Csak bedobtam, ötletként. Ha nem fontos, akkor hagyjuk.

– Hogy a francba ne lenne fontos! Tudod mit? Legalább eggyel kevesebb ellenség lesz. Eggyel csökken a számuk. Legyen, de csak akkor, ha a mi kis… levélírónkra is marad kapacitás.

– Hogyne maradna. A kettő nem zárja ki egymást. És a kinti munka mindig tisztább. Egzotikus, érted.

– Nem.

– Semmiképpen sem fog Litvérvár bekerülni a képbe, míg ha itthon történik, Emi is mondta, hogy az ügyvéd apja gyanakodni fog. De így majd másra gyanakszik, főleg mert balesetnek fogjuk álcázni. Aztán már csak a haverjával kell valamit kezdeni, hozzá még nem jutottunk be, teljesen összevissza az időbeosztása. És nem felejtjük majd el felszámolni a telepített berendezéseket az ügyvéd lakásában és az irodájában, hogy ne is merülhessen fel a gyanú, hogy…

– Ja. Hát az igaz. Mindenben igazad van. Nem szólunk Eminek, és minden rendben lesz, nem igaz?

– Dehogynem. Akkor beizzítjuk a rakétákat.

– Izzítsd be. Igen, izzítsd be mielőbb.

Nagy sóhaj kíséretében bontotta a hívást. Mostanában nyugalom volt Litvérváron, és nem kellett efféle döntéseket hoznia. Már évek óta nem fordult elő ilyen. De hát jobb megelőzni a bajt.

43.

– Ezt most komolyan mondod? Tibi nyulat süt, és itt lesz Vera is, már legalább egy éve nem láttad! – Anyám felháborodott hangját szerintem a duty free shop parfümrészlegének eladója is kihallja a telefonomból. Vera egyébként a negyedik tesóm, Janka és Kinga között van a sorban, egy modell csaj az anyja. Apám egy időben élénk érdeklődést mutatott a modellek iránt (is). Verát csak ritkán látjuk, mert az anyjával és annak a mostohaapjával Siófokon élnek, fagyizójuk van ott. – Nem hiszem el, hogy pont most kell lelépned a barátnőddel! Jön a húsvét!

– Nem a barátnőmmel léptem le – közlöm, egy kicsit persze feldúltan, mert még mindig érzem Lea búcsúcsókját az ajkamon. – Az amerikai öregúr megbízásából megyek Hongkongba. El kell hozzá vinnem valakit.

– Tehát Hongkongban felveszel valakit, és elviszed Amerikába? Vagy arra a szigetre?

– Valahogy így. Majd Hongkongban megtudom, hová kell vinnem. Ha eljön velem egyáltalán.

– Te normális vagy, fiam? Ugye nem kábítószercsempész lettél? – A telefont, amennyire csak lehet, a fülemhez szorítom. Még csak az hiányzik, hogy elvigyenek és megmotozzanak az őrült anyám miatt.

– Nem. A teljes igazságot mondom.

– És nem tudtad volna ezt előbb bejelenteni? Továbbmegyek: muszáj volt úgy időzítened, hogy ne érj haza húsvétra?

– Nem én időzítettem. Ő küldte a jegyet, két napja kaptam meg.

– Ki az az ő?

– A kilencvenéves amerikai magyar.

– És képes vagy ezt az anyádnak a reptérről bejelenteni? Hát olyan nagy erőfeszítés lett volna, ha kijössz, és elmondod? – A szétvert arcommal mindenképpen, gondolom, de nem válaszolok. – Tudod jól, hogy fontosak nekem az ünnepek. Biztosan csak azért időzítetted így, mert nem akartál a bátyáddal találkozni. Meg az apáddal.

– Na még jó, hogy…

– Fel kellene már nőnöd, Balázs.

– Anya, ez csak egy húsvét. Majd jövőre itthon leszek.

– És ha jövőre már nem élek? Gondoltál már erre az eshetőségre?

– Nem. Beteg vagy?

– Nem vagyok beteg, vagyis tudtommal nem, de bármi megtörténhet. Az ünnepek adnak keretet az életünknek, majd te is rájössz, ha lesznek gyerekeid, és…

– Anyu, ez nem ér. Ez érzelmi zsarolás – mondom. Hallgat. Aztán persze megszólal, bár meglep, amit felel.

– Igazad van. Ez érzelmi zsarolás. Tényleg az. De… hiányzol, tudod? Kicsit gyakrabban is hazajöhetnél.

– Úgy lesz. Hetente haza fogok menni, jó így?

– Igen.

– Akkor az lesz.

– De húsvét utáni hétvégén ne gyere, mert romantikus hétvégénk lesz Tibivel. – A romantikus hétvége azt jelenti, hogy eljátsszák, mintha külföldön lennének, és turistaként járnak be egy-egy magyar várost, este pedig otthon gyertyafénynél vacsoráznak, és beizzítják a jacuzzit. A többi részlettel szerencsére nem vagyok tisztában.

– Rendben. Tudod, hogy nem ellened szól ez az egész. Ez az egyik… ügyem.

– Persze hogy tudom. Hozzál nekem hongkongi selyemruhát, ha nem aranyárban adják. Harminchatos a méretem. A harmincnyolcas is jó, csak egy kicsit nagy, de ha nincs harminchatos, elmegy az is. Mellben viszont nem lehet szűk, mert… tudod, szerencsés az alkatom.

– Puszi, anyu.

Nem tudom letörölni a vigyort a számról. Lea talán csak… nem is tudom, miért csókolt meg, de az tuti, hogy direkt volt. Amióta elváltunk, folyton ő jár az eszemben, akkor is, amikor átvilágítanak, meg amikor telefonálok, és mindig. Most éppen azon gondolkozom, milyen parfüm illene hozzá. De ez nekem bonyolult feladat, nem úgy vásárolok, mint mások, akik egy pillanat alatt képesek dönteni. Úgyhogy majd Londonban, vagy hazafelé, vagy akárhol… Addig is megszagolok párat, ami tetszik, annak megjegyzem a márkáját. Lehet, hogy nem is fogja érteni, miért kap tőlem ajándékot. Lehet, hogy a férje sokkal menőbb ajándékokat vett neki. Na meg az apja. Vuhhh.

Hívom Jankát is, de nem veszi fel. Pedig tudja, hogy utazom, de tuti nem kér abból, hogy rákérdezzek, miért nem mondták meg Bozsóval, mi van köztük.

Leginkább Leát szeretném felhívni, de persze nem tehetem. Nem őrülhetek meg. Lehet, hogy nem is búcsúcsóknak szánta azt a csókot, hanem búcsúpuszinak.

2A ülés. Igazán kedves gesztus Boch Hernádtól, legyen bár az angyal, vagy akár maga a testet öltött gonosz, hogy business-osztályon utaztat. Az ablaknál ülök, és ez a légitársaság úgy adja el a jegyeket – már megfigyeltem a múltkor – a Budapest–London–Budapest járatok business- osztályára, hogy a középső ülésen nem ül senki. Vagyis nincs szomszéd, bárhová is szól a beszállókártya: csak a folyosó, illetve az ablak melletti üléseket osztják ki. Hát most megint lesz időm végiggondolni a dolgokat. Egész jól megszerveztem, a kérdés csak az, hogy a változók hogyan fognak működni. Elsősorban a csaj, Li vállalja-e az utat. Aztán meg Hernád betartja-e, amit ígért. Mondjuk, őt fogom tudni kicsit kényszeríteni, ha minden igaz.

De már tudom, hogy hiába az ügyek, a Leával való kapcsolatomon fogok gondolkozni. Egy pohár pezsgő társaságában. Vagy kettőében.

Amikor a C-ülésre megérkezik az utas, én már valóban egy pohár pezsgőt tartok a kezemben, amit még a felszállás előtt meg kell innom. Kinézek az ablakon. Süt a nap, de még mindig nincs itt a tavaszi húszfokos meleg. Leára gondolok. Magam előtt látom az alakját, az orrában azt a kis görbületet, a sűrű, vörösesbarna haját, a mosolyát…

– Egészség – közeledik egy kéz egy pohár pezsgővel a territóriumomhoz. Automatikusan felemelem én is a poharamat, hogy a C-ülés utasával koccintsak. Most nézek rá először.

És megáll a kezem a levegőben.

Az apám az.

44.

Sajnos kénytelen voltam emelni a tétet, talán érti, hogy miért. Immár harmincmilliónál tartunk. Az iratok eredetijét akkor kapja meg, ha én megkapom a harmincmillió forintot. Péntek délelőtt tizenegykor induljon el a saját autójával, egyedül Budapestre, a pénz legyen az anyósülésen a Tesco-szatyorban. Legyen magánál az a mobiltelefon, aminek a száma fent van a hivatal honlapján. A továbbiakat aznap egyeztetjük. Ha meg akarja kapni az iratokat, egyedül jöjjön, és ne szóljon senkinek. Ha nem lesz ott a pénzzel együtt, akkor figyelje a másnapi híreket.

Bandi már a benzinkútra igyekezett. Senki sem tudta, hogy reggel elsőbbségi postával feladta a Nyugatinál lévő postán az újabb levelet. Még Livinek sem mondta el, mi a terve, egyszerűen csak hajnalban elment, és munkaidőre oda is fog érni a kútra. A postán azt mondta a levélfelvevő, fel sem nézve, hogy még ma kézbesítik a levelet. Biztos volt benne, hogy így is lesz.

Livi annyira aranyos volt, ahogy aggódott érte, de ő végre valami nagy dolgot fog véghezvinni, és nem kell őt félteni. Csak sejtette, hogy a polgármester valamelyik emberének megmutatta a levelet (bár lehet, hogy nem), mert aki ilyen buldogokat alkalmaz a szeméttelepen és a hivatal éjszakai őreként, az biztosan védelmet kért, de legalábbis tanácsot.

Budapestet nem ismerte túl jól, de egy környéket igen, és erről senki sem tudott a faluban. Nem is baj. Egy korábbi lány volt az, akivel az interneten ismerkedett meg. Nem tartott sokáig a kapcsolat, viszont a lánynál töltött hétvégéken megismerte Békásmegyert, járt szombaton a lánnyal a piacon, szóval akár alaposnak is mondhatta a helyismeretét. Most is, amikor végzett a Nyugatinál, elautózott oda, hogy megnézze, mi változott. Hát nem sok minden. Még ki is szállt, körbenézett, tervezgetett. A lánnyal ugyan nem tartotta a kapcsolatot, de a testvérével néha beszélt telefonon. A srác munkát keresett, és volt benne vagányság. Százezer forintért segíteni fog neki. Holnapután kiderül minden.

De vajon megér a polgármesternek harmincmilliót ez az irat? Hiszen még csak pár oldalt látott belőle. Lehet, hogy nem is izgatja? Bár az lehetetlen. Jó lenne, ha az egész paksaméta nála lehetne, de Kállai nem hülye, és hiába csak másolatról van szó, nem fogja odaadni neki.

De ha ügyesen oldja meg, akkor nem lesz gond. Ma felhívja a lány testvérét, és egy fedősztorival bevonja őt az ügybe. Nem lesz baj.

Utána még egy-két hónap. Az lesz a nehéz, kibírni Litvérváron, de gyanús lenne, ha azonnal elköltöznének. Jelentkezik egy budapesti benzinkúthoz, kiváltja a vállalkozóit, aztán előáll vele, hogy kapott Budapesten állást. Majd azt mondják, hogy bérelt lakásban fognak lakni, és Livi is állást kapott. Hát majd kap, vagy lesz egy saját boltjuk, ki tudja, hogy lesz ez. Tizenöt millióért már kapnak egy jó lakást. Marad pénz, ha ésszel költenek.

Nem fogja elmondani Livinek, hogy mikor kerít sort a nagy eseményre, mert a lány aggódni fog érte, és esetleg csinál valami hülyeséget. Most talán nem biztos benne, hogy egyáltalán megteszi-e… Elég, ha majd később megtudja. Amikor már biztonságban lesznek.

45.

Kállai Jenő nem kapott visszahívást az ügyvédtől, és amikor másodszorra rátelefonált, ki volt kapcsolva a telefonja.

Hát biztosan elfoglalt, vagy tárgyalása van, gondolta, a tévében látta egy sorozatban, hogy az ügyvédek a fél napjukat a bíróságon töltik. Elég unalmas lehet, fiatal még az a fiú meg a lány, aztán ott ücsörögnek a bíróságon, és védik a bűnözőket?

De megvolt a megoldás.

Előbb feladja az irodába a levelet postán, persze ajánlva, és természetesen nem a szomszéd faluból, és nem is a saját nevét írja oda feladóként. Elküldi Teri levelének és egy-két hivatalos irat másolatát az ügyvédeknek. Nem, biztosan nem adja meg a papírokon, hogy ő a feladó, majd felhívja őket telefonon, ha már biztos benne, hogy megkapták. Létezik olyan is, hogy elsőbbségi levél, majd azzal fogja feladni.

Bandika meg elmehet a fenébe. Dehogy akar az a fiú bármit is tenni! Csak Livinek a szépet, azon kívül semmit. Jól elvan ő ott a kúton, kap borravalót, meg ki tudja, még talán manipulál is valamit… de ez nem az ő dolga. Mit érdekelné őt ez az egész? Abban azért reménykedett, hogy Bandi nem fogja elszólni magát. Senkinek sem szabad megtudnia a faluban, hogy vannak ilyen papírok, mert mindenki meg akarja majd szerezni, de főleg a polgármester. Az ő célja pedig az, hogy valaki végre tegyen valamit a polgármester bűnös vállalkozása ellen.

Előző este sokat beszélt Ágival, a lányával, és úgy vette ki a szavaiból, hogy megtalálta magát Budapesten. Most először érezte azt, hogy jól van ez így. Ági már máshol lakik, ez a sorsa, jobb is, ha nem látogat haza túl gyakran. Talán majd ő fogja legközelebb meglátogatni… Ezt fel is vetette neki. A lány csodálkozott, hiszen az anyja halála óta az apja ki sem mozdult otthonról, legfeljebb a munkahelyéig és a kocsmáig. Ám ha el akar menni Budapestre, hát neki nincs ellenére, sőt örülni fog az apja látogatásának, ezt mondta.

De majd akkor megy fel, amikor az ügyvédekkel is találkozhat. Talán hétvégén? Ha egyáltalán dolgoznak hétvégén az ügyvédek.

Ezen gondolkozott egész délelőtt, és eldöntötte, hogy az ebédszünetben elmegy és feladja a levelet. Az oda-vissza húsz-húsz perc, ha beleszámolja, hogy várnia kell, akkor is visszaér egy órán belül. Kicsit megterhelő lesz, de amióta őrültként tekert, hogy Litvérváron találja az ügyvédeket (és nem találta ott őket), azóta úgy érezte, képes ő még egy-két dologra. Most megint megsokszorozódott az ereje.

Egy nap, és az ügyvéd fiú olyan dokumentumot tarthat a kezében, amiről most még csak álmodni sem mer.

46.

Az apám ül mellettem.

Ő is éppen Londonba utazik, éppen ezzel a járattal.

Csak egyetlen ülés választ el bennünket, és oda nem is fog ülni senki, köszönhetően a légitársaság nagyvonalúságának. Pedig nagyon jól jönne közénk valaki.

– Szia, Balázs. – Bár jobb lenne azt mondanom, hogy mosolyog, én pedig elfordulok, de komoly az arca, én pedig képtelen vagyok arra, hogy levegyem róla a szemem. Ezekben a pillanatokban a következő gondolatok száguldoznak az agyamban: milyen elképesztően jóképű az apám a lebarnult bőrével (hol napozott, a trópusokon?), a barna hajával, amibe csak néhány ősz hajszál vegyül; egy előre megtervezett támadás áldozata vagyok; vajon hol van Dorina; Jankát meg fogom fojtani.

Nem válaszolok, nem is jön ki hang a számon. Utoljára ilyen közel akkor voltunk, amikor bejelentette… na mindegy. Hogy feleségül veszi Dorinát. Tessék, legalább gondolatban kimondtam. Talán már nem is vagyok teljes tagadásban.

– Ha így egymás mellé kerültünk, élvezzük az utazást – mondja pofátlanul, és belekortyol a pezsgőbe. Azon gondolkozom, kérhetem-e a stewardesst, hogy átültessen? Bárhová. A turistaosztályra. A klotyó mellé. A lehajtható kis jumpseatre. Akárhová. – És mesélnem kell neked valamit Darai Emíliáról, a férjéről és a litvérvári dolgokról.

Az utaskísérő összeszedi a poharakat, közben ellenőrzi, hogy be vagyunk-e kötve. Sietve felhörpintem a pezsgőmet, ha már így alakultak a dolgok. Olyan gyorsan szállunk fel, hogy észre sem veszem. A gondolataim lefoglalnak, és kihasználom, hogy a felszállás nem az a fázis, amikor az ember beszélget, kirúgja az apját, meg ilyesmik. Kifelé bámulok az ablakon, amíg csak lehet. Utána pedig elfogadok egy újabb pohár pezsgőt. Kezdem érteni a mentséget: „az apám miatt lettem alkoholista”, na jó, csak viccelnék, ha olyan hangulatban lennék.

– Feltételezem, nem véletlen, hogy ide szól a jegyed – bököm ki végül. Büszke vagyok magamra, mert a legutóbbi találkozásunkkor nem tudtam semmit sem mondani, azon kívül, hogy „nem is vagy az apám”. Ez utóbbit csak szerettem volna, de nyilvánvalóan nem igaz.

– Nem a kapcsolatunkról akarok beszélni, ahogy jeleztem – mondja kimérten. – Ez most nem az az alkalom. – Ahogy ezt kimondja, gombócot érzek a torkomban és apró görcsöket a gyomromban. Itt inkább nekem kellene irányítanom a társalgás menetét, azok után, ami történt… De az apám azonnal a tudtomra adta, hogy az történik most is, amit ő eltervezett. – Néhányszor kerestelek, üzentem is, azonban nem akart eljutni hozzád az üzenetem. Már abban sem voltam biztos, hogy az sms-emet elolvastad – folytatja, és most először halványan elmosolyodik. – Hát akkor arra gondoltam, hogy megoldom én ezt a magam módján. Elmondom, amit tudnod kell.

Pökhendi, nem kevés arrogancia van benne. Megoldja, még ha tök fölöslegesen kellett is vennie egy oda-vissza business repjegyet. Majd legfeljebb bevásárol a Heathrow-n a Gucciban, amíg várja a hazaúti járatot. Vagy kimegy a városba ebédelni. Csak ha már Londonban van. Legalábbis remélem, hogy nem Hongkongig utazunk együtt.

– Nem azért kerestelek, hogy századszor is elnézést kérjek – folytatja. Iszonyúan arrogáns, na. – Az élet néha olyan dolgokat hoz, amelyekre nem vagyunk felkészülve. – Köszi a tanmesét. – Amit tudnod kell: Darai Emília a jelöltem volt. Nem sokáig dolgoztunk együtt, akkor még én is zöldfülű voltam, amikor végzett, de pár évig nálam dolgozott. Nagyon éles eszű nő. Két férfi között őrlődött. Az egyik férfi, akit szeretett, egy jó szívű, de kicsit butácska ember volt, a másik egy igazi nagy játékos, aki sokkal távolabbról és jobban látja a dolgokat, mint mások. Nagyobbat tud álmodni. Nyilván tudod, vagy legalábbis sejted, hogy ki a két férfi: az egyikük Hajagos, a baromfis, a másik a litvérvári polgármester. Az egyik egy egyszerű gondolkodású, nem túl okos, ám rafinált ember, akinek muszáj volt felvennie a versenyt, a másik egy nagyon okos hadvezéralkat. Darai Eminek kettejük között kellett választania. Mindkettőt szerette. Vágyat az egyik iránt érzett, imádta az eszét, de a másikat meg védelmezte volna. Maga sem tudta, hová tartanak az események Litvérváron. Egyszerre akart budapesti ügyvéd és menő vidéki jogtanácsos lenni. Eminek sok kérdésre kellett akkoriban választ találnia – lágyul el az arca. Nem hiszem el, hogy apám Hajagos feleségét is megdugta! Ez már tényleg félelmetes. Megjelenik előttem a nő agyonsminkelt arca. Uhhh. – Darai Emi nagyon-nagyon okos nő – ismétli magát. Ez egyre rémesebb.

– Nem ismerem – motyogom.

– Én viszont ismerem. Amikor visszament a szülőfalujába, tudtam, hogy eljött a választás ideje. Az ő nagy választásának ideje. Ott élt mindkét férfi, akik között választania kellett – folytatja. Mit érdekel ez engem, és főleg, mi köze az ügyhöz? Apám felül velem egy repülőgépre csak azért, hogy elmondja, nála volt jelölt (és esetleg még az ágyában is járt) a litvérvári ügyvédnő, akinek a férje felkért engem, majd visszalépett? Ennek az egésznek semmi értelme. Mindössze annyi, hogy most már tudom, nem véletlenül lett a nő a polgármester ügyvédje. Szövevényes a női agy, ez is csak erre bizonyíték. Hajagoshoz ment feleségül, a polgármesternek lett az ügyvédje. Fasza. – És ő az okos férfit választotta, ugyanakkor a butább szolgálatába állt, és segítette a karrierjét.

Várjunk csak. Rábámulok apámra.

– Azt mondtad, a hadvezért választotta. A politikust.

– A hadvezér a férje, Balázs – feleli, és én még ha lenne mondanivalóm, akkor sem tudnék megszólalni. – A polgármester egy buta, kapzsi ember, akinek jó kapcsolatai vannak, és egy ügyvédje, akinek borotvaként vág az esze. De a szálakat Hajagos mozgatja.

– Hmmm – ennyire futja. Hát visszamondta Hajagos a megbízást, csak ezt tudnám hozzátenni.

– És a felesége.

– Oké. De szerintem túl sokba került neked, hogy ezt elmondhasd nekem – találom meg végre a szavakat. – Nem tudom, mit hallottál a litvérvári ügyről, de már nem is él a megbízásom.

– Mit szólsz az ebédhez? Szerintem hagyjuk a francba a repülős kaját. Majd a reptéren eszünk valami normálisat – mondja. Rémület fut át rajtam, és arra gondolok, ha lenne térerőm, azonnal felhívnám Jankát. Ezt mégis hogy képzelte?! Elmondja apánknak, hogy mikor, milyen járattal és hová utazom? Talán csak nem ráér annyira apám, hogy még Hongkongba is velem akar jönni?

– Nekem bármilyen ebéd megteszi – felelem. Elneveti magát, aztán szomorúan bámul rám. Ne játssza az eszét! Leszarta mindig, hogy mi van velem.

– Akkor hát a reptéren eszünk majd – közli, és a nevemben is eljár a stewardessnél. Csak egy kávét kérünk, meg egy vizet. Olyan éhes vagyok, hogy kopog a szemem, az apám meg lemondja az ingyenkajámat. Ráadásul velem akar ebédelni, ami már nem a repülőút része, hanem külön program. Engem úgy neveltek, hogy udvarias legyek, de ez nyilván nem vonatkozik erre az esetre. Mégsem tudom megtenni, amit szeretnék. Vagyis képtelen vagyok elküldeni a francba. Apám megköszörüli a torkát, mint aki nagy mesébe akar belekezdeni. De talán csak hazudni fog.

– Emi és a férje együtt nagy páros. Még a kezdetek idején képviseltem Hajagost, amikor egy nagy külföldi megrendelővel szerződött. Akkoriban a keltetőgépek iránt érdeklődött, és tulajdonképpen véletlenül fedezte fel, hogy ahogy emelkedik a tengerszint feletti magasság, úgy más igényük van a tojásoknak, és egyfajta forgórendszerű párásító kifejlesztésén együtt dolgozott a külföldi megrendelővel. Ezen – bár nem kifejezetten az ő szabadalma volt, de az ötletén alapult – nagyon sok pénzt keresett a segítségünkkel, Emi rengeteget dolgozott az ügyön. Tulajdonképpen annyit keresett, hogy nem lett volna szüksége saját telepre, hanem ezen a vonalon maradhatott volna. De Hajagosnak nagyobb tervei voltak, amelyeket részben a gyerekkori barátjára, a mostani polgármesterre alapozott. Részben pedig a feleségére.

– Mi köze ennek…?

– A gyerekkori barátjával tervei voltak. Felvettette vele a kapcsolatot az egykori évfolyamtársaival, és minden olyan ismerősével, akiből egyszer majd „lehet valaki”.

– Polgármester lett, csinált egy hulladéklerakót, és megmérgezi az egész lakosságot – vágok közbe ismét. Mit érdekel engem, hogy ki hogyan jutott oda, ahová eljutott?

– Hát jó – legyint apám, mint aki letett arról, hogy vázolja nekem Hajagosék és a polgármester szakmai karrierjét és fejlődéstörténetét. – Igen, csinált egy hulladéklerakót, de ő maga most már szinte érinthetetlen. Egyetlen ember tudná megállítani.

– Hajagos – bólintok. – De ő visszalépett.

– A polgármester sosem volt okos ember, bár mindenki azt gondolja róla, hogy az. A polgármester „esze” Emi. És a háttérből a gyerekkori jó barát, Hajagos. A polgármester az erő embere, buta, a hatalom elvette a maradék eszét is. A pénz és a hatalom élteti. Ebben a sorrendben. És ha valamit eltervez, azt véghez akarja vinni.

– Azt látom – dünnyögöm.

– Itt jössz te a képbe. De erről bővebben majd akkor, amikor ebédelünk.

Csendben utazunk tovább. Apám a fedélzeti magazint lapozgatja, mint aki valóban csak egy kellemes utazáson vesz részt, nekem pedig fogalmam sincs, mit tegyek. Apám befejezte velem a beszélgetést. Majd akkor folytatja, amikor ő akarja. Megfoszt attól a lehetőségtől is, hogy bemenjek a londoni váróba, ahol a múltkor úgy kényeztettek, mint egy államfőt. Nőj már fel végre, te hülye, biztatom magam. Nem sok sikerrel. Kibámulok az ablakon, és Leára gondolok. Arra a kiszámíthatatlanságra és egyben biztonságra, amit behozott az életembe. De most persze kiszámíthatatlan, mert fogalmam sincs, elcsesztünk-e valamit ott a reptéren, a búcsúzáskor.

Az elsők között szállunk ki a gépből. Mint két idegen, ballagunk egymás mellett. Vagy éppenséggel mint két ember, aki tökéletesen ismeri egymást. Persze ez utóbbi nem igaz, mert az apám mindig meg tud lepni, sajnos. Mint ahogy ma is tette.

A hátam görbén tartom, szinte kullogok mellette. Mindig így volt. Ő bezzeg egyenes tartással, határozottan lépked, egy elegáns ballonkabátot tart a karján, és csak egy vékony, ezüst laptop van a kezében, meg egy magyar napilap. Hát ő így él. Lebonyolít egy megbeszélést a Budapest–London járaton, meg a reptéren. Ez ő. Külföldön talán jobban ismerik az irodáját, mint odahaza, és neki nem ügy ez az egész, ami nekem egy kivételes lehetőség. Ő bármikor megteszi. Business-jegy kell ahhoz, hogy beszéljen velem? Hát megveszi. Mindent megvesz, a világon mindent. Ő az apám, és én sosem akartam olyan lenni, mint ő. Jó úton haladok afelé, hogy ne is legyek olyan. Speciel egy turistaosztályra szóló repjegyet sem igen tudnék megvenni, de nem bánom. Gyűlölöm őt, mert gátlás nélkül elvette tőlem is, ami (pardon, aki) neki kellett. Gyűlölöm és megvetem. És bizonyos dolgok miatt mégis felnézek rá. Gyötrelmes ez a kettősség. Szoktam néha arra gondolni, hogy apám és Dorina az ágyban… És olyankor a szenvedés engem igazol. Most is ezt próbálom előhívni, de Lea arcát látom magam előtt. Hát már szenvedni és gyűlölni sem vagyok képes teljes erőből.

– Itt eszünk? – A néven azért meglepődöm. Gordon Ramsay étterme? Apám tud élni. Azt sem tudom, hogy engedték át őt a hármasról az ötös terminálra, ha a visszajegye Budapestre szól, de ez nála az alap, hogy bárhová bejut. Valahogy megoldotta, nem az én dolgom.

– Itt.

Bevezetnek minket egy foglalt(!), ténylegesen előre lefoglalt asztalhoz. Amit nekünk tartottak fenn, pontosabban az apám nevére jegyezték elő. Apám mindent megszervezett előre. Elképeszt az az arrogancia, amivel rendelkezik. Hogy pontosan tudta, itt fogok vele enni, és azt is, hogy hány órakor.

Bárányt rendel mindkettőnknek, előtte bocsánatkérően rám néz, mit szólok. Legyintek. Végül is most már teljesen mindegy, ez a legkevesebb, hogy azt eszem, amit ő rendel. Nem is vagyok éhes. Vörösbort kér a bárány mellé. Én nem ismerem Gordon Ramsay konyháját, de látatlanban megmondom, hogy jobban kedvelem Tibi bárányát, mint a tévés séf kreálmányát.

– Emi felhívott – mondja, miután megkóstolja a bort, és ráhagyja a sommelier-re, hogy töltsön mindkettőnknek. – Kétszer hívott, hogy pontos legyek. Pedig ő csak akkor telefonál, amikor valóban fontosat akar közölni. Nem ismerem pontosan a részleteket, és nem is akarom tudni, de az biztos, hogy olyasmibe ütötted az orrod, amibe nem kellett volna.

– Ha úgy van, ahogy mondtad, és Hajagos az ész, akkor ezt is ő találta ki. Vagy éppen a felesége, ő keveri a kártyákat, nem igaz? – kérdezek vissza. – Hajagos volt az ügyfelem, amíg vissza nem mondta a megbízást.

– Balázs, pillanatnyilag nem állsz nyerőre Litvérváron – simítja az öltönynadrágjára a damasztszalvétát. – Ugyanis ott csak arra kellettél, hogy kirobbanjon egyfajta nyílt színi vita. Most majd kiderül, mik az erőviszonyok. És neked félre kell állnod – mondja, és türelmetlenül int. Fogalmam sincs, mennyit tud arról, hogy mi folyik Litvérváron, de mintha nem is izgatná.

– Ki is vagyok rúgva – felelem.

– De te leszarod, hogy kirúgtak! – emeli fel a hangját, és esküszöm, mosoly bujkál a szemében. – Te ott nyomozgatsz a hulladéklerakó környékén.

– Társadalmi munkában – mondom.

– Ühüm – morogja, és felemeli a poharát. – Csakhogy tudnod kell, ha tovább nyomozgatsz, meg fognak ölni.

Én is felemelem a poharamat. A gyomromban dobog a szívem, és látom, hogy komoly maradt a tekintete. Koccintunk.

A bor testes, és mintha enyhe málnás utóízt hagyna a számban.

– Meg fognak ölni – ismétli meg az apám, és bólint. Olyan ez az egész, mint amikor egy filmben a maffiafőnök tárgyal valamelyik lótifutijával.

Az étkezés elhúzódik, és érdekesebben alakul, mint amire számítottam.

De végül is indulnom kell.

– Megyek, Hongkongban van dolgom – mondom. – És gondolom, a budapesti géped is hamarosan indul.

– Ha már így alakult, úgy gondoltam, kiugrom Las Vegasba. Van ott egy kis elintéznivalóm – feleli, és jön mellettem. Miért feltételezem, hogy nyerőgépekbe fogja dobálni a pénzét? De kit érdekel. Kit érdekel.

– Nincs is csomagod – csúszik ki a számon.

– Feladtam – feleli. Ó, de hülye vagyok, hogy erre nem gondoltam. És arra sem, hogy nem csupán miattam tette meg ezt az utat. Nem tudtam róla, hogy szerencsejátékos, de bármit, ismétlem, bármit kinézek belőle.

A kapumnál elköszönünk, alig várom, hogy megnézzem a telefonomat, nem keresett-e Lea.

A telefonom lemerült.

És akkor, ott, a hongkongi járat beszállókapujánál megszólal bennem a vészcsengő.

A karibi matricás töltőm…

Már tudom, hogy hol van. Elhagytam Lea lakásában, a padlón, amikor illegálisan nyomoztunk a lány után, és lehajoltam a leesett kilincsért. Márpedig az a töltő, mondhatnám, ikonikus. Rögtön felismeri, és tudni fogja, hogy az enyém.

Lebuktam. Többé nem nézhetek a szemébe.

Végem van.

47.

– Azonnal át kell jönnöd! – A polgármester hangja ijedt és dühös volt egyszerre.

– Amint felkel a nap, ott leszek – sóhajtotta álmosan a telefonba, és már haragudott magára, amiért felvette.

– Ez nem a te döntésed. Emi, át kell jönnöd… Tegnap este jött egy újabb levél. Most találtam meg a recepción. Már csak a portás volt bent, ő vette át.

– Levelek érkeznek mindennap – ásított, és a férje mellére hajtotta a fejét. – Azt hiszem, ráérek nyolcra odamenni hozzád.

– Nem érted? Megzsaroltak. Pénteken át kell adnom a pénzt, és azt sem tudom, hogy miért fizetek. És kinek?!

– Másfél órát még kibír a dolog. Majd megbeszéljük – felelte, és kinyomta a hívást, majd egy hirtelen mozdulattal a telefont is kikapcsolta.

– Nélküled megállna az élet, legalábbis az ő élete, nem igaz? – dörmögte Hajagos, és az ujjbegyeivel beleborzolt a nő hajába.

– Szeretném tudni, ki köp bele a levesbe – könyökölt fel Emi, és a férfi mellkasára szórakozottan rajzolgatni kezdett a bal keze mutatóujjával.

– Mi történt?

– Valaki zsarolja őt. Húszmilliót kér. Van nála néhány irat.

– Milyen irat?

– Egy részletet láttam a volt titkárnője, mondjuk úgy, „emlékirataiból”. Egy szállítólevél mellékletét, amiből kiolvasható, hogy mi került a telepre Szerbiából. Veszélyes hulladék. És egy számla, szintén ezzel kapcsolatos.

– Imádlak – mosolygott rá Hajagos, és megcsókolta. – Ki zsarolja, és tényleg van a kezében valami?

– Nem tudom, hogy ki zsarolja – ingatta a fejét a nő. – És ez egy kicsit zavar. Ez a mi játszmánk, nem igaz?

– De. És ki robbantotta ki?

– Te, mert őrült vagy. Én másképp akartam csinálni.

– Évek óta tervezzük.

– Mert én tervező típus vagyok, és csak akkor cselekszem, ha már minden apró részlet tiszta. Te viszont… felhúzod magad, és beindulsz.

– Tudod, hogy beindulok.

– Jó, de ezen már egy ideje gondolkodom. Miért pont most zsarolta meg valaki? Hogyan került a kezébe ez a sok irat?

– Hát a volt titkárnőjétől.

– Ez a fasz most azon tűnődik, hogy kivel volt jóban a titkárnője. Évekkel később.

– Nem egy nagy hülyeség.

– Nem. De miért pont most?

– Hogy érted a most-ot?

– Miért éppen most került elő a zsaroló? Miért nem korábban?

– Talán azért, mert dől a dominó?

– Talán igen.

– Már Aranytárlón is beszélnek róla, hogy titokban méréseket végeztek a környéken – mosolygott a férfi.

– Én is erre tippelek. Hogy bátrabbak az emberek. Csak hát ez az egész kiszámíthatatlanná teszi a dolgot. Bejött egy olyan tényező, amivel nem számoltunk. Valaki önálló akciót kezdett.

– Aggódsz?

– Nincs miért aggódnom. Csak furcsállom. Van egy csomó kockázatos tényező, de a kezemben tartom a dolgot.

– Csak a dolgot…? És az én…

– Ugye, milyen hülye vagy?

– Csak vicceltem, Emi.

– A vicceid elég erősek mostanában, drágám.

– De azért tetszenek, nem igaz?

– Nem mondhatom, hogy unalmas melletted az élet. Amiatt azért dühös vagyok, hogy pont Fodros fiát választottad.

– Nem szándékos volt. Nem tudtam, hogy a fia. Jó volt a hirdetése.

– Örülök. Én nem állok meg Fodros előtt, ha valami történik a gyerekkel.

– De te ugye arra is ügyelsz, hogy ne történjen…? – fogta meg a nő csuklóját Hajagos, és az alhasára tette.

– Mindig nekem kell a szart eltakarítanom – mosolyodott el fanyarul a nő. – Remélem, legalább a többit intézed…

– Még jó. Még jó, hogy.

– El sem tudom képzelni, milyen életünk lesz.

– Dehogyisnem. Pontosan el tudod képzelni, Emi.

– Nem tudom eldönteni, hogy várom-e, vagy félek tőle.

– Ugyan. Dehogyis félsz. Nem félsz te semmitől. És senkitől.

– Ha tudná, hogy mi történik a háttérben… Ha tudná, hogy mi vagyunk…

– Megérdemli. Ne kelljen újra emlékeztetnem arra, hogy miért lett anyád öngyil…

– Hagyd már ezt. Legalább te ne emlékeztess rá. A férjem vagy.

– És csak most fog kezdődni az igazi életünk.

– Hát bízom benne, hogy jól alakulnak a dolgok. Ez a hülye mozgósította a hadseregét. Csupa idióta.

– Ezt akartuk. Most ássa meg a saját sírját, nem, Emi?

– De a zsarolóval nem számoltunk. Nem számoltunk azzal, hogy kikerültek az iratok a volt titkárnőjétől. Ki tudja, hány helyen van még gyenge láncszem.

– Mit izgatod magad? Már engem is… Érzed, ugye? Fogd meg erősebben.

– Azért izgatom magam, mert nem szeretem, ha másvalaki is úgy érzi, hogy ő mozgatja a szálakat.

– Jó. Akkor most engedd el magad, és ne foglalkozz ezzel az egésszel…

– Sietnem kell. Vár ez az eszelős.

– Én is eszelős vagyok.

– Tudom, szívem. Na, mire várunk…?

48.

A lány a szüleinél lakik, Budán, a Tóth Lőrinc utcában. Este hatkor hagyta el az irodát, hazáig követték egy kocsival, de elővigyázatosságból csak este tíz után mentek be az irodába. Nem volt bent számítógép, csak néhány irat, amit, biztos, ami biztos, lefényképeztek. Ketten voltak, Hosszú és Medve, így szólította őket a biztonsági főnök. Átkutatták az irodát, de semmit sem találtak, ami előrébb vihette volna az ügyet, és felszerelték a lehallgatókat. Az iroda hátsó frontja egy másik kiadó helyiséggel érintkezett, kibérelték három hónapra, ez volt a legrövidebb idő, és így aztán minden beszélgetést követni tudnak. András, a főnökük azt mondta, nem kell sokáig ott hegyelniük, mert valószínűleg másképp fogja megoldani az ügyet, de addig is ez a munkájuk. Két váltótársat is kaptak. Nagy ügy lehet, ha ennyien állnak rá. Andrásnak tíz állandó munkatársa volt, plusz az informatikus, és most kicsit luxusnak tűnt a Hosszú és a Medve szemében, hogy csak az ügyvédi irodát, az ügyvéd lakását és a kolléganőjét kell figyelniük, ráadásul váltással. Két másik kollégájukat egy tévériporterre állították rá, nekik az volt a feladatuk, hogy átkutassák a riporter lakását, és délután leváltsák Hosszúékat.

Reggel a lány, akit Leának hívtak, fél kilencre ment be az irodába, tízig csendben tett-vett, utána átment a kávézóba. Közben egyfolytában telefonált, a Medve bement a kávézóba, de két asztaltól odébb nem hallotta, hogy a lány mit mond, mert nagyon halkan beszélt. Háromnegyed órát töltött ott a kávéja mellett, majd elment a kocsijához. Követték. Budán maradt, átvergődött a lezárt, feltúrt és dugókkal tarkított városon, nagyjából egy órába telt, mire a Móricz Zsigmond körtérre ért. Egy meredek mellékutcában parkolt le, a Hosszú kiugrott az autójukból, és utánament. A lány, meglepetésére, egy magánnyomozó irodájába csöngetett be, ezt onnan látta, hogy az iroda csengője a kaputelefon alatt volt.

Miután a lányt elnyelte a kapualj, Hosszú felhívta a társát, majd a főnökét, hogy elújságolja a hírt. A biztonsági főnök hümmögött, majd kiadta az utasítást, hogy várják meg a lányt, és kövessék, ha kijön.

Legfeljebb negyed órát töltött ott, aztán egy vézna fickó és egy öregasszony társaságában megjelent, és azonnal leintettek egy taxit. Medve elindult a kocsival a parkolóból, de mire odaért, a taxi eltűnt a forgalomban. Éppen akkor kivételesen jól lehetett közlekedni. Próbálták megkeresni, azonban a Hosszú nem jegyezte meg a rendszámot, de amúgy sem az ő hibája volt, hogy nem tudták utolérni őket. Végül visszaparkoltak két autóval a lány kocsija mögé, és vártak. Két és fél órával később egy taxi állt meg a lány kocsija mellett, ő kiszállt belőle, és beugrott a saját autójába, a taxiból kiszállt az öregasszony és a vézna férfi is, de ők gyalog mentek tovább az iroda felé. A két férfi követni kezdte a lány piros autóját, amiről már rég tudták, hogy nem az övé, hanem az anyja nevén van, aki szintén a Tóth Lőrinc utcában lakik. Azt viszont nem tudták, hogy mi ez az egész hajcihő. A lány visszament az irodába, az épülettel szemközti fizetős parkolóban állt meg. A Bécsi utat teljesen feltúrták, de mióta ők a lányt figyelték, senki sem dolgozott azon a szakaszon.

A szomszédos helyiségből hallották, hogy a lány szentségel az irodában. Papírokkal matatott, és egyszer csak ismét zörgött a kulcsa.

Újra a magas férfi szegődött a nyomába, míg a nagydarab átszaladt a kocsihoz, azonban fölöslegesen. A lány gyalog indult a Bécsi úton a Kolosy tér felé. A felbontott út mellett, a keskeny járdán gyalogolt gyors tempóban, szűk rózsaszín farmert és egy tavaszi blézert viselt, a haját copfba fogta, és végig a fülére szorította a telefonját. Hosszú nem merte olyan távolságból követni, hogy hallja is, amit beszél.

Az Új udvar bevásárlóközpont után a lány váratlanul belépett egy beugróba. A férfi várt egy kicsit, majd követte a lépcsőn felfelé. Az emeleten egy posta volt. A lány a hivatali kézbesítéses ablakhoz állt be, a kezében egy ajánlott levél cédulája volt. A férfi megállt a bejárat melletti pultnál, és a kezébe vett egy üres feladóvevényt. Úgy tett, mintha kitöltené, közben hol az őrt, hol a lányt figyelte. Lea átvett egy A4-es borítékot, amit tollal címeztek meg. Nem látszott hivatalos levélnek. Amekkora mázlija volt Hosszúnak, a lány az ajtó túloldalán, a másik pultnál megállt, és felnyitotta a borítékot. Fénymásolt papírok voltak benne, meg amennyire látta, egy kézzel írt levél.

Remegő kézzel nézte át a tartalmát, majd az egészet visszarakta a borítékba, és gyorsan begyűrte a táskájába. A táskát a hóna alá szorítva kilépett a postáról. A férfi nem törődött azzal, hogy fenntartsa a látszatot, várt néhány másodpercet, majd a lány után indult. Érezte, hogy ez a levél fontos lehet. A Medvével beszélt, majd felhívták a főnököt.

A lány annyira szaporázta a lépteit, hogy majdnem szaladt az iroda felé, de az utolsó pillanatban meggondolta magát, és a parkoló felé kanyarodott. Ők is ott hagyták az autójukat, a lány viszont előrébb kapott helyet. Elsétáltak előtte, ült a kocsijában, és a telefonjával papírlapokat fotózott a kormányon, fel sem nézett. Egyesével fotózta le az oldalakat. Még vagy tíz percig nem indított, majd amikor gázt adott, hatalmas lendülettel kanyarodott ki az útra.

– Meg kell tudni, mi áll a levélben! – hangzott a főnöki ukáz.

Követték. Ha törik, ha szakad, megszerzik azt a levelet, ezt várja tőlük a főnök.

49.

Hongkong úgy fogad, mintha egy zsúfolt, piacokkal tűzdelt bevásárlóközpontba érkeztem volna, parfümök illata, az utcán sült ételek és egzotikus füstölők édeskés szaga keveredik a levegőben, színes, illatos, zajos forgatag, mintha minden érzékszervre hatni akarna. Itt hat órával előrébb vagyunk, mint Budapesten, tehát tegnap már sötétedett, amikor leszállt a gép, és felülről láttam a kikötőt és a rengeteg kivilágított felhőkarcolót. A szállodám az állítólag híres Nathan Roadon van, Hernád azt mondta, ennek még lesz jelentősége, mert a központban mindenhová pillanatok alatt oda fogok érni. A hotelt is ő intézte, ennek megfelelően négycsillagos luxusba érkeztem. A repülős ellátásnak köszönhetően nem voltam éhes, viszont rettenetesen fáradt, részint az apámmal való beszélgetés, részint az otthoni nemalvások sorozata miatt.

Azt hiszem, a Leával történtekre is úgy reagált a szervezetem (főleg a telefontöltős lebukásra), hogy aludnom kellett, úgyhogy nehezen bár, de megálltam az este, hogy ne kapcsoljam be a telefonomat, csak felraktam töltőre, lezuhanyoztam, és anélkül, hogy kipakoltam volna a sporttáskámból, meztelenül befeküdtem az ágyba, magamra húztam az egzotikus öblítő illatát árasztó paplant, és azonnal el is nyomott az álom.

Ma viszont már reggel óta talpon vagyok, és miután a délelőttöt szervezkedéssel töltöttem, végre újra elő merem húzni a telefonomat a zsebemből. A Nathan Road egy színes, széles, elképesztően mozgalmas út, amit üzletházak, üzletek határolnak, tele van turistákkal, üzletemberek sietnek öltönyben, és az autóforgalom is elképesztő. Sosem jártam még Ázsiában, úgy érzem, itt pillanatok alatt el lehet veszni. A kikötő felé igyekszem, van egy mentett térkép a telefonomban, azt figyelem, aztán amikor meglátok egy padot, leülök, nagy levegőt veszek, és rányomok az üzenetekre.

És ott van. Lea írt, még éjszaka. Elég szűkszavú üzenet.

Többször kerestelek Viberen, nincs neted? Holnap mindenképpen jelentkezem, ha beszéltem Ilikéék emberével. Remélem, jól utaztál. XX Lea

Mit jelent az XX egy magyar lány üzenetében? Azt, amire gondolok? Én ilyet még sosem használtam. XX? Csók? Vagy csak XX, azaz gondolj, amit akarsz?

Ezek szerint még nem találta meg a töltőt, és nem buktam le. De ami késik, az nem múlik, a mondás nagyon is igaz.

A torkomban dobog a szívem, amikor újraolvasom az üzenetet. Kedves, de nincs benne utalás a búcsúzásunkra. Én inkább azt olvasom ki belőle, hogy az csak egy félreértés vagy bátorítás volt, mert ebben az sms-ben nincs érzelem. Megjegyzem, nem is szabad ezt bánnom, mert Lea a kolléganőm, továbbá gyűlölni fog és fel is mond, ha megtudja, hogy titokban jártam a lakásában. Márpedig ez valóban csak idő kérdése.

Szívesen elmondanám neki, hogy mit hallottam az apámtól, és a mai szervezésem eredményéről is beszámolnék. Nincs is más, akivel megosztanám ezeket a híreket… de most nem bánom, hogy már nem kapcsolódom a netre.

Délután négyig teljesen szabad vagyok. Li Shuant akkor tudom elérni. Kérdés, hogy odamenjek-e hozzá, ahogy Hernád javasolta, felhívjam, vagy (ami az öregúr második javaslata volt) otthon lepjem meg. Az én habitusomhoz ezek a meglepetésszerű megjelenések nemigen illenek. Én tiszta szívből csak azt tudnám vállalni, hogy négykor ismét felhívom, és elkérem őt az asszisztensétől, akivel a körülményekhez képest elég jól megértettük egymást.

Nézem az utcát, hagyom, hogy Hongkong befogadjon, ha akar. Ez a hely csupa üzlet, csupa rohanás, csupa kaja és csupa illat. Vibrál, és nem hagyja nyugodni az embert. Meglepő módon nagyon sok patika van az úton, az egyikbe aztán be is térek körülnézni. Ginzenggyökér és tabletták, tigrises és állatrajzos dobozkák, szárított növények minden mennyiségben, és az eladó rögtön egy rejtélyes kis bugyorral közelít hozzám, majd megsúgja: friss tigrispénisz érkezett, ami remek hatást gyakorol a potenciára.

Nem akarom zavarba hozni sem őt, sem magamat azzal, hogy közlöm: pillanatnyilag nincs szükségem varázsszerekre, leginkább azért, mert csajom sincsen, úgyhogy kihátrálok, de azért megjegyzem, hogy ne felejtsek el majd később beugrani, venni anyámnak valami jó kis cuccot, amivel kísérletezhet.

A zajos, hangos utca végén egy másik, szintén rohanós világ vár, hipermodern bevásárlóközpontok, és csupa olyan márkabolt, ami apámhoz meg a sznob bátyámhoz illik. És a csilivili boltok tele vannak vásárlókkal. Azért jó, hogy látom ezt a környéket, mert a plázákban tuti van ingyenes wifi a kávézókban, úgyhogy majd amikor szükségem lesz netre, itt tudok varázsolni magamnak.

Továbbsétálva az utca végéig a kikötőbe jutok. Kikötő, ahonnan pillanatonként indulnak a hajók, akár Makaóba is. Ez a hely az a hely, ahol a tömegközlekedés is jórészt hajóval történik, legalábbis ha az ember nem akarja a modern, víz alatti alagutat használni. Idefelé jövet, a levegőben olvastam egy cikket egy utazási magazinban, amiben azt állították, hogy az alagútépítésre családegyesítési okból került sor. A kikapós hongkongi, a Kowloon-szigeten (ahol épp vagyok, és ahol a legtöbb irodaház van) dolgozó férjek állítólag azt mondták a feleségüknek, ha túlórázniuk kellett, hogy nem tudnak éjszaka hazajutni az öböl másik partjára, hiszen a hajók csak éjfélig közlekednek – így az alagútépítés mellett döntöttek. Hát nem tudom, mennyi a háttérsztoriból az igazság, de azt látom, hogy a hajóforgalom most is óriási. Ha minden igaz, ez Hongkongnak az az öbölpartja, ahol esténként fényjátékot rendeznek, és innen indul a legtöbb hajó. Még Hongkongot is csak meghökkenve nézem, ezért is csodálkozom magamon, amikor jegyet veszek egy közeli szigetre. Meglepően spontán döntöttem, nyugtázom magamban.

A vízről lenyűgöző és ijesztő is a rengeteg felhőkarcoló látványa, és az érkező-távozó, hangosan tolató hajók ontják a benzingőzt magukból. Útitársaim többségét kínainak nézem, ott élő emberek, csak egy német család utazik a hajónkon. Őket követem a kiszálláskor.

A szárított halak szigetére érkezünk, vagy nem is tudom, állítólag ez amolyan hétvégi kirándulóhely a helyiek számára. Kis éttermek, kutyák, macskák, tengeri herkentyűk szárítva, pácolva, mindenhogyan eladók. A házak itt alacsonyak, látni lehet tőlük a napot, nem úgy, mint a Kowloon-negyedben. Meleg van, de nem trópusi meleg, olyan huszonöt fok lehet, ami április elején különösen jólesik.

Aprócska éttermek, viaszosvászon abrosszal terített, kétszemélyes alumíniumasztalok az utcán, minden második házban étterem van. Itt nyoma sincs a rohanásnak, ami a fő szigetet jellemzi. Idős, ősz hajú kínai férfiak ülnek hokedliken a házak tövében, a tető árnyékában, és egymással fecsegnek. Itt a hal a főfogás, de ahogy a kézzel angolul írt étlapon látom, főtt kígyót is lehet rendelni. Hát én egy ideje majdhogynem gourmand vagyok, legalábbis mióta Tibit ismerem, de akkora kalandvágy nincs bennem, hogy kígyót ebédeljek.

Sétálok a szigeten, nézelődöm, igyekszem elterelni a figyelmemet arról, ami foglalkoztat, és oldani az idegességemet. Nem tudom, normális-e, de nem az apám által a Heathrow éttermében felvázolt lehetőségtől tartok, nem is a Li Shuannal való találkozás kudarcától, hanem attól, hogy Lea elküld a francba, amint megtalálja a telefontöltőmet a lakásában.

50.

– Ezzel mit akarsz?

– Azt, hogy ne bukj bele – sóhajtott a nő. Nem igaz, hogy a polgármester ennyire hülye, gondolta. – Ezeket az iratokat el kell intéznünk, visszadátumozni, aláírni, meg kell szabadulnod egy csomó mindentől.

– Intézem a dolgokat. Holnap átadom a pénzt, de el fogják kapni a zsarolót, ha nem tudják elkapni holnap, akkor napokon belül. Kézben tartok mindent – felelte a férfi, de megremegett a hangja.

– Nem lehetsz ennyire biztos abban a béna csapatban – vágott egy grimaszt az ügyvédnő. – Az a biztos, ha a dolgaid nagy részét kifehéríted. Bármikor elkezdhetnek utánanézni komolyan a dolgoknak, és cseszheted, a haverod egy pillanat alatt ejteni fog, nem képzeled, hogy tartja a hátát ott, a parlamentben… Amit csak lehet, most rendbe kell raknunk.

– Te tényleg előrelátó vagy… De ugye nem gondolod komolyan, hogy bármilyen problémám is lehet ebből? Legfeljebb egy mérés, de azt eddig is megoldottuk… Csak ez a levél zavar. A zsaroló valahonnan hozzájutott…

– Nem tudom, mi történhet. Elővigyázatosnak kell lennünk. Előkészítettem néhány dolgot, elmagyarázom, mit írsz alá…

Másfél órán keresztül iratokat nézegettek, előkészített szerződéseket írt alá a polgármester, és mire végeztek, egy kicsit meg is könnyebbült.

Az ügyvédnő lesimította a szoknyáját, ahogy felállt. Odasétált az ablakhoz. Rálátott a templomra, és az utcán a járőrre. Visszafordult a polgármesterhez, aki még mindig az íróasztalánál ült. Mintha belefogyott volna a történtekbe, persze ez nem ártott neki.

– Akkor most jönnek a fotók – mondta könnyedén Emília.

– A fotók?

– Igen, drágám. A széfedben tartott fényképek és a videó – mutatott a szoba sarkában álló nagyméretű páncélszekrényre.

– Mi van velük? – A polgármester szeme gyanakodva villant.

– Szépen megsemmisítjük őket.

– Te megőrültél? Ezzel tartok a kezemben egy csomó… néhány embert.

– Te őrültél meg – nézett farkasszemet vele a nő. – Ezek a fényképek a vesztedet okozhatják. Nem másét, hanem a tiédet… Elveszíted a falu támogatását, és mindenki kihátrál mögüled, akiket ott tudtál. Ugye nem képzeled, ha ezt bárki megkaparintja, akkor kimoshatod magad a környezetszennyezési és egyéb szaros ügyleteidből?

– Miről beszélsz?

– Arról, hogy egy ember, aki csoportos szexpartikban és egyéb mókákban vesz részt, azonnal megkapja a „Bűnös” bélyeget. Soha senki nem fog hinni neked. Te leszel a perverz polgármester, akarom mondani, expolgármester. Senki sem fog szóba állni veled, mert leírnak. A magyarországi üzleteidet is leírhatod, ha az álszent politikus haverjaid kihátrálnak mögüled.

– De hogyan szerezhetné meg bárki is ezeket a felvételeket a páncélszekrényemből, amihez csak nekem van kulcsom?

– Hogyan szerezték meg Teri levelét? A számlákat? Hm? A feleséged abban a pillanatban el fog hagyni. De ez csak az első veszteséged lesz.

– Barbara… nem fog elhagyni.

– Ne legyél biztos benne. Mindent elveszítesz. Mi a francnak őrizgeted azokat a felvételeket?

– Mert… ezzel másokat is bemárthatok.

– De akiket bemárthatnál, azok nem fognak megmenteni a bukástól. A teljes bukástól.

– …

– Gondolkozz már.

– Mindenkit… a kezemben tarthatok…

– Te mindenkit a kezedben tartasz, de azokkal a fotókkal és a videóval a saját sírodat ásod meg.

– Csak nekem van kulcsom…

– Valóban? Az embereid, ha jól tudom, bárkihez bármikor be tudnak menni, és gondolom, nem probléma nekik egy páncélszekrényt kinyitni. Esetleg feltételezhetnéd, hogy vannak még ilyen ügyes emberek, mint a tieid…

– Gyűlölöd Andrást, igaz?

– Az úgynevezett biztonsági főnöködet? – A nő lebiggyesztette a száját. – Dehogy gyűlölöm, csak nem tartom sokra. De ez nem tartozik ide.

– A bukásomat érzed? Mondd meg őszintén. – A férfi sápadtan bámult rá, és lassan, egészen lassan felállt az íróasztalától.

– A bukásod megelőzésén dolgozom. – A nő hangjában erőt és határozottságot érzett a polgármester. Lassan odament a vastag faajtóhoz, ami a fürdőszobájába vezetett, kinyitotta, majd a vécé és a zuhanyzó közti álfalat elhúzva láthatóvá vált a kisebb páncélszekrény. Zörgött egy kicsit a kulccsal, beütött hat számjegyet, kettőt tekert a tárcsán, és a széf kinyílt. A nő mögötte állt, és csodálkozott. Nem tudta, hogy még egy páncélszekrény van az irodában. Hát ezért tanácsolta hiába neki annak idején, hogy vigye haza és otthon zárja el, ha már gyűjtögette azokat a felvételeket. Persze tudta, hogy otthon sem érezné biztonságban a képeket a polgármester a felesége miatt.

Egy vaskos boríték és egy ősrégi videokazetta volt a férfi kezében, miután bezárta a széfet és visszahúzta az álcázásra szolgáló ajtót.

– Akkor kapcsoljuk be az iratmegsemmisítőt – dünnyögte elkeseredetten. Arra gondolt, hogy az, amitől eddig biztonságban érezte magát, most egy pillanat alatt megsemmisül majd.

A gép halkan zúgva kezdte miszlikre aprítani a fekete-fehér és a színes felvételeket. Az ügyvédnő gyomra összeszorult, nem is akart a fotókra nézni, de azért segédkezett a megsemmisítésnél. Már a felénél tartottak, amikor kivette a kazettát a tokból, és a férfi felé nyújtotta.

– Ezt ne felejtsük el. Adj egy ollót – kérte. A polgármester szentségelve keresgélte a fiókokban az ollót, mialatt a nő az asztalon matatott.

Amikor végre előkerült az olló, a nő a kezébe vette, kihúzta a kazettából a szalagot, és elkezdte apróra szétvágni, a polgármester pedig folytatta a fotók megsemmisítését.

– Az összevágott csíkokat se dobd a szemétbe – tanácsolta az ügyvédnő. – Előbb áztasd be a mosdóba, aztán gyűrd gombóccá, és úgy dobd ki.

– Üldözési mániás lettél?

– …

– Akkor majd dobd ki te. Dobd bele egy utcai szemetesbe. De ebből – markolt bele a milliméter vékonyra szabdalt csíkokba – nincs ember, aki összerakná valaha is a képeket.

– Most már elégedett vagy? – kérdezte, amikor összegyűjtötték a szemetet.

– Most már igen – felelte Emília, és diadalittasan elmosolyodott.

51.

Érezte, hogy a nyomában vannak. Az a magas férfi már reggel feltűnt neki a kávézóban. Feltételezhető, hogy Balázs apja jól informált, nem véletlenül írta azt az sms-t: valóban lehallgatják, sőt a jelek szerint követik is őket, jelen esetben őt.

Amikor átvette és megnézte a postán a levelet, még nyugodt volt, már amennyire az előző találkozás után nyugodt lehetett. Most már fel kell hívnia Balázst, talán végre eléri interneten, de ha nem, akkor felhívja „normálisan”, még ha nagyon drága lesz is a beszélgetés. A ma szerzett információkat muszáj megosztania vele.

Átvette a levelet, belenézett, és érezte, ahogy felszökik a pulzusa. Egyetlen pillanatra nézett fel, és akkor ismét észrevette a magas férfit. A pultnál írogatott valamit. Lea fogta a levelet, visszarakta a borítékba, az egészet begyűrte a táskájába, és teljes pánikban kilépett a postáról. A lépcsőn megszaporázta a lépteit. Követik. Most, hogy már másodszor látta a magas férfit, egészen biztos lett benne.

Először az irodába akart visszamenni, fogalma sem volt, hogy mit tegyen, de végül másképp döntött. A parkoló felé fordult, beült a kocsiba, gyorsan lefényképezte az oldalakat, és lebonyolított egy hívást.

Egy órával később leparkolt a Vadtyúk étterem előtt, és igyekezett lazán besétálni. A délutáni órában mindössze két asztal volt foglalt, ő beült a sarokba, ahonnan mindent láthatott, és közölte a pincérrel, hogy rájuk bízza, mit hoz ki neki.

Egy testes ember jött be egyedül az étterembe, öt-hat perccel Lea érkezése után. A bárpulthoz ment, kért egy kávét és egy kólát. A lány nem volt biztos benne, de volt egy gyanúja, hogy ez a férfi is az ő nyomában jár. Ki tudja.

Mindenesetre kiment a mosdóba. A két vécéfülke közül az egyik a megbeszéltek szerint zárva volt. Lea óvatosan leemelte a kéztörlőpapír-adagoló burkolatát, és azonnal meg is találta a kulcsot. Beillesztette a zárba, elforgatta, és belépett a vécébe. Ott várta őt egy megcímzett boríték. Felsóhajtott. Feltépte, és megtalálta benne a levelet, és néhány másik papírlapot.

Hát egy időre ez is megteszi, gondolta.

A levelet természetesen a Fodros Balázs Ügyvédi Irodának címezték, és egy férfi írja le benne, hogy megcsalja a felesége, és szeretne elválni tőle, de nem akarja, hogy a vagyonának a felét a nő kapja. Segítséget kér Fodros Balázstól. A levél mellékleteként egy étlap fénymásolata, ez a hely, a Vadtyúk az, ahol a felesége randevúzott a szeretőjével, és egy magánnyomozó felvételeket is készített róluk, amelyeket majd személyesen bemutat az illető.

Hát nem a legjobb, de azért hihető. Az étlap fénymásolatát látva nem bírta ki röhögés nélkül. Az a férfi a postán simán láthatta, hogy fénymásolt papírok vannak a kézzel írt levél mögött. Hát ez a levél ugyanolyan.

Lea kivette a táskájából az eredeti levelet, és a mosdóra helyezte, a neki otthagyott boríték helyére. Az újat kidobta, a tartalmát pedig összehajtva begyűrte a táskájába, ahonnan kivette az igazolványait és a nála lévő bankjegyeket, és a mobiljával együtt zsebre vágta őket. Most a táskában csak rágógumi, a levél, egy magazin és egy szájfény volt, a kulcsait a kocsiban hagyta, a kocsit viszont az étterem bejáratában parkolta le.

Miután mindezzel végzett, kilépett. A nagydarab férfi akkor hörpintette fel a kávéját. Lea visszaült az asztalához, ahol már ott volt az üdítője, és hamarosan megérkezett a kaja is, a nap menüje, rakott karalábé. A tányér szélére tejföllel egy kis szívet rajzolt a humoránál lévő séf. A lány elmosolyodott.

Többször nézett az órájára, míg végül megérkezett egy férfi, aki puszival köszöntötte őt. Leült mellé, és elbeszélgettek arról, hogy Viviennek milyen meglepetéspartit rendezzenek ezen a helyen. Az egész mindössze pár percig tartott, és jó hangosan beszéltek.

A férfi távozott, a lány pedig jó étvággyal elfogyasztotta az ételt, és azon szórakozott magában, hogy a pincér, aki már a műszakja végén volt, milyen jól elbeszélgetett vele a csak a fantáziájukban létező Vivienről és annak meglepetéspartijáról.

Miután végzett, fizetett, egy szívet rajzolt a számlára, és kiment a kocsihoz. A belvárosig autózott, az egyik parkolóházban tette le az autóját, közvetlenül a recepciós pavilon előtt, a kamerák kereszttüzében. Úgy látta az úton, mintha egy fehér Skodával követték volna, de lehet, hogy ezt csak képzelte.

Végigsétált a Váci utcán, és cseppet sem lepődött meg, amikor egy gördeszkás srác, elsuhanva mellette, letépte a válláról a táskát.

Ahelyett, hogy feljelentést tett volna a rendőrségen, rohanni kezdett a srác után, majd amikor elfáradt, feladta, és bement egy kapualjba. Tíz percig állt ott, és figyelte, hogy nem lát-e gyanús alakokat maga körül. Amikor úgy ítélte meg, hogy tiszta a levegő, a metróhoz sétált. Egy megálló után leszállt, figyelve, kik szállnak le utána, és az utolsó pillanatban visszaugrott a szerelvénybe.

A Nyugatiig utazott, volt egy kis dolga a bevásárlóközpontban, helyesebben nyomtatnivalója, és szeretett volna elbújva internetezni, telefonálni.

Talán sikerült leráznia az üldözőit.

52.

A srác nem kért keveset, végül ötszázezer forintért ígérte meg mindazt, amire Bandinak szüksége volt. Persze nem tudta, hogy Bandi még huszonkilenc és fél milliót fog zsebre tenni. Valószínűleg úgy kétmillióra tippelt, és végül boldogan belement a stiklibe. Cserébe viszont nem tett fel felesleges kérdéseket, csak annyit ígértetett meg, hogy rablás, lopás és emberölés nem lesz a dologból. Apró stikli, az elmegy. Egy kis kenőpénz is, amiről Bandi hadovált neki.

A srácnak kellett a pénz, és volt egy jókora baráti köre. Ismerte a helyet, vagány volt. Mi kell ennél több nagypénteken? Még egy nap, egyetlen nap… csak bírja ki addig. És utána is.

Tudta, hogy nem mesélheti el azonnal Livinek, ha gazdagok lesznek. A lány nem lenne képes titkot tartani, a szüleinek előbb-utóbb elárulná, hogy mi történt. Még kell egy kis idő, mire elmondhatja az egészet, akkor viszont rögtön el is mennek majd a faluból. De szépen fel kell építeni mindent.

Bandi alapvetően nyugodt típus volt, de most nagyon nehezére esett, hogy lakatot tegyen a szájára, és Livit se tájékoztassa a dolgok alakulásáról. A lány mostanra talán azt hiszi, csak egy őrült ötlet volt, amit előadott neki. Valószínűleg bízik is benne, hogy csupán hülye elképzelés volt, egy olyan kósza filmes ötlet.

De Bandi már beszerezte a dolgokat, és azt is lekártyázta, hogy senki se szerezzen tudomást arról, hogy másnap munka helyett Budapestre megy. A kollégája helyett a múltkor beugrott, akkor, amikor a váltótársa éppen titkos randin vett részt a városban egy új lánnyal. Meg kellett oldani valahogy, hogy el tudjon szabadulni otthonról, és ne gyanakodjon a felesége. Akkor Bandi ugrott be helyette. Most hasonló indokkal kérte a viszonzást a kollégájától.

Egymás kódját használják, és ha valami gáz van a kúton (például, ne adj isten, kirabolják), akkor tudják, hogy az igazat kell mondani. De ha semmi gáz nincs, akkor a világon senki sem fogja megtudni, hogy helyettesítés történik a kúton. Senki. Minden megy a maga medrében. Még a kolléganőjük sem fog tudni róla.

Milyen szerencse, hogy a múltkor ilyen készségesen vállalta, hogy fedezi a srácot, és hát persze ez olyan kölcsön, amit illik visszaadni.

Holnap nagypéntek, és minden, de minden megváltozik.

Gazdag lesz, és Livivel együtt ki tud majd szabadulni a gyökeréig megmérgezett Litvérvárról.

53.

Már fél négykor ott bolyongok az óriási bevásárlóközpontban a kikötő előtt, és kinézek egy kávézót, ahol igénybe vehetik a vendégek a wifit. Idegesen nyitom meg az e-mailjeimet, és csalódottan látom, hogy egyetlen üzenet nincs: sem a régi, sem az új címemre nem érkezett új levél. Van időm, nézem az embereket, jól öltözött kínaiak, de nem kevés a külföldi sem, valahol azt olvastam, hogy évente több mint negyvenmillió turista látogat el ide. Fura egy hely, nem is tudom, minek nevezzem. Valójában Kína különleges közigazgatási területe, de alaposan meglátszik rajta a brit hatás, kilencvenkilenc évig volt Nagy-Britannia koronagyarmata, és csak tizennyolc éve tartozik ismét Kínához. Bár Kínában sosem jártam, és nem is valószínű, hogy fogok, hacsak Boch Hernád nem ad nekem majd újabb különleges megbízatást, de amit olvastam róla, azok alapján Hongkong helyzete speciális, és láthatóan azért meg tudta őrizni a függetlenségét, vagyis őrzi a kapitalizmus jegyeit.

Négykor rányomok a számra, Li Shuan asszisztensénél fog kicsörögni. Fontos pillanat, mert ha Li elküld majd a fenébe, akkor kezdhetem becserkészni, várni rá, meglesni, és elérni, hogy legalább hallgasson meg.

– Li Shuan. – Ő maga veszi fel a telefont! Megköszörülöm a torkom, bemutatkozom, majd hozzáteszem, természetesen angolul:

– Magyarországról jöttem, hogy beszéljünk.

– Are you from Budapest? – kérdezi, és talán jól érzékelem a hangjában, hogy meglepődött. És mielőtt még válaszolnék, folytatja, magyarul: – Beszélsz magyarul?

Ezt mondjuk én kérdezhetném tőle, de pillanatnyilag nem jutok szóhoz. Igen, persze, járt iskolába Budapesten, de hogy rögtön visszajöjjenek a szavak, holott vélhetően nem is használja a nyelvet…

– Igen. Természetesen – nyögöm.

– Mit keresel itt?

– Téged – bukik ki belőlem az őszinte válasz. Hallgatunk, aztán elneveti magát.

– Engem?

– Igen. Beszélnünk kell.

– Ki vagy te?

– Ügyvéd. Lawyer.

– Tudom, mi az az ügyvéd – mondja, és azt szeretném kiérezni a hangjából, hogy mosolyog. – Milyen ügyben keresel? Jogi ügy?

– Arra gondoltam, hogyha már ennyit repültem, hogy megtaláljalak, találkozhatnánk, és elmondanék mindent. – Nem tudom, nem vagyok-e szemtelen.

– Hmm. Ötre elviszem egy külföldi kollégámat a Jádepiacra. Merre vagy?

– A Nathan Roadon lakom.

– És jártál már a Jádepiacon?

– Ma reggel kezdtem felfedezni Hongkongot. Nem jártam semmilyen piacon, csak a kikötőben.

– Nem tudom, a Nathan Road melyik részén laksz, de onnan közel van a piac. Mondom a címet, találkozzunk a piac bejárata előtt hatkor. Fekete kosztümben vagyok, és türkiz színű kendő van a nyakamban. Ne vegyél semmilyen ékszert sem ott, sem az utcán, mert vagy hamisítványok, vagy gyenge minőségűek.

– Eszemben sincs – vallom be. Nevet. El sem hiszem, hogy ilyen könnyű volt. Hát én nem tudom, Boch Hernád mire számított, de nem hiszem, hogy bevallom neki. Majd csak célozgatok rá, hogy nem volt egyszerű. De ahogy elnézem, itt nem lesz hiba. Ez a csaj simán kijön velem az öregúrhoz. Amúgy persze jól is jár vele, ha kijön.

Miután elbúcsúzunk, az jár az agyamban, hogy miért kellett ehhez túlbonyolítani a dolgokat. Az öreg simán elhívathatta volna még akár a sofőrjével is Li Shuant. Miért ígért kétmillió, ismétlem: kétmillió dollárt a távoli rokonának, Zsanettnek? Miért kellett egyáltalán Zsanettet beszerveznie, ha tudta, hol lakik és hol dolgozik Li? Miért nem küldött neki egyszerűen egy repjegyet és egy levelet? Minek fizet ki nekem luxusutazásokat, ha ez az egész ilyen egyszerű?

Nem értem. Nem áll össze a fejemben a dolog.

Még egyszer ránézek az e-mailjeimre. Otthon már délelőtt tíz óra van, és nincs új levelem. Leát pedig nem merem felhívni. Amiatt a rohadt töltő miatt.

A hotelben elmagyarázzák, hol van a „Jade-utca”, és ott is felhívják a figyelmemet rá, hogy jobban járok, ha nem vásárolok utcai árustól vagy bódéból ékszert, a recepciós a kezembe nyom egy ékszerkatalógust, a szerinte megbízható luxusboltok jegyzékével. Visszaadom neki azzal, hogy ez most nem aktuális, csak egy találkozóm lesz a piacon.

A környéken már látszik, hogy ez az ékszeres negyed, rengeteg kis üzletben árulnak drágaköveket, karkötőket, nyakláncok függenek rudakon, gyűrűket lehet hatalmas dobozokból választani. A piac valójában egy kisebb bevásárlóközpont, több száz ékszerstanddal. Külföldiek a vásárlók, van, aki szatyorral viszi az ékszereket. Még nincs hat óra, kicsit körülnézek, de ez az egész nem nekem való. Színes, csillogó csecsebecsék, hatalmas tömeg, füstölőillat… túl egzotikus, túl bazári, mégis érdekes. De azért bízom benne, hogy nem itt fogunk beszélgetni.

Hat előtt már keresem a türkiz kendőt. Nem lesz könnyű, a fekete kosztüm azért nem olyan ritka még itt sem, habár ez már nem az üzleti negyed.

– Balász? – Mögülem érkezik a kérdés, sz-szel, gyorsan megpördülök. Fiatal és mosolyog. Nem tudom megmondani első blikkre, hogy látszik-e rajta a magyar származás is, egy kicsit talán kevésbé kínaiak a vonásai, mint a többi helyi nőnek, de lehet, hogy ezt csak képzelem. Valóban kosztümben van, de nem súlyos anyagból, bár nem értek a női divathoz, ez valami könnyű anyag, és egészen vagány a szabása, igaz, sosem tudnám megmondani, miért. Ott a türkiz kendő a nyakában, rúzsos a szája, kíváncsian néz, és kedvesen mosolyog.

Minden valószínűség szerint megtaláltam Li Shuant, a kétmillió dolláros nőt. És talán nem csökkenti nullára az érdemeimet, hogy pontos instrukciókat kaptam, hol kell őt keresni.

– Én vagyok – felelem. Ma este minden azon áll vagy bukik, hogy meg tudom-e győzni arról: el kell látogatnia Boch Hernádhoz.

54.

– Miért itt akartál találkozni velem? – Hajagos belökte a terepjáró ajtaját, és megfogta a nő kezét. A tavat nézték, Aranytárló határában. – Nem lett volna jobb otthon, vagy elmehettünk volna ebédelni, vagy…

– Csssss… – A nő a férje ajkára tette az ujját, majd megfogta a kezét. – Gyere, ülj át az én kocsimba.

– Mi történt? – huppant be az anyósülésre. Nem értette, miért kellett elgurulnia a tópartra, ahol rajtuk kívül csak egy horgász volt közel s távolban. A nő tisztára suvickolt koromfekete kocsiját pillanatokon belül belepi majd a finom por. Nem olyannak ismerte a feleségét, aki ok nélkül, vagy akár romantikus indíttatásból a tópartra hívja őt munkaidőben.

– Teljes a szabadság – suttogta a nő, majd ragyogó mosolyt küldött Hajagos felé.

– Mire célzol?

– A polgármesterre.

– Elmondod bővebben?

– Megsemmisítette a fotókat.

– Hogyhogy? – Hajagos a feleségére meredt. El sem merte hinni, amit hall.

– Szétvágta az iratmegsemmisítővel. Minden egyes fotót. Itt van a szemét – mutatott hátra, és előhúzott az anyósülés mögül egy nejlonzacskót. – Látod? Miszlikre aprította.

– Biztos vagy benne?

– A szemem láttára történt.

– És nincs másolat?

– Nem hiszem. Megmondta volna. Pánikban van. Ráadásul félne, ha lenne másolat.

– Mitől? Ez volt az aduásza bizonyos emberekkel szemben.

– Magadra célzol.

– Például. De másokra is. Én a barátja vagyok.

– Aha. Persze. – A nő hangja gunyoros volt.

– De hogy… hogy vette rá magát?

– Én vettem rá.

– Te?!

– Igen. Miért csodálkozol?

– Hogy tudtad rávenni?

– Megmondtam neki, hogy ebben a zűrös helyzetben a vesztét okozza, ha megtalálják.

– Hogy jutott ez az eszedbe? – nézett rá csodálattal Hajagos.

– Nem tudom. Ott, akkor ugrott be, hogy eljött a talán soha vissza nem térő lehetőség. Mázlink volt.

– Emi, te zseni vagy! – A férfi elvette a kezéből a szemeteszacskót, és röhögni kezdett. – Úristen, a feleségem egy zseni. Szabadok vagyunk!

– Szabadok. Most aztán…

– Most már nem tud kompromittálni. És zsarolni sem.

– Nem bizony. De mi tudjuk őt – felelte halkan a nő, elmosolyodott, behajolt a férje elé, és lassú, hatásvadász mozdulattal elővett egy borítékot a kesztyűtartóból. Hajagos kezébe nyomta a borítékot. Egy fotó esett ki belőle. A polgármestert ábrázolta, két meztelen nő és egy meztelen férfi társaságában, teljesen félreérthetetlen helyzetben. Hajagos lélegzete elakadt. Időbe telt, mire ismét meg tudott szólalni.

– Te egy hatalmas zseni vagy, Emi. Ezt… ezt meg hogy szerezted?

– Amíg ollót keresgélt a fiókjából, elemeltem a képet a többi közül.

– Nagyon veszélyes nő vagy, Emi. Nagyon-nagyon veszélyes – mondta, nem leplezett csodálat volt a hangjában, és hangosan nevetni kezdett.

– Azért hívtalak ide, hogy mindig emlékezz erre a pillanatra. Tóparti randi, a szabadság illata…

– Okos vagy. Nélküled sehol sem lennénk – felelte Hajagos. – Ma este ünnepelni fogunk.

55.

A dolgok addig remekül haladtak Li Shuannal, amíg… Szóval, ahogy rájöttem, két kényes pont van. Az egyik a munkája, amiről nem akar beszélni. Ez engem nem is érdekel túlzottan. De a másik igen.

Boch Hernád.

A hongkongiak ritkán vacsoráznak otthon, mint Li-től megtudtam, ezért mi is egy hagyományos kínai étteremben ülünk, egy elég nagy hodályban, ahol a piros és az arany színek dominálnak. Az asztalok kör alakúak, a székek kárpitozása szintén arany és vörös. Érkezésünk után lassan kezd megtelni a helyiség. Li telepakoltatta az asztalunkat kis tálakkal, bennük mindenféle ismeretlen és fura ételek, középen forgatható a rész, és mindegyikből illik enni. Egy nagy tál rizs érkezett hozzájuk, és ahogy elnézem, még nincs vége. Li vékony és sportos nő, és elképzelésem sincs róla, hogy hogyan fogjuk mi ketten ezt a rengeteg különös dolgot elfogyasztani.

De vissza Boch Hernádhoz.

– Tehát, miért kerestél meg? El sem tudod képzelni, milyen kíváncsi vagyok, hogy miért jön utánam valaki Magyarországról… – mondja ártatlan, kíváncsi mosollyal.

– Úgy tudom, van magyar kötődésed…

– Pontosan mire célzol?

– Az… – Húha. Boch Hernád maga sem tudta, hogy Li anyja mit mondott el a lányának. – Az édesanyád Amerikában megismerkedett magyarokkal – válaszolom óvatosan. – És úgy tudom, Budapesten, gyerekkorodban te is megismerkedtél velük. – Elhallgatok, és az arcát nézem. Mintha átvonulna rajta egy árnyék, aztán az ételekre mutat.

– Kezdjük el. Mit szeretnél először megkóstolni? Van az asztalunkon bambuszos csirke, vízigesztenyés kacsa, kínaikel-saláta, fűszeres sült hal, zöldséggel töltött tésztabatyu… – sorolja, lassan pörgetve az asztal belső, forgó részét. Szedek egy kis rizst, és találomra veszek az egyik tálból. – Az a kacsa – mondja. – Nagyon jó választás – mosolyog.

Birkózom a pálcikával, de azért visszatérek a témára evés közben.

– Szóval Telegdy Bálint és Boch Hernád… – mondom.

– Hogy ízlik?

– Valóban remek választás – felelem, azzal birkózva, hogy ne hulljon ki az összes rizs a pálcikák közül. – Úgy tudom, találkoztál velük annak idején…

– Ne keverd szét a rizst a tányérban. Sokkal egyszerűbb úgy felszedni, ha egyben van.

– Aha. – Anyám tagadásnak nevezi, amit Li csinál, ezt onnan tudom, hogy sokszor viselkedtem én is hasonlóan, ha apám volt a téma. Egyszerűen eltereltem a szót, mintha nem is hallottam volna, mit mondtak apámról. A tagadásra egyetlen orvosság létezik, legalábbis anyám szerint: a szembesítés azzal, amiről nem akarsz tudomást venni. Vagyis a sokkterápia. De ez itt most nagyon veszélyes lenne, mert megeshet, hogy Li felpattan, elrohan, és soha többé nem látom.

– Egyikük, Bálint már régen meghalt. Egy téves diagnózis miatt – mondom, és ő nem szól semmit, csak újra szed a tányérjába az egyik tálból. – Hernád pedig már a tizedik ikszben jár. Nem látszik rajta a kora, de… – hallgatok el. Li eszik, és a tányérjára koncentrál. Mintha magamat látnám. A múltkor, amikor Lacival az orrba verés lett a vége, én is így csináltam. Szerencsére a különbség az, hogy ez a nő rám nem lehet dühös.

– Persze, találkoztam velük gyerekkoromban – néz fel végül a tányérjából. – Nagyon furcsa történet, tulajdonképpen ennek köszönhetem az elátkozott gyerekkoromat.

Fogalmam sincs, miről beszél. Bort töltök a poharakba, és várom a folytatást. Elképzelni sem tudom, mitől volt elátkozott a gyerekkora. De nem folytatja, amit elkezdett.

– Ki küldött hozzám, és miért?

– Boch Hernád – felelem, mert nincs értelme további mellébeszélésnek. – Szeretne veled találkozni. Szeretné, ha elvinnélek hozzá egy beszélgetésre.

– Lehetetlen – rázza meg határozottan a fejét. – Ha valakivel soha az életben nem akarok találkozni, az Boch Hernád. Erről ne is beszéljünk többet. Inkább mesélj magadról, meg arról, hogy milyen az élet Magyarországon!

Most én nézegetem a kajámat, és lázasan jár az agyam. Érzem, ha most tovább erőltetem a témát, akkor teljesen elveszítem őt. Az sem érdekli, hogy az öreg mit akar tőle? A helyében bárki más végighallgatna. Ő pedig rövidre zárta az ügyet. Nem tudom, mi lehet az oka, de abban biztos vagyok, hogy most valóban témát kell váltanom.

Úgyhogy elkezdek mesélni. Magamról, a pályakezdésemről, az önállósodásomról, elmesélem Lea éjszakai megjelenését, meg azt is, hogy miért díszítik még mindig (igaz, halványan) sárgászöld foltok az arcomat. Li csendben, figyelmesen, érdeklődve hallgat, néha elneveti magát. Mesélek Jankáról, arról, hogy milyen őrült hirdetést adott fel. Szinte véletlenül mondom, hogy végül is azt is ennek a hirdetésnek köszönhetem, hogy most itt vagyok, de nem tudom részletezni, mert még mindig tartok tőle, hogy felpattan és elszalad, és örökre elveszítem szem elől. Tehát inkább áttérek a másik ügyre. Magyarországhoz képest a világ végén vagyok, itt aztán senki sem ismeri Hajagos Józsefet, a litvérvári polgármestert, meg ez az egész ügy olyan távolságba helyeződött még számomra is, hogy úgy tudok beszélni róla, mintha csak egy ismerősöm történetét adnám elő.

Mire végzek vele, érthetetlen módon szinte minden tál kiürül, és a borosüvegben sem marad egyetlen csepp sem. Karamellben sült alma és valamilyen tésztás-batyus desszert érkezik, és feleszmélek, hogy legalább egy órát – ha nem többet – csak én beszéltem. A történetet azzal zárom, amit apám mesélt nekem a londoni repülőtéren.

– És mi van Leával? – kérdezi. Hihetetlen, honnan sejti, hogy van bármi is vele és velem?

– Semmi – vonom meg a vállam. Aztán váratlanul elmesélem az apja éjszakai látogatását, a behatolásunkat Lea lakásába, és bevallom, azóta sem hagy nyugodni, hogy ott elvesztettem a telefontöltőmet, vagyis lebuktam. Li nevet. Nem kiröhög, hanem valószínűleg jól szórakozik a történeten.

– Nagyon szórakoztató vagy – feleli. – Hihetetlen, amit elmeséltél ma este. Hihetetlen és elképesztő. Az a vidéki történet megrázó. Bárcsak segíthetnék neked!

– Igazából segíthetnél. Ha megtennéd, hogy találkozol Boch Hernáddal, akkor ez a vidéki történet, ahogy te nevezed, akár jól is végződhetne – csúszik ki a számon.

– Milyen kár – ingatja a fejét, és szánalommal vegyes kedvességgel néz rám –, de sajnos én nem találkozom Boch Hernáddal. Nincs az a hepiend, amiért találkoznék vele.

Hát akkor ennek a tervnek lőttek, gondolom. Ma még alszom egy jót, aztán holnap felhívom az öreget, hogy kidobott pénz volt az egész. Ha találkozni akar vele, jöjjön ide, és rajta kell ütnie, másképp ez nem fog menni.

– Nagyon sok pénz vár rád, Li – próbálkozom utoljára. – Semmit sem kell tenned érte, csak végighallgatnod az öreget, és a tiéd egy egész vagyon. Ennyi az egész. Szerintem bárkinek megéri.

– Hát nekem nem – közli határozottan. – De nagyon szívesen megmutatom neked Hongkongot. Holnap munka után elviszlek egy érdekes helyre.

Hát ezzel az ígérettel válunk el egymástól. Semmit sem intéztem, és nagyon csekély az esély, hogy egyáltalán elmondhatom Li-nek, mit ajánl neki Boch Hernád. Este fél tizenegy van, Li taxival indul haza, én pedig gyalogolok. Már egész jól ismerem a Kowloon nevű városrész főutcáit.

Eldöntöm magamban, hogy még nem informálom az öreget a kudarcról.

Amikor a szállodában felcsatlakozik a telefonom a wifire, és letöltöm a leveleimet, illetve megjelennek a Viber-üzenetek a mobilomon, már tudom, hogy hosszú lesz az éjszakám, de azt még nem sejtem, hogy egy szemhunyásnyit sem fogok aludni.

56.

– Lehet, hogy túljárt az eszünkön a lány – töprengett hangosan a biztonsági főnök, amikor megtekintette az elrabolt táska tartalmát. A táskában egy segítségkérő levél és egy étlap volt, valami fószer írta, akit megcsal a felesége, és mellékelte az étterem étlapját is, ahol a feleség a szeretőjével randevúzni szokott – elképzelhető, hogy ezt kapta a postán a lány? Vagy ez csak nála volt, és elrejtette a másik levelet? A papírok boríték nélkül voltak a táskában, és semmilyen személyes irat, se pénz nem maradt benne. Van némi valószínűsége, hogy a lány megvezette őket. A Hosszú szerint legfeljebb a kocsijában hagyhatta a postán átvett levelet, de felnyitották az autót a parkolóházban, és semmit sem találtak. Semmit. Pedig nem keveset kockáztattak: az autó pont ott parkolt, ahová ráláttak a kamerák.

Ha nem ezt a levelet keresik, akkor valahol útközben a lány elrejtette vagy megsemmisítette a másikat. Talán a parkolóházban dobta ki? Vagy amikor kiment az étteremben a vécébe, lehúzta volna? Kérdés, hogy mi volt a levélben. Ha információ, akkor megsemmisíthette. Ha bizonyíték valamire, akkor el kellett rejtenie.

Ráadásul eltűnt a szemük elől. A kocsija továbbra is ugyanott parkolt, tehát, hacsak nem mondott le róla, előbb-utóbb fel fog bukkanni újra. A biztonsági főnök levette róla Hosszút és Medvét, és két másik emberét állította rá. A délelőtti műszakosok most ott ültek az irodájában. Dühös volt rájuk, amiért át tudta verni őket egy huszonéves lány, de fegyelmezte magát.

– Ti már nem kerülhettek a szeme elé, mert mindkettőtöket láthatott – mondta nekik. – Úgyis más munkátok lesz. Holnap reggel elrepültök Hongkongba, és megkeresitek a mi kis ügyvédünket. És balesetnek álcázzátok a halálát.

– Hol keressük? – kérdezte a Medve.

– Amikor átkutattuk a lakását, találtunk egy kinyomtatott Hongkong-térképrészletet. Ezen a környéken kell átnéznetek a szállodákat – lengette meg a térképrészletet. – Nagyjából negyven-ötven hotel. Könnyűszerrel meg fogjátok találni.

– És a lánnyal mi lesz?

– Attila nem veszítheti őt szem elől. A kocsiját figyeli, a parkolóháznak csak egy kijárata van. Követni fogja. Ez már nem a ti dolgotok. Menjetek haza, itt a repjegyetek, készüljetek fel. Erről a telefonról tudtok hívni azon a számon, ami el van mentve benne. Az elmentett szám az enyém, de nincs regisztrálva a nevünkön. Egy hajléktalan vette, feltöltős a kártya. A saját számomon nem hívhattok.

Miután elmentek, azon gondolkozott, csináljon-e valamit a tévéssel. Drága dolog lett volna őt is lehallgatni otthon, ráadásul semmi értelmét nem látta. Az informatikusa betört a riporter e-mail fiókjába, és egyelőre nyomát sem látta litvérvári anyagnak. Bár a polgármester azt akarta, hogy a tévést is kövessék, és ha lehet, iktassák ki, de a biztonsági főnök úgy ítélte meg, hogy ennek egyelőre nincs itt az ideje. Az ügyvéd fiú az, aki hajtja a dolgokat, a tévés talán csak baráti alapon segített, akár csak annyival, hogy ő volt a sofőr. Egyelőre napközben követték, de csak balesetekhez ment ki, és bent tartózkodott a tévében. Ha a litvérvári ügyből műsort akarnának készíteni, akkor annak látványos előzménye lenne: elutaznának a faluba, tanúkat keresnének, de ennek nyoma sem volt. A biztonsági szakember szerint teljesen fölösleges erre a szálra pénzt és energiát pazarolni. Az már érdekesebb, hogy mivel bízhatta meg a magánnyomozó irodát az ügyvédjelölt. Csakhogy, mint kiderült, az iroda vezetője egykori nyomozó volt, és neki nem fűlött a foga hozzá, legalábbis egyelőre, hogy betöressen hozzá. Olyan védelmi rendszer lehet az irodájában, amire esetleg nem számítanak, és nem hiányzik neki, hogy azonosítsák és összekössék vele az embereket, akiket beküld hozzá.

A legfontosabb az ügyvéd kiiktatása, és persze lehet, hogy a jelöltjének is ezt a sorsot kell szánniuk. Követni fogják, és nemrég kapta a hírt, hogy a fiatal nő nevén van egy lakás. Most néztek utána az emberei, hogy ki van-e adva, lakik-e benne valaki, és mielőbb sort kell keríteniük arra, hogy átkutassák.

És van még egy fontos teendő: holnap a polgármester át fogja adni a pénzt, nekik pedig el kell kapniuk a zsarolót.

57.

Szia, Balázs!

Gyorsan írok, az irodából, és remélem, hogy tudunk majd beszélni is. Ez egy új e-mail cím, elővigyázatosságból létrehoztam magamnak is egyet, lehet, hogy üldözési mánia, de olyan címről akartam írni, amiben nem szerepel a nevem. Persze sejtem, hogy ez nem jelent semmit, mégis biztonságosabbnak tartom. Nem raktam fel a telefonomra, a weben keresztül tudok csak belépni, talán ez is egy kicsit megnyugtatóbbá teszi.

Adok egy kis helyzetjelentést. Megjött az osztrák labortól a mérések eredménye. Továbbítani fogom neked, de a lényeg, amit kihámoztam belőle, az az, hogy a földmintában lévő PCB és HCB szintje magas. A HCB beszivároghat az ivóvízbe, de nem oldódik benne. Zsírban viszont oldódik, pont ezért halmozódik fel az emberben. Nemcsak a talajvízbe juthat be, ahogy mondtam, hanem akár az ivóvízbe is, bár reméljük, hogy ez nem történt meg. A labor megjegyzése szerint a HCB szintjét a monitoring kutakban is ellenőrizni kellene minél előbb. A PCB főleg régi festékekben és régi transzformátorolajokban található, súlyosan mérgező, beszivároghat a talajba, és ahogy látható, messze a határérték fölött van. A HCB ipari hulladékban, és régi típusú, betiltott növényvédő szerekben található. Ezek az anyagok, ahogy már beszéltünk róla, pillanatok alatt bejutnak a környezetbe, és úgyszólván visszafordíthatatlan károkat okozhatnak, az emberi szervezetből nem távoznak, hanem ott felhalmozódnak. A szervezetbe növényi, állati eledeleken keresztül jutnak be, illetve szennyezett víz fogyasztásával, de akár levegőbe került porral is. A laborral beszéltem, és azt javasolják, tegyünk mielőbb büntetőfeljelentést – a probléma, hogy csak Magyarországon akkreditált labor végezheti el a méréseket, és ugye azt gyanítjuk, hogy a lerakó tulajdonosainak messzire ér a kezük.

Telegdy Bálinttal kapcsolatban: Olivérékkel ma elmentem a „forrásukhoz”, akivel én beszéltem, és valószínűleg igazat mondott nekik korábban. Nekem ugyanazt mesélte el, és szerintem nem hazudott. Nem tudom, segít-e ez neked ott kint, remélem, hogy igen. Ha elérjük egymást, majd részletezek mindent, mert van egy hangfelvételünk is. Az eredetit nem kaptam meg, de átjátszottam a telefonomra. Fogalmam sincs, hogyan tudnék hangfájlt átküldeni e-mailen. Ez egy új infó, én bizonyítéknak tekinteném.

Bízom benne, hogy minden rendben van veled, és hogy tudunk ma beszélni.

Puszi,

Lea

Már nem lepődöm meg semmin. Korábban is majdnem biztosra vettem, hogy a magánnyomozó forrása nem hazudott, még ha ma már nehéz is pontosan visszaemlékezni a történtekre, ennyi év távlatából. Sajnos, ahogy most állnak a dolgok, ez nem oszt, nem szoroz – legfeljebb Hernádot illetően, de kérdés, hogy bele kell-e bonyolódnom a litvérvári ügy mellett még egy szövevényes, ráadásul a régmúltban gyökeredző történet felfejtésébe.

Litvérvár más eset. A minta eredménye sem meglepő, hiszen ezt – ha informálisan is – már tudtuk. Amit ma Lea megírt, az mind visszaigazolás, de előrébb nem jutottunk.

Rácsörgök Leára, de nem veszi fel.

Bekapcsolom a tévét, és várom, hogy Lea jelentkezzen, közben egyfolytában azon pörgök, hogy miért nem említette a lakásában elveszített töltőmet: azért-e, mert még nem találta meg, vagyis nem járt azóta a lakásában, vagy azért, mert majd személyesen akarja az arcomba vágni, hogy engedély nélkül, illegálisan jártam nála, vagyis hogy betörtem a lakásába. Még az is elképzelhető, hogy az apja letagadná az egészet, ha Lea rákérdezne nála. Tehát a balhét egyedül kell elvinnem.

58.

A lány tartott tőle, hogy a követői talán nem veszik be az étlapos-megcsalós levélnek álcázott megtévesztést, és tovább keresik majd rajta a borítékot, amit felvett a postán. Egyelőre nem volt elképzelése a továbbiakról, azon kívül, hogy biztonságba helyezte az eredeti levelet és lefotózta az ahhoz mellékelt másolatokat, majd kinyomtatta azokat egy fénymásolóban, és feladta postán egy olyan címre, ahol senki sem keresné. Sötétedésig a bevásárlóközpontban maradt, és gondolkozott, mitévő legyen.

Végül úgy döntött, hogy majd csak másnap megy vissza az autójáért, talán megkér valakit, kísérje el. Méregdrága parkolás lesz, de nem akarta megkockáztatni, hogy újra kirabolják, és immár elvegyék az iratait is, és bántalmazzák. Úgy határozott, hogy mielőtt hazamenne, felmegy a lakásába. Még két napja is vissza akart költözni, de most jobban biztonságban érzi majd magát a szüleinél. Összeszed néhány cuccot, és taxival megy haza. Megkéri majd a taxist, hogy várja meg, amíg bemegy a garázson keresztül, és becsukódik mögötte az ajtó.

Biztonságban érezte magát a buszon, nem látta a magas férfit, akit aznap többször is kiszúrt. Gondolta, hogy fel kellene hívnia Balázs mostohaapját, hogy megköszönje neki, amiért kérdés nélkül belement a konspirációba, és odakészített neki az étteremben a női mosdóba néhány papírt, amit ellopathatott, és szintén kérdés nélkül elrakta (nyilván) a fontos levelet a borítékkal, amit Lea „cserébe” otthagyott a mosdóban. De nem volt kedve magyarázkodni, most nem, és azt sem akarta, hogy az apján kívül valaki még aggódjon érte. Elég erős és határozott, meg fogja találni egyedül is a megoldást.

Elfordította a kulcsot a zárban, majd benyitott a lakásba.

És már késő volt ahhoz, hogy visszakozzon. Hangokat hallott, aztán kipattant a fürdőszoba ajtaja. Lea idegesen lépett vissza a bejárati ajtóhoz, amikor megjelent egy meztelen, csuromvizes, véres karú férfi az előszobában.

A sikoly is belészorult.

59.

Ezt nem hiszem el. Alig huszonnégy órája vagyok itt, és máris a Skype csörög, bántóan, hangosan. Csak egyvalaki telefonálhat Skype-on: Boch Hernád.

Mivel ő a megbízóm, végül bejelentkezem, és már előre borzongok, hogy hamarosan meglátom a halszemet. És tényleg.

– Hogy mennek a dolgok, Balázs? – kérdezi köszönés helyett. – Tetszik Hongkong?

– Igen… leszámítva, hogy túl pörgős, túl zajos, túl szagos…

– Azt meghiszem – mondja, és nevet, gurgulázva. – Én sem tudtam igazán megkedvelni, nincs benne túl sok elegancia. Na de nem is azért utaztál, igaz?

– Igaz – válaszolom, és remélem, hogy az internetkapcsolat nem olyan minőségű, hogy kivehető legyen az öregúr laptopján az arcom vörösödése. – Nagyon jó helyen van a szálloda.

– Ez nem véletlen. Na és…? Intéztél már valamit? Elérted őt?

– Igen, a munkahelyén. Nagyon kedves az asszisztense – dicsérem, csak azért, hogy húzzam az időt.

– Nálatok ott már késő van, nem igaz?

– De. Éppen lefeküdni készültem.

– Istenemre, mindig ilyen ügyvédről álmodtam, aki kipihenten akarja végezni a dolgát, és nem veti bele magát az egzotikus és csábító nagyvárosi, éjszakai forgatagba – nevet idegesen. A szavaitól rám szintén rám tör a harctéri ideg, mert eszembe jutnak a karibi lányok szavai: a Villa Blue-ban az ördög lakik… Hát ha ez igaz, akkor az ördög van a vonal túlsó végén, és ami ijesztő benne, hogy ő a megbízóm, bizonyos értelemben a főnököm.

– Át kell állnom, még nem szoktam meg az időeltolódást.

– Az a francos jet lag. Nekem sosem volt, de tudom, hogy sokan kínlódnak vele. Na mesélj, Balázs, mit sikerült intézned? Fogtok találkozni?

Most, gondolom, most, ebben a pillanatban kaptam meg a haladékot. Elég csak annyit mondanom, hogy igen, holnap estére megbeszéltünk egy találkozót, és nem nyaggat tovább az öreg.

De sajnos nem tudok jól hazudni, és ha letagadnám a mai találkozást, vagyis nem beszélnék róla, akkor hazudnék. Úgyhogy, bármennyire nehezemre esik is, kitartok az igazság mellett.

– Találkoztam vele. Az imént váltunk el.

– Találkoztál Li-vel?! És csak most mondod?

– Igen. Együtt vacsoráztunk.

– Mindent el kell mesélned. A legelejétől – kéri. Komolyan meséljem el a vízigesztenyés kacsát, meg az ékszerpiacot? Belekezdek, és ő rögtön kérdez.

– Azonnal felismerted őt?

– Türkiz sál volt a nyakában, ahogy megbeszéltük – felelem. Hogy a fenébe ismertem volna fel egy idegent egy zsúfolt utcán? Ha ez így megy tovább, reggelig fogom mesélni, mi történt. Úgyhogy rátérek a lényegre: amint szóba hoztam őt és a volt barátját, Li elzárkózott. – Nem akar találkozni magával, sajnos e pillanatban ez a helyzet – zárom a beszámolót.

– Nem adhatod fel, nem azért küldtelek oda, hogy hagyd magad lerázni!

– Jó volna, ha kaphatnék valamilyen információt, amit csaliként vethetek be, ugyanis jelenleg elzárkózik a találkozás elől.

– De miért? Mit feltételez rólam? – A halszem figyelmeztetően villan.

– Nem tudom. Nem adott magyarázatot. Hárít. Őszinte leszek: már az is láthatóan idegesíti, ha felhozom az ön vagy a barátja nevét. Fogalmam sincs, mit feltételez, mit gondol, vagy mit tud… – magyarázom. – Elmentem a falig, vagyis addig, ameddig csak lehetett. De ha most tovább erőltetem a dolgot, akkor talán soha többé nem hajlandó találkozni velem.

– És így hajlandó?

– Igen. Holnap este találkozunk.

– Ezt nem értem. Nem akar rólam hallani, nem akar velem találkozni, veled viszont, aki teljesen idegen vagy számára, akar? Ebben mi a logika?

– Nem tudom. Talán szimpatikusnak tart. Talán csak örül, hogy valakivel felfrissítheti a magyartudását. Megjegyzem, hibátlanul beszél magyarul, akárcsak ön.

– Hasonlóan beszél? Van hasonlóság köztünk?

– Boch úr, én ezt nem tudom – sóhajtok. – Nem fedeztem fel hasonlóságot, de ebben nincs semmi különös, azt hiszem. Csak azt szerettem volna közölni önnel, hogy Li remekül beszél magyarul, és egyben jelezni szerettem volna, hogy ön, hiába él hatvan éve Amerikában, szintén hibátlanul beszéli az anyanyelvét. Mindössze ennyit állapítottam meg.

– És mit gondolsz, van remény a meggyőzésére?

– Nem tudom. A mai állás szerint nem túl sok.

– Említetted a pénzt?

– Céloztam rá, de nem érdekli.

– Ugye tudod, hogy mit ígértél? És hogy mit harcoltál ki nálam, ha sikerül összehoznod a találkozásunkat?

– Hogy is felejthettem volna el… Én örülnék a legjobban, ha Li hajlandó lenne beszélni önnel. – Kicsit unom ezt a rendőrpertut, de persze értem, miért alakult így, csak sokkal jobb lenne ügyfél-képviselő viszony szerint beszélnem vele. Így kisiskolásnak érzem magam, aki a nagyapjának magyarázkodik.

– Hát találj ki valamit holnapra. Bármit, csak hajlandó legyen meghallgatni, amit mondani akarok. Személyesen. A Skype a mi esetünkben nem célravezető.

A miénkben sem nagyon, akarom mondani, de inkább nem teszem. Benne vagyunk már az éjszakában, itt Hongkongban lassan hajnalodni fog, de nem is vártam, hogy Boch Hernád erre tekintettel lenne.

– Azon vagyok. Én is szeretném, de ha ajtóstul rontok a házba, az nem vezet jóra, ezt már látom.

– Remélem, nem egy fél évig akarsz Hongkongban nyaralgatni. Nekem már nincs olyan sok időm, mint neked.

– Remek, hogy láthatom Hongkongot, de higgye el, szívem szerint már lezárnám ezt az ügyet, hogy odahaza a másik ügyemre összpontosíthassak. Eszem ágában sincs húzni az időt – mondom, bár már kezd dühíteni a magyarázkodás.

– Holnap, miután végzel, hívj fel. De ha közben segítség kell, akkor is. Folyamatosan velem van a laptopom, és a telefonomon is rajta van a Skype.

– Rendben van. Jelentkezni fogok.

Búcsúzás után ellenőrzöm a Vibert és az e-mailjeimet: semmi változás. Lea nem jelentkezett, nem is hívott vissza. Remélem, nem a töltő miatt.

60.

– Jézusom, mennyire megijedtem…! Hát te mit keresel itt? És mi történt veled? – Lea rémülten, tágra nyílt szemmel nézte a férfit, aki még mindig meztelen volt, és csurgott róla a véres víz. Persze a lány sejtette, hogy mi történt, de elhinni nem akarta.

– Én… nincs már miért élnem – tárta szét a karját drámaian a másik, és úgy nézett a véres karjára, mint egy régi, gyámolításra szoruló barátra. Lea egyszerre érzett szánalmat, félelmet és haragot. A férje közben bement egy törülközőért a fürdőszobába, és úgy jött ki, hogy már körbetekerte magán. A karján, a csuklója felett volt a vágás, nem mély, de vérzett. A lány egy kicsit meg is nyugodott, hogy talán nem akarta megölni magát, talán csak egy figyelemfelhívó kísérlet volt, azonban változatlanul nagyon dühös volt a férfira. Ha nem sikerült őt visszatartania, sem ígéretekkel, sem pedig erőszakkal, akkor most jön a lelki erőszak? Persze sokszor figyelmeztette, hogy öngyilkos lesz, ha Lea elválik tőle. De az élet nem arról szól, hogy zsarolással megtartható legyen egy amúgy már működésképtelen kapcsolat. Kívülállóként látta a férfit, mint egy idegent, akit nem ért meg, és valószínűleg soha nem is fogja megérteni.

– Azt hittem, megbeszéltük, hogy vége – mondta. A férje megtörölte a karját. Már nem nézett ki veszélyesnek, épp csak szivárgott belőle a vér. Lea a háta mögött bekukucskált a fürdőbe. Hát persze. A kádban állt a víz. Oda tervezte a véres halált a férje. Vagy a ráijesztést. – Miért pont itt? – szakadt ki belőle. – Visszaadtad a kulcsodat, mégis itt vagy, és a lakásomban akarod megölni magad? Azt akartad, hogy én találjak rád, a halott exférjemre?

– Még nem vagyok ex, és halott sem – felelte Gábor bűnbánó képpel. Lea már nem tudott bedőlni neki. Volt idő, amikor szerette, még az erőszakossága ellenére is, de mára, a visszaszerzési akcióival, a pofonokkal elérte, hogy Lea félelmét felülírta az érzés: vége. Nincs tovább. Nincs hova tovább.

– Gábor, öltözz fel! – szólította fel határozottan. Tudta, hogy a férje érzelmi hullámzása miatt előfordulhat, hogy a bűnbánat átcsap sírásba, önsajnálatba, vagy esetleg a Lea elleni agresszióba. De most ez más volt. Ilyen messzire sosem ment el a férfi: bár fenyegetőzött önmaga megölésével, nem váltotta azt tettekre. Lea meglepve tapasztalta, hogy a korábbi sajnálat és félelem helyett egyértelműen dühöt érez. Dühöt azért, amibe a férfi be akarta őt is rángatni. Ráragasztani a címkét, hogy miatta halt meg. Azt akarta, hogy a lány találja meg a véres kádfürdőben a testét. Titokban lemásoltatta a kulcsot, és odament meghalni. Lehet, hogy nem akart valóban öngyilkos lenni, de akkor oda hívta volna a segítséget, vagy éppenséggel őt, a válófélben lévő feleségét. Azt akarta, hogy Lea lássa szenvedni, lássa, hogy mit meg nem tesz érte. Még meg is ölné magát.

Hát nem! Önzés, lüktetett a szó a lány fülében.

– Öltözz fel, kérlek! – sosem volt ilyen érzéketlen vele. Régebben, még pár hónappal ezelőtt is odaborult volna a mellére, sírt volna, és megígéri, hogy ad még egy esélyt a kapcsolatuknak, a házasságuknak. De mostanra valami végérvényesen véget ért benne. Nem azt a fiút látta, akibe beleszeretett. Az a férfi, aki már hónapok óta zsarolta őt, aki az erőszaktól sosem riadt vissza, hogy megtarthassa, idegennek tűnt. Nem őbelé szeretett annak idején a gimiben. Változtak mindketten, és ő most inkább viszolygással nézett a srácra, az első szerelmére. Utálta magát ezért az érzésért, de benne is akart maradni, hagyni, hogy átjárja a testét és a szívét, hogy végleg és teljesen lezárhasson egy korszakot, egy kapcsolatot. És egy házasságot. A házasságát.

– Képes vagy kidobni? – pislogott ártatlanul Gábor. Ezzel csak növelte Lea tehetetlen haragját.

– Nem is lehetnél itt, a tudtom nélkül másoltál kulcsot, és jöttél be! Mégis, hogy képzelted?

– Úgy, hogy még a férjed vagyok. Kell adnod még egy esélyt! A férjed vagyok! Nem írhatsz le ilyen egyszerűen! Mióta is ismerjük egymást? Emlékszel, amikor először találkoztunk…

– Öltözz fel. – Határozott volt a hangja. – Öltözz fel, és menj el.

Nem várta meg, mit válaszol a férfi. Már egyáltalán nem vérzett a karja, a seb felszíni volt, talán nem ölte volna meg magát, talán ez egy figyelemfelhívás lett volna a környezete felé, gondolta, vagy inkább csak remélte Lea, miközben bement a szobába. Sötét volt odabent, és ő sem gyújtott villanyt.

Nekidőlt a falnak, és várt. Várta, hogy Gábor felöltözzön és elmenjen. Kicsit sok volt az izgalom erre a napra, gondolta.

Hallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó. Gábor szó nélkül elment. Végül is, talán így a legjobb. Kimerészkedett az előszobába, aztán felsikított.

Egy vadidegen férfi állt ott, rajtakapott képpel, és máris fordult vissza, hogy kiugorjon a lépcsőházba és eltűnjön.

Gábor már felöltözve rohant ki a fürdőből, meglátta a pasit, és odavetette Leának:

– Aha, már itt is van az utódom, igaz?! Ennyi, a megunt darab mehet, kidobva, máris pótoltuk!

Elkapta a zavarban lévő és menekülni próbáló férfi dzsekijét, és bemosott neki egy nagyot. Gábor kidolgozott izmú, erős pasi volt. A másik ellenállt, az ajtó felé indult, de Gábor követte, és az ajtóban elkapta. Egy rohadt nagyot ütött az arcába, a férfi megkapaszkodott az ajtóban, és lerogyott a földre.

Leában ekkor állt össze a kép. Ez a férfi nem betörő, hanem utána szaglászik. Nyilván itt is lehallgatókat akart elhelyezni. Ezek szerint már a lakásáról is tudnak. Vannak embereik mindenütt, ha ezt is megtudták.

Gábor üvöltve húzott be még egyet a férfinak, akinek véres lett a feje.

– Ne itt verekedjetek! – kiabált Lea. A férfi megrázta magát, és felkelt, Gábor megragadta a karját, de a pasi kitépte, és eliramodott. Gábor követte a lépcsőn, azt üvöltözve, hogy elégtételt vesz a felesége miatt.

Lea várt egy kicsit. Most kell eltűnnie. Az ablakhoz ment, és látta, hogy a férfiak jobbra elhúznak, Gábor rohant a betörő után. Lea hívott egy taxit a kapuhoz, majd igyekezett összeszedni magát.

Az előszobában észrevett valamit. Balázs karibi töltője! De hogyan került oda, a földre? Gábor bement az irodájukba, és ellopta? Nem, valószínűbb, hogy ő maga kapta össze és esetleg rakta a zsebébe, és kicsúszott onnan.

Felvette a töltőt a padlóról, összehajtogatta, és becsúsztatta a zsebébe.

Gondosan bezárta a lakást, remélve, hogy Gábor cuccai nem maradtak bent, és lerohant a lépcsőn. A taxi már ott várta. Bemondta az otthoni címét, majd hátradőlt az ülésen egy nagy sóhaj kíséretében.

Most megúszta, de ennek még nincs vége. Közel sincs vége. Még csak ma álltak rá, akik figyelik, valószínűleg a litvérváriak, és máris idáig jutottak. Letépték a válláról a táskát, és simán behatoltak a lakásába. Mi jöhet még? Összeszorult a gyomra a félelemtől.

Amikor biztonságban kezdte érezni magát otthon, a régi szobájában, végre visszahívta Balázst.

Megállás nélkül mondta, mondta neki, hogy mik történtek. Balázs kért egy kis időt, majd visszahívta, és utasításokat adott neki.

Most már csak az apjának kell valamit mondania, gondolta Lea. Hiszen szó nélkül mégsem távozhat otthonról még pirkadat előtt. De talán egy levél is megteszi, legalábbis ideiglenesen, aztán majd utólag részletezi – már amennyire lehetséges és szükséges –, hogy mi történt.

61.

– Lea! Végre… – csúszik ki a számon. Nagyon örülök, hogy végre felhívott. Erre várok már órák óta.

– Balázs, itt van egy kis gond – kezdi a lány suttogva. Aztán elmesél egy rém ijesztő történetet, amiben szerepel egy levél a litvérvári embertől, akit nem kerestünk meg, és ami akár bizonyíték is lehet a polgármester kétes ügyleteire és arra, hogy szándékos volt a környezetszennyezés, pontosan tudta, mit tesz. Szerepel a történetben üldözés és rablás, szerepel a mostohaapám, Tibi, aki Lea kérésére elrejtette a litvérvári Kállai Jenő levelét, szerepel egy öngyilkosságot megkísérlő férj és egy betörés, egy verekedés és egy menekülés. Vagyis, nem túlzok, ha azt a következtetést vonom le a történtekből, hogy Lea életveszélyben van.

– Most biztonságban vagy?

– Igen. A szülői házban, a szobámban vagyok. – Még mindig suttog. – De nem tudom, hogyan tovább. Nem maradhatok szobafogságban, márpedig a litvérváriak, már amennyiben ők azok, eléggé ránk pörögtek. Elképzelésem sincs, hogy mi legyen. Nem várhatok rád itt. Talán most jött el az idő, hogy a sztorit átadjuk a tévének, Bozsónak…

– Hogy aztán ne engedélyezzék a forgatást, betiltsák a tévé vezetői az adást, nem, Lea. Ott kell lennünk, Kállait tanúként kell védetnünk, és büntetőfeljelentést kell tennünk – mondom. Gyorsan elmesélem, hogy Li-vel semmire sem mentem, és talán nem is fogok, úgyhogy hamarosan haza kell térnem.

– Azt javaslod, hogy menjek le egyedül Litvérvárra? Vagy várjalak meg?

– Egyiket sem. Fél órán belül visszahívlak, addig ne csinálj semmit. Maradj otthon, és tartsd a közeledben a telefont.

Úgy dobog a szívem, mintha résztávokat futottam volna teljes erőbedobással. Rányomok a Skype-ra, és máris csörgetem Boch Hernádot.

– Nem tudsz aludni, Balázs?

– Problémánk van, Boch úr. Elég komoly problémánk.

– Li-vel kapcsolatos?

– Nem… Nem.

– Miért beszélsz többes számban? Kinek van problémája rajtad kívül, és tudok-e segíteni?

Akkor hát elmondom, mi történt. Ő az egyetlen, akinek a segítségében reménykedhetek. Ha nemet mond, akkor marad Bozsó – és talán az apám. Na ez az, amit mindenképpen el akarok kerülni.

– És honnan tudhatjuk, hogy mindez igaz?

Akkor már elmondom azt is, hogy apám figyelmeztetett. Konkrétan figyelmeztetett a reptéren: ha nem hagyom abba, meg fognak ölni. És még mondott mást is, ami elég hatásosan alátámasztotta a felvetését. Erre is utalok Boch-nak, anélkül, hogy az apámtól hallott konkrét információkat ismertetném.

– Mit tehetek én?

– Én tehetnék valamit, de jelenleg Hongkongban vagyok. Az ügyvédjelöltem viszont nincs biztonságban Magyarországon – mondom.

– Egy kis nyaralás jólesne neki?

Na még csak az hiányzik, hogy odaengedjem a Karibra az öregúrhoz. A Villa Blue-ban az ördög lakik, ez visszhangzik az agyamban.

– Nem arra gondoltam konkrétan. De talán két nő… két nő jobban tud beszélni egymással. És ha sikerülne Li-t meggyőznünk, nekünk kettőnknek Leával, akkor megkaphatnám, amit ön ígért. És ha ön betartja az ígéretét, akkor már nem leszünk veszélyben… talán…

– Rafinált ügyvéd vagy te, Balázs. – Nem válaszolok, lélegzet-visszafojtva várom, hogy mire jut magában. Tudom, hogy vad és sokba kerül, amit kértem, és magamban állandóan azt bizonygatom, hogy Lea otthon veszélyben van, és nem azért csinálom ezt ilyen nagy vehemenciával, mert látni akarom őt. – De tudod mit? Vállalom a kockázatot. Illetve nincs kockázat: ti eléritek Li-nél azt, hogy személyesen beszéljen velem. Én pedig mindjárt utánanézek a jegynek. Ha nem jártok Li-nél sikerrel, akkor viszont ugyanolyan pácban lesztek, amikor hazamentek, mint amilyenben most vagytok. A kolléganődnek is nyitott jegye lesz, de figyelmeztetlek: ha nem teljesíted, amit ígértél, akkor magadra maradsz azzal a falusi üggyel és a nyomotokban loholó üldözőkkel…

– Lea, el kell hagynod az országot, és megvan a megoldás! – Köszönés helyett ezzel a drámai hangon előadott mondattal nyitok. Kicsit gáz, amit csinálok, de örülök, hogy megmenthetem, hogy tehetek végre valamit én is. Ő elég sokat tett, amíg nem voltam otthon, és hát… na, nem ragozom tovább. Veszélyben van, ha otthon marad.

– Egyelőre az utcára sem merek kimenni. – Szkeptikus a hangja. Erre előadom, hogy mit szerveztem neki. – Hajnalban menjek ki a reptérre? És ezt hogyan…?

– Nem hiszem, hogy éjszaka ott ülnek a házatok előtt. Semmi értelme nem lenne. Majd reggel visszamennek, hét előtt biztos nem. Emlékezz, a kocsidat a parkolóházban hagytad, arra számítanak, hogy reggel vagy elmész érte, vagy az irodába indulsz, és onnan mész valamikor az autóért.

– Be kell avatnom a szüleimet. Ráadásul Gábor is hívott… de nem vettem fel… – Elhallgat. – Na, akkor majd Gáborra fogom. Mert az tuti, hogy apám azonnal megszüntetné a szerződésünket, ha megtudná, mekkora veszélybe kerülhetünk…

– Jó ötlet. Apád vigyen ki a reptérre, ő legalább vigyázni fog rád – kapok az ötletén, és nem is kételkedem abban, amit mondtam. Az apja tutira vigyázni fog rá. – Csak tálald az ügyet lazán, ezt a hongkongit.

– Lehet, hogy nem mondom meg, hogy ott vagy… – közli. – Talán ezek után az is sokkolná… nem tudom. Mindenesetre megjött a repjegy, most látom. Az öregúr nagyon gyors.

– Ma éjjel nem sokat fogsz aludni.

– Amúgy sem tudtam volna. El sem hiszem… El sem tudom hinni, hogy így alakulnak a dolgok.

– Minden rendben lesz.

– Lehet – feleli talányosan. – De az is lehet, hogy nem. Lehet, hogy amikor visszajövünk…

– Ne gondolj erre. Megoldjuk.

– Amit Li-ről elhadartál az előbb, az elutasításról, háááát… nem tudom.

– Most ne gondolj erre. Menj ki a reptérre apáddal hajnalban, és majd kitaláljuk, mi legyen.

Teljes érzelmi kavarodás van bennem, miután elbúcsúzunk, elnyúlok az ágyon, és azon gondolkozom, hogy nem csak időnyerésről van-e szó. Persze tudom, apámtól sokszor hallottam gyerekkoromban, hogy aki időt nyer, életet nyer, de a megoldást ebben a pillanatban egyáltalán nem látom. Utálom, hogy egy általam ismeretlen nőn múlik minden. Az ügy sikere… a karrierünk… az életünk. Az ismeretlen tényező: a legveszélyesebb. Mégis kénytelenek vagyunk erre hagyatkozni, mert más nincs.

Hajnali négy óra van, és nem vagyok álmos. Mostanában elég sok éjszakát töltöttem ébren, időzónák között ingáztam, és most, amikor aludnom kellene, hogy holnap friss legyen az agyam, képtelen vagyok belezuhanni egy álomban. Élesen pörögnek a képek a szemem előtt. És amikor újra megcsördül a telefonom, felveszem.

Zsanett az, akinek feltehetően fogalma sincs az időeltolódásról, és érdeklődik, hogy mennek a dolgok. Csak annyit mondok, hogy másnap talán tudok találkozni a nővel – Zsanett nem tudja, hogy az öregúr pontosan tisztában volt vele, hol dolgozik Li, hol tudom elérni.

– Ez nagyon jó hír! – lelkendezik. – Remélem, hogy tényleg ő az. Biztosan ő az?

– Remélem. Majd holnap kiderül.

– Remek! Én pedig, képzeld, elkészültem az alkalmazással, még pofozgatnom kell, de reményteljes. Elküldöm a linket, ahol ki tudod próbálni, mit szólsz hozzá?

– Hát… én…

– Ő-e az igazi? Ezt fogod megtudni. A barátnőd tulajdonságait is beklikkelgeted, és kiderül… Kíváncsi vagyok, mennyire tartod pontosnak. Na persze, ez csak akkor derül ki igazán, ha… érted.

– Nem. Ha micsoda?

– Hát akkor, ha elköteleződsz.

– Aha. Hát az még odébb van.

– Azért, ha unatkozol, kipróbálhatnád. Rögtön átküldöm.

– Hát, köszi. A kedvedért letesztelem.

– Bárkire megcsinálhatod. Exbarátnőre, ismerősre… bárkire.

– Aha.

– Szólj, ha tényleg ő az a Li Shuan, akit keresünk. Már megöl a kíváncsiság. És el sem hiszem, hogy kétmillió dollárhoz kerülök közelebb…!

– Mindenképpen jelentkezem. De tudod, a megbízásom arra vonatkozik, hogy el kell érnem Li Shuannál, hogy beszéljen Boch Hernáddal. Személyesen.

– Én csak arra kötöttem veled szerződést, hogy megtalálod.

– Aha. Hát Hernád bátyád kicsit belekavart a levesbe.

– Ugye nem azt akarod mondani, hogy eleshetek a pénztől, ha megtalálod, de nem akar találkozni Hernád bácsival?

– Őszintén remélem, hogy nem. De nem tudom. Tényleg nem tudom, Zsanett.

– Jó nagy gazember az öreg. Azt se felejtsük el, hogy emlékezetkiesései vannak.

– Nekem ezt nem mondta, és úgy tűnt, hogy valójában elég jó a memóriája.

– Nem tudom, ez a hír járta róla a családban. Remélem, hogy nem fog átverni minket. Se téged, se engem.

– Küldd el neki is az alkalmazásod tesztlinkjét.

– Viccelsz – nevet fel. Aztán hozzáteszi: – Lehet, hogy elküldöm. Bár már vén, mint az országút, de hátha unatkozik, és kitölti. Hátha megtetszik neki. Csak nehogy ellopja.

Nevetünk, aztán elbúcsúzunk.

Mindjárt pirkad, és ez az új nap is izgalmakat ígér.

62.

Bandi kora reggel elindult a munkahelyére, és ott autót cserélt a kollégájával. Ezt nemrég találta ki, így már védett lesz. A kocsival nem ment fel Pestig, hanem félúton, a vasútállomáson parkolt le vele. Fél tízkor már a fővárosban volt, és a volt barátnője testvérének, Szilárdnak a kocsijában ült.

Békásmegyer felé egyeztették a tervet, és Szilárd átadott neki egy régi gyártmányú mobilt.

– Tiszta? Nem vezethet el hozzánk – figyelmeztette Szilárdot.

– Mint a hó. Lopott telefon, de feltöltőkártyás. Simán lehet használni, az egyik haverom használta pár hétig, és most is minden oké vele. Nincs letiltva a kártya.

– Azt mondtad, lopásban nem vagy benne.

– Nem is én loptam. Most tízezerért megkaptam. Fel van töltve.

Megnézték a helyszíneket, aztán visszaautóztak Óbudára. Egy nyilvános fülkéből felhívták a litvérvári polgármesteri hivatal nyilvános mobilszámát.

Egy csöngetés után felvette a polgármester. Bandi megismerte a hangját. Szilárd beszélt vele, az ő hangját sosem azonosítják, de még így is ráraktak egy összehajtott papír zsebkendőt a kagylóra.

– Úton van a pénzzel? – kérdezte.

– Most hajtok ki a faluból.

– Ott a pénz a nejlonszatyorban?

– Itt van a mellettem lévő ülésen.

– Induljon el Budapestre. Másfél óra múlva hívni fogom. Tartson Buda felé.

Szilárd letette a telefont, letörölgette a kagylót a zsebkendővel, ahogy a filmekben látta, és rámeredt Bandira.

– Ez a dolog még a lopásnál is durvább, nem?

– Félmillió üti a markodat még ma – kerülte ki a válaszadást Bandi. – Ezek bűnözők. Ne félj.

– Azért csak menjünk innen. Nehogy bemérjék a fülkét.

– Túl sok krimit láttál.

– Vagy csak nem akarok börtönbe menni.

Másfél órával később megismételték a hívást egy szentendrei fülkéből, és Szilárd közölte a polgármesterrel, hogy tartson a Szentendrei út felé. A mobilt csak az utolsó pillanatban akarták használni, de a fülkéből is csak röviden beszéltek, mert a filmekben azt látták, hogyha csak néhány másodpercig tart a hívás, akkor nem lehet beazonosítani a helyszínt, ahonnan telefonálnak. Bandi egyáltalán nem gondolta, hogy bárki is azonosítaná a helyszínt, elég véres a polgármester keze ahhoz, hogy ne hívja segítségül a hatóságot. Azt pedig nem feltételezte, hogy a polgármester buldogjai hozzáférnének efféle adatokhoz. Az már nagyon durva lenne, azt jelentené, hogy túl sokan vannak a bűnbandában.

Egy békási fülkéből navigálták, aztán később mégis elővették a mobilt. Akkor már Szilárd haverjai is készenlétben voltak, noha nem tudták, hogy miben kell részt venniük.

– Figyelni fognak minket? – kérdezte Szilárd.

– Naná. Nem minket, de a polgármester után biztosan jönnek a csapatai. Okosan kell megoldanunk.

A mobilról navigálták a piac oldalában leparkoló férfit. Azonnal vegye a kezébe a szatyrot, és induljon el a csarnok irányába. A csarnok a békásmegyeri vásárcsarnok, át kellett menni a kinti piacozókon, át a standok között. Bent nagy volt a tömeg. Nagypénteki vásárlóroham, idős asszonyok, fiatal nők gyerekkel, nagypapák, fiatal férfiak, eladók, hangoskodás, jellegzetes piacszag, színek, egymásnak érő testek… A polgármesternek a vécé felé kellett tartania.

Már látták a távolból. Szilárd a haverja zöldséges standjánál állt, Bandi kicsit beljebb, baseball-sapkában. Most, adta ki a jelet Bandi Szilárd telefonjáról valakinek, és elindult a roham. A tömegben egyre több Tesco-feliratú nejlonszatyros fiatal férfi tűnt fel, valaki a vécé előtt meglökte a polgármestert, másvalaki a kezébe adott egy borítékot, a szatyor eltűnt, kezeken ment keresztül, egy biztos láncon, de a harmadik ember már Szilárd volt, szintén baseball-sapkában, egy csokor répával az egyik kezével, a szatyrot alárakta a másiknak, és már el is tűnt.

Mire a haverja visszajött a hentestől, és újra beállt a pultba, Szilárd már eladott egy padlizsánt, némi paprikát, lazán állt a pultban, hiszen a hasára rögzített, az inge alatt hordott övtáskájában volt egymillió forint (az utolsó órában sikerült feltornásznia az összeget a duplájára, Bandi rábólintott), és Bandi már a város felé tartott Szilárd apjának kocsijával. Szilárd a zöldséges alkalmazottjának segített kivinni az üres ládákat a teherautójukhoz, úgyhogy gyanúba sem keveredve távozhatott a csarnokból.

Másfél órával később felvette a kocsit a Flórián téren. A pénz már nem volt nála, hazavitte indulás előtt, és berakta az ágy alá a dobozba, amiben a sportcipőjét tartotta.

Bandi pedig már a vonaton utazott, és már csak fél óra, hogy leszálljon, beüljön a kollégája kocsijába, és visszaautózzon a munkahelyére. A pénz már egy széfbe volt bezárva, amit még a múltkori budapesti látogatásakor bérelt.

Most kezdődik az izgalom, mert azt még csak elhinni sem merte, hogy sikerült.

Lehet, gondolta, hogy nem kellett volna illegálisan körülnéznie előző nap Kállai lakásában, persze az öreg nem egy észlény, mert ha az lenne, nem hagyta volna az ágy alatt egy dobozban az egész levelezést. Lefotózta, de esze ágában sem volt az egészet odaadni a polgármesternek. Ha most esetleg megússza, akkor később is jól jöhet még ez az ütőkártya a kezében. Kállai úgyse fog vele semmit csinálni, neki pedig még voltak későbbi tervei a polgármesterrel és bandájával kapcsolatban.

63.

– Csesszétek meg! Semmire sem vagytok alkalmasak! Ilyen egy tehetetlen bandát… Hogy simán elsétáljanak, hülyét csinálva belőlem… És idead néhány lefotózott dokumentumot, véletlenül sem az eredetijüket…! Szánalmasak vagytok! – üvöltött a polgármester a telefonba. A biztonsági főnök hallgatott. Békásmegyeren jelenleg is tartott a hajsza. Most a biztonsági főnök egész napra kivette, és elküldte a lányokat.

Az emberei megkérdeztek néhány embert, akik Tesco-szatyorral mászkáltak. Magában mélyen igazat adott a polgármesternek, vagyis túljártak az eszükön. De amatőrökre nem voltak felkészülve, és ki gondolta, hogy így megtréfálják őket? Fél Békásmegyer Tesco-nejlonszatyorral mászkált, egész biztosan nem véletlenül. Ahogy egy nő mondta nekik, osztogatták a HÉV-megállónál. Kik? Olyan diákszerű fiúk. Tehát ugyan amatőrök, másrészt viszont szemtelenek és magabiztosak. Többen vannak, legalábbis a terv kivitelezésében többen működtek közre.

Eddig négy fiút kaptak el, akiknél Tesco-szatyor volt, de mindannyian ugyanazt mondták, mint a nő: kapták. Ki a csarnoknál, ki a HÉV-nél.

Túljártak az eszükön, ez világosan látszott.

De még két fiatal férfival beszéltek, mindketten huszonévesek, és egyikük menekülni próbált, ami még gyanúsabbá tette, ráadásul volt nála legalább húsz feliratos szatyor. Most ott ül az egyik embere kocsijában, a hátsó ülésen, és arra vár, hogy ő maga menjen oda és személyesen hallgassa ki.

A módszereiben nem volt válogatós, sokat tanult erről annak idején, és azt is tudta, hogy kihúzni az igazat valakiből kényelmetlen feladat. Ha nem dobod be magad, akkor napokat, heteket vesz el az életedből. De hát itt most nem is profi, akit ki kellett hallgatnia. Tizenhét éves volt a srác, rémület és vagányság különös keverékével a tekintetében ült a kocsiban. Nem sokáig fog hazudni, gondolta a biztonsági főnök. Nem volt kihívás számára, bár nem is a kihívást kereste.

Pár perccel később már tudta, hogy egy Pita becenevű srác adott neki szatyrokat, hogy osztogassa a piac közelében. Kapott érte háromezer forintot is, és jó bulinak tűnt. Pita valahol a Csobánka tér környékén lakik, és autószerelő-suliba járt, most nagyjából húsz év körüli lehet, sajnos azt nem tudja, hol lakik. És azt sem, hogy ki más vehetett részt ebben az akcióban, és miért. Ő nem kérdezett, látásból ismerte Pitát, és nem tűnt kemény munkának, hogy szatyrot osszon két órán át háromezer forintért.

A gyerek mindössze ennyit tudott, ők pedig előrébb jutottak, Pitát kell megkeresniük, és nincs sok idejük, mert a polgármester őrjöng.

64.

Lea csak rohanva érte el a gépét, aztán még a csatlakozás miatt is idegeskedhetett, így aztán az izgalmak hatására elaludt a hongkongi járaton. Az átszállás ijesztő volt számára, egy óra átszállási időbe kellett beleférnie, hogy megtalálja a másik terminált, átmenjen a biztonsági ellenőrzésen, és megkeresse a kapuját. Tartott tőle, hogy lemarad a gépről. Nem volt valami nagy utazó, az apja ugyan megengedhette magának, hogy elvigye a családját évente egyszer-kétszer nyaralni, de mióta Lea „komolyan” összejött Gáborral, természetesen az utazási meghívások csak a lánynak szóltak. Annyira utálta az apja Gábort, meg a kapkodva összehozott esküvőjüket, hogy esze ágában nem volt nyaralni vele. Gáborral több probléma volt, az apja nemcsak azért nem tartotta Leához illőnek, mert nem kedvelte a természetét, hanem az életstílusát sem tudta elfogadni. Azt, hogy Gábor nem talált magának állást, és végeredményben Lea ösztöndíjából vagy mellékes keresetéből élt. Tehát Lea sem utazott, már csak azért sem, nehogy ezzel kimutassa, hogy bizonyos szempontból az apjának ad igazat. Nem bosszanthatta fel ilyesmivel is Gábort.

Aztán mégis meglett a terminál, átesett az átvilágításon, és megtalálta a beszállókaput is. Sőt még várnia is kellett. Ült a bőrfotelben, várva a beszállásra, nézte a reptér fényeit, a távolabbi nagyváros fényeit, és Balázsra gondolt. Arra a csókra… Nem tudta, mit fognak csinálni, hogy a fenébe győzik le ezt az egészet, amibe belekeveredtek, de izgalommal töltötte el, hogy hamarosan látni fogja őt.

Beszállás a gépbe. Hálás volt az öregúrnak, amiért sikerült Balázsnak elérnie, hogy szinte a pillanat törtrésze alatt megvásároljon neki egy repjegyet Hongkongba. Még akkor is, ha, ahogy Balázs mondta, visszaadják neki a jegy árát, de Balázs jobban bízott benne, hogy az öreg pillanatok alatt le tud foglalni egy megfelelő jegyet.

Ahogy felszálltak, sőt talán még csak a kifutópályán gurultak, máris elnyomta az álom. Az izgalom és az ébren töltött éjszaka kimerítette. Legközelebb az ételosztásra ébredt fel, és csak remélte, hogy nem a szomszédja, egy magas, sovány, fiatal kínai pasi vállára borult szunyókálás közben.

Míg várta, hogy a rózsaszínbe öltözött, koromfekete haját kontyban viselő stewardess odaérjen hozzájuk az ételeskocsival, Kállai Jenő levelén gondolkodott. Meg azon, amit mondott neki, amikor este, még a bevásárlóközpontból felhívta. Kállai Jenő, Lea jól emlékezett rá, cikcakkban biciklizett hazafelé a kocsmából, és a kocsmában is alkoholistának tűnt. Lea emlékei szerint Kállai az asztalon fekve bóbiskolt, amikor ő belépett. Tehát Kállai, mint alkoholista, saját magát veszélyezteti, mert bármikor, bárkinek beszélhet, vagy megmutathatja, ami nála van. Ezért a lány felhívta, és kérte, hogy senkinek ne mutassa meg a papírokat, egészen addig, amíg ők nem jelentkeznek Balázzsal.

Úgy tűnt, mintha a férfi józan lenne, és Lea megkönnyebbülést hallott ki a hangjából.

A férfi elmesélte, hogy a felesége volt barátnője adta oda még a feleségének ezeket a papírokat néhány évvel ezelőtt. Őt nem érdekelte, mi van bennük, nem is gondolta, hogy a polgármester ellen bármilyen terhelő bizonyítékot elő tudna venni valaki – egészen mostanáig nem is volt benne biztos, de Lea megerősítette benne.

– Ugye nem mutatta meg senkinek? – kérdezte a lány, csak hogy Kállaitól kapja a biztos választ, bár meg mert volna esküdni rá, hogy a férfi, aki nemrég még azt sem tudta, mit tart a kezében, nem árulta el senkinek sem a titkát.

– Hát… hogy őszinte legyek… – tétovázott a férfi. Lea gyomrából jeges rémület indult el a torka felé – …említettem valakinek. Sőt.

– Kinek?

– Kedvesem, úgy kérdezi, mintha valami nagy hibát követtem volna el.

– Kinek beszélt róla? – kérdezte újra. A férfi nevetett. Nevetett!

– Olyan rémült a hangja, mintha egy filmben beszélgetne a tanúval.

– A helyzet nagyjából ez, csak nem filmről van szó – nyögte Lea. – Kállai úr, a helyzet az, hogy Litvérváron senkiben sem bízhat meg. De még a környéken sem. Ne vegye sértésnek…

– Hasonlóképpen gondolom.

– Akkor ugye… valójában nem mutatta meg senkinek ezeket a papírokat?

– De igen. A Bandinak.

– A benzinkutasnak?! – Lea hangja fakóvá vált. Bandi, a benzinkutas, a zsaroló, aki Balázstól a semmitmondó információjáért a többszörösét akarta elkérni, mint amiben megegyeztek. És tényleg ki tudta zsarolni belőle a „felárat”.

– Igen, neki. Hallom, hogy beszélt magukkal…

Lea egy pillanatig úgy érezte, nem kap levegőt. Kállai tud róla… Bandi egy pletykafészek, hiszen ezek szerint elmondta, hogy miről érdeklődtek, és mit mondott nekik. Tehát mégsem fél… Á, a fenébe, nem állt össze neki a kép. Szerencsére Kállai folytatta.

– Beszélik a faluban, hogy Bandi magukkal találkozott, és talán el is kotyogott valamit, talán nem, de figyelmeztetésképpen felgyújtották a tornácukat.

– Azóta sem tudom elérni őt – mondta Lea. – Pedig megkért, intézzük el, hogy fizessen neki a biztosító, de azóta fel sem veszi a telefont, ha hívom.

– Hát én megmutattam neki pár oldalt ebből, mert szerettem volna, ha kitalálunk valamit, hogy a polgármestert száműzni tudjuk innen, és a falu megszabaduljon a rengeteg méregtől.

– Azóta találkozott vele?

– Nem. Eddig vártam, de most már… nincs mire várnom. Én nem értek ezekhez a számlákhoz meg dokumentumokhoz, amiket átküldtem az ügyvéd úrnak, ezért nem is tudom, mit kellene tenni… De mivel Bandi nem jelentkezett, gondoltam, nem várok tovább. Komolytalan az a fiú…

– Nem is érdekelték a papírok? – Lea igyekezett higgadtan érdeklődni.

– Lefotózott pár oldalt, de nem engedtem, hogy mindről csináljon képet. Minek? Az a gyerek le se szarja az egészet.

Lea érezte, ahogy a szíve vadul lüktet a mellkasában. Bandi… a zsaroló. Ki tudja, mit fog tenni? Keresztülhúzhat mindent, a polgármester belekezdhet a bizonyítékok eltüntetésébe, vagy éppenséggel az ellenségei teljes megsemmisítésébe.

– Kállai úr, el tudja hagyni Litvérvárt? Ki tudna venni szabadságot, és el tudna utazni valahová?

– Ezt hogy érti, kedves?

– Bandi fiú szeret pletykálkodni, ha jól tudom. Nagy baj lenne, ha magára találnának. Amíg mi a főnökömmel összerakjuk, amit tudunk, nem lenne célszerű Litvérváron maradnia. Hamarosan a sajtót visszük oda…

– Úgy érti, hogy életveszélyben vagyok? Meg akar ölni a polgármester bandája? – Kállai hangja már-már jókedvűnek tűnt.

– Ilyet a világért sem feltételeznék. De jobb lenne, ha pár napra szabadságolná magát, és elutazna, mondjuk, wellnesselni.

– Az nem tudom, micsoda, a lányom Budapesten él, és lehet, hogy meglátogatom. De nem biztos.

– Tartsa feltöltve a telefonját, hogy bármikor elérhessük – kérte Lea.

– Fontos vagyok maguknak? Az ügynek?

– Hát hogyne. Olyan iratok vannak magánál, amelyekért sokan ölni tudnának – csúszott ki a száján, amit pedig nem is akart kimondani. – Biztonságba kell helyezni az eredeti levelet.

– Már biztonságban van. Senki sem találná meg.

– Vigyázzon magára, Kállai úr. Jelentkezni fogunk, még néhány nap, addig jobb lenne, ha elutazna.

– Szóval Bandi pletykált?

– Nem tudom. Jobb megelőzni a bajt. És senki másnak ne mutassa meg, hogy mi van a birtokában!

– Maga kicsit úgy beszél, mint abban a sorozatban a nyomozó.

Lea nem kérdezte, melyik sorozatban. Viszont érezte, hogy az öreg piás nemigen hisz neki. Vagy talán minden mindegy számára? Hiszen a beszélgetés elején elmondta, hogyan betegedett és halt meg a felesége. A falu ölte meg, ezt többször megismételte. Aztán a végén kijavította: a falusiak nem tehetnek róla. Csak az a szemét szemétlerakó.

Lea elfogadta a tálcát, és úgy habzsolt, mint aki napok óta nem evett. Persze, ha belegondolt, nem is sokat evett, az előző nap az utolsó étele az volt, amit Balázs mostohaapja készített neki az étteremben. Az utolsó falatig megette a menüt, ami száraz rizsből, currys, szaftos csirkefalatkákból és némi párolt zöldségből állt, valamint egy kis tálka saláta, egy csomag keksz, egy krémsajt és egy szelet sütemény egészítette ki.

Az italt nem fogadta el, mert a tabletjén rendszerezni akarta, amit tud. Volt rajta egy applikáció, nyilakkal, halmazokkal. Zsanettől kapta, a gazdag és kicsit talán őrült amerikás magyar öregúr rokonától, aki táblázatokban, halmazokban, nyilakban és összegzésekben gondolkozott, és valójában sokkal jobb fejnek tűnt, mint amit Balázs gondolt róla.

Balázs újra és újra eszébe jutott, meg az a csók. Ő volt a rámenős. A fiú talán meg sem csókolta volna. Mi a fene ütött belé, hogy megcsókolta? Hogy képzelte? Ez egy hatalmas őrültség volt, mégis újra és újra visszaidézte azt a csókot. Jólesett neki, és arról fantáziált, már amikor éppen nem volt veszélyben, nem verekedtek körülötte, és nem rabolták ki, hogy megismétlik azt a csókot, nyugodtabb körülmények között.

Mire végzett a kávéval is, őrülten kellett pisilnie, alig várta, hogy elvigyék a tálcákat, és kiszabadulhasson a kedves mosolyú kínai mellől. Már nagyjából beírta az applikációba, amit tudott, és másikat is nyitott, ahová a Boch-ügyről megtudott részleteket írogatta. Igazából nem vitte őt előre a dolgoknak ez a fajta szemlélete. Halmazok, nyilak, csoportok. Számos információt be sem tudott írni. Hülyeség az egész, gondolta. Így nem jut előrébb. Fejben kell rendszereznie.

Már rimánkodott magában, hogy kapkodják magukat a stewardessek, mert különben bepisil. Alighogy elvitték a tálcájukat, felállt a székből, és bocsánatkérő pillantást vetett a kínaira. A folyosó felőli ülésen terpeszkedő nagydarab európai férfi végre felállt, a kínai kiment, és Lea előtt is szabaddá vált az út.

Megkönnyebbült mosollyal jött ki pár perc múlva a mosdóból, és igyekezett vissza a helye felé. A fene tudja, miért, de az utasok arcát nézte, talán kíváncsi volt, hogy kik repülnek Hongkongba, és próbálta megfejteni magában, hogy mit keresnek ott. Továbbsétált a kínai szomszédja mellett, aki akkor indult a mosdó felé, és eltrappolt hátra, a gép feneke irányába. Nézte az utasokat, a gépet, és bármennyire menekülés volt is, örült, hogy ott lehet, hogy utazhat.

És akkor meglátta őt. A gép végében, az utolsó előtti sorban ült, tőle balra. A hosszú férfi volt, aki követte őt a postára. Átsiklott a tekintete a szomszédjára. A kis köpcös, aki ott volt az étteremben.

Két férfi, érdektelen pillantással nézik a tálcájukat.

Aztán a hosszú tekintete beleakad Leáéba. A lány nem elég gyors, hogy elkapja a szemét.

Két férfi, magyarok, előző nap a nyomában jártak, és most meg akarják ölni. Mi másért követnék?

65.

Délután időben ott vagyok a Hollywood Roadon. Még mindig tartok tőle, hogy nem fogom elsőre megismerni Li-t, ami meglehetősen kínos lenne, hiszen tegnap sok órát töltöttem vele – de számomra még mindig nagyon hasonlóak a kínai arcok. Ráadásul nem is beszéltünk meg ismertetőjelet, ma nincs türkiz kendő. Azon tűnődöm, mi lesz, ha ő is ugyanígy reagál az európai arcokra, mint én a kínaiakra. Akkor sosem ismerjük fel egymást. Más kérdés, hogy Li nem színtiszta kínai, de nekem már túl sok ez itt ahhoz, hogy élesek legyen az érzékszerveim: túl hangos, túl szagos, túl rohanós, túl kialvatlan, ezek jutnak eszembe Hongkongról.

És én is túlságosan kialvatlan vagyok.

Li ezúttal szűk farmert, magas sarkú szandált és világoskék blúzt visel. Természetesen ő ismer meg.

– Könnyen idetaláltál? – kérdezi.

– Nem – felelem, és beszámolok egy megdöbbentő élményemről, a végeláthatatlan mozgólépcsőről, ami a csillagkompnak nevezett átjáróhajóval megtett hajózás után akadt az utamba, meg a mobilra letöltött térképpel a kezemben való bóklászásomról és eltévedésemről. Li nevet, és egy pillanatra megfogja a kezem.

– Akkor most elviszlek egy varázslatos helyre. Ezt a részt Nyugati negyednek, vagy Nyugati kerületnek hívják, talán kicsit megtévesztő az elnevezés, mert itt még megtalálsz valamennyit az ősi Hongkongból.

Miközben igyekszem tartani vele a tempót, arról mesél, hogy a régi időkben a gyöngyhalászat miatt volt fontos a hely, és sókitermelő központként is jelentősége volt. Említ valamilyen sólázadást, amikor a sócsempészek fellázadtak a vezetés ellen, de elveszítem a fonalat, mert azon tűnődöm, hogyan fogom megmondani neki, hogy immár nem Boch Hernád boldogsága vagy sikerélménye, és nem is az én sikerdíjam, továbbá nem a litvérváriak igazsága a tétje annak, hogy hajlandó legyen találkozni az öreggel. Hanem Lea és az én életem.

Azt sem tudom, hogyan mondjam el neki, hogy Lea ma érkezik – és ezt a kérésemre az öregúr szervezte.

Rémesen érzem magam.

Bár látom, hogy körülöttünk egyre szűkülnek az utcák, hogy felfelé indulunk egy szűk sikátorban, ami Bruce Lee-filmeket juttat az eszembe, a barázdált arcú, megfejthetetlen tekintetű, a portáljuk előtt álló kínaiakkal, de nem tudok a környezetre koncentrálni. Pedig Li érdekes környékre hozott, ahol már lassúbb az élet, mint Kowloonban, riksák, biciklik tűnnek fel, hosszan és talányosan néznek ránk a helyiek, mintha betolakodók lennénk. Apró régiségboltok porcelánedényeket, felújított, vagy éppenséggel kopott bútorokat kínálnak, a készlet nagy része kint van az utcán. Itt még a levegő is más, tisztább, és úgy érzem, hogy fejbe vág.

– Ez Hongkong ősi része. Itt van egy csipetnyi varázslat is – mosolyog Li, látva, hogy be-bepillantok a kirakatok mögé.

Egyre meredekebb és keskenyebb az út, az egyik portál mellett leharcolt bicikli áll, a kormányán egy piros virágokkal telt kosárral. Csak lépkedek Li mellett, magas a páratartalom, meleg van, kezdem átizzadni a pólómat. Ráadásul pár óra múlva a reptéren kell lennem. Majdnem az út tetején járunk, amikor Li hirtelen belép egy ajtón. Észre sem vettem magát az ajtót, sötétbarnára van pácolva, de az idő, a sok eső megkoptatta rajta a festéket. Szűk, alacsony mennyezetű előszobába érkezünk, töpörödött kínai öregasszony jön elénk. Halványan pislákol a lámpa, és a nő a kezébe veszi a kezemet, megfogja, nem szorítja, csak tartja.

– Ő Lu-Chu – súgja Li. Az öregasszony, aki sötét ruhában van, elengedi a kezem, és int, hogy menjünk utána.

Egy nagyjából hat négyzetméteres „szobába” érkezünk, ahol vörös szőnyegféle van a padlón, és az egyetlenegy bútor egy pici komód. Li mutat, hogy üljek le, törökülésben elhelyezkedünk a padlón, és bár tényleg egzotikus élmény ez, hogy bepillanthatok egy kínai nő üzletébe (bár mit is árul?), az agyam csak azon jár, hogy hamarosan ki kell tálalnom, és Lea elé kell mennem. Vagy talán várhatok egy napot a kitálalással, majd Lea itt lesz, és segít. A házigazdánk közben kimegy a hátsó ajtón a szobából.

– Hol vagyunk? – kérdezem.

– A neve azt jelenti: gyöngy, zöld gyöngy – feleli nagyon halkan Li, és az ajtóra mutat, amin Lu-Chu távozott. Hát ezzel nem megyek sokra. Valamiféle spirituális tevékenységet sejtek a háttérben.

A nő két csészével a kezében tér vissza. Egyiket nekem, a másikat Li-nek adja.

– Meg kell inni – figyelmeztet Li. Erre én is rájöttem. Egy sötét, iszonyúan szűk szobában ülök törökülésben egy félig magyar, félig kínai, fiatal nővel, és egy sötét tekintetű, barázdált arcú öregasszonnyal, aki csak néz, figyel, és nem szól semmit. A szobában is csupán egy gyenge fényű lámpa pislákol. Nincs légkondi, de meleg sincs, pont kellemes a hőmérséklet – csak éppen fogalmam sincs, mit keresünk itt, meddig maradunk, és hogyan fogok odaérni időben a reptérre.

Az ital forró, nem mondanám kellemes teának, szúrós, kesernyés az íze. Elfintorodom, Li felnevet. Az öregasszony lassú mozdulatokkal benyúl a komódba, és előhúz egy gyűrött, összehajtogatott kartont. Kisimítja, majd leteszi elém. Olyan, mint egy régi csillagtérkép.

Aha. Jóslás. Vagy ilyesmi.

Li számomra érthetetlen nyelven beszélget, vagy inkább suttog a vendéglátónkkal, majd amikor elkortyoltam az italt, felém fordul.

– Tedd a jobb kezed a papír közepére, és hagyd rajta.

Jesszusom. Anyám barátnője igazi handabandázós, egy spirituális álguru, de nála legalább a környezet normális. Ez lesz a büntetésem azért, mert végigaludtam az unikornisos meditációját.

Rárakom a kezem a papírra. Várunk és hallgatunk.

Már szinte örökkévalóságnak érzem az eltelt időt, amikor az öregasszony megszólal. A saját nyelvén beszél, mégis, furcsamód megértem, mit akar. Húzzam lassan el a kezem a „csillagtérképen”.

Megteszem. Csak szabaduljunk. A különös teától szinte kibírhatatlan, sürgető vizelési inger tör rám. Megakadok egy pillanatra. Megáll a kezem a papíron, az öregasszony pedig puhán, finoman a tenyerébe veszi a kezemet, és lassan rázárja az ujjait. Néz, sötét a tekintete, szinte szuggerál.

Bepisálok, bassza meg.

Először forró a keze, aztán mintha ventilátor hűtené, kihűl mindkettőnké. Mire eldöntöm, hogy most már tényleg kikéredzkedem vécére, és ha itt nincs, akkor az utcán öntözök meg egy fát, elenged. Lassan húzza ki a kezét az enyém alól, és int a hátsó ajtó felé. Menjek vizelni, ezt értem ki a mozdulatból. Felállok, és nem ellenkezik velem senki.

A hátsó ajtó ugyanilyen szűk helyiségbe vezet, ahol van egy csap és egy kis teáskonyha, és annak a hátulján is van egy ajtó. Mintha egy matrjoska-baba belsejébe kerültem volna.

Kinyitom az ajtót. Egy guggolós porcelánvécé van a leghátsó helyiségben. Hála az égnek.

Úgy könnyítek magamon, mint akinek egy teljes napja nem volt erre lehetősége. Amikor végzek, leöblítem a kezem az odakészített vízzel, aminek citromillata van, és lime-darabkák úszkálnak benne. Már kifelé mennék, de meglepve látom, hogy van még egy ajtó. Na ne.

Tétovázom. Semmi keresnivalóm itt, semmi közöm hozzá, hogy mi van az ajtó mögött. És nyilván nem is érdekel igazán. Nem nyithatok be.

Benyitok.

Olyan fény tárul elém, hogy hirtelen visszalépek, majdnem beleesem a vécécsészébe. Vakító napfény? Időbe telik, mire rájövök, hogy a mennyezetbe beépített, eldugott ledes izzók adják a fényt, amit megsokszoroz a mennyezetről lelógó, ezüstösen ragyogó gömb. Mint egy diszkólámpa, szinte megvakít a fény.

A helyiség ugyanolyan kicsi, mint a többi, csak a mennyezete magasabb. És a sarokban, egy üvegterráriumból egy fekete kígyó bámul rám.

Aztakurva… csak ezt tudom mormolni. Óvatosan visszalépek, de a kígyó fekete tekintetétől nehezen szabadulok. Mi a szar ez a hely?

Halkan csukom be magam mögött az ajtót, érzem, hogy most aztán igazán leizzadtam. Kihátrálok a kis szobákból, menekülhetnékem támad.

Amikor visszaérek, Li int, hogy üljek le. Az nem létezik. Ki akarok menni az utcára.

– Kérsz még egy teát? – fordítja Li, amit az öregasszony mond. Megrázom a fejem. Na, még csak az kéne.

– Inkább kint várok – közlöm. Li mosolyog, az öregasszony szemében is talán mosolyfélét látok. Tudják, hogy benyitottam azon az ajtón. Hogy honnan tudják, az egy nagy rejtély.

Vagy tíz percet várok, mire Li megjelenik. Addigra kiszellőzik a fejem, de iszonyú mehetnékem van már. Vissza a pörgős Hongkongba… vagyis lassan inkább a reptérre.

– Mennem kell – mondom.

– Tudom – feleli. – Nem lesz semmi baj. Hongkong befogad.

Aha, persze. De előbb még vár rám, hogy elmondjam, a reptérre igyekszem, úgyhogy lőttek a mai közös vacsoránknak, amit nem is bánok igazán. Feltételezem, az, hogy jósláson vagy hasonló szertartáson vettem részt, arról szólt, hogy Li meg akart győződni róla: bízhat-e bennem. Nem tudom, mit mondott az öregasszony, de nagyon remélem, hogy nem voltam ellenszenves neki, mert akkor aztán lőttek a küldetésemnek.

66.

A pánik, amit érzett, arra késztette, hogy kitaláljon valamilyen megoldást. Bármit. Nem kaphatják el már a reptéren! Egyáltalán, miért követik? Mennyi pénzük van ezeknek, hogy egy egyszerű ügyvédjelöltet követnek, nem elég, hogy Budapesten, hanem Hongkongba is? Honnan tudták meg, hogy utazik? Hogy tudtak jegyet venni maguknak, amikor ő is majdnem elkésett a reptérről, pedig az apja nem túl szabálykövetően hajtott át vele a városon?

Mi a fene ez az egész, amibe belenyúltak?

A kínai szomszédja harmincnégy évesen egy angol–hongkongi cégnek a kereskedelmi igazgatóhelyettese. Még nem ért rá családot alapítani. Ezt néhány perc alatt megtudta, és azt is, hogy Mingnek hívják a férfit, ami fénylő holdat jelent. Angolul beszélgettek, tegeződve. A repülőn a legkönnyebb ismerkedni, futott át a lány agyán. Itt össze vagy zárva az ülésszomszédoddal hosszú-hosszú órákra.

Hát akkor, Ming, te fogsz segíteni rajtam, döntötte el Lea, és vett egy nagy levegőt.

A hosszú út során már csak egyszer ment ki a mosdóba, igyekezett nem is pillantani a leghátsó sorok felé, bár pontosan tudta, hogy a magas követője levette azt, hogy ő felismerte. Ez vagy óvatosabbá, vagy agresszívebbé fogja tenni őket, gondolta Lea.

Ming nyitott volt és segítőkész. Érdekelte Zsanett applikációja, a nyilakkal és körökkel, halmazokkal, és Lea megpróbálta elmagyarázni, hogyan működik.

– Vegyünk egy példát – kezdte. – Valahol hallottam egy történetet – hazudta, csak mert tudta, hogy nem kellene neki is pletykafészeknek lennie, mint a litvérvári Bandinak. Ki tudja, hogy a követői figyelik-e majd Minget. – Egy falunak a vezetője, polgármestere a felelős azért, mert mérgezik a földet, a talajt, a kútvizet, és talán az ivóvizet is – mutatott a már nagyjából kitöltött alkalmazás tetejére. – Van egy saját gárdája, akik eltussolják az ügyeit – folytatta, ujjával követve a nyilakat. – Itt van egy ember, akihez a véletlen folytán a bizonyítékok kerültek, itt egy helyi lakos, akinek szintén érdekeltsége van a faluban, állatokat tart, amelyek elpusztultak a szennyezés miatt, és ő kért segítséget. Kiderült, hogy a felesége a polgármester ügyvédje, és a férfi visszavonta az ügyvédi megbízást – foglalta össze a történteket, nyilakkal, körökkel illusztrálva, kik ismerik egymást, kiknek áll az érdekében az együttműködés, kitért Bandira, aki pénzt kért tőlük, és aki megszerezte az iratok egy részét is…

– De mire jó ez az applikáció, azon kívül, hogy beírod, amit úgyis tudsz?

– Rendszerezés.

– Ennek így semmi értelme. Online, vagy működik internet nélkül is?

– Hát… szerintem… online.

– Aha. Hát akkor ez nem fog itt működni. Nézzük meg.

Elkérte a tabletet, majd rányomott a beállításokat jelző kis kerékre. Állítgatott rajta. Aztán megjelent a felső menüben egy ikon, különböző színekben.

– Működik, nem kell hozzá internet! Be kell állítani az erőt. A powert – informálta a férfi.

– Milyen erőre célzol?

– Hogy melyik szereplőnek mekkora az ereje. Anélkül nem tudsz elemzést kérni.

Elkezdték együtt beállítgatni az erőviszonyokat, aztán Ming rámosolygott a lányra.

– Többféle megoldást lehet kérni, vagy akár előrejelzést. Meg tudja mondani ez az alkalmazás, hogy kinek, milyen módon és mennyi az esélye, hogy ő nyerjen. Olyan ez, mint egy társasjáték.

Akkor nézzük meg! – kérte a lány izgatottan.

Ming ráklikkelt a menü legfelső ikonjára. Átrendeződött a kép.

– Ez mit jelent? – hajolt közelebb a kijelzőhöz Lea.

– Ez azt, hogy a jelenlegi felállásban, vagyis ahogy te állítottad be az erőviszonyokat, egyértelmű, hogy mindenki veszít, ha már játéknak fogjuk fel, csak a falu vezetője nyer.

– Aha. – Hát ezt eddig is sejtette.

– Viszont állítgathatunk. Ki tudja, nézzük meg. Kérjük a rendszertől az automata erőviszony-állítást – hunyorgott, majd megérintett egy ikont. Lea várta, hogy mi történik. Csak egy hibaüzenet jelent meg. – Ó – sajnálkozott az útitársa. – Ezt csak online módban lehet kérni. Leszállás után a mobilomról adok neked internetet, és megnézzük.

– Úgyse változik semmi – grimaszolt Lea.

– Ez csak egy játék. És ha jó játék, ha jól van megalkotva, akkor tartogat meglepetéseket, különben mi értelme lenne?

67.

A biztonsági csapat gyorsan eljutott a békásmegyeri Pitához, aztán két körrel később már felmerült egy bizonyos Sziszi neve is, aki a zacskós embereket felbérelte. A biztonsági főnök tudta, hogy nagyon hamar eredményt kell produkálniuk, mert a polgármester őrjöngött. Kifizetett egy csomó pénzt néhány fénymásolt papírért, amiről nem lehetett tudni, csak sejteni, hogy nem teljes anyag, tehát fogalmuk sem volt róla, hogy mit tudhat még a zsaroló, aki átverte őket. Ha nem találják meg, megint előállhat valamivel; a jobbik eset, ha újra pénzt kér, a rosszabbik, ha ezúttal nem hozzájuk, hanem a polgármester politikai ellenfeleihez, netán a sajtóhoz fordul, és valaki ráharap az ügyre. A polgármester amúgy is rossz passzban volt, nem hiányzott neki ez a balhé.

Ugyan rájuk hagyta, hogy a tévériportert hagyják békén, mert látszólag nem dolgozott semmiféle környezetvédelmi vagy litvérvári anyagon, de az ügyvéd elutazott, meg kell találni az embereinek Hongkongban, ahol nagyjából tízmillióan élnek, és nem kizárt, hogy akár ebben a pillanatban kétmillió turista tartózkodik ott. Ráadásul az ügyvéd munkatársnője szintén megvezette őket. Kapott egy levelet, ami eltűnt a posta és a rablás között. Valahol útközben megsemmisítette? A biztonsági főnök remélte, hogy nem Litvérvárral kapcsolatos levél volt, de azt a viccet nem vette be az étlappal. Az egy másik ügyük lehetett, ha volt ilyen egyáltalán. A nő magánnyomozóhoz ment, akit egyszerűen nem szabad kifaggatni, pedig megtette volna, de azzal még nagyobb bajba keveri magát. A nőt is meg kell szorongatniuk.

De most a legfontosabb elkapni és kivallatni ezt a Sziszit. Ki ő? Honnan tud a polgármester dolgairól? Mi köze Litvérvárhoz?

Mire idáig jutott gondolatban, megszólalt a titkos telefon, aminek a számát csak a Hosszúék tudták.

– Igen – hörrent.

– Megérkeztünk.

– Örülök. Képeslapot ne küldjetek.

– Azt tudtad, hogy a lány is itt van?

– Melyik lány?

– Hát az ügyvéd cicababa – mondta a Hosszú. – Egy gépen utaztunk.

– Érdekes fejlemény. Mi a fene lehet Hongkongban, ami ennyire fontos nekik?

– Lehet, hogy már nem is kutakodnak a mi… dolgaink iránt.

– Ez csak feltételezés. Remélem, nem látott meg titeket.

– Nem – vágta rá a választ a férfi. – Csak mi láttuk, amikor a mosdóba ment a gépen. Ránk se nézett.

– Akkor mit szórakoztok, kövessétek! Elvezet majd az ügyvédhez.

– Persze, de utasításra várunk. Mi legyen a lánnyal?

A biztonsági főnök tudta, hogy a polgármesterre a lány már ugyanakkora kockázatot jelent, mint az ügyvéd.

– Ugyanaz – felelte lassan.

– Tehát mindketten…?

– Van olyan baleset, amiben… érted, ugye? Ne kelljen mindent a szátokba rágnom.

– Igen. Hogyne.

Alighogy elbúcsúztak, megcsördült a másik telefonja.

– Megvan a Szilárd fiú. Egyelőre nem beszél, de nem sokáig fogja tartani magát.

Na végre, egy jó hír, gondolta.

– Hol van most?

– A furgonban. Nem látta a rendszámot.

– Nehogy elszúrjátok! Nem kell megtörnötök őt. Hozzátok be a teremgarázsba. Lezáratom, és garantálom, hogy köpni fog.

Miután megtette az előkészületeket, rácsörgött a polgármesterre.

– Úgy néz ki, hogy nyomon vagyunk – mondta köszönés nélkül. Tudta, hogy meg kell nyugtatnia.

– Ajánlom is! Már megbolondulok. El sem tudom képzelni, mit csinálunk, ha nem találjátok meg. Emi azt sem tudja, hogy nem kezdtem el elszállíttatni a… cuccokat, de mondd meg nekem, ki vesz át egy csomó veszélyes hulladékot, és hogy a picsába vitessem oda, hogy ne tűnjön fel sehol, senkinek?

– Egyelőre ne kelts feltűnést. Elkapjuk az… emberünket.

– Emi szerint el kéne vitetni…

– Az ügyvédnőd egy hülye picsa, aki megpróbál a farkadnál fogva vezetni, már elnézést.

– Ugyan már. Emi nélkül nulla lennék.

Miután letették, a biztonsági főnök arra gondolt, amit a polgármester mondott neki. Az ügyvédnő nélkül nulla lenne. Hát neki más volt a véleménye, és ha rajta múlik, az ügyvédnő már másik városban praktizál és él, azzal a bunkó, csirkeszagú férjével együtt, és ez most a legkedvesebb eshetőség, amit ki tudott gondolni nekik. Valójában már többször megfordult a fejében, amióta a zsaroló felbukkant, hogy nem Emi keze van-e a dologban. Aztán azért vetette el, mert maga a készpénzátvétel, bár zseniálisnak tűnt, mégis amatőr volt. Ha előre tudják, hogy hova kell menni, ő is a maga embereivel rakta volna tele a békásmegyeri piacot, de így a zsaroló a meglepetés erejére bazírozott. Ezt ő még ki is nézte az ügyvédnőből, ám ha ennyi embert bevonnak egy akcióba – még ha a többség, a zacskósok nem is tudják, hogy mihez asszisztálnak –, akkor az hatalmas kockázattal jár. Le lehet bukni. Meg hát az ügyvédnőnek nem volt szüksége harmincmillióra. Ezért kizárta, hogy ő lett volna az eszmei szerző, de a nő iránti gyanakvása nem csillapult. Úgy szórakozik a főnökével, ahogy csak akar. Hát ő már rég kihajította volna, ehelyett a polgármester a bizalmába avatta. És ő biztos volt benne, hogy a nő az első adandó, igazi alkalom esetén elárulná a polgármestert. Azonban az a szerencsétlen szerelmes, vagy csak dugni akar. Egyik sem jó. Az érzelmek nem tesznek jót egy ilyen ügynek.

68.

Még csak gurult a gép a leszállópályán, amikor Ming bekapcsolta a telefonját, és a készüléket összehangolta Lea tabletjével. Közben a lány is bekapcsolta a mobilt, és mintha a cipőjénél keresgélne valamit, előrehajolva próbált telefonálni. Szinte óráknak érezte, mire végre jött egy jel a telefonjára, és beütötte Balázs számát. Oké, nem Viberen hívja, hiszen se neki, sem a srácnak sincs most nete. Csak vegye fel, mert ha nem…

Vedd fel, kérlek, vedd fel…

– Szia, Lea. Leszálltál? Mindjárt ott vagyok érted – hallotta a fiú hangját.

– Nem jöhetsz be a reptérre, Balázs. Itt ül a gépen az a két ember, aki már tegnap is követett.

– Micsoda? Biztos vagy benne?

– Halálosan biztos. Ne gyere be, ne lássanak meg!

– De akkor veled mi lesz?

– Mondj egy helyet, ahol találkozhatunk.

– Várj. Valaki érted megy. Majd Li…

– Meg sem ismerem. Van egy kínai ismerősöm, a gépen mellettem ült. Már vele megbeszéltem, hogy elmenekít a féltékeny exférjem haverjai elől, legalábbis azt a mesét adtam be neki, hogy az exférjem nyomoz utánam. Mondd, hogy hova vigyen…

Hálát adott az égnek meg mindennek, ami éppen eszébe jutott, hogy sikerült időben elérnie Balázst. Most már az ügyességére van bízva minden, illetve Ming ügyességére is. Odafordult a kínai férfihoz, aki még mindig a tabletjén matatott. Lassan be fognak állni a parkolóhelyre, és nekik előbb kell kiszállniuk, mint az üldözőinek. Sokkal előrébb ültek, így megvan rá az esély, de ezek ott előre fognak tolakodni.

– Nézd, átrendezte az erőviszonyokat az alkalmazás! – Ming szeme úgy csillogott, mint egy gyereké, aki új játékot kapott. A tabletre mutatott. – A második megoldás az, hogy a polgármester ellenzékében ott van az ügyvédje is. Úgy sokkal gyengébb. Viszont…

Igen, már Lea is látta, és gyorsan kezdte kapkodni a levegőt. A piros és a kék ábrák kirajzoltak egy lehetséges végkimenetet. Amiben ugyan a polgármester veszít, de vannak áldozatok is: Bandi, a pletykás, halványvörös volt a Kállait jelölő figura is, ami azt jelentette, hogy megúszhatja – de a biztos áldozatok között voltak a fiatal ügyvédek. Vagyis Balázs és ő.

– Hát ide kell még segítség – mosolygott Ming. – Valakit még be kell hozni, és újra átrendezni az erőviszonyokat.

És akkor Lea, bár halványan visszamosolygott, kezdte sejteni, hogy a megoldást csakis Li jelenti számukra. Vagyis akkor nem válik belőlük áldozat, ha a kínai nő és az amerikai öregember beszáll a buliba. Balázs is így tervezte, de az alkalmazás világosan mutatta a tabletjén: ha nem így sikerül, akkor sok lesz az áldozat.

Persze ez csak egy alkalmazás, játék. Az élet más. Ennek ellenére szöget ütött Lea fejébe, és nem tudta elfelejteni, hogy áldozatnak hozta ki őket a játszma végére az applikáció.

Amikor végre beállt a gép a parkolóhelyre és ki lehetett kötni a biztonsági öveket, Ming felpattant, és a kisbőröndjeik kivételekor hátranézett. Lea áldotta az eszét, amiért szintén csak kézipoggyásszal utazott. Még gondolt is rá, hogy így nem hozhat testápolót magával, mert annak a flakonja nagyobb, mint amit a kézipoggyászban felvihet, de végül úgy döntött, majd vesz egyet Hongkongban.

– Jönnek előre, igyekezz – informálta a kínai. Lea felállt, és hátranézett. A magas pasi lökdöste maga előtt az embereket, hogy minél közelebb kerülhessen Leához. Viszonylag óvatosan csinálta, nem volt feltűnő, és ha Lea nem látta volna meg őt a repülőút elején, azt sem veszi észre, ha besorol valahová mögé.

Amikor már túl közel volt a férfi, és elkezdődött a kiszállás, Lea felnyúlt a kézipoggyásztartó rekeszbe, holott már a gép padlóján voltak a poggyászaik. Csak egy kisbőrönd és egy szatyor akadt a kezébe, elkezdte lefelé húzni, majd mintha túl nehéz lett volna, maga mögé ejtette. Többen kezdtek hajolni értük a lány mögött állók közül, lassítva ezzel a sort. Rohanva hagyták el a gépet, az elsők közt jutottak át az útlevél-ellenőrzésen, és már a parkolóban voltak. Lea leguggolt abban a sorban, ahol Ming otthagyta, és várta a férfit. Tudta, hogy egy ezüst színű autóval jön érte, és két rövidet dudál.

Percek teltek el, mire megérkezett. Mondta is, hogy nagy a parkoló, időbe telik, mire odaér. De a lényeg, hogy kettőt dudált az ezüst autó vezetője, és ő bevetette magát a hátsó ülésre.

Teljesen leizzadt. Már az is megfordult a fejében, hogy Ming otthagyta őt, elvitte a kézipoggyászát, és ő ott marad. Szerencsére nem véletlenül tűnt a férfi megbízhatónak, tartotta magát ahhoz, amit ígért.

– Hát akkor… megérkeztünk a csodálatos Hongkongba – tájékoztatta a férfi, és Lea most először elmosolyodott. Bemondta a hotel nevét, és elfeküdt a hátsó ülésen. Így marad, amíg nem hagyják el a reptér területét. Jobb az óvatosság.

69.

Li nem reagált rosszul arra, hogy Lea váratlanul megérkezik. De azért a hotelben megteszi, amit csak tehet, vagyis beszél a szolgálatban lévő recepciós főnökkel. Egy jövőbeli nagy tudós inti a recepció vezetőjét a szállodában, hogy bárki érdeklődik, nem mondhatják meg, hogy magyar lakóik vannak.

Lea szobáját én fizetem, vagyis a cég. Ahogy a repjegyét is ki fogjuk fizetni. Tudom, tudom… aludhatnék egy szobában vele, nagy a franciaágy… de nem akarom, hogy azt gondolja rólam, ezért találtam ki az egészet. Közben pedig másra sem vágyom, mint hogy egy ágyban aludjunk. Persze az a töltődolog nem hagy nyugodni. Tutira azt hiszi, hogy éppen olyan megszállott vagyok, mint az apja.

Li nem bocsátkozik hosszabb beszélgetésbe arról, hogy akkor most mi a jó fene lesz velünk. Persze azok alapján, amit elmondtam neki, ő is tudja, hogy egyelőre nincs megoldás, nem menekülhetünk ide örökre. Azt is tudja, pontosan tudja, hogy minden rajta múlik.

Légrádi Lea frissen, és egy kicsit rémült tekintettel lép be a hallba, egy kínai férfi kíséri. Li a férfival, én Leával kezdek beszélni, aztán még a magam számára is váratlanul átölelem. Ez amolyan ösztönös reakció, olyan hirtelen jött, hogy át se tudtam gondolni, nemhogy leállítani magam. Nagyon jó illata van, ahogy ölelem, a hajából kicsúszik a gumi, és beterítik az arcomat a vékony hajszálak. Mintha mindig tudtam volna, hogy meg fog érkezni… De ez a gondolat csak átfut az agyamon, és már el is engedem.

Fent ülünk a szobámban. Li azt javasolja, örüljek, mert nagy a hely, pedig csak egy egészen normális szállodai méret, de azt már hallottam, hogy itt vannak, akik tíz négyzetméteren élik az életüket. Hongkongban elszabadultak az ingatlanárak, és mivel sokan élnek itt, de a terület kicsi, ezért hozzászoktak a garzonméretű lakásokhoz, sokan több gyerekkel is garzonban élnek.

Lea biztosan álmos, azonban ez nem látszik rajta. Engem sem ütött ki a fáradtság, ez az igazság, túlságosan izgatott vagyok, pedig már jó késő van, és nem telt valami jól az elmúlt éjszakám. Lea a kanapén ül, abban a farmerben és pólóban, farmerdzsekiben, ahogy érkezett. Maga alá húzza a lábát, a haja ki van engedve. Li lebonyolít egy telefonhívást, addig Lea a repülőútról mesél, és hogy hogyan ismerte fel az üldözőit, valamint elmondja a kétségeit.

Li bekapcsolódik. Látszik rajta, hogy fura számára ez a história, de talán nem véletlenül élt már több részén a világnak – nem hitetlenkedik.

Pár perccel később kopognak az ajtón. Megmerevedik a testem, Lea is összerezzen. Li felpattan.

– Csak a szobapincér – int nyugalomra a kínai nő, és az ajtóhoz megy.

A szobapincér szendvicsekkel és egy üveg borral érkezik.

– Gondoltam, hogy fáradt vagy, nem pont most kell bevetned magad Hongkongba és kipróbálnod a helyi éttermeket – magyarázza Leának. A jelöltem bólint, és összemosolyog Li-vel.

– Akkor most el kell mesélnetek azt is, ami kimaradt – mondja koccintás után Li.

Összenézünk Leával.

Nagyon necces a helyzet. Elmondhatjuk, amit csak mi tudunk, de akkor az azzal a veszéllyel jár, hogy Li soha, de soha az életben nem lesz hajlandó találkozni Boch Hernáddal, és elmarad az öregúr nekem ígért segítsége is. Litvérvár szarban marad, nem beszélve rólunk.

De nem tehetünk mást. A félig kínai, félig magyar nő szemében látom, hogy csak az igazságot fogadja el. Szigorúan néz, mégis van egy kis biztatás a pillantásában.

– Tegnap elkezdtem mesélni Boch Hernádról… – kezdem. Li nem szakít félbe, ahogy tegnap tette, hanem hátradől a fotelban, és figyel. – Röviden összefoglaltam, amit kínál neked: pénzt. Amit nem mondtam el, és nem is tudom, hogy az édesanyád mit mondott… Hogy Boch Hernád az apádnak tartja magát. Az egyik apádnak. Merthogy sosem tudták meg, ki az apád… – Egyre óvatosabb vagyok, hiszen azt sem tudom, hogy Li egyáltalán hallott-e arról az anyjától, hogy a két magyar közül valamelyik az apja. Már amennyiben az apja az egyik is, én már semmin sem csodálkoznék. – Én ezt a történetet, amit meséltem, Boch Hernádtól hallottam, tehát az ő szavait idézem.

– Semmi baj – mondja, de látom rajta, hogy felzaklattam. – Mondd most már végig.

– Boch elmesélte, hogy Telegdy Bálint a régi jó barátja volt, segítette az emigrálásban, az új élet felépítésében. És amikor találkoztak édesanyáddal… – jutok el odáig, hogy el kell meséljem, amit az öregtől hallottam. A szerelmet és a legális szerelmi háromszöget. Li rezzenéstelen, bár sápadt arccal hallgat, nem szakít félbe, pedig már szinte szeretném, ha nem kellene tovább mesélnem. Mégis eljutok odáig, hogy az ő anyja, Ting elhagyja a férfiakat, és később Magyarországon telepszik le a kislánnyal. Elmesélek mindent, amit Boch-tól hallottam. Még Telegdy Bálint halálát is úgy adom elő, ahogyan az öreg elmondta. Behozom a történetbe a Karib-tenger meghökkentő színeit, azt a hajóutat, amikor Boch Hernád megmutatta a pontos helyszínt, ahol a legjobb barátja öngyilkos lett. Hogy lazítsak a témán, még a kapott fürdőgatyát is megemlítem, és azt, ahogy Boch előadta nekem, hogy nem kell őt, Li-t keresnem, csak el kell vinnem hozzá.

– Gazember – fújja ki a levegőt Li.

Nem jutok szóhoz.

Boch Hernád valóban nagy gazember, de honnan tud erről Li? Hiszen mi is csak nemrég szereztünk tudomást erről, egy magyar magánnyomozó iroda segítségével.

– Lea elmondja a folytatást – adom át a szót a lánynak.

Most dől el minden. Szerencsére Li már nem fog annyira meglepődni, vagyis remélhetőleg nem, ha meghallja a sztorit – hiszen gazembernek nevezte Boch Hernádot.

– Kíváncsiak voltunk Boch Hernád történetére – kezd bele Lea, és felhúzza a lábát a kanapén. – Különösen azok után, hogy Balázsnak volt egy… fura élménye a Karib-térségben.

– Az utolsó este az öreg sofőrje bevitt a sziget bulizós részére, ahol közelebbről megismerkedtem a karibi rumokkal – ismerem be, és igyekszem bűnbánó képet vágni. – Néhány helyi lány telepedett az asztalomhoz – folytatom, és mintha ugyan megint magam előtt látnám, hogy csókolózom valamelyikükkel, ezt kihagyom a történetből. – A lányok azt mondogatták, amikor meghallották, hogy a Villa Blue-ban, Boch Hernád villájában szálltam meg, hogy a Villa Blue-ban az ördög lakik… Ez aztán sokáig visszhangzott a fülemben, de nem lehetetlen, hogy a rum hatására.

– A lényeg, hogy egy kicsit utánanéztünk Telegdy Bálintnak is – folytatja Lea. – A magánnyomozók, akiket felbéreltünk, találtak valakit, aki még emlékszik rá. Gyerek volt, amikor Bálint elhagyta az országot, de a testvére egyetemi csoporttársa volt, és azután is találkoztak, hogy Telegdy Bálint végül visszajöhetett Magyarországra. Van két régi fotónk, érdemes megnézni – mondja, odamegy a kisbőröndhöz, kinyitja, és egy keménykötésű könyvből kihúz egy borítékot. A két fekete-fehér felvételt átnyújtja Li-nek. – Az egyiken Telegdy Bálint látható az édesanyáddal…

Li kikapja a kezéből a képet. Telegdy Bálint mellett egy csinos kínai nő áll, bő szárú nadrágkosztümben és színes blúzban. A férfi átöleli a nőt, a hasán tartva a kezét. A nő egészen jól láthatóan gyereket vár.

Li nagy levegőt vesz, mintha mondani akarna valamit, de végül nem szól. Lea átadja a másik felvételt, amelyen Telegdy Bálint egy csecsemőt tart a karjában. Én ugyan fel nem ismerném, hogy Li az, de Ting, Li anyja ott áll Bálint mellett, és mosolyog.

Li hosszan nézi a fotókat, elgondolkodva nézi őket, kétségkívül felismerte az anyját, és talán saját magát is. Leával mi is hallgatunk.

– Ez… mit jelent? – kérdezi végül Li.

– Azt jelenti, hogy minden valószínűség szerint Telegdy Bálint volt az édesapád. És hogy nem igaz, amit Boch Hernád állít, hogy az édesanyád nem tudta, melyikük az apa. A fotók szerint pontosan tudta – felelem. – Ráadásul Bálint találkozott is vele, tehát a történetnek az a része sem stimmel, amikor Boch Hernád arról mesélt, hogy csak jóval később találkoztatok, és akkor ő és Bálint is ott volt a találkozásokkor.

– Igen, persze. Mindkettejükkel találkoztam, de tíz év körüli lehettem, és anyám nem említette, hogy bármelyikük is az apám. Két régi ismerőse, akikkel Amerikában ismerkedett meg, így mutatta be őket.

– Ne haragudj, Li, hogy megkérdezem, de mielőtt folytatnánk a történetet… elmeséled, hogy édesanyád mit mondott az apádról? Megnevezte őt? – kérdezem. Li elmosolyodik.

– Azt mondta, hogy egy magyar férfi volt. De akkor én már egyetemista voltam. Addig mindig azt mondta, édesapám egy külföldi ember. Ennyit, és nem többet. Persze faggattam. Azonban azt mondta, értelmetlen lenne többet mondania róla, megzavarna, és egyébként is vége lett, értelmetlen vége, és nem akarta saját magát sem felkavarni. Azt is említette, hogy meghalt már az édesapám, aki szeretett volna világhírű tudós lenni, de sajnos az élet közbeszólt. Azt ígérte, ha már én is kutató leszek, mindent elmond. Azonban sajnos már… nem érhette meg. Így semmit sem tudok az apámról, azon kívül, hogy magyar volt. Persze emlékeztem arra a két Amerikában élő magyar férfira, akivel több ízben találkoztam, amikor még Magyarországon laktunk, de valójában nagyon nagy társasága volt édesanyámnak Budapesten. A szellemi elittel tartotta a kapcsolatot, ne kérdezzétek, hogyan és miért alakult így. Megtanult magyarul, szerette a verseket, a magyar képzőművészetet, és szerette volna, ha mindent megtudok az ország művészetéről. Ma már tudom, hogy a gyökereimet mutatta meg.

– Nem tudtad, hogy ki az apád, de az előbb azt mondtad, hogy Boch Hernád szélhámos.

– Kerestetett, leveleket küldött. Arra hivatkozott, hogy anyámmal együtt dolgozott Amerikában. Egyszer, amikor megtalált, valóban válaszoltam neki. De vele kapcsolatban van egy furcsa emlékem, ami sosem hagyott nyugodni. Még a budapesti években történt, tíz- vagy tizenegy éves lehettem, és ő Magyarországon járt. Az egyik nap eljött elém az iskolába, és beültetett egy taxiba. Azt hittem, fagyizni visz, többször jártunk cukrászdákban. De az autó, amin egyébként nem is látszott, hogy taxi, a repülőtérre vitt minket. Egy Frankfurtba induló járatra akart felvinni, nála volt az útlevelem is, csakhogy szerencsére az utasfelvételnél kiderült, hogy anyám beleegyezése nélkül nem vihet sehová. Ugyanis nem voltunk rokonok, tehát családtagnak kellett volna velem jönnie. A rendőrséget értesítették. Később azt mondta anyámnak, hogy meg akarta mutatni nekem Frankfurtot, de anyám elküldte, és nekem elmagyarázta, hogy sajnos Hernád bácsi megkattant, és többé nem találkozhatok vele, mert a végén még elvisz egy idegen helyre, ahonnan nem fogok visszatalálni. Miután vége lett a sulinak, el is költöztünk, először Olaszországba, aztán Hongkongba.

Csurog az izzadság a homlokomon. Boch Hernád el akarta rabolni Li-t. Közben elkezdem összerakni magamban a sztorit. El sem akarom hinni, hogy ez megtörténhetett.

– Telegdy Bálint ismerősének ez áll a vallomásában, mindjárt olvasom – veszi át a szót Lea: „Bálint biztosan tudta, hogy a kínai kislány az ő gyereke, de anyagilag függött a régi barátjától, akinek az amerikai intézetében dolgozott, és a barátja nem engedte, hogy kiderüljön az igazság. Bálint félt tőle, hogy a kinti barátja és munkaadója tudósként ellehetetleníti, és a végén hoppon marad. Titokban utazott néhányszor Magyarországra, amíg a kínai nő itt élt a lányával, és ha jól tudom, találkozott velük később Olaszországban is, amikor egyébként Európába utazott konferenciára. Titokban kellett találkoznia a nővel, mert a főnöke, a másik magyar férfi nagyon agresszív volt, és magáénak akarta a kínai nőt és a gyereket is. Amennyire én tudom, a kínai nő menekült előle. Egyszer volt valami nagy balhé Bálint és a főnöke között, akkor Bálint eljött hozzánk, lerakott egy borítékot, és mondta, hogyha a kínai lány eljön érte valaha is, adjuk oda neki. Mert vele – ahogy fogalmazott – „valami hamarosan történni fog”.

– Boch Hernád elbeszélése szerint elutaztak Bálinttal közösen utoljára – persze ők még nem tudták, hogy ez az utolsó ilyen útjuk lesz – Magyarországra, de titeket már sehol sem találtak, holott égen-földön kerestek – bólintok, és Li-nek címzem a szavaimat. – Ezek után nem sokkal Telegdy Bálint öngyilkos lett, Boch Hernád hajójáról vetette magát a Karib-tenger vizébe, előtte súlyt erősítve a bokájára, hiszen egyébként jó úszó volt. Boch Hernád szerint a barátja azért ölte meg magát, mert egy rutinvizsgálat daganatos betegség gyanújára utalt, és ő nem akart kezeléseket végigcsinálni. Minden vagyonát Boch Hernádra hagyta, aki viszont rád szeretne hagyni mindent. Ezért akar beszélni veled.

– Nem könnyű az embernek visszanéznie a múltba, az olyan távoli múltba, amikor még nem is élt – suttogja Li.

– Bálint ismerőse nem adta oda a magánnyomozóknak a borítékot, mondván, nem is tudja, hová keveredhetett az évek során – folytatja Lea halkan. – Visszamentem hozzá, megerősítette, amit mondott, még nem öreg, jól emlékszik a dolgokra, csak a borítékot nem találta meg. Nagyon sajnálta, és azt mondta, Bálint nagyon szeretett téged, és jó édesapád lett volna, de nagyon sok akadály állt az útjában. Elsősorban Boch Hernád és a munkája, másodszor édesanyád, aki már nem akart vele élni. Talán ő is tartott Hernádtól, és el akarta felejteni a múltat, azt az időt, amit Amerikában töltött, talán csak téged féltett, hogy Boch Hernád megtalál…

– Volt rá oka – vetem közbe –, hiszen Li-t ezek szerint el akarta rabolni.

– Hát én már nem tudom, mit gondoljak – simogatja Li a fényképeket. – Meglehetősen felkavaró ez a történet. Én többször jártam Magyarországon, igyekeztem a nyelvet sem elfelejteni, mert tudtam, hogy a múltam részben odaköt. De most nem tudom, mit mondjak. Ez a két férfi számomra idegen, rég volt, amikor találkoztunk, és édesanyám sem akarta elmondani az igazságot… Most pedig itt vagytok ti, azzal az üzenettel, hogy ez az idegen, aki egyszer majdnem elvitt magával – ki tudja, hová –, az apámnak tartja magát és találkozni akar velem. Tudom jól, hogy nem szabadulhat meg az ember a múltjától, de nem látom be, miért kellene találkoznom vele. Értem, hogy segítséget kértek, de én nem fogom Boch Hernád kedvéért elhagyni Hongkongot, és elmenni egy ördög lakta villába. Ráadásul, ha jól értem, Telegdy Bálint halála akár nem is öngyilkosság volt… vagy ilyesmire utalt az, aki ismerte. Nekem ez túlságosan gyors. Én utána akarok nézni, én magam, hogy ki volt Telegdy Bálint. Milyen kapcsolata volt az édesanyámmal valójában…

– Értjük, Li – mondom. – De erre most nincs idő.

– Idő mindig, mindenre van.

A picsába a kínai filozófiával.

– Igen, de ha nem találkozol vele, akkor nem fog segíteni, nem kapunk a mi magyar környezetszennyezési ügyünkhöz segítséget, és ez még a kisebbik baj. A maffia emberei vannak a nyomunkban, el akarják tussolni a környezetszennyezést, és még az is lehet, sőt nem is kicsi a veszélye annak, hogy minket Leával itt megölnek. Ugyan rengeteg a hotel Hongkongban, és ők nyilván nem tudják, hogy hol szálltunk meg, de azon vannak, hogy Lea nyomára akadjanak. Vagy akár azzal is tisztában lehetnek, hogy én már itt vagyok – tűnődöm.

– Honnan tudjátok, hogy Boch Hernád nemcsak ígérgetett, hanem tényleg segítene nektek? – kérdezi Li, miközben a homlokát masszírozza.

– Be vagyunk biztosítva – felelem. – A birtokunkban van egy egészségügyi lelet, amely szerint Telegdy Bálintnak a halálát megelőző hónapban kutyabaja sem volt. Ezt megszerezték a magánnyomozók.

– Továbbá… – folytatja Lea – most már azt is tudjuk, mert a nyomozóiroda kiderítette, hogy abban az időpontban, amikor az édesanyád meghalt, Boch Hernád is itt tartózkodott Hongkongban.

Csak úgy koppan a csend, ami hirtelen beáll. Lea igazán eredményesen dolgozott együtt a piszkafa Olivérrel és az idős Ilonkával, vagyis a magánnyomozókkal.

Li a szemét nyomogatja, mintha csak rosszat álmodott volna, és minden igyekezetével azon lenne, hogy felébredjen a rémálmából.

De ebből nehezen lehet.

– Ez akár véletlen egybeeséssel is magyarázható – szólal meg végül rekedten. – Anyám autóbalesetben halt meg. Mi köze ehhez Hernádnak?

– Nem tudjuk – rázom meg a fejem. – De már túl sok a véletlen egybeesés ebben az ügyben. Beleértve az emberrablási kísérletet… És túl sok a hazugság, amelyek közül mégis kiviláglik az igazság.

– Anyám gyilkosával kellene találkoznom? Valakivel, aki kitervelte a megölését? Azzal az emberrel, aki tízéves koromban el akart rabolni, és aki valószínűleg megölte az apámat? – kérdezi hitetlenkedve Li.

– Igen. Vele – bólintok.

70.

– Elutazunk – mondta délután Bandi a barátnőjének. – Úgy pakolj, hogy hajnalban elindulunk.

– Hová, miért?

– Wellnessbe, megünnepeljük az évfordulónkat.

– De hát az még…

– Most van rá lehetőség. Anyádéknak mondd azt, hogy Hévízre megyünk.

– Jesszusom, csak nem… csak nem megcsináltad, amiről beszéltél?!

– Dehogy. Kikapcsolódunk. Mondd meg anyádéknak, hogy Hévízre megyünk egy hétre. Vagy inkább mondd azt, hogy Ausztriába – felelte Bandi, és próbált nyugodtnak tűnni. Sajnos nem lehetett az, mert fél órával korábban kapta a hírt, hogy Szilárdot nem lehet elérni. Ez pedig két dolgot jelent: vagy lelépett, mert forró lett számára a talaj, és valaki feldobta, vagy elkapták. Egyik eshetőség sem volt kecsegtető. Már bánta, hogy a pénzt elzárta, most majd kezdheti azzal, hogy kiveszi reggel. De itt nem maradhatnak, mert bármikor a nyomára akadhatnak. A lányt nem hagyhatja itt, mert veszélyben lenne, és ő maga is zsarolhatóvá válna. Az anyjával pedig csak nem fogják zsarolni… Végül is miért ne utazhatna el a barátnőjével egy hétre?

– Mondd meg őszintén, ha belekeveredtél valamibe…

– Nem kell aggódnod, nem történt semmi. Szeretném megünnepelni az évfordulónkat, tudod, hogy szeretlek.

– Azt tudom, de… Furcsa ez az egész, nagyon váratlanul jött.

– Nincs miért aggódnod – szögezte le határozottan.

71.

– És a benzinkutas? – kérdezte a polgármester telefonon a biztonsági főnöktől. – Tudod, aki az ügyvédekkel beszélt. Nem lehet, hogy ő szerezte valahol a papírokat, és ő a zsaroló?

– Egész nap dolgozott. Már ellenőriztük. Ott állt a kocsija a kútnál, és a kollégája is mondta, hogy hajnaltól ő volt szolgálatban. De megvan, akit el kell kapnunk. A szervező… egyelőre nem találjuk, de már tudjuk, ki az, és hol lakik. Most ellenőrizzük a kapcsolatait.

– Bárki lehetett… bárki… A te dolgod, hogy elkapd!

– Igyekszünk. Túl sok frontot nyitottál, egyszerre rohanunk az ügyvéd után, akit, megjegyzem, a lánnyal együtt elnyelt Hongkong…

– Mert olyan rohadtul ügyetlenek vagytok! Hogy lehetett eltéveszteni, ha már ekkora szerencse ért, és a lány is ugyanazon a gépen utazott?

– Nyugodj meg.

– Nem nyugszom meg, a lány biztosan kiszúrta az idióta embereidet.

– Nem idióták. Értik a dolgukat. Ki gondolta, hogy a lány is elmegy Hongkongba?

– Ha követtétek volna reggel a reptér felé, akkor tudhattátok volna.

– Nem követtük, elég volt a pasijával az a cirkusz. Így is eltört az emberem két ujja. A lány nyilván hazament a szülői házba. Nem volt okunk, hogy ráállítsunk valakit éjszaka a házra. Akkor, ott jól döntött az emberem, akit a lány pasija váratlanul támadott meg.

– Folyton csak mentegetőzöl. Kiküldtél két embert nyaralni Hongkongba a költségemre?

– Az ügyvéd otthon hagyott egy térképrészletet, tudjuk, melyik szállodák vannak ott. Az embereim körbejárják mindegyiket. Holnap lesz eredményünk.

– Nem tudom, meddig maradnak, és miért utaztak így egymás után, de nagyon ajánlom, hogy még ott kapják el őket az embereid. Ez az állás nem egy kibaszott hoteltesztelés, hanem…

– Rendben. Kézben tartom a dolgokat.

– Látom – ingatta a fejét, és miután bontotta a hívást, a kézfejével megtörölte izzadt homlokát. Két napja folyamatosan verejtékezett a stressztől. – Mi van? – bámult a nőre. Ez is. Csak azt szajkózta neki, hogy vitesse el azokat a kibaszott cuccokat. Hogy vitethetné el, hogy ne lássa a fél falu, meg a fél ország, amit csinál? Ügyvéd, aztán ilyen tanácsokat ad.

– Ha ennyire kiborítanak a dolgok, talán fel kellene készülnöd egy másik életre – mondta lassan a nő.

– Mi a faszról beszélsz, Emi?

– Arról, hogy lassan… ideje lelépned. Amíg még lehet.

– Gondolod, hogy egy kis környezetszennyezés miatt börtönben végzem? Te teljesen megőrültél.

– Meg akarsz öletni három embert. Legalább hármat. Ennek már elég súlyos büntetési tétele van – sóhajtott a nő. – Ennél az is jobb, ha visszahívod a buldogjaidat, és lelépsz a feleségeddel. Meg aztán ami még a számládon van… Ha kiderítik, az nagyon nagy baj. Inkább lépj le, elmentek a gyerek után Ausztráliába, aztán tovább, mondjuk Fidjire vagy Balira…

– Jézusom, Emi, miről hablatyolsz? Én Litvérvár polgármestere, elismert vállalkozó vagyok, sportklubokat és anyaotthonokat támogatok, az ég szerelmére!

– Hát jó. Csak majd ne mondd, hogy nem szóltam – állt fel a nő a székből. Kivett két ropit a tálból, és határozott, ringó léptekkel az ajtó felé indult. Kurva, gondolta a polgármester. Ez a kurva is lassan ellene fordul. Mindenki, az egész világ. Szerencsére annál ő erősebb, mint hogy megadja magát.

Hajagos a kanapén ülve várta a feleségét. A gyerek a szobájába zárkózott zenét hallgatni. Hát ki tudja, még az is lehet, hogy tényleg így van, és nem az iPadjét buzerálja, ahogy szokta, gondolta a férfi.

Hallotta, ahogy Emi kocsija begördül a kapun. A felesége még húsvétkor is dolgozik, még ilyet, a polgármester is bement az irodájába. Persze ez a faluban nem tűnik fel, amíg a falu vezetője ott van a templomban, amikor kell. De most kisebb dolga is nagyobb annál, mint hogy megünnepelje a húsvétot, és készüljön az újjászületésre.

Emi tűsarkú cipőben, szűk, térdig érő szoknyában volt, testhez simuló pulóvert viselt, és a két kezét fázósan keresztbe tette a mellén.

– Még ilyen fura időt – mondta, és mosolygott. – Egyik nap meg lehet sülni, a másik nap meg már fűteni kell. Tegnap mezítláb voltam, és bántam, hogy nem szandált húztam. Most meg megfagyok.

– Pedig kocsival mentél.

– Benéztem az irodámba is, elmentem tankolni, és tettem egy kört. Aranytárlóig elmentem, aztán vissza. Az új életünkön gondolkoztam.

– Egyelőre még a régiben vagyunk, és én ezt is szeretem. – A férfi felállt és odalépett a nőhöz, magához ölelte, és megcsókolta a nyakát.

– Megpróbálom rávenni, hogy lépjen le a családjával együtt. – Mindig a neve nélkül említette a polgármestert.

– Ugyan miért jó az nekünk?

– Az már menekülés. Könnyebben borulna a bili.

– És mit mondott?

– Teljesen kivan. Verejtékezik, vörös az arca, fújtat. Tajtékzik. És nagyon fájlalom, hogy ráuszította a buldogjait Fodros fiára, Hongkongban keresik őt meg a jelöltjét. Erről te tehetsz…

– Hagyd már.

– Nem nézhetek többé a szemébe, ha… Ezért is próbálom meggyőzni a mi drága polgármesterünket, hogy lépjen le. Akkor már a takarítással foglalkoznak majd, és vissza fogják hívni azokat az embereket, akik a Fodros-fiú után koslatnak. Ha ez így lesz, utána ismét csak a mi forgatókönyvünk lép életbe.

– És mit mondott a javaslatodra?

– Hogy nincs oka menekülni, szerinte ő köztiszteletben álló polgármester és üzletember. De beleültettem a bogarat a fülébe. Jobb szabadon élni egy fehér homokos tengerparton, vagy a fene tudja, milyen zsúfolt világvárosban, mint egykor köztiszteletben álló expolgármesterként bevonulni a sittre.

– Bizony. De nekünk ez is jó, az is jó – túrt bele a nő formára szárított frizurájába.

– Azért várjuk ki a végét. És akkor majd színre lépünk.

– Oké, de most együnk sonkát és tojást.

– Mérgezett tojást nem eszem.

– Nagyon vicces.

72.

– Ma komolyan beszéltem Li-vel – jelentem be ünnepélyesen, és próbálom a tekintetemet a vizenyős halszemen tartani. Nem értem, miért nyomja bele az arcába a telefont. Miért nem tudja távolabb helyezni?

– Na végre. Itt az ideje, hogy ne a saját dolgodat helyezd előtérbe. – Elégedettnek tűnt az öreg hangja. – Ugye sikerült meggyőznöd?

– Nem hajlandó utazni.

– Nnnna… nem erről… volt szó… – Alig tudja kipréselni a szavakat. Élvezem a pillanatot, egy kicsit hosszabb szünetet tartok, mint amekkora indokolt lenne.

– De ha maga ideutazik, akkor hajlandó egy találkozásra.

A halszem összeszűkül. A szemhéj lecsukódik, és csukva is marad néhány másodpercig. Csend van, hallgatunk. Ő is, én is. És a két lány szintén, akiknek a jelenlétéről az öreg nem szerezhet tudomást.

– Egyszer már elmentem miatta Hongkonba, aztán ő nem volt sehol. Hajlamos a nyom nélküli eltűnésre.

– Ezúttal biztosan nem fog eltűnni. Megígérte nekem.

Megint hallgat, gyanakodva méreget a szemével. Olyan érzésem támad, hogy jobb lenne kimenekülnöm a képből. Tudom, hogy Li hallgatja és teszteli az öreget, és még mindig nem vagyok benne egészen biztos, hogy tartani fogja, amit ígért.

– Az nagyon nagy út. Keveset utazom mostanában. Néha elmegyek a céghez, és a nyarakat New Yorkban töltöm, aztán jövök is ide vissza. De az kisebb távolság.

– Nem tudok mit mondani. Li nem hajlandó elutazni.

– Mit mondtál neki? – Megint gyanakvó a tekintete.

– Azt, hogy valószínűleg maga, vagy a maga egykori kollégája az apja, és hogy a régi dolgokról akar beszélni vele. De akárhogy is, maga az apjának tartja magát, és gondoskodni akar róla, az életéről. Nincs más leszármazottja, és már régóta szeretne kapcsolatba lépni vele. Ezt mondtam.

– Mit mondott neki az anyja az apjáról?

– Ezt nem tudom. Nem avatott be az intim részletekbe. Én pedig milyen alapon kérdeztem volna?

– Elhitte, hogy lehetek én az apja?

– Nem tudom. Li nem valami közlékeny, és én nem tudok az arckifejezéséből olvasni.

– Meg sem lepődött?

– De, talán meglepődött, ám nem igazán mutatta – sóhajtok. – Nem tudom őt megfejteni.

Boch Hernádnak, esküszöm, diadalittasan mosolyog a szeme.

– Tehát hajlandó velem találkozni Hongkongban?

– Igen, de a mi megállapodásunk is módosul. Vagyis, nem én viszem el a lányt, hanem maga jön ide, és ettől még megadja, amit ígért.

– Pofátlan vagy, Balázs.

– Én betartottam, amit ígértem. Megszerveztem a személyes találkozót. De siessen, mert Li a jövő hét végén egy konferenciára utazik.

– Átgondolom. Maradj internetközelben. Hamarosan visszahívlak.

A bonviván. Most meg játssza az eszét, ezen dühöngök, amikor látom, hogy Boch bontotta a hívást. Lea laposakat pislog, de azért mosolyog.

– Ide fog jönni – mondja. – Fél lábbal már a célban van.

Li maga elé mered. Ami azt illeti, elég kemény lehetett számára ez az este. Nem is tudom, hogyan mertük mi megmondani neki, hogy ki lehet az apja, ha az anyja sosem állt elő ezzel. Nyilván csak azért, amit az apám mondott nekem a londoni reptéren… ha nem tudnám, amit tudok, nem lett volna pofám nekem közölni ezt egy vadidegen nővel. Nincs kedve beszélgetni. Ülünk hárman a szobámban, mély csendben, egészen addig, amíg Boch Hernád vissza nem hív, és megadóan közli, hogy akkor másnap repülőre száll. Felírom, hogy mikor érkezik, és melyik hotelben száll meg. Azzal nyugtatom, hogy mire megérkezik és felhív, tudni fogom a találkozó időpontját és helyszínét.

Miután elbúcsúzunk, beszélni kezdek. Némileg összefüggéstelenül. Érzem, hogy meg-megrándul egy kis izom a szemhéjamban, és tudom, hogy ez már nem is annyira az idegességtől van, hanem inkább azért, mert végre úton vagyunk a cél felé. Bár mint a gép, robot üzemmódban csináltam a dolgomat, de talán csak azért, hogy ne hagyjam magam megállítani – miközben nem vagyok biztos benne, hogy megvalósulhat, amit kitaláltam.

Szóval most csak jártatom a számat arról, hogy mennyire nem hittem benne ma délután, amikor Li elvitt ahhoz a furcsa asszonyhoz, hogy egyszer csak igent mond a kérésünkre, és hajlandó találkozni Boch Hernáddal.

– Mi történt azon a különös helyen? – kérdezi Lea.

– Nem tudom. Szerintem… semmi. Talán megnézte a papírjaiból a jövőt – mosolygok.

– Bementél a leghátsó szobájába – szólal meg Li. Ó igen. A kígyó. Elvörösödöm. – Ez azt jelentette, hogy bátor vagy, és kíváncsi.

Hm. Ezek szerint vízhajtó volt a teában, csak hogy teszteljék a bátorságomat? Már majdnem megkérdezem, de érzem, hogy nem űzhetek csúfot egy olyan „rituáléból”, ami talán sokat jelent Li-nek.

– Valamint tudom, hogy becsületes vagy.

– Ezt az asszony mondta?

– Igen. És azt is, hogy ott leszel az esküvőmön.

Mély csend száll ránk. Li magánéletéről semmit sem tudok, nem beszélt az esetleges vőlegényéről vagy barátjáról. Nem értem a kínai öregasszony látomását, de talán azt jelenti, hogy vagy a napokban lesz Li esküvője, vagy jól jövök ki ebből az egészből. Eldöntöm, hogy inkább az utóbbiban kezdek hinni.

Li elmegy, azzal távozik, hogy másnap egyeztetjük a részleteket. Mire elbúcsúzom tőle az ajtóban és visszamegyek a szobába, azt látom, hogy Lea ruhástól fekszik a kanapén, és alszik. Tétovázom, nem tudom, mit tegyek. Fel kellene ébresztenem, hogy menjen át a saját szobájába. Ehhez nincs szívem. Tanácstalanul állok a szoba közepén. A lovagiasság szabályai szerint, ha már a szobámban aludt el, neki járna a franciaágy. Ezt tanultam anyámtól, ha nem is szó szerint erre az esetre vonatkozóan. De csak nem cipelhetem át az ágyba!

Végül kiveszek a szekrényből egy takarót, finoman ráterítem, majd csendben kimegyek a fürdőszobába.

Egy nő alszik a szobámban! Egy Nő. Dorina óta ilyen nem fordult elő velem. Na jó, nem fantáziálgatok, mert Lea csak a kolléganőm. Volt egy eltévedt csókunk, de ennyi, sajnos.

73.

– Ha megmondja, kitől kapta a megbízást, megtarthatja a pénzt.

Ez volt a kulcsmondat. Egyébként is ki lehetett volna verni a válaszokat a lókötőből, aki a szatyorosztást megszervezte, de a biztonsági főnök kezdett komolyan aggódni amiatt, hogy a polgármester mindent erőszakkal akar megoldani, és lassan elveszíti a belátását, a józan eszét. Minél több nyomot hagynak maguk után, annál sebezhetőbbek ők maguk is. Egyáltalán nem tartotta indokoltnak, hogy kiveresse a szart is valakiből, ha az információt másképp is meg lehet szerezni. Különben sem az ő pénze bánta, és nem is gondolta, hogy a polgármesternek az összeg fáj a legjobban, amit a zsarolónak kifizetett, legalábbis a biztonsági főnök most úgy ítélte meg, jobb, ha a pénzt veszni hagyják. A fiú azt mondta, hogy háromszázezer forintot kapott a segítségért. Nyilvánvalóan hazudott, de őt nem érdekelte.

A kispályás gazember pedig elárulta, ki a megbízója.

Hát egyetlen percig sem csodálkozott, de azt is tudta, hogy ezt az információt nem szabad még megosztania a polgármesterrel, mert amilyen idegállapotban van, a végén még rágyújtatja a házat a benzinkutas anyjára vagy a barátnőjére.

Az emberei körbeszimatoltak. Bandi és a barátnője reggel elhagyták a falut, wellnesselni indultak Ausztriába. A boltot a lány anyja nyitotta ki, és többeknek elmondta, hogy most már talán érik az esküvő a lánya és Bandi között.

Ő maga úgy határozott, nem nyomoz azután, hogyan oldotta meg a benzinkutas, hogy úgy tűnjön, mintha dolgozott volna a pénzátadás napján. A társát megdolgozhatták volna, de ha Bandinak egy csöpp esze is van, senkinek sem számolt be a további terveiről, arról, hogy hová megy a barátnőjével. Szökésben volt, őt kell elkapni, és érdemes lenyomozni, honnan szerezte azokat a papírokat. Ez a fontos, és nem az, hogy feltűnést keltsenek. Remélte, hogy a polgármesterhez nem jut el Bandi „wellnesselésének” a híre, mert akkor önálló lépésre ragadtathatja magát, aminek semmi értelme, és rohadt nagy bajt keverhet. Személy szerint egyre jobb ötletnek tartotta, amit az okoskodó ügyvédnő javasolt a polgármesternek: lépjen olajra. Akkor minden megoldódna, mindenki más tiszta maradna.

Ha a polgármesterrel egyetért, akkor már ki kellett volna rúgatniuk a tévétől az ügyvéd srác haverját, aki pedig látszólag csak baráti segítséget nyújtott, de amilyen megszállott a polgármester, akár végrehajtatta volna velük a tévés likvidálását. Ebből is látszik, gondolta, hogy a férfi már nem ura önmagának, és nem ura a tetteinek sem. Ezzel pedig akár még őt is bajba keverheti, holott az ő saját vállalkozása tiszta, és eddig nagyjából a keze is tiszta maradt (leszámítva egy-két korábbi esetet, de a dolgok sosem fajultak idáig, mint most).

Meg kell találnia Bandit, ha a polgármesternek akar eleget tenni, hogy továbbléphessenek, és kiderüljön, honnan jutottak el hozzá a papírok, amelyek kompromittálhatják Litvérvár első emberét. Ugyanakkor pedig… talán van egy másik út is. Igen, miért is ne?

Egy ötlet homályosan kezdett megfogalmazódni benne, de még úgy is elszégyellte magát, hogy hosszú távon jó megoldásnak tűnt.

A Hosszú nem vette fel a telefont. Ki sem csengett.

Mi a franc történt? Ezek kikapcsolták a telefont, és valóban nyaralgatnak? Vagy hagyták lemerülni? Bár csináltak már néhány hülyeséget, ez a két ember majdnem mindig teljesítette a feladatát, különösen akkor, ha gyorsan, határozottan kellett elintézni valamit. Valakit.

El kell érnie őket! Nem lehetnek ilyen hülyék. Talán csak az a helyzet, hogy éjszaka van ott, Ázsia csücskében. Persze ez nem mentség. A telefont nem szabad akkor sem kikapcsolni. Dolgozni mentek, és nem nyaralni! Milyen hülye volt, hogy nem akarta tudni, pontosan hol szállnak meg! Persze amiről nem tud, azt nem fordíthatja ellene senki…

A terv már megvolt a fejében, de jelenleg a két kulcsembere a Hosszú és Medve volt, akik egy másik kontinensen tartózkodtak, és a jelek szerint egyáltalán nem zavartatták magukat amiatt, hogy nem tudja őket elérni a főnökük.

Pedig a terv, amit megbeszéltek, megváltozik. De egyelőre csupán ő tud erről. Az egész stratégiát át kell gondolnia, mindent újraterveznie, és el kell érnie a két emberét Hongkongban.

74.

Hajnalban arra ébredek, hogy felgyulladt a villany. Hunyorogva nézek fel a párnámról, és azt látom, hogy Lea vonul át a szobán, és lehet, hogy tévedek, de mintha csupán egy fürdőlepedő lenne az összes öltözéke. Lehunyom, majd óvatosan újra résnyire kinyitom a szemem. És összetalálkozik a pillantásom Leáéval. Az ágy mellett áll, majd lassan, nagyon lassan leereszkedik mellém az ágy szélére. Felkönyökölök, bár tartok tőle, hogy ezzel elriasztom.

– Jet laged van? – kérdezem halkan. – Nem tudsz aludni?

– Te betakartál – suttogja. Kalapál a mellkasomban a szívem.

– Be – teszek rövid vallomást. Lehajol hozzám. Kiszakad a mellkasom. Megérintem a karját. Tényleg csak megérintem, megfogni nem merem. Tudom, én voltam a stréber az évfolyamon, és ez talán az egész életemre kihat, nem merek megérinteni egy nőt, aki tetszik nekem.

Aztán Lea már bent van mellettem az ágyban, a paplan alatt.

Nem is emlékeztem rá, hogy ilyen a csókja. A múltkori határozott volt, ez pedig puha, finom, és lassan alakul egyre gyengédebbé. Meg fogja bánni? – átfut az agyamon a kérdés, amit egy efféle ajándékhelyzetben csak egy ilyen idióta tehet fel magának, mint én. De már érzem, ahogy a teste átsüt a paplanon, és nem is tudnék visszakozni, ha akarnék sem. A mutatóujjammal az arcát érintem meg, aztán végigfuttatom az ujjamat a nyaka finom bőrén, a vállán, majd megállapodik a kezem a mellén. És akkorra már elveszítek minden kontrollt és félelmet. Lea csókolja a számat, és a csípőmet szorítja a kezével. A hasán kalandozik a kezem, aztán kicsit lejjebb ugrik, a hosszú combjára, majd mégis vissza… a forró puncijára. Kemény merevedésem van, azonnal belehatolnék, de csak a kezemmel fedezem fel a testének minden nyílását. Már a nyakát csókolom, ő pedig, miközben felnyög, megmarkol, de úgy rendesen. Végigcsókolom a testét, elég nagy önuralommal, aztán hanyatt fekszem az ágyon. Ő pedig, mintha összeszoktunk volna, fölém helyezkedik, és óvatosan, lassan belecsúszik a farkamba.

Végünk van.

Egyikünk sem szólal meg utána. Elégedett vagyok magammal, ahhoz képest, hogy ennyit vártam rá, hogy többször fantáziáltam róla, mint kellett volna, hiszen mióta Hongkongban vagyok, elalvás előtt csak ő járt az eszemben, meg napközben is gyakran; szóval ehhez képest nem mentem el idő előtt, és azt hiszem, Leának is jó volt. Nem tudom biztosan, de remélem. Mutasson nekem bárki egy férfit, aki biztosan, száz százalékig biztosan tudja, hogy a nőnek is igazi orgazmusa volt. Mindkettőnk teste síkos az izzadságtól, Lea a mellemen pihenteti az arcát, a haja csiklandozza az orromat, tüsszentenem kell, de igyekszem uralni a helyzetet.

– Balázs – sóhajt végül Lea.

– Lea – felelem. Nem tudom, mit is mondhatnék, ami nem hangzik csöpögősen és romantikusan.

– Tudod, úgy érzem, mostanában jó dolgok történnek velem – mondja. Ez számomra felér egy hatalmas szerelmi vallomással.

– Hát még velem – felelem, és belepuszilok a hajába. Majdnem kicsúszik a számon, hogy ő a legjobb dolog, „ami” történt velem, de ez tilos, ennyit még én is tudok, akinek azért túl nagy szerelmi múltja nincsen. Pedig szívem szerint mondanám. De még korai. Ne feledjük Dorinát, aki szünetet kért, arra hivatkozott, hogy meg kell találnia önmagát, aztán összejött az apámmal és gyereket szült tőle. Szóval nem kapkodhatom el a vallomást, még ha kikívánkozik is belőlem. Ráadásul Lea hivatalosan még férjnél van. Nem akarom elvenni feleségül, ez nem azért futott át az agyamon. Vagy mit tudom én. Össze vagyok zavarodva. Eszembe jut, amit a bátyám mondott. Hogy én minden nőt, akivel összejövök, feleségül vennék. Felnevetek.

– Mit nevetsz?

– Semmit.

– Semmit?!

– Hát, jókedvem van.

– Mondd el, min nevettél!

– Eszembe jutott a bátyám.

– És?

– Semmi és. Csak úgy eszembe jutott, amikor… nem is tudom.

– Aha – bólint. Csókolózunk, és összebújunk. Van egy saját szobája, de láthatóan nem tervez átcuccolni. Boldoggá tesz.

– Boldog vagyok – súgom neki. Persze aztán leharapnám a nyelvem.

– Én is – feleli. Ő is. Ő is? Ő is! Igen, miért is ne?

Reggel, miután egy újabb forró együttlét után felülünk az ágyban, nekem kell kitalálnom a stratégiát. A gépen a két férfi Leát követte, tehát őt ismerik. Valószínűleg rólam is láttak már fotót. Viszont alighanem fogalmuk sincs róla, hogy Lea hol szállt meg, és ez jó hír. De valahol mégis ránk találhatnak.

Kockázatos már ez az egész.

Amíg Lea a zuhany alatt áll, visszaemlékszem arra, amit az apám mondott Londonban, a reptéren, Gordon Ramsay éttermében.

– Litvérvár polgármesterének volt egy ügye, emberölés miatt nyomoztak, és gyanúba keveredett. Végül véletlenül nem találtak idegenkezűségre utaló nyomot, balesetnek minősítették az ügyet. Ha Emi nem lett volna ott, akkor másképp alakul.

– Mire akarsz ezzel figyelmeztetni? – kérdeztem.

– Szerintem érted, amit mondok. És azt is tudnod kell, hogy a polgármesternek van egy saját hadserege. Rendben, nem hadsereg, de szerződésben áll egy őrző-védő céggel, amelyiknek a vezetője egy volt nyomozó, aki szolgálatban annak idején megölt két embert. Az ügyészség felmentette, önvédelem volt, de ezek az emberek nem haboznak, ha valaki sérti az érdekeiket. Márpedig, és ezt Emitől tudom, hogy utánad hajsza indult, Balázs. Meg akarnak ölni.

Hallgattam. Mit feleltem volna az előző litvérvári kalandunk után? De amúgy is hihetetlennek tűnt akkor még, hogy igazi hajsza indult volna utánunk. Azt el tudtam hinni, hogy lehallgatják az irodát, talán még a lakásomat is. De azt, hogy „hajsza” indult volna utánam, ráadásul meg akarnának ölni, meglehetősen erős feltételezésnek tartottam.

És most itt van a két ember, akik (valószínűleg) Leát követték már Budapesten is, akiknek benne volt a kezük Lea táskájának ellopásában… és ami még hihetetlenebb, hogy Lea leleményessége miatt az eredeti papír anyáméknál van. Hozzájuk nem fognak eljutni, miért is gyanakodnának rájuk?

Aztán apám azt mondta:

– Nem tudok mindent elintézni, Balázs. Nem tudlak megvédeni. De azt megígérem, ha szólsz, hogy valóban bajban vagy – ha már nem hallgatsz most rám –, akkor megpróbálok mindent, hogy biztonságban csinálhasd végig, amit akarsz.

Nem tudtam, és most sem tudom, hogy konkrétan mit jelent az ígérete. De most kezd körvonalazódni előttem, hogy mire célzott a maga suta és büszke módján. Hogy amikor gáz van, Hajagos feleségén keresztül leállíthatja a hadjáratot, ami ezek szerint utánunk indult.

Talán erre célzott.

És talán itt az idő segítséget kérni? Csak hát: miért nem állíttatta le már az elején, ha hatalmában állt? Miért vár a kérésemre? Nyilvánvalóan csak azért, mert fitogtatni akarja a hatalmát és az erejét.

Nem várhatok tőle semmit.

Magamnak kell megoldanom a dolgokat.

– Elmegyünk várost nézni? – kérdezi Lea. Biztonságosabb lenne a hotelben ülni, de természetesen meg akarom mutatni neki, amit eddig láttam, és persze jó lenne együtt felfedezni mindazt, ami még kimaradt.

– Naná – felelem.

75.

Hosszú és a társa reggel kezdték a körbejárást. A főnökük által kijelölt területet kellett átfésülniük, vagyis a szállodákban érdeklődniük egy magyar nő után. Még a nevét is tudták, és talán az esetleg óvatos hongkongiakat is megnyugtatja, ha megtudják, hogy ők a nő honfitársai.

A Hosszú pöntyögött egy kicsit angolul. Régebben egy hajón dolgozott, segédpincérségig vitte, ott ráragadt valami. A mosogatásból addig nem is léphetett elő segédpincérré, amíg nem tudott beszélni a vendégekkel. Néha bánta, hogy nem maradt abban a szakmában, de a főnöke mégis jobban megfizette, meg aztán otthonosabban érezte magát Magyarországon, mint egy folyamatosan imbolygó hajón. De eljutott életében jó néhány helyre, még ha Hongkongba nem is. Nem volt ráírva az arcára a bizonytalanság, mint a társáéra, aki számára túl egzotikus és túl zsúfolt volt Hongkong, és a saját bevallása szerint eltévedt volna egyik saroktól a másikig. Holott ez nem jó, ha teljesíteni akarják a megbízást.

A Hosszú előző este kikapcsolta a telefont, amit a főnökétől kapott, mert lemerülőben volt, és töltőjük nem volt hozzá. Azt majd venniük kell. De így legalább nem kérdezgeti tőlük kétóránként, hogy találtak-e már valamit.

Alaposak ők, és lehet, hogy a lány valahogyan átverte őket még Budapesten, amikor órákra eltűnt a szemük elől, meg esetleg azzal a levéllel is, de most Hongkongban vannak, ahol az ügyvéd és a segédje is legfeljebb azzal a magabiztossággal mozoghatott, mint ők ketten Medvével.

Hotelről hotelre haladtak, nem hagyták ki a panziókat sem. Még ma meg fogják találni őket.

A Hosszút nem érdekelte, mit keresnek ezek Hongkongban. Megkapta a feladatot, és mivel még sosem csalódott a főnökében, most is végre fogja hajtani, amire utasította.

76.

Azt hiszem, nem is a szex volt a legjobb, hanem az azt követő érzés, amit úgy tudnék megfogalmazni, hogy azt éreztem, mintha már hónapok óta együtt lennénk. Holott még alig ismertük egymást, mégis megéltünk együtt egy csomó mindent. Bár még csak most feküdtünk le egymással, de már tudom, hogyan szereti a kávét, hogy csavargatja a mutatóujjával a haját, ha valamin nagyon gondolkozik, hogy mit gondol az apjáról…

Apropó, az apja. Lea egyetlen szót sem ejtett a nála elveszített mobiltöltőmről. Azt sem tudom, megtalálta-e. Egyelőre nem hiszem, hogy gyanúba keveredtem volna, bár még mindig nem gondolom, hogy nincs okom ettől tartani. Mivel most túl sok aggódnivalóm lenne, így ezt hátrébb soroltam magamban.

Leával a csillagkompon, a star ferryn, aztán az emeletes villamoson utazunk. Fogjuk egymás kezét, mint egy szerelmespár, akik kikapcsolódni utaztak ilyen messzire. Összevillan a szemünk, csókot váltunk, nem engedjük el egymás kezét, néha magamhoz húzom a derekát, amikor senki sem figyel, benyúlok a pólója alá, nevetünk, suttogunk egymás fülébe, együtt kóstoljuk meg az utcai árusnál a fene tudja, milyen sült húsdarabokat, beleérintjük a mártásba, aztán egymás szájába adogatjuk, jesszusom, hogy milyen régen volt részem ebben az érzésben, és mekkora hülye vagyok, hogy tudtam enélkül élni. De hát amikor éppen magamhoz térek a kábulatból pár másodpercre, akkor az is tudatosul bennem, hogy ahhoz, hogy átéljem ezt az érzést, kellett valaki, aki kiváltja belőlem.

Kora délután érünk vissza a szállodához. Már a bejáratnál vagyunk, amikor Lea visszaránt az utcára, és húzni kezd maga után.

– Mi történt?

– Itt vannak az üldözőim, a hallban ülnek – feleli sápadtan. – Tudják, hogy itt lakom.

– A francba. – Gondolkodom, mit kellene tennünk. Nem mehetünk vissza a hotelbe, de ott van a laptopom, a cuccaink… most mégsem lenne jó visszamenni. – Várj, van egy ötletem – jut eszembe valami. Előzőleg, amikor egyedül szédelegtem a városban, nem messze a szállodától láttam egy parókaboltot. Magammal húzom a lányt.

– Hová megyünk?

– Parókát veszünk.

– Nekem?

– Nem, nekem.

Vagy húsz percig nézelődünk, mire megtaláljuk azt a parókát, ami természetesnek tűnik, legalábbis abban az esetben, ha valaki csak futólag néz rám, és amivel teljesen más az arckarakterem, mint a saját, rövidre vágott hajammal. Ez a paróka barna, természetes hajból készült, mint megtudom az eladótól, és a fülem alá, majdnem a vállamig érnek a hullámos tincsek. Nem bírom ki röhögés nélkül, olyan vagyok, mint egy zenész a kilencvenes évekből. Egy fiúzenekar sztárja.

Leát, bár velem akar jönni, egy kávézóban hagyom, ahonnan rálát a hotel bejáratára, és a lelkére kötöm, hogyha nem jönnék ki fél órán belül, ne jöjjön utánam, hanem hívjon fel valakit, és mondja meg, amit üzenek. Leírom neki a számot is.

Hát igen. Az apám számát.

Háborúban nincs önérzet.

Bár európainak nézek ki, elvileg nem lenne okom arra, hogy elmaszkírozzam magam, és ezt talán Lea követői is sejtik. Ezért remélem, hogy nem fordítanak rám túl nagy figyelmet, ha meglátnak. Ők Leát várják, vagy talán kettőnket, és nem egy copfos, bohém zenészt.

Egy utcai árusnál nagyjából ezer forintért vett napszemüvegben lépek be a hotelbe, parókában. Azonnal a szemembe ötlik Lea leírása alapján a két férfi: egyikük vékony és nagyon magas, a másik köpcös. A köpcös a bejáratot, a magas pedig a liftet figyeli.

Senki sem hederít rám.

Igyekszem lazán, csak úgy, mint egy gondtalan szállóvendég, zsebre dugott kézzel beszállni a liftbe. Belekeveredem egy kínai csoportba, és együtt lépek be velük, majd amikor megérkezünk az emeletre, sietősre veszem. A szobában Lea utasításai alapján pakolok össze.

Csak néhány cucc szükséges, az útlevelek nálunk vannak, a pénz és a kártya is, de kell még a laptopom, Lea kisbőröndjéből fehérnemű, nekem egy póló, alsógatya, és a töltők. A többi maradhat.

A holmik elférnek abban a vállon átdobható, hippis táskában, amit szintén az utcán, egy műanyagtáska-árustól vettem Leával az imént. Így nem leszek gyanús, ha nagyobb táskával vagy a saját laptoptáskámmal mennék, gyanút kelthetnék. Utóbbival azért, mert talán már otthon, korábban is figyeltek, és látták a táskát. Tudom, kicsi az esély, hogy azonosítják, hasonló laptoptáskák ezreivel járnak az emberek, de hülyeség lenne ilyesmin megcsúszni.

Az órámra nézek. Tizenhét perc telt el azóta, hogy Leával találkoztam. Ideje indulni, nehogy véletlenül tényleg felhívja az apámat, ráadásul ok nélkül.

Szerencsém van, mert a liftben már utazik három európai férfi. Ketten együtt vannak, beszélgetnek, a harmadik a lift jelzőgombjait bámulja, és egy térképet szorongat a kezében. Együtt szállunk ki, szándékosan lassú tempóra kényszerítem magam, és óráknak tűnik, mire kijutok a bejáraton. Elsétálok a kávézó előtt. Lea bentről figyel, azt nézi, nem követnek-e az ismerősei. Ha nem, akkor tíz perc múlva találkozunk egy Tiger nevű patikában. Ha igen, akkor egy kínai ember fog utánam jönni, és megmondja, hová menjek, legalábbis Lea így tervezte. Azt mondta, ne aggódjak, simán ellát utasításokkal egy helyit, hogy az pontosan végre fogja hajtani, amit kér tőle. Ebben nem kételkedem.

Mire megjön, már lassan a nyugtatók közt keresgélek. A kezemben van egy csomag varázserejű ginzengkapszula, amikor végre csilingel az ajtó. Annyira megörülök Leának, hogy megveszem a kapszulát.

– Ez mire jó? – kérdezi.

– Nem követtek? – kérdezek vissza felelet helyett.

– Senki a világon. Elhoztál mindent?

– Igen – veregetem meg a táskát. – De szerintem menjünk erről a környékről, és hívjuk fel Li-t. Ugye nem telefonáltál az apámnak?

– Miért, kellett volna?

– Dehogy. Na menjünk. Megveszem ezt a szert.

– Mire jó?

– Nem tudom. Varázsereje van. Na induljunk.

Tíz perccel később már messze vagyunk a hoteltől, és megnyugodva szorítjuk egymás kezét. Holott nagyon idegesítő, hogy máris megtalálták a szállodát Lea követői.

77.

Már egy ideje gyanakodott a benzinkutasra, aki simán leállt beszélgetni az ügyvéddel, amikor Hajagos megbízására először járt a faluban. Hajagos, a régi barátja, az igazi fura fazon. Felhúzta magát azon a baromfipusztuláson, elment hozzá, hogy kártalanítsa, és miután ő nemet mondott, ráeresztett az egész falura egy budapesti ügyvédet. Ha Hajagos egy kicsit is türelmesebb lett volna, egy kicsit alázatosabb, vagy visszament volna hozzá még egyszer, netán kétszer a problémájával… akkor minden elsimult volna. De az a csirkeszaros ember nem volt alázatos sosem, lehet, hogy ezt a feleségétől tanulta. Azonban a polgármester biztos volt abban, hogy nem Emi tanácsára fordult ezekhez az ügyvédekhez Hajagos. Ment az mindig a saját feje után. Hogy most látja-e, mekkora szart kevert, csak azért, mert féltékeny… ki tudja. Még tán élvezi is.

Aztán itt a falu reakciója. Nem volt ő se süket, se vak, hogy ne lássa meg: kezdenek változni a dolgok. Remélte, nem mindenkihez jutott el a hír, hogy megbomlottak az erőviszonyok, legalábbis ideiglenesen, de a benzinkutas elsőként kezdett pofázni, ráadásul nem rettent vissza, amikor kigyulladt a házuk. Vakmerő és pénzéhes volt. Most meg eltűnt. Amikor tankolni ment, akkor tudta meg, hogy szabadságon van. Wellnessbe vitte a lányt Ausztriába. Wellnessbe, Ausztriába? Még mindig az anyjával lakik, és akkor ilyesmire költ? A polgármester egyből gyanút fogott. Szólt már kétszer annak az idióta Andrásnak, a biztonsági emberének, aki először nyugtatgatta, de másodszor már határozottan lebeszélte arról, hogy a benzinkutast gyanúsítsa. Hát honnan a fenéből volt pénze rá, és miért utazott el pont most, amikor a zsaroló megszerezte a pénzt? Túl erős lenne ez véletlen egybeesésnek. De a biztonsági főnöke kötötte az ebet a karóhoz, hogy a benzinkutas a pénzátadás napján dolgozott, egészen délutánig, nem tudott volna ott lenni. Néha olyan ez az ember, mintha nem is akarná ellátni rendesen a munkáját, gondolta.

Magára maradt. A biztonsági főnök azt hiszi, hogy ő csak találgat és blöfföl, Emi arra biztatja, hogy lépjen olajra… Mintha az a nő megtehetné, hogy parancsolgat neki.

Visszaemlékezett azokra az időkre, még régen… amikor együtt jártak. Egy bő év volt, de sosem fogja elfelejteni. Az első csók, az első szex, azok a smárolások a tóparton, Emi kérése, hogy amikor majd mindketten diplomát szereznek, házasodjanak össze… Aztán minden megváltozott. Hajagos Józsi, az a kis birkaarcú srác az osztályból, aki végül az ő barátja lett, közel került Emihez, és mi lett a vége? Hát ezt bárki láthatja. Bár a sok-sok csatát, amit a barátság címszó fenntartása mellett vívtak Hajagossal, általában a polgármester nyerte, de a legfontosabb tétet, Emit elveszítette.

Azt hitte, ha Emi barátnőjét, Barbarát megkörnyékezi, akkor Emi visszatér hozzá. Hát nem. Azt hitte, ha Józsit bevonja a szexpartikba, amikbe akkor ő már rendszeresen járt, és kompromittáló felvételeket készíttet róla, Emi majd észhez tér. Hát nem. Pedig később is bevonta egyszer, részegek voltak, de ő annyira nem volt részeg, hogy ne készítsen Hajagosról jó kis fotót, amit csakis pornófotónak lehet nevezni.

Emi soha többé nem jött vissza hozzá, és ő a mai napig érte epekedik. Ez a győztes epekedése persze, azé a győztesé, aki még nem veszített háborút, csak kisebb csatákat.

Csak most, hogy Emi azt javasolta: utazzon el, tűnjön el a föld színéről Barbarával együtt, jött rá, hogy Emit végleg elveszítette, már jó régen, sok-sok évvel korábban, és a nő soha nem fog visszatérni hozzá. Okos és ügyes ügyvéd volt, nem volt alamizsna, amit tőle kapott – bár busásan megfizette –, de ezzel sem érte el, amiben mindig reménykedett: hogy Emi elhagyja Hajagost, és visszatér hozzá.

Ez a felismerés volt az egyik oka a rettenetes idegállapotának. A másik, hogy ismert más embereket, akik hozzá hasonlóan nem szabályosan vezették a hulladéklerakójukat, van, aki egy nagyvárost meg tudna mérgezni, ha az illegálisan nála tárolt veszélyes hulladékot bemosná a víz a földbe, és mégsem fognak elmenekülni. Politikai kapcsolatok nélkül ezt nehéz, hatalmi kapcsolatok nélkül nehéz, de neki is jutott mindebből. Akkor hát mi történik vele, miért pont ő? Ez a falu mindent, ami jó, neki köszönhet. Hát nem látják, hogy itt biztonság van? Hogy nyáron nem kell becsukni az ablakokat, mert senki sem fog betörni? Hogy éjjel olyan díszkivilágítás van a faluban, hogy olvasni lehet mellette? És a karácsonyi segély? Az ingyen fél disznó? Ezeknek semmi sem elég??

Régen bejárt a kocsmába ő is, hogy hallja, mit beszélnek az emberek. Aztán idővel leszokott róla, nehogy alkoholistának tartsák, és ne is próbáljanak rátukmálni többet egy pohárnál. Ő otthon iszik, a magányában.

De most bement. Olyan érzéssel nyitotta ki az ajtót, mintha a múltjába lépne be. Ide járt az apja, meg még a nagyapja is. De talán a dédnagyapja, meg az üknagyapja is ebben a kocsmában ivott. Végigvonult a lelki szemei előtt a család összes egykor élt férfitagja. Mindnek erős volt a keze, hangos a szava, el-eljárt a kezük, de mind határozott volt, tudták, merre kell menni, nem tétováztak egy-egy útelágazásnál. Az apja párttitkár volt, erős, hangos, nem lehetett neki ellentmondani. A nagyapja volt a legjobb rendőr a faluban. A dédnagyapja megvette a falu környéki erdőt. Olyan férfiak, akikre fel lehet nézni. Tőlük örökölte a hatalomra törekvést, az erőt és azt, hogy nem tűrt ellentmondást.

Mindenki elhallgatott a kocsmában, amikor felismerték. Pedig amikor nyitotta az ajtót, még hallotta a duruzsolást, de most ott állt, és mély csend és csodálkozás volt a reakció a kocsmatöltelékek részéről.

– Szép jó estét – mondta. Azok mormoltak valamit, majd egyre érthetőbben visszaköszöntek. – Néha kell egy kis lazítás… – fordult a csaposhoz, és kért egy kupica pálinkát.

Az emberek nem oldódtak olyan gyorsan, mint annak idején. Volt, aki felhörpintette az italát, és elment. A pultnál két férfi, akiket ismert már régről, suttogva kezdett beszélni, holott biztosra vette, hogy amikor belépett, még nagy hangon taglalt valamit az egyikük. A csapos felhangosította a zenét, talán hogy ne tűnjön fel a csend a társaságnak.

Végül a két férfit választotta, leült melléjük a pulthoz. Hogy nem látták szívesen, vagy csak megrémültek, netán megilletődtek-e, nem tudta, de azt igen, hogy egyikük az üzemben dolgozik, a másik pedig talán Aranytárlón. Hát ő sem így képzelte, hogy maga fog nyomozni, de András, aki a biztonságért felel, egy óriási fasz, és nem is látja a veszélyt, vagy ha látja is, nem érzékeli, hogy mekkora.

Két órájába és a csaposnak a beszélgetésbe való bevonásába telt, hogy kiderüljön: a benzinkutas nemigen járt be a kocsmába, csak ha a barátnőjére várt, aki a szomszédos boltban dolgozott. Körülményesen felvezette, hogy ma tankolt, és hallotta, hogy elment nyaralni a fiú, milyen jó is már az élet itt a faluban, blablabla, de erre nem mondtak semmit. Talán nem mesélte el nekik? Hát bizony nem. Ha bement is, ivott egy üdítőt, és kész.

Hát ennyi információ, az egyenlő a semmivel.

– Rendes magától, polgármester úr, hogy törődik velünk! – ezt már a távozásnál kiáltotta oda egy öblös hang. Bólintott. Sosem tudhatja, hogy ezzel mi indulhat el, gúnyolódás-e, a franc ismeri ezeket a kocsmatöltelékeket. – A Jenőnek is utánanézhetne, már rég nem láttuk!

– Azt mondják, a Jenő leszokott – szólt oda a pultos.

– Dehogy szokott az le! Biztos otthon piál. A múltkor láttam, hogy a benzinkutas nála járt. Lehet, hogy zugivók lettek?

– Nem járt a Jenőnél senki, mióta a neje meghalt – kontrázott a pultos.

– Dehogynem. Én láttam a Bandit kijönni tőle.

Ez szöget ütött a polgármester fejébe, de csak megkérdezte, tulajdonképpen melyik Jenőről van szó. Amikor kiderült, hogy Kállai Jenő az ő üzemében dolgozik, arra gondolt, hogy így a legjobb, mert utánanézhet.

Egyáltalán nem volt ötlete, hogy hol keresse a benzinkutast, de ez egy lehetőség. Másnap reggel kimegy az üzembe, kitalál majd egy okot, miért van ott, hiszen sosem szokott arra járni, aztán valahogy Kállai környékére keveredik, hátha megtud tőle valamit, ha már jóban van a benzinkutassal.

78.

Hol magas, hol testes külföldi férfiakat látok, amerre járunk. Hongkong megtelt. Nagyon nehezen találtunk szobát, óriási sétába telt, mire itt végre helyet adtak. Persze a luxushoteleket nem is próbáltuk. Végül egy olcsó szállásra jelentkezünk be az éjszakai piac közelében, de itt van wifi. Csak egy tábla jelzi, hogy itt motel működik, a ház földszintjén masszázsszalon üzemel, a szomszédjában egy kisállatbolt, amolyan díszhal-madár szaküzlet. Felhívom Li-t, és elmondom neki, mi történt. Aggódik, nem érti, hogy találtak ránk, hacsak nem kérdeznek végig ezek az emberek minden hotelt. Az is érthetetlen, hogyan jöttek rá, melyik környéken kell keresni. Ezek szerint, kérdezi, mégis követték Leát?

Hát nem tudom. Csak ez lehet. Összegezve, bár nem tudom, hogyan találtak meg, de azt sejtem, hogy mit akarnak. Eltenni láb alól mindkettőnket. A logikát még értem is. Idegenben vagyunk, ahol könnyen megtörténhet a gyanútlan turistákkal a baleset. Bármilyen baleset.

Boch Hernád délután telefonál, az ágyban fekszünk összebújva, amikor óbégatni kezd a telefon. Lea kivonul a képből, és én beszélek Hernáddal. A terv szerint elmondom neki, hogy hol fogunk találkozni.

– Ugye csak viccelsz? Biztos voltam benne, hogy idehozod Li-t a szállodába – háborodik fel az öreg.

– Boch úr, megszerveztem a találkozást. De a feltételeket nem maga diktálja a dolgok jelenlegi állása szerint. Hanem Li.

– A fene egye meg, Balázs. Jobban jártam volna, ha elküldöm érte az egyik saját emberemet.

Igen is, meg nem is, gondolom, de nem mondom ki.

Miután kidühöngte magát, pontosítjuk a helyszínt, aztán elbúcsúzunk. Lea visszapattan mellém az enyhén szólva is gyakran használt, rugózását vesztett ágyba, és egymásra mosolygunk. Ma este, ha a dolgok úgy alakulnak, ahogy terveztem, minden eldől.

79.

– Beszéltem azzal a kretén biztonsági főnökkel – mondta a nő Hajagosnak.

– Minek hívtad?

– Mert elég volt belőle, hogy azt a gyereket ki akarják nyírni. Bűntudatom van, és az apja…

– Ezt már eleget hallottam. Semmi közünk hozzá.

– Dehogynem. De nem is ez a lényeg. Megmondtam neki, hogy nem eshet baja annak a két gyereknek. Azt felelte, hogy ez nem az én dolgom…

– Én is ezt mondom.

– Feltűnt neked, hogy a barátod – hangsúlyozta gúnyosan a barát szót – köréből mindig kihullik, akivel gondja van? Ezek profik, Jóska. Ezek, ha úgy döntenek, akkor megölik. De nagyon remélem, hogy hallgatott rám. Tudod, mi volt a furcsa?

– Nem. Remélem, hogy ennek a szarságnak már hamar vége lesz.

– Az – folytatta a nő –, hogy nem tiltakozott egy szóval sem, amikor lehülyéztem a barátját. Felvetettem neki is, amit a polgármesternek. Hogy fel kellene szívódnia. És tudod mit? Egyetértett!

– Igen? És ebben mi a furcsa? Lassan már mindenki számára kellemetlen lesz. Nem is tudom, hogy bírtuk ennyi ideig.

– Megvolt a tervünk, még ha nem is azt követtük mindvégig, mert te voltál olyan forrófejű, hogy írtál Fodros Balázsnak.

– Na, elég már, Emi. Meséld el, miért furcsa, hogy a saját testőrfőnöke is az emberünk lelépését szeretné.

– Azt mondta, hogy a polgármester sajnos önálló akciókat szervez, és ő már nem szavatolhatja így senki biztonságát. Nem tudom, hogy pontosan mire célzott, de egyvalamit kiéreztem a szavaiból: a korábbi hűséges ember érzi a főnöke bukását, és eltávolodik tőle.

– Igen, és?

– Őket ismerve nem lehetetlen, hogy tenni is fog valamit, nem a főnöke bukásáért, mert nyilván van néhány terhelő dolog, amit a polgármester tud róla, hanem…

– Hanem?

– Józsi, te lelassultál? Hát nem érted?

– De nem ám.

– Szerintem fontolgatja, hogy kinyírja a polgármestert. Véletlen balesetnek álcázva.

Egymásra meredtek. Egy olyan emberről beszéltek, akit mindketten gyűlöltek, de akit egyszer, korábban, és mindketten másként ugyan, de szerettek. Akarták a bukását, de a halálát nem kívánták. Ugyanakkor évtizedekig zsarolta őket a fotógyűjteményével…

– Nem vagyok biztos benne, természetesen – tette hozzá a nő. – Tehát értelmetlen lenne figyelmeztetnem őt, különös tekintettel arra, hogy már többször próbáltam fúrni nála ezt az Andrást, de láthatóan nem jártam sikerrel.

– Hát akkor majd… kiderül, mit akar ez a fickó. Eldurvult az egész.

– Bizony. Csak Fodros gyerekéért aggódom. Remélem, András megértette, amit mondtam, és visszahívja a pitbulljait, akiket rájuk uszított.

80.

– Emlékszel még a volt titkárnőmre? – kérdezte a polgármester a feleségét, és felhajtotta a pohár pálinkát, amit kikészített magának. A kocsmában nem ihatott kedvére, de valamivel muszáj volt oldania a feszültségét.

– Terire?

– Ühüm.

– Nem kedvelted. Mit akarsz mondani róla?

– Nem tudod, kivel volt jóban a faluban?

– Mindenkivel jóban volt. Nem emlékszel, milyen sokan voltunk a temetésén?

A polgármester töltött még egy pohárkával. Semmi kedve nem volt Teri halálát felidézni, pláne nem akart beszélgetni róla. Csak mordult egyet, amit akár válasznak is lehetett értelmezni.

– Úgy rémlik, volt a faluban egy jó barátnője, de már ő is meghalt.

Ki volt az?

– Várj egy kicsit – gondolkodott el az asszony, majd éles pillantást vetett a férjére. – Nem iszol mostanában túl sokat?

– Azt kérdeztem, ki volt. Tudod a nevét?

– Miért fontos ez most? Nincs más dolgod? Mit foglalkozol a volt titkárnőddel?

– Mert fontos. – Próbált uralkodni magán, nem akart ordítozni. Barbara rendes asszony, tisztességes, és tényleg a második legjobb nő az életében. Illetve kettejük közül az egyetlen, akihez köze van… – Most éppen fontos.

– A vetőmagüzemedben dolgozik a férje. Kátai? Nem emlékszem, Kátai rémlik.

– Nem Kállai?

– De, tényleg, lehet, hogy Kállai.

– Mikor halt meg a felesége?

– Pár éve, nem emlékszem. Nem ismertem, én is csak hallottam róla, hogy beteg volt.

– Teri előbb halt meg? – Utálta, hogy már megint vissza kellett térnie a korábbi témára.

– Persze, hogyne.

– Mi… mi baja volt Kállai nejének? – kérdezte gyanakvóan. Már tudta, hogy még egy kupica jól fog jönni, de azzal is tisztában volt, hogy nem eshet túlzásba. Nagyon sok most a probléma, tiszta fejjel kellene gondolkodnia.

– Rákos volt, úgy hallottam. Mondom, hogy nem ismertem, csak látásból. Annyit tudok még, hogy a férje alkoholista lett és beszélget a sírral, de ez is pletyka.

A polgármester alig várta, hogy Barbara kimenjen a konyhába, és ne lássa, ahogy ő megint felhajt egy italt. Rohadt szarul állnak a dolgok most, hogy kezd összeállni előtte a kép. Teri és Kállainé barátnők voltak. Teritől kikerült néhány fontos dokumentum, ellopta őket, hazavitte, aztán átadta a barátnőjének, aki odahaza elrakta. Kállai birtokába kerültek ezek az iratok. Kállai piás, pénzre van szüksége, a benzinkutas pedig már az első alkalommal szóba állt az ügyvédekkel a faluban, és alig várta, hogy valami jó bulival megteremtse a jövőjét. Valahol találkoztak ők ketten, talán véletlenül kezdtek beszélgetni a Litvérvárra érkezett ügyvédekről, aztán Kállai előrukkolt azzal, hogy mit őrizget otthon. A benzinkutas Bandi meg elég csibész ahhoz, hogy kitalálja, miként csinálhatnak pénzt a dologból. A benzinkutas és Kállai zsarolták meg, tiszta sor, fejtette meg a titkot. Ha nem így lenne, Bandi nem utazott volna el lóhalálában. Osztoztak a pénzen, a lókötő benzinkutas lelépett, Kállai pedig a rá eső pénzből – a polgármester biztos volt benne, hogy keveset kapott attól a csibésztől – kocsmázni akar kedvére.

Megmarkolta a mobilját, hogy megossza a felfedezését Andrással, a biztonsági főnökkel, de a telefon kicsöngött, és senki sem vette fel. Nem véletlenül ő maga ebben a csapatban a második legokosabb ember (Emi után, ezt még ő is elismerte). Egy kis kérdezősködés, és rögtön összeállt a fejében a kép, míg Andrásék csak a sötétben tapogatóznak, és bedőlnek annak, hogy a srác kocsija ott állt a kúton egész nap. Ha valaki elég csavaros eszű és rafinált ahhoz, hogy ezt a zsarolást kitervelje, akkor az már nem olyan nagy feladat neki, hogy lerakja reggel a kocsiját a kútnál, és gondoskodjon valakiről, aki kiszolgál helyette. Ennyi az egész. Azért szólni fog a biztonsági emberének, hogy jöjjön le azonnal, ha már ilyen ostoba.

Alaposan leizzadt, mire a gondolatsor végére ért, részben azért, mert megoldotta a dolgot, részben pedig a pálinkától, és a dühe is egyre nőtt. Két ostoba szélhámos, egy rafinált fiatal férfi és egy öreg alkoholista verte át! Hát mit képzelnek?

Nyilván Kállainál vannak az eredeti papírok.

Felállt, mert már eldöntötte, mitévő legyen. Igaz, hogy kicsit felöntött a garatra, de most, hogy beáll a sötétség, ellátogat Kállaihoz. Megszerzi a címét a hivatali gépéről, aztán irány az öreg.

Elmosolyodott. Kállai ma issza meg az utolsó italát, az szentigaz. Ő maga tiszta kézzel jön majd ki a dologból, mert nem ostoba, ráadásul a biztonsági főnöke, akár akarja, akár nem, hamarosan itt lesz, hogy tisztára pucolja a helyszínt, és még ha netán nyomozás lesz is, az majd úgy alakul, ahogy ő szeretné.

81.

– Biztos vagy benne, hogy akarod? – kérdezem Li-t. Furdal a lelkiismeret, hogy nem elég, hogy én közöltem vele, ki lehet az apja, még olyasmibe is belekeverem, amiből szíve és esze szerint kimaradna.

– Biztos, igen – mondja, és újra megrázza a fejét. Még mindig nem akarja elhinni, hogy a Nathan Road egyik kellemes szállodájából átköltöztünk ebbe a sötét kis motelbe. – Ti is biztosak vagytok abban, hogy Lea üldözői jelentek meg a hoteletekben?

– Ők azok – bólint Lea.

– Beköltözhetnétek egy másik, jobb szállodába. Vagy… hozzám… esetleg. Nem nagy a lakásom, de…

– Ezt már megbeszéltük, Li. Nem lehetünk még jobban a terhedre – vágok közbe. Persze van ebben egy kis önzés is: míg itt Leával kettesben vagyunk, és reményeim szerint még fogunk egy kis terhelést adni az ágynak, addig vendégségben csak vágyakozhatnánk egymás után.

– És mi a garancia arra, hogy itt nem találnak rátok? Azt sem gondoltuk, hogy abba a másik szállodába eljutnak…

– Nem fognak. – Igyekszem határozott lenni. Azóta beugrott, hogy talán az otthoni íróasztalomon ott maradt a térkép a belvárosról, mert a holmijaim között nem találtam. Azon bekarikáztam azt a részt, ahol a szállodám is található majd, hogy miért tettem, azt nem tudom. Rossz belegondolni, de nagyon könnyen elképzelhető, hogy a litvérvári polgármester emberei bejutottak a lakásomba – mellesleg ez nem is lehetett nehéz ügy számukra –, és megtalálták a térképet. Ha elég módszeresek, akkor az alapján is a nyomunkra akadhattak. Persze azt még előttem is homály fedi, hogyha ezek tényleg a bőrünkre vadásznak, akkor hogyan tudunk majd megszabadulni tőlük teljesen. Igyekszem nem gondolkozni ezen.

– Indulhatunk? – pillantok Li-re. Sötét árnyék ül az arcán, de komolyan bólint.

Készen állok.

Függővasúttal közeledünk a csúcs felé. Alattunk Hongkong felhőkarcolói, a sikló meredeken kapaszkodik fel, tulajdonképpen az ég felé hagyjuk el a szigetet. Csak egy szál pólóban vagyok, és bár nincs kánikula, mégis melegem van. Mellettünk turisták fotózzák a kilátást, nekünk Leával eszünkbe sem jut, hogy fényképezgessünk. Azon gondolkozom, Li vajon megemésztette-e, amit hallott tőlünk. Milyen érzésekkel készül erre a találkozásra?

A függővasút megérkezik. Hongkong tetején vagyunk, a Viktória-csúcson. Impozáns látványt nyújt az alattunk elterülő házrengeteg madártávlatból, a tűhegynyinek látszó épületekkel, a kikötővel és a zöld foltokkal. Li szerint szerencsések vagyunk, mert a legtöbbször köd ereszkedik Hongkongra, és nem ilyen lenyűgöző a kilátás. Én mégsem tudok gyönyörködni benne, másutt járnak a gondolataim. Kiszállunk a siklóból.

Megérkeztünk.

A csúcsot nem úgy kell elképzelni, mint egy hegytetőt, van itt park, éttermek, kávézók. Li határozottan elindul, és mi követjük. Fogalmam sincs, hogyan talál majd ide Boch Hernád.

Mire ezt végiggondolom, a sikló kijáratánál meglátok egy szikár alakot. A rengeteg látogató között is kiszúrom. Ősz haj, napszemüveg, egyenes tartás. Nem látszik rajta a kilencven év.

Intek neki, de nem int vissza. Leveszi a napszemüvegét, és egyenesen Li arcába bámul.

Közeledünk. Nem tudom, Li mit érez, de Lea megérinti a kezem. Mi már teljesítettük a küldetésünket, mégis úgy ver a szívem, mintha az imént lenyomtam volna egy sprintet.

Li lépked előttünk. Lelassítunk.

Megáll a férfi előtt. Utolérjük. Az öregúr tesz egy mozdulatot, mintha meg akarná ölelni, de Li pillantása megállítja. Végül csak bólint Li felé. Különleges pillanat. A lány kifejezetten kérte, hogy maradjunk ott vele, különben már odébbálltam volna, úgy érzem, olyan helyzetben vagyok, amiben nem látnak szívesen.

– Li Shuan – mondja végül Hernád.

– Én vagyok.

– Tudom. Mindent tudok ró… önről.

Li hallgat. Mi pedig, mint a hülyegyerekek, ott állunk mellette.

– Látni kívánt, Boch úr.

– Legutóbb még Hernád voltam neked. Önnek.

– Eljöttem. Balázs kért, és eljöttem.

– Akkor hát beszéljünk, van mit mondanom. Feljöttem ide a csúcsra, jártam már itt, nem jelent nekem nagy újdonságot. Öreg vagyok, szívesebben venném, ha leülnénk valahol.

Szótlanul közeledünk egy kávézóterasz felé, ahol sorban állnak az emberek, hogy kiülhessenek egy panorámás kávéra.

Nagy a tömeg, még lökdösődnek is, engem is meglök egy fickó, majd az öregurat szintén, de már el is tűnt a sokadalomban. Hernád odakap a fejéhez, mintha megütötték volna, aztán legyint. A kávézó bejáratánál majdnem beállok a sorba, de Boch Hernádot – és vele minket is – soron kívül odavezetnek egy asztalhoz, de milyenhez! Rálátunk a Hongkong-kikötőre. Ugyan lassan beúszik a kikötő fölé, a terasz alá egy felhő, de hamarosan úgyis lemegy majd a nap, és már nem lesz olyan impozáns a kilátás.

Lea az asztalhoz érve mutatkozik be Hernádnak, amikor az öreg végre a mi jelenlétünket is nyugtázza. Elejt egy mosolyt, persze én gyilkos mosolynak látom, és újra visszhangzik bennem, hogy „a Villa Blue-ban az ördög lakik”…

– Tegeződhetünk? Nehezen megy a magázódás – Lea felé fordul, de valójában Li-nek szól a kérdés. Mint akiket elvarázsoltak, mindkét nő egyszerre bólint. Boch Li-re néz. – Balázs elmondta, hogy… valószínűleg én vagyok az apád.

– Az apám Telegdy Bálint – felel Li halkan, de határozottan. Boch keserűen felnevet.

– Nem tudom, ezt honnan veszed.

– Innen – suttogja Li, benyúl a táskájába, és elővesz egy borítékot, benne a tőlünk kapott fotókkal. Hernád óvatosan a kezébe fogja a képeket, messzire tartja magától, mint azok az emberek, akik már nem látnak jól közelre, kinyújtja a karját, úgy vizsgálja a képeket, és lassan, határozottan a fejét rázza.

– A gazember – ennyit mond, majd Li kezébe helyezi a képeket. – Erről majd még beszélünk.

– Maga el akart rabolni, amikor még gyerek voltam. Frankfurtba vitt volna.

– Tegezz, kérlek.

– Nem vagyok rá képes.

– Nem akartalak elrabolni – siklik át fájdalmas arccal Li válasza felett az öreg. – Meg akartam neked mutatni egy… helyet. Szerettem volna eltölteni veled néhány napot, kettesben.

Forog a gyomrom. Csak nem pedofil az öreg? A Villa Blue titka… A francba. Nagyot nyelek idegességemben.

– Boch úr, ne játsszon velem, mondja el, miért akarta ezt a találkozást.

– Hamarosan eljutunk oda is. De előbb szeretném, ha legalább elfogadnád a lehetőséget, hogy talán az apád vagyok. Nagyon sokszor kerestelek, próbáltam felvenni veled a kapcsolatot, de igazi eltűnésművész vagy, mint az anyád volt.

– Az anyámat… ne említse! – Li arcán most először látszik viharos érzelem. Mindjárt elsírja magát. Boch Hernád arca elsötétül, és lebiggyed a szája.

– Szerettem az anyádat, Li.

– Akkor miért ölte meg?!

A kérdés úgy tör ki belőle, mint egy sikoly.

Nem gondoltam volna, hogy ilyen gyorsan eljutunk eddig a kérdésig.

Boch Hernád arca drámaian megváltozik. Grimaszba torzul a szája, és vizenyős halszeme megtelik könnyel.

– Li. Anyád életem egyetlen szerelme volt. Sosem bántottam volna. Bárcsak előbb értem volna ide, bárcsak… bárcsak találkoztam volna vele. Akkor talán nem érte volna autóbaleset…

Én már semmit sem értek. A szemem sarkából Leára pillantok, látom, hogy ugyanolyan döbbent, mint én. Az öreg pillanatok alatt összetört. Könny fut le a napbarnított arcán, becsorog a barázdákba. De az arcvonásait már uralni tudja. Li berzenkedve és értetlenül figyeli.

– És Telegdy Bálint halála? – kérdezi határozottan. Boch Hernád nagyot sóhajt, lehajtja a fejét, ül magába roskadva. Alattunk kitisztult a levegő, a felhőnek már nyoma sincs. Mialatt ezt nyugtázom, az öreg még mindig lehajtott fejjel ül. Aztán lassan felnéz, és bólint.

– Őt én öltem meg – feleli. Nyoma sincs a hangjában a megbánásnak.

Lea a térdemre rakja a kezét. Megfogom, és érzem, hogy izzad. Megsimogatom. Most jött el a pillanat, amikor teljesen kiesett a kezünkből az irányítás. Boch Hernád ölte meg Bálintot, beismerte. És abból, ahogy Li anyjának haláláról beszélt, el tudom képzelni, hogy valóban nem miatta halt meg a nő – vagy csupán nagyszerű színész.

– Hát akkor kezdjük az elején. – Boch kifújja az orrát, majd belevág. – Bálint a barátom volt, kijött hozzám, minden úgy történt, ahogy Balázsnak elmeséltem – biccent felém. – Kialakult köztünk ez a… szerelmi háromszög, és Ting később eltűnt, majd legközelebb azt a hírt kaptuk, hogy azért ment el, mert teherbe esett. Csakhogy… Ting akkori főnöke elkezdett valamin dolgozni, ami ígéretes kutatásnak látszott. Véletlenül talált rá, és nem is akart igazán foglalkozni vele, csak hobbi volt számára, legalábbis ahogy Ting elmesélte. Hittünk is neki, hiszen a főnöke elismert tudós volt, és más projekteken dolgozott. A lényeg, hogy hamuból akart nagy teherbírású, hő- és fagyálló, kemény járólapot készíteni. Ebben nagy lehetőség van, gondoljatok bele. Ha lehet téglát és kerámiát gyártani belőle, akkor talán minőségi járólap is készíthető belőle. Kitalált egy eljárást, bár még nem volt teljesen készen, de a lényeg: iszaphamu és máz keverékével, megfelelő adagolásával olcsó és sav-, fagy-, hőálló, kopásálló, kemény, teherbíró járólap készíthető a megfelelő technológiával. Csakhogy nagyon drága lett volna a gyár felépítése, ő mindenképpen Kínában szerette volna megvalósítani, de oda nem mehetett vissza. Engem különösebben nem érdekelt, de Bálintot igen. Ő nagy lehetőséget látott benne. Olyannyira, hogy a teljes leírást megszerezte. Vagyis: ellopta az ötlettől kezdve a kísérleti leírásokig az egész anyagot.

Hallgatunk, Li legalább érti, miről van szó, de én csak kapiskálom.

– Én ezt az egészet csak később tudtam meg. Tinget használta arra, hogy részletekben megszerezze az anyagot, valójában azt hazudta neki, hogy csak tanácsot akar adni, és ő maga is szeretne továbbfejlődni, új területeket megismerni.

– Hogy jön ez ide? – kérdezi Li.

– Anyád azért ment el, mert megtudta, hogy Bálint miért csalta ki tőle az összes kutatási eredményt. A végső lépést, a helyes keverési arányt és az égetési technológiát ő akarta tökéletesíteni és értékesíteni. Bár akkor már a cégemnek dolgozott, én sem tudtam erről. Ting viszont rájött, és arra is, hogy Bálint nem az, akinek hitte. Továbbgondolta: a főnöke örökre csalódni fog benne, de még a végén börtönbe is kerülhet, hiszen rajta keresztül kerültek ki a főnöke laboratóriumából a dokumentumok. Nem volt más választása… el kellett tűnnie. Amikor elment, még nem sejtette, hogy gyereket vár…

– Ezt honnan tudja, Boch úr?

– Anyádtól, Li.

Hallgatunk. Emésztjük az elhangzottakat. Megérkezik a második kávénk és a sütemény, de senkinek sincs kedve hozzányúlni.

– Ha maga lenne az apám, és igaz, amit Bálintról mond, akkor miért nem kötötték össze az életüket anyámmal, és miért járt Bálinttal látogatóba Magyarországra?

– Azért, mert Bálint zsarolta anyádat. Ha hozzám jön, akkor feldobja őt, vagyis bemártja azzal, hogy kicsempészte a dokumentációt. A kísérleti anyagot arra használta, hogy Tinget zsarolja. Ezek a felvételek – mutat az asztalon heverő képekre – nem anyád örömére készültek. Ezek a képek azért készültek, hogy Bálint kordában tartsa anyádat. Azt azonban mégsem tudta elérni, hogy Ting feleségül menjen hozzá, vagy hogy a nevére írasson téged.

– Ha ez így történt… akkor miért nem lépett közbe?

– Mert… engem is zsarolt – sóhajt az öreg. – Hosszú történet. A lényeg, hogy Bálint elismert tudós volt, akinek adtak a szavára. Én viszont akkor már inkább egy gazdag üzletember voltam, aki akkoriban „gyanús” volt Amerikában. És nem mondom, volt egy-két üzleti stiklim. Konkrétan adócsalás. Gyenge voltam, Li. Nem mertem vállalni a börtönt.

– Ó. Inkább hagyta, hogy anyám bujkáljon, és találkozzon azzal az emberrel, aki zsarolta, és akit nem kedvelt, viszont magába szerelmes volt – mondja gúnyosan Li. – Ha így történt, miért várt olyan sokáig azzal, hogy… megölje?

– Nem vagyok én gyilkos, Li. Bálint a barátom volt. A barátom, akit gyűlöltem, mert miatta nem élhettem a szerelmemmel, nem vállalhattam a gyere…

– Kevesebb érzelemmel – vág közbe Li.

– Rendben. Amikor eltűntetek Magyarországról, akkor éreztem először, hogy nekem már nincs vesztenivalóm. Akkor jött ki az összes fájdalom és düh belőlem. Kihajóztunk a hajómmal… és azzal a barátommal, akivel életem nagy részét töltöttem, aki az üzlettársam is volt, aki közben megpróbálta kifejleszteni azt a hülye járólapot, de valami sosem stimmelt a technológiában ahhoz, hogy megvegyék tőle, ezért mindig tőlem kapott munkát… Kihajóztunk, de akkorra már tudtam, hogy ez az utolsó közös utunk. Egy súlyt rögzítettem kívülről a hajóra még az indulás előtt. Lehorgonyoztunk ott, ahol Balázsnak mutattam – fordul felém –, és beugrottunk a vízbe. Néha bolondoztunk régen, ki úszik gyorsabban, ilyesmi. Akkor, hosszú évek után először újra versenyeztünk, és amikor a hajóhoz értünk, a súly egyik láncán lévő bilincset ráraktam a kezére – hajtja a tenyerébe a fejét. – És leoldottam a hajó oldaláról magát a súlyt. Bálint hiába próbált kapaszkodni, lemerült a mélybe. Hát ennyi volt. És megmondom, felszabadultam. Akkor ért véget sok-sok év rémálom, amikor megöltem a legjobb barátomat.

– És anyám?

– Kerestem őt, de amikor megtaláltam volna, örökre elvesztettem – mondja, és megdörzsöli a szemét a kézfejével. – Még hogy megöltem…! Nem öltem meg. Amikor megtaláltam volna, kiderült, hogy meghalt. Pont amikor ideérkeztem. Ezt Balázsnak nem részleteztem, szándékosan azért nem, mert nem akartam, hogy még akár csak annak gyanúja is felmerüljön, hogy benne volt a kezem a balesetben… De Balázs persze lenyomoztatott, erre is gondolhattam volna. Egy jó ügyvéd alapos, és nem hisz el mindent, amit mondanak neki.

– Bálint azt mondta a rokonainak, hogy ő volt az apám. A magyar ismerősei úgy tudják, hogy ő volt az…

– Nem tudom, mit mondott – vonja meg a vállát az öreg. – És nem is érdekel. Én csak azt tudom, hogy mi történt valójában. Az történt, amit elmeséltem.

– Miért beszélik azt a szigeten, hogy a Villa Blue az ördög otthona? – teszem fel a kérdést. Boch rám néz, elismerően bólint, és még egy kis mosolyra is futja.

– Sosem hitték el, hogy Bálint halála baleset volt, azt hiszem. A rendőrségi eljárás természetesen tisztázott, de tőlem mindig tartottak. A titokzatos férfi, aki egyszeriben vesz a szigeten egy villát, nincs családja, néha elhív magához éjszakára egy nőt, akit reggeli után hazavisz a sofőr… és senkinek nem mesél magáról. A barátja titokzatos módon öngyilkosságot követ el. Valóban egyedül volt a hajón? Ugyanis a hajót ott találták meg, ahol akkor lehorgonyoztuk. Hadd ne meséljem el, hogy jutottam haza, és mi volt az alibim. Nekem is lehetnek titkaim, főleg, mert most kiszolgáltattam nektek magam… Hát, talán ezért mondják, hogy a villám az ördög otthona. Talán…

– Hmm. – Nem tudom, mit gondoljak. Hihetően hangzik.

– És mi van az emlékezetzavaraival? – teszek fel újabb kérdést.

– Hát ez… jó – hahotázik. – Ezt az otthoniak körében híresztelte el Bálint. Hogyha véletlenül elmondom az igazságot, akkor azt higgyék, emlékezetkihagyásaim vannak, és a lyukakat kitalált történetekkel foltozom be.

Bólintok, bár nem teljesen hiszem el, amit mondott.

– Miért akart velem találkozni, Boch úr? – kérdezi később Li. Már ránk sötétedett, a süteményeink érintetlenek, de azóta több palack víz és több csésze kávé elfogyott.

– Azért, mert szeretném átadni az örökségedet. Bálint rád hagyta még korábban rajtam keresztül, amije volt. De a tőle származó igazi örökséged el van átkozva, Li.

– Mi az?

– A kutatási anyag. Az a kutatási dokumentáció, az iszaphamuból készíthető járólappal kapcsolatban, ami elátkozta az egészet: az anyáddal való szerelmünket, a Bálinttal való barátságomat, és nem utolsósorban a te gyerekkorodat. Azt idézte elő, hogy apátlan lettél. Mégis, ez Bálinttól az örökséged.

– Szent ég – suttogja Li, és még valamit kínaiul is mond.

– Természetesen lett volna pénzem, hogy folytassam a kutatást, de nem éreztem… korrektnek. És nem is érdekelt. Anyád főnöke meghalt, neki nem adhattam vissza. Hát elzártam a széfbe, ennyit tehettem. De ez a te örökséged. Neked kell döntened róla. Lehet, hogy ma már túllépett rajta a tudomány, bevallom, nem foglalkoztam vele. Előfordulhat, hogy egy árva garast sem ér már. Aztán az is lehet, hogy még mindig van benne lehetőség. Nem tudom.

– Húha. – Li nem tud mást mondani.

– Továbbá azért kerestelek meg, mert az apádnak tartom magam. Te viszed tovább az örökséget, tőlem nem kísérleti anyagot, hanem céget, ingatlanokat és pénzt örökölsz majd. Látni akartalak, tudni, hogy majd te viszed tovább, vagy te adod el azt, amit megteremtettem.

– Boch úr, én nem fogadhatom el. Azt sem tudhatom most már, hogy ki az apám. Én ettől a történettől szabadulni szeretnék.

– Rendben. Gondolom, nincs akadálya, hogy megtudd, ki az apád. Éreztem azt az ütést, vagy szúrást, vagy minek nevezzem… Szóval nem vagyok hülye, Li.

Mindannyian hallgatunk.

– Ha akarod, vidd el a csészémet, vagy amit csak akarsz – teszi hozzá az öreg. Aztán rám néz:

– Mit gondolsz, Balázs, elvégezted a feladatodat?

– Azt hiszem, igen – felelem elgondolkodva, majd önkéntelenül elmosolyodom.

– Holnap találkozunk. Telefonon egyeztetünk – közli ellentmondást nem tűrően Boch Hernád. Fizet, és magunkra hagy minket.

82.

A testes férfi már nagyon unta a várakozást. Órák óta vártak rájuk, már lassan gyanút keltenek azzal, hogy ott lebzselnek a lobbiban. Pedig biztosan ebben a hotelben laknak, mert a borítékot a szórólappal, amire az ügyvéd nevét írták, csak itt vették át, a többi szálloda recepciósai a fejüket rázták, amikor leírták nekik Balázs nevét.

De itt nincsenek fakkok szobaszámmal a recepció falán, a szolgálatban lévő férfi egy fiókba tette a borítékot azzal, hogy továbbítani fogják a szobába. Ezzel nem jutottak előrébb, ráadásul azt sem tudták kifigyelni, hogy a pult alól odaadta-e a recepciós valakinek a borítékot, és ha igen, akkor az illető hányadik emeletre vihette.

– Nagyon unom – mondta a társának. – Még van idő estig. Menjünk el valahová.

– Bármikor hazajöhetnek – morogta a Hosszú. Azt persze ő is érezte, hogy most már kezd gyanússá válni a jelenlétük a szálloda halljában. – Van ötleted?

– Ha megjönnek is, nem kaphatjuk el őket az épületben. Veszélyes, kamerák is vannak.

– Persze. Csak meg akartam győződni róla…

– A lány kiszúrt minket a gépen. Ilyen hibát nem követhetünk el többet.

– Rendben. Reggel korán idejövünk, az utcáról figyeljük őket, a nyomukban leszünk, amikor elhagyják a szállodát. Valahol talán adódik egy lehetőség, vagy ki tudunk találni egy tervet – mondta a Hosszú. – Akkor menjünk?

– Éhes vagyok, de ebben a hülye városban nincs egy normális kaja.

– Töltőt is kell vennünk, mert a főnök kibukik, ha nem ér el. – Nélküle is tudjuk, mi a dolgunk – legyintett a nagydarab. – De persze, vegyünk, csak előbb együnk valamit. Ezeknél a ferde szeműeknél nem merek mást enni, csak péksüteményt. Tudtad, hogy kígyót és békát is esznek, a szó szoros értelmében?

– Én nem fogok kiflin élni.

– Te tudod…

– Ha már itt vagyunk, elmehetnénk megnézni este a fényjátékot a kikötőhöz.

– Várost akarsz nézni? – hüledezett a nagydarab.

– Hát hol a legnagyobb az esélye, hogy két külföldi felbukkan? Főleg, ha nyaralnak, vagy mit tudom én, miért vannak itt…

– Aha, így értem – dünnyögte a másik. Már korgott a gyomra az éhségtől, alig várta, hogy egy pékséget találjanak. Aztán, ha ettek, mit bánta ő, nézzenek fényjátékot, meg nézelődjenek a tömegben.

83.

– Kicsit másképp hangzik így a történet – mondja Li. Még mindig ott ülünk, ahol Hernád hagyott bennünket.

– Teljesen másképp – bólogatok. – Ez a „hamuból járólapot”-kutatás igaz lehet?

– Persze – feleli. – Iszaphamuból készítenek téglát, csempét, de azok nem annyira szilárdak. Akár lehet olyan technológiát találni, amelynek segítségével járólap is készíthető. Igazán érdekes a dolog, mert nekünk van egy vulkáni hamuval kapcsolatos kutatásunk, igaz, az más irányba visz. Azt azonban nem tudom, hogy állnak ma a hasonló fejlesztések.

– Számomra Boch őszintének tűnt, bár most találkoztam vele először, és fogalmam sincs, hogy mennyire tud hazudni – állapítja meg Lea.

– Annyi mindent át kell gondolnom – dünnyögi Li.

– Azért a csészét csomagold be és hozd magaddal – javaslom.

– Nem bízol Mingben? – mosolyog Lea.

– Biztos, ami biztos.

– Rendben. Menjünk. A végén még ő fog ránk várni… és nem találunk jó helyet a fényjátékra.

A fényjátékot esténként a kikötőben rendezik. Ez valójában egy lézershow: számos épületet világítanak meg színes fénnyel. Lea már előre felhívta a figyelmemet arra, ha kiállunk a környezetvédelemért, akkor elvileg ezt a show-t is ki kellene hagynunk, hiszen óriási pofont ad a madaraknak és a környezetnek a fényszennyezéssel, nem beszélve a rettenetes energiapazarlásról. Csakhogy, amint meg is egyezünk, szinte nincs olyan idelátogató, aki kihagyná a hongkongi fényjátékot. Ezt a show-t minden este megrendezik, és állítólag mindig rengetegen vannak.

Ma tiszta az este, gyönyörű lesz a show Li szerint.

Ahhoz, hogy a korláthoz odaférjünk, vagyis az első sorból nézzük a fények játékát, egy kicsit pofátlankodnunk kell, de végül viszonylag nagy helyet foglalunk le. Li telefonál, és pár perccel később megjelenik Lea repülős utastársa, Ming, aki azóta is a lelkén viseli a lány sorsát. Lea vetette fel, mi volna, ha Ming is a segítségünkre lenne, és Li beleegyezett. Így került Ming korábban a Viktória-csúcsra, hogy elvégezze, amit feladatul adtunk neki, és most idejött… Ahhoz képest, hogy felsővezető, úgy látom, élvezi, hogy nem mindennapi feladatot kapott. És, bár az ilyesmihez tényleg nem értek – a bizonyíték erre Janka és a haverom, Bozsó kapcsolata –, de mintha Li-vel is egész jól megtalálná a hangot. Hirtelen eszembe jut, hogy Jankát nem is hívtam vissza, pedig keresett néhányszor Viberen. Na, majd este…

Ming érkezése után pár perccel elkezdődik a show. Sokan tapsolnak, amikor meglátják a túlparton a színes geometriai ábrákkal kivilágított felhőkarcolókat. Az ábrák és a színek váltakoznak, és az is, hogy mikor melyik épületeken jelenik meg a fény. Ming Li és Lea között áll, én Lea mellett, és végre megfogjuk egymás kezét, aztán magamhoz ölelem.

Bámulom a fényeket, a kezemet Lea derekán nyugtatom, és arra gondolok, hogy hamarosan talán minden megoldódik. Csak a töltőm, ami Leánál maradt, basszus. Csak azt tudnám feledni vagy megoldani a helyzetet. Mert előbb-utóbb lebukom, és akkor cseszhetem az egészet.

84.

Céltalanul lődörögtek a kikötő környékén. Végül a Medve pogácsát és croissant-t vett magának – a Hosszú legalább kipróbálta a wokban sült zöldséges csirkét egy gyorskajáldában. Rizst evett hozzá, és látta, hogy a társa nagyokat nyel, de persze nem vallotta volna be, hogy megkívánta az ételt, amit csak kígyónak titulált.

Sötétedés után értek a kikötőbe. Már gyülekeztek az emberek, de még könnyen el tudtak sétálni közöttük. Belevegyültek a tömegbe, így legalább nem voltak feltűnők. Bár sok külföldi között kell megkeresniük valakit, legalább annyi könnyebbség van, hogy európaiakra vadásznak, a fiú magas, a lány szereti copfban hordani a haját. Hát ez nem túl sok, de jó páran azonnal kiesnek.

A fényjáték kezdete után pár perccel a Hosszú vette észre a lányt. A vízhez közel, az első sorban állt az ügyvéddel. Egymást átölelve álltak ott, a Hosszú el is gondolkozott rajta, hogy ezek miből engedték meg maguknak ezt a nyaralást. Mert így nyaralásnak tűnik, ez tiszta sor. És miért nem együtt utaztak?

Rejtély rejtély hátán.

Az ügyvéd mellett egy túlsúlyos kínai nő, a lány mellett egy öltönyös kínai pasi állt. Tehát ketten vannak, állapította meg magában a férfi, és óvatosan megbökte a társát.

– Mi legyen? – nézett rá a másik. Tett egy mozdulatot a zsebe felé. Ha ügyesen csinálják, még el is tudnak tűnni a tömegben.

Mindkettejüknél ott volt a hosszú pengéjű acélkés, a feladott bőröndjükben hozták magukkal Magyarországról, és mind a ketten tudták, hová kell szúrni ahhoz, hogy ne okozzon az illető több problémát. Az egyetlen necces pont, hogy nem szabad hirtelen összeesniük, hogy ők még el tudjanak tűnni, tehát valahogy a korlátra kellene rogyniuk, mintha csak támaszkodnának. Így talán egy-két percet, de legalább felet nyerhetnek. Fél perc nagyon sok, ha menekülésről van szó. Szétválnak utána, de most elő az álcázós baseball-sapkával, azt majd leveszik. Külön menekülnek, a szálláson a Hosszú kicsekkol, hogy véletlenül se jussanak el hozzájuk, más-más hotelben töltenek egy éjszakát, és másnap két különböző légitársasággal irány Budapest.

Ilyen könnyen megy.

És még csak a telefont se kell feltölteni, most már nem jelentenek innen, sőt a telefont ki fogják dobni a reptérre menet, határozta el a Hosszú. Nagyon egyszerűnek tűnt minden.

Ketten két irányból haladtak feléjük a tömegben. Óvatosan, hogy ne lökjenek fel senkit, ne hívják fel magukra a figyelmet, mint két egyedülálló európai, akik szeretnék minél jobb helyről nézni a híres hongkongi fényjátékot.

Egyszerre értek mögéjük.

Egyszerre nyúltak a zsebükbe.

Nem értek hozzájuk, nehogy felhívják magukra a figyelmet.

De a Hosszút meglökte hátulról valaki, egy türelmetlen, tolakodó turista, és hiába nem akarta, hozzáért a lányhoz. Az csak egy pillanatra fordult hátra, és azonnal sikított. A Hosszúnál már elöl volt a kés, a társa már szúrt az ügyvédbe, a Hosszú menekülni akart, amikor a lány mellett álló kínai férfi, teljesen váratlanul, mint egy akcióhős, egyetlen rúgással eltalálta a menekülő Hosszút, aki az oldalába kapta a rúgást, és teljesen begörcsölt. Mire megmozdult volna, már rajta ült valaki, és látta, hogy a Medve egyáltalán nem járt jobban. A kínai pasi a nyakán találta el, épp akkor rogyott össze, amikor ő odanézett.

Menekülni próbált újra, látta, hogy az ügyvéd keze csupa vér. De nem tudott felállni, mert elsötétült előtte a világ, az utolsó, amit látott, a kínai férfi arca volt, aki egy ütést mért rá. Ismerős volt az arc, de már nem tudta összerakni magában a képet.

85.

– Ugye túléli?! – hajtogatta Lea a kocsiban. Ming vezetett, a mentősök megmondták, melyik kórházba viszik Balázst. Li szorította Lea kezét. Egy rendőrautó vezette fel őket; ha nincs velük Li és Ming, akkor biztos, hogy Leát egyenesen kihallgatni viszik, de így a két helyi elintézte, hogy egyenesen a kórházba mehessenek Balázs után.

– Persze – felelte minden egyes alkalommal a kínai lány.

– Elkapták őket, igaz?

– Hogyne. Láttad.

– És… élnek, ugye?

– Nagyon is éltek, amikor megbilincselték őket. Nem lesz baj, hidd el. Most már minden rendben lesz.

Két órát kellett várniuk, mire beengedték őket az intenzív megfigyelőbe. Balázst meg kellett operálni, a szúrás a tüdejét érte. Ha nem kapott volna időben megfelelő ellátást, mondta az orvos, akkor belehalt volna a sérülésbe.

Lea nem volt képes gondolkodni. Mit tegyen? Hívja fel Jankát? Balázs anyját, akinek nem tudja a számát? Az apját? Vagy ne szóljon nekik, mert úgysem tudnak mit tenni?

Képtelen volt arra, hogy döntést hozzon. Csak néhány percet lehettek bent a kórteremben, ehhez is maszkot és köpenyt kellett húzniuk, a cipőjükre lábvédőt, de végül Li és ő meglátogathatták a fiút.

Csövek lógtak ki belőle, csöpögött a csuklójába az infúzió, és bár a nővér szerint már egyszer felébresztették a műtét után, most mindenesetre aludt. Sápadt és nyugodt volt az arca.

Leának fogalma sem volt, hogy megcsókolhatja-e, de végül nem tanakodott ezen, hanem odalépett a párnához, és megpuszilta a fiú arcát.

Túléli, ezt mantrázta magában. Hiszen az orvos megmondta: már nem lesz baj.

– Nálam töltöd az éjszakát – közölte Li kedvesen, de határozottan. Akkor tette le a telefont, Lea nem tudta, kivel beszélt, pedig mintha magyarul mondta volna a lány a magáét.

Minget pedig most hallgatják ki a rendőrök.

Holnap reggel ők következnek: Lea és Li.

Hát jó mulatság ez a Hongkong, gondolta, de legalább Balázs jó kezekben van, és az ő üldözői is biztos helyre kerültek.

86.

Kállai Jenő gondolatban már a vonaton ült. Másnap elutazik a lányához. Vége a húsvétnak, úgysem találkoztak, aztán majd ő eltölti valahogy az időt Budapesten, amíg az ügyvédek nem jelentkeznek. Most nagy szerencse, hogy nincs kutyája, hiszen kire is bízná?

Nemigen hitt abban, amit az a fiatalka ügyvédnő mondott. Hogy néhány nap, és felpörögnek az ügyek itt, Litvérváron. Hát ki hiszi ezt el? Egyelőre semmi sem történt, azon kívül, hogy Bandi elment pihenni valahová a barátnőjével. Kis falu ez, mindenki beszélte, nem szokás Ausztriába utazni „nyaralni” tavasszal. Ők, amikor még kicsi volt a lánya, eljutottak néhányszor a Balatonhoz, talán négy vagy öt alkalommal. Őszintén szólva nem szoktak a nyaraláshoz, olyankor ott kellett hagyni a házat, a kertet… Persze jó volt, de már nagyon régen történt. Olyanról nemigen hallott, hogy a faluban valaki gondol egyet – persze a polgármesteréken és Hajagosékon kívül –, és elutazik. Ezért volt meglepő számára, hogy Bandi, aki az anyjával lakott, egyszer csak nyaralni viszi a barátnőjét egy kimondhatatlan táborozásra vagy mifélére, ahol medencében masszírozzák az embereket. Bandinak talán inkább túlóráznia kellene a kútnál, hogy pénzt keressen és elvehesse feleségül a barátnőjét.

Na de mindez nem az ő dolga, csak azért izgatta, mert a fiú bár fellelkesült, amikor látta a papírokat, de még csak vissza sem nézett. Elfelejtette az egészet, úgy, ahogy volt. Nem érdekli a falu ügye, nem érdekli a korrupt polgármester, nem érdekli, hogy mérgezett itt minden. Csak önmaga és az üdülés érdekli.

A régi sporttáskába pakolt be még az este, most már a sötétben világított a tévé. Holnap a munkában bejelenti, hogy szabadságot kér, azt mondja majd, elutazik a rokonaihoz Debrecenbe. Ugyan csak a másod-unokatestvére élt ott, de a munkahelyén ez senkit sem érdekel. Tekintve, hogy nem is oda utazik, ez nem is fontos, de ha már megtervezi az „eltűnését”, az ügyvédnő által adott utasítások alapján, akkor találjon ki mást, mint hogy a lányánál lesz Pesten. Fel is kellett volna hívnia a lányát, aki írt neki egy sms-t. A kezébe vette a mobilját, de eszébe jutott, hogy nem csomagolt magának tisztálkodószert.

Elindult a fürdőszobába. Nem gyújtotta meg a lámpát, ahogy belépett, maga sem tudta, hogy miért. Valamit furcsának talált, de nem tudta, mi az. Mi a fene van a fürdőben, ami…

Majdnem megállt a szíve. A vécé felett a nagyméretű, tejüveges fürdőszobaablak, amit a felesége mindig be akart rácsoztatni, nyitva volt. Mire ezt felmérte, azt is látta, hogy egy árnyék mozdul felé. Gyorsan kilépett, bevágva az ajtót maga mögött, a mobiljával igyekezett kifelé a házból. A másik követte, és rákiáltott:

– Álljon meg!

A hang ismerős volt. Ekkor már a kezében volt a telefonja, benyomta a számot, és amikor felvették, csak annyit tudott kinyögni:

– Betörtek hozzám.

– Álljon meg! – kiáltott újra az üldözője.

– A… a polgármester az… – tette hozzá rémült döbbenettel, majd a másik kicsavarta a kezéből és elhajította a telefont. Dulakodás kezdődött. A támadó kövér volt, de nem erős. Kállai sem volt erős, de legalább nem volt elhízott. A betörőből erős alkoholszag áradt. Talán elbír vele, reménykedett Kállai, de abban a pillanatban hatalmas ütést kapott a fejére egy kemény tárggyal.

87.

– Igyekezzen! – sürgette a telefonban Emi a biztonsági embert. Ennek már fele sem tréfa, gondolta. Még szerencse, hogy a polgármester határozott kérésére András elautózott Litvérvárra. Különben most kihez fordult volna?

– Mi történt?

– A polgármester betört egy helyi lakoshoz, Kállai Jenőhöz, és megtámadta. Valószínűleg azt feltételezi, hogy nála vannak az iratok.

– Ezt honnan tudja?

– Tudom, és kész. Induljon, mindjárt kikeresem és mondom a címet… Jövök én is.

– Mi történt, Emi? – Hajagos zuhanyozásból jött be a szobába, aznap korán akartak lefeküdni.

– Ahogy céloztam már rá, a polgármester megbolondult. Megtámadott valakit a faluban, akiről azt gondolja, hogy benne volt a zsarolásban.

– De azt mondtad, a benzinkutas elutazott…

– Nem is őt. Keresd ki az adatbázisban Kállai Jenő címét, addig szólok a gyereknek, hogy készítse össze a kamerát, és indulunk. Te nem jöhetsz. Neked ebből ki kell maradnod, de én ott leszek, mert én vagyok az ügyvédje…

– Ennyire messzire ment…?! Hihetetlen.

– Ne ámuldozz, Jóska, hanem keresd a címet! – lökte oda a laptopot.

Hajagos Dávid még csak tizenhét éves volt, de élt-halt a technikáért. Megtanult videót és zenét vágni, fotózni, honlapot készíteni. Az anyja tudta, hogy ez a feladat is kedvére való lesz.

Együtt száguldottak át a falun, Kállai Jenő házához.

A kapu tárva-nyitva állt, amikor beléptek.

– Ha később érek ide, baj lett volna – fogadta őt a biztonsági ember. Kállai a fején törülközővel feküdt a kanapén, a polgármester zavaros tekintettel ült a fotelban. – Szerencsére időben érkeztem. Nem lesz semmi baj. Kapott egy ütést a fejére ezzel – mutatott egy husángra. – A kertben szedhette össze. Talán van egy kis agyrázkódása, de magánál van.

– Kórházba kellene vinni.

– Emi, ne feszítse a húrt. Nincs semmi baja. Túl fogja élni. Kap egy aszpirint, hideg vizes borogatás van a fején, egy kis seb marad, meg a fejfájás.

– Nála vannak a dokumentumok – nézett fel végre a polgármester. – Ő és a benzinkutas zsarolt meg, de nem találom… meg kell keresni a papírokat.

– Már átnéztem a lakást. Nincs itt semmi – felelte a biztonsági főnök.

– Hallgasd ki! Kényszerítsd vallomásra!

– Csssss… Ne viccelj. – Az ügyvédnő intett a biztonsági embernek, hogy ne beszéljen, aztán a fiának, hogy indítsa el a felvételt. András meglepve figyelte. Tudta ő mindig, hasított bele a gondolat, hogy Emi nem a főnöke pártját fogja. Hát persze. De most, hogy így alakult, még jó is… Már vállalhatatlan a polgármester. Iszik és dulakodik. Pofázik, és bárkire rátámad. Neki nem volt meggyőződése, hogy ez az alkoholista falusi lakos bármit is tudhat a polgármester ügyeiről, bár nem lehetetlen. De hogy a falu vezetője ennyire elveszítse a nyugalmát, és ilyen őrültséget tegyen… Ha megölte volna ezt a férfit, akkor mindennek vége. Most a házigazda csukott szemmel feküdt, valószínűleg csak sokkban volt.

A helyzetet egyértelműen az ügyvédnő uralta.

– Miért törtél be Kállai Jenő házába? – kérdezte dallamos hangon. A polgármester valószínűleg fel sem fogta, hogy felvétel készül. A biztonsági főnök a fejét rázta döbbenetében. Ez a nő valóban a legokosabb a polgármester környezetében. És a legravaszabb.

– Mert… mindent tud az ügyekről. Teri, a volt titkárnőm Kállai feleségének adta oda az „emlékiratait”, meg azokat a számlákat, szállítóleveleket, ki tudja, még mit. És Kállai összeállt a benzinkutassal, hogy megzsaroljanak.

– Meg akartad szerezni a papírokat?

– Még jó. Még jó, hogy meg akartam.

– De ez őrültség, ugye tudod? Meg is ölhetted volna Kállait – felelte lágyan Emi, és leült a polgármesterrel szemben. A fia kamerával vette a polgármestert, aki szemlátomást még nem józanodott ki.

– Pontosan azt akartam.

– Megütötted?

– Meg. De hogy kerültök ide? Segítsetek megszerezni a papírokat!

– András már végignézte a lakást. Nincsenek semmiféle papírok. Mondtam, hogy pihenned kell. Elutaznod…

– Nélkülem Litvérvár nem létezik… – motyogta a polgármester.

– A hulladéklerakód körüli botrányok nem tesznek jót neked. El kellene szállíttatnod a veszélyes hulladékot, megsemmisítőbe vitetni.

– Egy nagy lófaszt. Hagyjál már, Emi. Azt hittem, az ügyvédem velem van. Itt én diktálok, és az lesz, amit én akarok!

– Nem vagy magadnál. Meg akartál ölni egy embert.

– Nem ez az első eset. Ahogy megöltem többek közt a titkárnőmet… Ugyan, menjetek már. A falu érdeke mindennél fontosabb.

– A falu és a te érdeked nem ugyanaz – felelte még mindig lágy, sejtelmes hangon a nő.

– Nektek meg kell védenetek engem! És azt tennetek, amit mondok! András, végezz ezzel az emberrel!

Két órával később a biztonsági főnök vitte fel Budapestre Kállait, azzal a magyarázattal, hogy a polgármester részeg volt, és nem tudta, mit csinál, de kártérítést fog kapni az esetért. Kállai hümmögött, de nagyon fájt a feje, és gondolta, jobban jár, ha valóban meghúzza magát a lányánál.

A polgármestert Barbarára bízta Emi és a biztonsági főnök. Másnap jelentsen beteget, ez nagyon fontos. Barbara olyan volt, mint aki egy másik bolygóról érkezett, nagyjából sejtése sem volt arról, hogy a férjének miféle ügyei lehetnek, úgyhogy Eminek nem kis rábeszélőkészségébe került, hogy másnap Barbara tartsa otthon a férfit.

De ha ez így megy tovább, abból baj lesz.

Most már az ügyvédnő is alig várta, hogy történjen valami. Valószínűleg sosem fogja felhasználni a felvételt a polgármester ellen, csak azt teszi majd, amit a férfi tett többek közt velük is: megmutatja neki, és azt mondja, ha nem lép le, akkor elküldi a tévéknek. Most már menjen innen ez az ember a fenébe, már mindenkinek csak árt, és itt az idő az ő saját terveik megvalósítására.

Eldöntötte, hogy reggel visszahívja az idősebbik Fodrost, és beszámol neki az éjszakai eseményekről. Aztán még az sem lehetetlen, hogy a segítségét kéri. Jöhetne már a fia, a fiatal ügyvéd a nagy vehemenciájával és igazságérzetével, ha már belekezdett ebbe az egészbe, mert Litvérvár forr, forrong, és a polgármestert, amilyen dúvad és eszeveszett, nem lehet sokáig szobafogságban tartani, és az is kérdéses, hogy mikor lehet végre rávenni az elutazásra.

88.

Kórházban vagyok. Hongkongban. Hát ezt sem hittem volna.

Rémálomra ébredek: arra, hogy Lea megtalálta a lakásában a töltőmet, és számon kéri rajtam, mit kerestem ott a tudta nélkül. Úszom a verejtékben, amikor kipattan a szemem.

Lea valóban ott ül az ágyam mellett egy széken, de mosolyog. Ezek szerint nem haragszik az éjszakai behatolásért.

Kórházban vagyok. Nem tudom, mi történt.

Fáj a hátam és a fejem.

Becsukom a szemem. Alszom még egy kicsit, hátha másik, kellemesebb álomra ébredek, és akkor is itt ül majd mellettem Lea.

Még néhány ébredés és belealvás, nem is tudom, mennyi idő telik el, mire úgy érzem, hogy végre teljesen magamnál vagyok. Már emlékszem rá, hogy mi történt. A hongkongi nyomozók az ágyamnál hallgatnak ki, elmondok mindent, amit tudok: Leát egy magyar ügyünkkel kapcsolatban üldözte két férfi, akik követték őt Hongkongba, és ránk találtak a fényjátéknál. Lea már vallomást tett, a két férfi egy hongkongi cellában vár a sorsára. Hirtelen nem is tudom, van-e kiadatási egyezmény Magyarország és Kína, továbbmegyek, Magyarország és Hongkong között, de talán ez most a legkisebb problémám. Hátba szúrtak, mint kiderült, a tüdőmet érte a szúrás, de időben megoperáltak, és megmentették az életemet. Egy késsel a hátamban töltöttem némi időt, mint Rejtő Jenő egyik regényhőse.

De már vége. Hamarosan hazautazhatunk. Amint kiengednek a kórházból. Ezt Leától tudom. Csókolóztunk a kórházban.

– Balázs, hát látod, ezt nem hittem volna! Még hogy te kerülsz kórházba, és nem én a kilencvenkét évemmel! – Boch Hernád is meglátogat. Tulajdonképpen jólesik, hogy bejött hozzám. Úgy öltözik, mint egy öreg hollywoodi filmsztár. Szűk fekete farmernadrág, fehér póló, napszemüveg. Éveket, ha nem évtizedeket fiatalodott, mióta utoljára – a Viktória-csúcson – láttam.

– Hát így alakult… – próbálok mosolyogni. A nevetés még fáj, ezt tudom, mert Lea már megnevettetett korábban.

– Azt hiszem, meg kell erősítenem, hogy mindent betartok, amit ígértem. Zsanett megkapja a pénzt, ügyes lány, talán viszi majd valamire. És neked is meglesz a segítség ahhoz az ügyhöz…

– Köszönöm.

– Beszéltél Li-vel azóta?

– Meglátogatott.

– Nem tudod, megvan már a DNS-vizsgálat eredménye? – kérdezi, és lehuppan az ágyam melletti székre. Rábámulok. Szóval tudja. Nem csupán a sötétben tapogatózott, amikor említette, hogy a csészét is vigyük magunkkal.

– Öööö…

– Az a fiatalember, aki meglökött a csúcson. Kitépett egy csomó hajszálamat – neveti el magát. Hófehér a fogsora, azon gondolkozom, műfogsor-e. De hát nem mindegy ez nekem? – Már akkor tudtam, hogy mi ez az egész. Bizonyosságot akartok nyerni.

– Ami azt illeti…

– Igen?

– Szóval, nem tudom, kész-e az eredmény.

– Remélem, a csészémet is elvitte – mosolyog tovább. – Bár ha megkér, szívesen a rendelkezésére állok. Itt vagyok, egy nyálminta adása nem valami nagy kihívás. De hát ti, úgy látszik, szeretitek ezeket a nyomozásokat.

– Nem tudhattuk… – nyögöm.

– Persze. Nem tudhattátok. Nem azért vagyok itt, hogy elszaladjak, ne félj.

– Miért olyan biztos benne, hogy Li a maga lánya?

– Mert attól kezdve, hogy Ting megtudta, mire használná Bálint a dokumentumokat, nem volt köztük semmi. Tudok számolni, és Ting is szinte biztos volt benne, hogy Li nem lehet Bálint lánya.

– Akkor miért nem mondta meg Ting a lányának, hogy ki az apja? Miért kellett őt bizonytalanságban tartania?

– Nem tudom. Félt. Hidd el, én örültem volna, ha kiderül az igazság, ha még akkor kiderül, amikor Li gyerek volt. Sokkal egyszerűbb lett volna minden. De Ting tartott Bálint bosszújától.

– Tudja – próbálok felülni az ágyban, aztán feladom –, azt egyáltalán nem értem, miért kellettem ahhoz, hogy találkozhasson Li-vel. Miért kellett ehhez bárki is, ha már rég kinyomoztatta, hogy hol van a lány?

– Mert velem nem állt volna szóba. Kellett valaki, aki igazán egy húron tud pendülni vele. Sejtettem, hogy csak magyar emberrel áll majd szóba, azt nem gondoltam, hogy veled sem akar majd beszélni a múltról… Majdnem elszúrtad – néz rám komolyan.

– Én? Dehogy szúrtam el. Azon voltam, hogy találkozzon magával. Ez volt a feladatom.

– Megoldottad. Mást is meg fogsz oldani, ebben biztos vagyok – feleli. Most először nem gondolom őt a Villa Blue „ördögének”. De persze sosem tudhatja az ember…

Lea később érkezik, már megint túl vagyok egy alváson. Újdonság, hogy már nem csöpög belém az infúzió. Egy gumikesztyűt kapok, amit időnként fel kell fújnom, csak hogy edződjön a tüdőm. Már nem fáj ott belül sem annyira. Fogalmam sincs, hány óra, hány nap telt el azóta, hogy megoperáltak.

Lea csokit hoz, és mialatt beszélgetünk, a felét megeszi. A másik felét én eszem meg, de elsősorban azért, hogy csokiízű legyen a szám, ha netán megcsókolna.

– Mi újság otthon? – kérdezem.

Ekkor meséli el, hogy a polgármester betört Kállai házába, és meg akarta ölni a férfit. Leizzadok, ahogy hallgatom.

– De ne félj, minden megoldódott.

– Hogyan?

– Kállai, amikor a polgármester betört hozzá, engem hívott fel. Igaz, itt éjszaka volt, de nem tudtam aludni, hiszen az az éjszaka volt a megtámadásunk éjjele, még a rendőrségi kihallgatás után voltam, és nem jött álom a szememre. Aggódtam miattad, holott már tudtam, hogy túl vagy a műtéten, és talán nem lesz semmi baj.

– Hogy tudtál segíteni Hongkongból? – kérdezem elhaló hangon. Már sejtem a választ.

– Felhívtam az apádat.

– Az apámat?!

– Te adtad oda a számát, amikor visszamentél a hotelbe a cuccainkért, és ott vártak az üldözőink. Azt mondtad, ha nem kerülsz elő, hívjam fel. Szerencsére előkerültél, de megőriztem a számát. Tudtuk, hogy jóban van a litvérvári ügyvédnővel, Hajagos feleségével, ezért hívtam apádat. Meg akartam menteni Kállai életét.

– És mi történt?

– Apád intézkedett, aztán másnap visszahívott. Minden rendben, azt mondta. Kállai agyrázkódást szenvedett, és a polgármestert lefogta valaki. Nincs ügy belőle, egyelőre. Mindenki hallgat.

– Ó. – Persze sejthettem volna. Ez egy ilyen ügy. Rohadt politika.

– Apád beszélni akar veled, amint hazaérsz.

– Hmmm…

– És jobbulást kíván.

– Tudja, mi történt velünk?

– Hát persze, hogy tudja. Gondolod, hogy nem mondtam el neki? Ne nézz rám ilyen sötéten. Végül is az apád. És segített.

– Kállainak.

– Nekünk is segített, Balázs.

– …

– Ha a Heathrow-n nem figyelmeztet, hogy ennek a játéknak komoly a tétje, és meg akarnak ölni, akkor nem vettük volna komolyan az üldözőimet… legalábbis gyanútlanabbak lettünk volna.

– Ja. Igen – nyögöm. Én már semmit sem tudok, és nem is akarok ezen gondolkozni. Egészen elálmosodtam, biztos a fájdalomcsillapító hatása. – Figyelj, a telefontöltőm – csúszik ki a számon.

– A karibi matricás? – kérdezi. Hirtelen kimegy az álom a szememből. Még csak bólintani sem vagyok képes. – Nem hoztam magammal. Véletlenül hazavittem, de nem hoztam el neked. Majd otthon odaadom.

Hallgatok. Ez mit jelent? Talán semmi rosszat… Nem merem megkérdezni.

Később elmegy, de még ad egy csokiízű csókot. Visszatér belém az erő és a remény.

89.

A reptérre Li és Ming is kikísér minket. Hamarosan találkozunk, ezzel búcsúzunk. Nem tudom, mi lesz, de remélem, hogy valóban látjuk még egymást.

Boch Hernáddal a VIP-váróban eltöltünk másfél órát, sült rákot eszünk, amit egy pohár pezsgővel öblítünk le. Én még antibiotikumot szedek, de reményeim szerint kompatibilis a pezsgővel.

Az öregúr boldog, mert a DNS-vizsgálat igazolta, hogy ő Li apja. A lánya pedig elfogadta az ajánlatát – én csodálkoztam is rajta, de Lea szerint ebben nincs semmi meglepő.

Boch Hernád meghívja Leát a szigetére. Összeszorul a gyomrom. Csak nem leszek féltékeny egy kilencvenkét éves öregúrra? De aztán eszembe jut, hogy a Villa Blue az ördög otthona…

– Te is jössz, Balázs. Még nem is ismered St. Barts fővárosát – mondja, és ismét öklömnyire szorul a gyomrom. Már hogyne ismerném… – A többi pedig úgy lesz, ahogy megbeszéltük. Alighogy hazaérek, szervezem a csapatot. És drukkolok. Ügyesnek kell lenned… lennetek.

– Amikor jöttem hozzád… – kezdi Lea, miután elbúcsúzunk Hernádtól, akinek előbb indul a gépe, mint a miénk.

– Akkor mi volt?

– Ültem az átszállásnál a tranzitban, néztem a városi fényeket, és rád gondoltam. Meg arra, hogy mi vár miránk, kettőnkre…

– Hát elég kalandos volt.

– De azt nem gondoltam, hogy ez lesz. Vagyis…

– Mire gondolsz? A késelésre?

– Hát arra sem gondoltam. És arra is csak… szóval, csak… na, hogy te meg én. Hogy amikor hazafelé jövünk, akkor mi már együtt leszünk.

Megfogom a kezét. Ott ülünk a váróban, látjuk Hongkong késő esti fényeit, szóba se hozzuk a fényjátékot, fényszennyezést, környezetvédelmet… csak nézünk ki a panorámaablakon, és arra gondolok, hogy akkor mi most tényleg együtt vagyunk. És ha nem lenne egy hatalmas csalódás mögöttem, akkor valószínűleg itt helyben megkérném Lea kezét. De már nem vagyok annyira hülye, sőt óvatos vagyok, úgyhogy csak finoman megfogom a copfját, és a hajánál fogva magamhoz húzom őt, hogy nyilvánosan is smároljunk egyet.

Boch Hernád, meglepetésünkre, mindkettőnket business classon utaztat. Leával egymás mellett terpeszkedünk a hatalmas üléseken, ráadásul amikor már vacsora után vagyunk, egy irányba nyithatjuk ággyá őket. Egészen összebújhatunk. Ez az előnye, hogy nem az ablaknál, hanem a középső négyes osztásban kaptuk a helyünket.

Néhány óra múlva már Európában leszünk, és más dolgunk lesz, mint hogy egymással foglalkozzunk. Úgyhogy most kell rákapcsolnunk.

90.

Hazaérkezésünk után összeülünk Jankával és Bozsóval. Még anyáméknál sem jártam, de most kell a tervet kidolgoznunk. A Greenpeace-től is eljött két szakember. Mindent előkészítünk másnapra.

Hajnalban jeges rémületet érzek. Egyrészt ki tudja, hogy figyelnek-e még itthon is, és miért ne, másrészt jön a nagy nap. Lea az apjáéknál alszik, be akarja jelenteni a költözést, de úgy van vele, hogy mindent szépen sorban.

Alig bírok visszaaludni.

Reggel kilenckor két forgatócsoporttal, két újságíróval, Kállai Jenővel és az akkreditált osztrák labor munkatársaival már Litvérváron vagyunk. Pár perccel utánunk fut be egy külföldi hírtévé stábja, valamint amerikai és német Greenpeace-aktivisták, utóbbiak jövetelét Boch Hernád szervezte meg.

A hivatalba nem engednek be, a polgármester beteg.

Kállai Jenő nyilatkozik Bozsónak, majd az újságíróknak és a többi tévének arról, hogy milyen adatok kerültek a birtokába. A kocsmában néhányan vállalják, hogy elmondják, nem hivatalosan, de figyelmeztették őket, hogy kútvizet ne igyanak, a vezetékes vízzel is legyenek óvatosak és inkább csak zuhanyzásra, takarításra használják, a gyümölcs, már ami megterem, megy a kukába. Cserébe klassz közvilágítás meg tizenharmadik havi, ilyen-olyan segély van. Egyre jobban megnyílnak az emberek, egyre többen lesznek. Bozsóék nem győzik cserélni a kazettákat.

Az osztrák labortól nyilatkozik valaki, elmondja a kamerának, hogy súlyosan szennyezettek a minták, amelyeket a segítségünkkel vettek. Elkerüli, hogy szerepeljen az anyagban: ők vették a mintát, holott az így hivatalos. De Hernád azt javasolta, szarjuk le. Lesz ebből így is hatalmas botrány.

Később illetékest is keresünk, azonban senki sem akar nyilatkozni, mint ahogyan a hulladéklerakóról is csak távoli vágóképeket készíthetünk, hiszen nem engednek oda minket.

A délutáni híradóban lemegy az anyag Bozsóék csatornáján, és ha minden igaz, este egész Európában és egy amerikai hírcsatornán is vetítik az összeállítást. Bozsó bevág részleteket a mintavételes menekülésből is a saját anyagába.

A híradásban hangzik el Leával a nyilatkozatunk, hogy Hongkongig üldözött minket két férfi, akik valószínűleg a litvérvári esettel összefüggésbe hozhatók, és gyilkossági kísérletet követtek el ellenem, most egy hongkongi börtönben várják, mi lesz a sorsuk.

A nap délutántól erről szól. Telefonok, sajtómegkeresések. Egyikre sem válaszolunk Leával.

Egyedül anyám hívására válaszolok, aki nagyon komolyan sérelmezi, hogy a televízióból kell értesülnie arról, hogy „már megint” mibe keveredtem. Fogalmam sincs, mit ért azon, hogy „már megint”, de megígérem neki, hogy másnap meglátogatom.

Másnap több száz magyar környezetvédelmi aktivista kezdi a reggelt Litvérváron, a polgármesteri hivatal előtt tüntetve. Most már egyetlen normális híradó vagy portál sem kerülheti meg az ügyet.

Délben nyilatkoznak a minisztériumban, hogy haladéktalanul mintavételre kerül sor. Délután a sajtó jelenlétében kinyitják a hulladéklerakót, fotósok kattogtatnak a háttérben, működnek a kamerák, ahogy a mintákat veszik a mintavételi kutakból és a talajból.

A polgármester még mindig hallgat. Senki sem tudja, hol van, állítólag tüdőgyulladással fekszik az ágyban.

Kicsit olyan érzésem támad, mintha ez az egész túl könnyen menne. Ha most sikerül, miért nem tudtuk ezt megtenni egy vagy két héttel ezelőtt? …Mert már a polgármester bukását akarják, ez fut át az agyamon. Már teher lett mindenki számára, aki védte.

Felmerül bennem, hogy fel kellene hívnom az apámat, de persze lebeszélem magam erről.

Délutánra Leával, Kállai feleségének tragédiája mellett összegyűjtünk nyolcvanhárom esetet, amely gyaníthatóan a környezetszennyezéshez köthető. Ér- és bélrendszeri daganatok, három, súlyos károsodással született gyerek, és sajnos még nincs vége. Kártérítési pert fogunk indítani a hulladéklerakó ellen.

A délutáni híradóban, Bozsó összeállításában szó esik arról is, hogy az előző nap bemutatott magyar ügyvédeknél már több mint nyolcvan beteg vagy elhunyt hozzátartozója jelentkezett, akik azt gyanítják, hogy a krónikus, súlyos megbetegedések a litvérvári hulladékfeldolgozó környezetszennyezése és nem megfelelő hulladékkezelése, -tárolása miatt alakultak ki. Kördiagramot, statisztikákat mutatnak, amelyekből kiderül, hogy a környéken a daganatos betegségek száma többszörösen meghaladja az átlagot.

Este hullafáradtan esünk be anyámékhoz. Az izgalom és a sok teendő felülírja a jet lag okozta álmosságot. Focizom egy kicsit Báróval, hagyom, hogy Szeli nyalogassa a kezemet, aztán anyám kipördül a házból egy vakítóan fehér, fényes, szűk ruhában és tűsarkúban. Hát, nem tagadja meg magát. Egy parfümös üveget tart a kezében.

– Locsolj meg! – kéri ellentmondást nem tűrően. – Ez volt az első húsvét, hogy nem locsoltál nyakon. – Könnyes a szeme.

Bőven fújok rá az édeskés parfümből, aztán hagyom, hogy puszilgasson, folyik a könnye, bele a nyakamba.

– Úgy izgultam értetek – hüppögi, és Leát is megölelgeti.

– Mikor? – érdeklődöm.

– Hát amikor láttam a tévében… és nem is szóltál.

– Anya, akkor már nem kellett izgulnod. Szándékosan nem szóltam, hogy ne borulj ki. Tegnap már nem volt miért izgulnod.

– De én visszamenőleg is izgultam, te nagyokos!

Odabent spenót és tükörtojás vár ránk, és kis fasírtgombócok. Meg Tibi hatalmas mosolya.

Mesélünk, mindent el kell mondanunk, egészen attól kezdve, hogy Lea látogatást tett a Vadtyúkban… nem is, sokkal korábbról. Anyám és Tibi hüledezve hallgat minket. Mert van is mit mesélnünk: a karibi villa lakójáról, az előéletéről, és a litvérvári esetről…

A hongkongi fényjátékról és a támadásról szóló történet anyámnál ismét kiveri a biztosítékot. Odalép a székhez, amin ülök, a nyakamba omlik, és követeli, hogy mutassam meg a varrataimat. Amikor megtudja, hogy csak varratszedés után engedtek ki, akkor a sebet akarja látni. Hát leveszem az ingemet.

– Ó. Elég kicsi – sóhajt, és mintha csalódott lenne. Az elbeszélésünk alapján, gondolom, harminccentis vágásra számított. – Hála istennek – teszi hozzá, és mosolyog. Simogatja a hajam, mintha gyerek lennék, aztán megköszörüli a torkát és megszólal. – Tiszta apád vagy, tudod? Az apádra ütöttél a vakmerőségedet és a céltudatosságodat illetően. Le sem tagadhatnád.

Köszi, anyu, gondolom, de nem mondom ki.

Este tízkor, amikor Lea mellett ülök a kocsiban, hazafelé tartva, megcsörren a telefonom. Az apám az.

Felvegyem, ne vegyem?

Felveszem.

– Gratulálok. Nagyszerű ügyvéd vagy, Balázs.

Ennyi mond, és a franc tudja, miért, nyilván a kialvatlanságtól, de könnybe lábad a szemem.

De persze nem fogok megbocsátani neki. A segítségét sem köszönöm meg.

91.

– Most mi lesz? – kérdezte Hajagos.

– Mi lenne… Amit akarsz. Amit akartál – felelte Emi.

– De te el akartál utazni. Külföldön akartál élni.

– Akkor már elegem volt belőle… A polgármesterből és a hülyeségeiből, a zsarolásból… De most minden más lesz.

– Te fogod képviselni? Te leszel az ügyvédje?

– Keresek neki egy büntetőjogban járatos ügyvédet. Hála az égnek, tudod jól, hogy nem vagyok büntetőügyvéd. Akkor most nehéz lenne a helyzetem, de így tisztán megúszom.

És a felvétellel mi lesz?

A nő mosolygott és a fejét rázta. A felvételt csak azért készítették, hogy távozásra bírja a polgármestert. De így… Bizonyíték lehetne, persze. Csakhogy még nem tudta eldönteni, hogy bele akar-e keveredni. Már így is nyakig benne van. Persze a barátság, az egykori barátság, a polgármester zsarolta őket, és mi tagadás, szerzett is a férjének egy-két (érdekes módon tiszta) üzletet, és neki is jó díjazása volt. Nem ártatlanok, de már nem akart mocskosabbá válni.

– Most ki fogja visszahívni külföldről a buldogjait, akik a fiatal ügyvéd nyomában járnak? – kérdezte hirtelen Hajagos.

– Aha, végre már te is aggódsz érte, ugye?

– Hát én nem vettem komolyan igazán…

– A biztonságis András emberei. És ahogy elnéztem őt, szerintem már vissza is rendelte őket. Neki most az az érdeke, hogy kimaradjon ebből az egészből. Saját magát kell bebiztosítania, a balhét elviszi a polgármester. Megjegyzem: sokak helyett.

– A hulladéklerakó miatt meg is érdemli… És az egyéb szemétségei miatt.

– Hát szentigaz, hogy mindezt egy féltékeny férjnek köszönheti – nevetett rá Emi. – Neked, drágám.

– Túl sokat gondolsz rólam.

– Remélem is.

92.

– Ő az apád. Szeret.

– Hagyd már. Elég volt. Inkább nézzük meg, hol a lehallgató.

– Olivérék átnézték a lakást. A litvérváriak megbízott emberei már elmentek a házban kibérelt lakásból. Nincs lehallgatás, most már nincs – sem itt, sem az irodában.

– Zseni vagy, Lea.

– Szerintem el kell fogadnod azt a meghívást. Nem kell vele töltened egy napot, csak egy pár órát. Tisztázni a dolgokat.

– Nincs mit tisztáznom.

– Olyan vagy, mint aki a dackorszakát éli. Ő az apád, és szeret téged.

– Még a prosztatájáról is hazudott Jankának.

– Dehogy hazudott. Volt egy aggodalomra okot adó vizsgálati eredménye, és a napokban kiderült, hogy szerencsére téves riasztás volt.

– Hazudott, csak hogy foglalkozzunk vele.

– Teljesen olyan vagy, mint egy hároméves. Nőj már fel! Ő az apád. Beleszeretett a volt barátnődbe, ennyi. A mostaniba nem fog.

– Ne is mondd. Nem tudhatjuk.

– Jó, felejtsd már el, a sebed rég begyógyult.

– Te gyógyítgatod. De a gyerekkori seb…

– Nincs gyerekkori seb. Ő ilyen. Szeretett kalandozni, és nem a hűség bajnoka. De attól még az apád. Van egy csomó hasonlóság köztetek.

– Nem is ismered.

– …

– Mire gondolsz?

– Ő sem adja fel, amíg sikerre nem visz valamit.

– Laci hasonlít rá, és nem én.

Te is.

– Hagyd már abba.

– Gondold át.

– Jó, majd átgondolom. Csak aludjunk végre.

– Egész jó ez a lakás, csak nem férnek el a cuccaim. De az enyém is kicsi… Balázs, arra gondoltam…

– Most meg kell ijednem, nem igaz?

– Hát egy kicsit.

A torkomban ver a szívem. Visszaköltözik a lakásába? Kiderül, hogy tudja: jártam nála?

– Arra gondoltam, hogy kiadom a lakásomat. És te meg eljössz innen. Bérelünk ketten egy nagyobbat, ahol van egy gardrób is. Mit gondolsz?

A jeges rémületet jóleső melegség váltja fel.

– Aha… jó ötlet – morgom, felé fordulok az ágyban, beillesztem a térdemet a térdhajlatába, és megcsókolom a nyakát. – A gardróbra nagy szükség van.

2015 nyara

Újra reptéren vagyunk. Ismét abban a sosem megszokható élményben lesz részünk, hogy luxusutazást tehetünk, én ugyan már jártam ott, de Leának ez lesz az első látogatása – a Karib-térségben.

Még csak néhány hónap telt el a Hongkongból való hazaérkezésünk óta, de már szinte felsorolhatatlan, hogy mi minden történt.

A legfontosabb, hogy a litvérvári polgármester előzetesben ül. A haverjai, politikai kapcsolatai, amint elkezdtek kiderülni az ügyei, odadobták koncnak, senki sem állt ki mellette. A hivatalos, magyarországi vizsgálatok megerősítették az osztrák labor mérési eredményeit, súlyosan fertőzött mind a talaj, mind a talajvíz Litvérváron. Boch Hernád tartotta a szavát, és egy alapítványán keresztül állja a kármentesítést, ami pedig forintban milliárdokat fog felemészteni a talajcserével együtt. Büntetőfeljelentést tettünk a hulladéklerakó tulajdonosai ellen.

Csák Zsanett megkapta a pénzét Hernádtól, és már működik az „Ő az igazi?” nevű alkalmazása és szoftvere, ami néhány hónap alatt elkezdte bejárni a sikeres útját, jelenleg az applikációkat kínáló virtuális áruházakban az első tíz között van, pedig nem ingyen árulja. Kacérkodom a gondolattal, hogy kipróbáljam, mit mond Leára és rám, de ilyesmivel csak a csajok szoktak szórakozni.

A hongkongi magyar támadóinkról nem sokat tudunk. Bár kérték, de – egyelőre – nem adták ki őket Magyarországnak. Azt vallották, hogy közvetlenül a litvérvári polgármester bízta meg kettejüket a mi megölésünkkel. Kicsit furcsállom, hogy nem volt a polgármester és a bérgyilkosok közé iktatva senki.

Litvérváron új, időközi választást tartottak.

Az új polgármester Hajagos József lett, aki a falu nyolcvanszázalékos támogatását tudhatja maga mögött. Senkit sem érdekel, hogy a felesége az expolgármester ügyvédi képviseletét is ellátta. Hogy mit gondolok erről? Apámmal beszélgettem róla. Azt mondja, Hajagos sem makulátlan, de legalább nem fogja megölni a fél falut növényvédőszer-maradványokkal, meg a fene tudja, mivel. Ráadásul ott lesz mellette az ész, a felesége. És hát Hajagosnak van elég pénze, nem az lesz neki az első, hogy hagyja magát korrumpálni. Én ebben nem vagyok biztos, de ki tudja. Apám szerint Hajagos felesége inkább külföldön akart élni, de a férjének mindig voltak politikai ambíciói. Most a falu mellette áll, örülnek, hogy van egy kevésbé korrupt vállalkozó, mint amilyen a polgármester volt, akinek nem az a célja, hogy megszedje magát. Apám szerint jobb lesz a litvérváriaknak. Szerintem is, de ezt elsősorban Hernád nagyvonalúságának köszönhetik.

Kállai Jenő már nem piál annyit, legalábbis nekünk ezt mondták a kocsmában. Van egy fekete-fehér foltos kiskutyája. Kállai a legelső ügyfelünk a kártérítési perben, a felesége betegségéről már majdnem teljes a dokumentációnk. Kállai és a benzinkutas Bandi kapcsolatáról ellentmondásosak az információink, apám szerint Bandi elcsórta Kállaitól a dokumentumok másolatát, és kizsarolt velük egy csomó pénzt az expolgármestertől. Nem tudom, de nem is érdekel. Kinézem belőle. Az viszont tény, hogy Bandi már nem benzinkutas Litvérváron; állítólag egy Pesthez közeli településre költözött a barátnőjével.

Li és Hernád egy olasz céget bízott meg azzal, hogy teszteljék és fejlesszék tovább azt a bizonyos járólapkészítést az iszaphamuból. Ha sikerül, és Li szerint van rá esély, akkor Kínában fognak egy gyárat létrehozni a járólap gyártására. Li nem üzletasszony, de Hernád meggyőzte őt, hogy ideje vállalkoznia, és talán majd a saját tudományos kutatásaihoz sem kell szponzorra várnia. Véleményem szerint nincs messze az az idő, amikor Hernád fogja finanszírozni Li kutatásait, de persze ezt nem tudhatom. Li-nek Boch Hernádon kívül is lesz segítsége, ha beindul a biznisz, már ami a gyárat illeti: Ming fogja ellátni tanácsokkal, vagy akár át is veszi majd a vezetést, ezt még senki sem tudja.

Olivér, a magánnyomozó egyébként végül jelentkezett azzal a borítékkal, amit Telegdy Bálint a csoporttársánál, és ő a testvérénél hagyott. Egy levél volt Li-hez, amiben bevallja, hogy valószínűleg Boch Hernád az apja. Csak Bálint halála után lehetett volna odaadni a lánynak, de a lány eltűnt, mint ahogy – ideiglenesen – a boríték is. Telegdy Bálintba tehát talán szorult némi tisztesség… Oda fogjuk adni a levelet Li-nek, hamarosan.

A litvérvári hulladéklerakóhoz köthető egészségkárosodások miatt kártérítési pert indítottunk a hulladéklerakó tulajdonosai ellen. Mivel mostanra közel kétszáz eset gyűlt össze, amivel száz évig sem tudnánk mit kezdeni Leával, akkor sem, ha napi huszonkét órában dolgoznánk, végül elfogadtam apám felajánlását. A két Fodros-iroda egyazon ügyön dolgozik. Ezt azért nem bánom most már, mert apám végre egyszer jó ügyet képvisel. A bátyám is benne van a csapatban. Ennek nem örülök, de igyekszem nem összeveszni vele. Ezt már három hónapja tartom, szóval elég nagy az önfegyelmem.

De most elmegyünk. Utazunk! Bozsó és Janka kísért ki a reptérre minket. Bozsó, amióta sztár a tévében, nem akar pályát módosítani, viszont beismerte, hogy együtt élnek Jankával. Nem tudom, mit gondoltak, meddig titkolhatják?!

Negyven perc múlva felszáll a gépünk. Li és Ming is először járnak majd St. Bartson, mint Lea. Biztos vagyok benne, hogy nagy élmény lesz számukra. Ahogy a jósnő megmondta, én leszek Li esküvői tanúja. Nem gondoltam, hogy ilyen hamar sor kerül erre – de azt hiszem, ő sem.

Leával egyébként otthon kibéreltünk egy másfél szobás lakást, amihez gardrób is tartozik. A Pannónia utcában lakunk, és az apja minden héten legalább kétszer feljön hozzánk, hogy lássa, „jól vagyunk-e”, és nem dolgozzuk-e halálra magunkat.

Egyik pillanatról a másikra megismerték az emberek a nevünket, mindkettőnkét, ezért a lehető legkülönfélébb esetekkel keresnek meg minket. Már lassan örülünk, ha egyszerű ingatlan-adásvétellel bíz meg valaki, annyira különleges és megoldhatatlannak látszó ügyekkel jönnek. Lea szerint apámra ütöttem abban is, hogy nem tudok nemet mondani a felkérésekre.

Apropó, apám. Hát nem mondom, hogy szoros apa-fiú viszony alakult volna ki köztünk, de már négyszer elmentünk kettesben vacsorázni. Az elsőnél feldúltan elrohantam, a másodiknál kegyetlenül berúgtunk mindketten, a harmadik és a negyedik viszonylag eseménytelenül telt. A litvérvári eset miatt munkakapcsolatban vagyunk, ezért hetente körülbelül háromszor beszélünk telefonon. Hát ennyi. Lea szerint az idő a legjobb gyógyír, én meg nem agyalok ezen. Lesz, ami lesz.

– Hitted volna, hogy túléljük? – kérdezi Lea egy nappal később, egy tengerparti bárban. A Karib-tenger hullámai nyalogatják a lábunkat, körülöttünk fehér homok, pálmák és a végtelen látóhatár. Igazi giccsnek mondanám, ha nem én ülnék itt, ebben a nyugágyban, a bárpult előtt.

– Én azt sem hittem, hogy életveszélybe kerülhetünk – vallom be.

– És azt gondoltad volna valaha, hogy félrészegen egy karibi bárban fogsz csókolózni? – érdeklődik tovább. Egy kicsit késlekedem a válasszal, és érzem, hogy elvörösödöm.

– Azt hiszem, nem gondoltam volna – felelem lassan.

– Akkor gyere, igyunk az elmúlt hónapokra, és ess nekem – mondja, és nevet. Gőzöm sincs, gyanítja-e, hogy más is történt azon a bizonyos estén, amikor utoljára itt jártam, de az már a múlt. Koccintunk, aztán teljesítem, amit kért.

„Meg akartam tudni, mi a titok”

Kérdezz-felelek Fejős Évával

Most már hagyomány, hogy a Zama blog szerzője, a Jelen Vagyok magazin főszerkesztője, Berta Péter mindegyik regényem elkészülésekor feltesz nekem néhány kérdést a könyvvel és a legutóbbi regény megjelenése óta történtekkel kapcsolatban. Ezúttal is Petinek köszönöm az interjút.

– Legutóbb a készülő könyvedről, a Száz Éjjel Ügynökségről kérdeztelek – de végül sorrendet cseréltél, és jött az Úton hozzád. Miért kezdtél bele inkább egy új regénybe a Száz éjjel vártam folytatása helyett?

– Van olyan, hogy valami nem indul el, és egy másik történet kezd helyette életre kelni a gondolataimban. Most fogok visszatérni a Száz Éjjel Ügynökséghez, de télen, bevallom, egyre inkább egy másik történet izgatott. Január végén már megszületett a képzeletemben Fodros Balázs, a fiatal ügyvéd, és február elején elkezdtem írni az Úton hozzádot. Az eredeti sorrendet tekintve még tavaszi megjelenést terveztem, de az új könyvvel ezt nem tudtam volna tartani, és nem is az volt a célom, hogy „határidőre” jelenjen meg, hanem az, hogy élvezetes legyen számomra megírni ezt a regényt is. Végig sodort magával a sztori, az események, úgyhogy mondhatom, izgalmas tavaszom volt.

– Akartam is mondani, hogy nagyon gyorsan felpörög a sztori. Nem féltél az elején, hogy nem fogod tudni tartani a tempót?

– Nem. Éreztem, hogy ez más tempójú, gyorsabb lesz, mint az eddigiek, és mivel én is csak kapkodtam a fejem írás közben, hogy mi minden történik, sejtettem, nem fog ellaposodni. Egyébként azt hiszem, egyre gyorsabb a regényeim tempója. Megint csak azért lehet, mert olvasóként szeretem, ha lüktet, él egy történet, és sodor magával, és valószínűleg szerzőként is ez az igényem.

– Elég egyszerű a cím – hogyhogy ilyen visszafogott lettél, mondjuk a hosszú Mert nekünk szeretnünk kell egymást után?

– A borítóhoz és a történethez is passzolónak találtam. Érzelmi alapon döntök a címeket illetően, így, bár a Mert nekünk szeretnünk kell egymást nem túl jól ül be a fülbe, mégis kitartottam mellette, annak ellenére, hogy az egyszerűbb címek a tapasztalataim szerint jobban működnek. Viszont kell egy kis játék, kiugrás a megszokottból, azért mertem tavaly a Mert nekünk…-et adni a nyári regényemnek. Még egy hosszabb címem van, a csak e-könyvben kapható Máskülönben itt maradnék. Ehhez a borítóhoz és a sztorihoz azonban illik az Úton hozzád, fel sem merült bennem, hogy kacifántosabbat kellene választanom.

– Újságíróként sok feltárós riportot készítettél; az Úton hozzád műfajában pedig a krimihez húz, vagyis előjött belőled a riporter, főleg, ha a témára gondolok. Hiányzik a tényfeltárás, utánajárás? Vagy mióta saját könyvkiadód van, nagyobb a szabadságod?

– Mindegyik kérdésedben ott van a válasz. A krimit, mint műfajt imádom. Persze hogy hiányoznak a riportok, de azért a kettő között nincs igazi átjárás, az Úton hozzád fikció. Azt hiszem, ahhoz, hogy egy szerző jó, szórakoztató regényt írjon, otthon kell lennie a krimiben, a krimiszerzés alapjai adják – szerintem – a szórakoztató regény alapját, még akkor is, ha nem bűnügyi regényről van szó. És mióta létrehoztam az Erawant, azóta valóban úgy érzem, hogy nagyon nagy a szabadságom. Csak olyat írok, amihez kedvem van, és ez a téma hihetetlenül érdekes volt számomra, még akkor is, ha – szerencsére – kitalált a litvérvári környezetszennyezési ügy.

– A Karácsony New Yorkban után most újra van egy fiatal férfi főszereplőd. Nem volt nehéz „férfiaggyal” gondolkodnod?

– Imádok férfi szereplővel „dolgozni”, nagyon nagy kedvencem volt az idős Jesús a Cuba Libre-ben, de Balázs is igazán közel áll a szívemhez. Ő nem macsó – bár lehetne az –, hanem egy érzékeny srác, aki nem bánja, hogy strébernek tartották az egyetemen, és aki minden problémájáért az apját hibáztatja, miközben szakmailag és sok szempontból az apja nyomdokain jár. Szórakoztató volt Balázs karakterét felépíteni.

– Visszatér majd még egy későbbi könyvedben?

– Ezt előre sosem tudom megmondani. Talán igen, talán nem.

– Volt néhány rész, ahol a hideg rázott. Például akkor, amikor olvastam a karibi lányok véleményét: „a Villa Blue-ban az ördög lakik”… Akkor már tudtad, mire utalsz ezzel?

– Fogalmam sem volt róla… De ezért volt izgalmas megírnom ezt a történetet is: meg akartam tudni, mi a titok…

– A környezetszennyezés kényes téma, és legalább annyira aktuális, mint a November lányában a korrupció volt (bár ez ebben is megjelenik). Miért lett ez a központi kérdés a regényben?

– Mert elképesztő esetekről olvashatunk, hallhatunk, most persze nem csupán hazai, hanem külföldi ügyekre is célzok. Felháborít, hogy milyen felelőtlenül és szabálytalanul végzik sok esetben a veszélyes hulladékok tárolását, hogy eltitkolnak ügyeket, és aztán megmagyarázzák, hogy, teszem azt, az adott környéken a vízszennyezettség mértéke nem is olyan magas, és hogy nyugodtan lehet fogyasztani a vizet. Az a felvetés, amelyet beleszőttem a sztoriba a szennyezett vízről, és annak elbagatellizálásáról, abszolút igaz. Felháborít, hogy sok, jó kapcsolattal rendelkező vállalkozó csak a pénzt látja a hulladéktárolásban, vagy hogy sok vállalkozót nem érdekel, hogy szennyezik a környezetüket – és ezzel emberek egészségét veszélyeztetik. Természetesen újságíróként is fogok foglalkozni a témával. Ezúton is köszönöm a Greenpeace magyar szakértőinek segítségét, rengeteg hazai környezetszennyezési esetről tájékoztattak részletesen, amikor a témával kapcsolatban megkerestem őket.

– És a szerelem? Balázs elég hamar túllép a szerelmi csalódáson, amikor találkozik a fiatal ügyvédjelölttel…

– Balázs sokáig rágódott Dorina elvesztésén, a kudarc megtépázta az önbizalmát, és már lelkében gyógyult ahhoz, hogy nyitott legyen valami újra. Abban a pillanatban lépek be én, a szerző a történetbe, amikor Balázs már kigyógyult abból a csalódásból – csak ő még nem tud róla, hogy már képes a továbblépésre. Imádom benne azt, hogy vállalja: nem az egyéjszakás kalandok vonzzák, hanem stabil kapcsolatra (és egyben nagy szerelemre) vágyik.

– Hóhányóról írtál már, de ilyen megbízható pasiról…?

– Ez adódik Balázs személyiségéből. Nem én alakítottam a sorsát, hanem csak kísértem őt. Nem hiszem, hogy hiteles lenne, ha hirtelen kalandorrá válna. Ő egy igazi jó fiú, de van benne vagányság, csak ki kell bontakoztatnia… És vállalja az érzelmeit. Szerintem nagyon jó, ha egy férfi is fel meri vállalni az érzelmeit. Egyáltalán nem tartom „férfiatlan” tulajdonságnak.

– Mi a helyzet a minipónikkal?

– Imádom őket. De csak távolról; azt hiszem, sosem lesz sajátom, bár ettől még nagy élvezettel írtam bele Bárót a regénybe.

– A 2015-ös évben nagy fordulatszámra kapcsolt a kiadód, még M. C. Beaton új regényeit, az Agatha Raisin- és a Hamish Macbeth-sorozatot is te jelenteted meg. Nagy kihívás folytatni egy már sikeres sorozatot?

– Nem tudom, most készítjük elő… A kivitel exkluzív lesz, és a borítókkal is utalni fogunk a szerző korábbi köteteire. Nagyjából tizenöt címünk jelenik meg a sajátjaim mellett idén – ez csak nekem tűnik soknak, mert én pici kiadót vezetek, és minden címről, fordításról, borítóról én magam döntök. Hiszek a lassú növekedésben. Idén a régi kiadású könyveimet is megjelentetem újra nyomtatásban, régóta hiányoznak már a piacról, és most mindegyik új borítóval jelenik majd meg.

– Változás is lesz bennük? Hiszen a Bangkok, tranzit és a Hotel Bali kibővítve jelent meg a kiadódban, új kiadásban…

– Alapvetően nem ez a cél, a Cuba Libre egy picit bővített lesz, de a többihez a terveim szerint nem nyúlok. Persze ezt nem lehet biztosan tudni, amikor újraolvasom a szöveget, akkor dől el. Ha úgy érzem, szeretnék még egy jelenetet betenni, akkor megteszem, ahogy ismerem magam…

– A fejoseva.com honlapod nemrégiben átalakult, és színes, érdekes, nőies magazint hoztál létre. Megvalósult egy régi vágyad?

– Már három éve, mióta létrehoztam a kiadómat és eljöttem a Nők Lapjától, szabadúszó vagyok. Azóta dédelgetem magamban a saját magazin létrehozásának ötletét. Most jött el az idő. Nagyon élvezem, hogy a saját ötleteimet dolgozhatom fel.

– Nyomtatásban is megjelenik majd?

– Szeretem az online műfajt, de megeshet, hogy télre és nyárra betervezek majd egy-egy nyomtatott számot. Persze csak akkor, ha belefér az időmbe, és nem szorítja háttérbe a regényírást.

– A November lánya végén az interjúban azt mondtad, évi három regény nem ördögtől való gondolat. Most még csak ez az első idén… 2015-ben megállsz kettőnél?

– A Száz Éjjel Ügynökség mellett van egy új tervem, de hogy idén elkészülök-e vele és megjelenik-e, azt még nem tudom megmondani. Azt már megígérhetem, hogy télre jön a Száz Éjjel Ügynökség, de a harmadikról még nem merek semmit sem mondani. Az a műfajában inkább a személyesebb Szeretlek, Bangkok-irányba menne. Ha esetleg idén nem jelenik meg, akkor sincs baj, majd jövőre kiadom.

Előkészületben

– várható megjelenés: 2015. negyedik negyedév

Fejős Éva:

Száz Éjjel Ügynökség

(a Száz éjjel vártam folytatása)

(Részlet)

Előszó

Említettem a múltkor, ugye, hogy újra természetes vörös a hajam?

Azt hiszem, ez mindent megmagyaráz.

Néhány nappal ezelőtt még a mexikóvárosi reptér átvilágítókapuján haladtam át, amelyen keresztül tulajdonképpen beléptem az új életembe – Alex oldalán, és a miniszoknyám zsebében a világ egyik legnagyobb fekete gyémántjával.

Azóta tényleg nem telt el sok idő, de ami igaz, az igaz, én sem tétlenkedtem. Kihasználva az alkalmat, férjhez mentem, belekeveredtem egy csetepatéba, sebeket szereztem az arcomra, a karomra (és, bár nem akarok drámai lenni: végül a szívemre is), továbbá megtanultam olajoshordón dobolni, kölcsönkértem egy motorcsónakot, hogy utolérjek két tolvajt, akik leléptek a piros tornacipőmmel, aztán hajótörést szenvedtem. Mesébe illő módon megmenekültem, utaztam egy óceánjárón, és szomorkodtam, hogy a férjem ezek után biztosan el fog hagyni. Mert nem vesz a nyakába egy ilyen koloncot, mint amilyen én vagyok, aki már a nászút alatt mindenféle rémes ügybe keveredik.

A helyzetet tovább súlyosbítja, hogy az óceánjárón, az orvosi szobában, a sokkból magamhoz térve a kezembe került egy szép, színes magazin, és az egyik fotó életre kelt a szemem előtt. Ez pedig nem sok jóval kecsegtet. Több értelmezés is lehetséges.

Egy: még mindig sokkban voltam.

Kettő: berúgtam a két korty rumtól, amit megitattak velem, amikor rám találtak.

Három: előjel, hogy hamarosan nagy bajba keveredem.

Sajnos ez utóbbi a legvalószínűbb.

Miért nem vagyok képes normális életet élni, szeretkezéssel és romantikázással tölteni a nászutamat, és nem hajótöröttként? Miért nem tudom elkerülni a veszélyes helyzeteket?

Jelenleg a karibi paradicsomban, St. Maarten szigetén hasalok a homokban, pénz és iratok nélkül, az életemen, a hogyan tovább?-on tűnődve, valamint reménykedve, hogy Alex megtalál, és kapok tőle még egy esélyt.

1.

Tudom, tudom, az én fejemből pattant ki az ötlet, hogy Panamán házasodjunk össze. Ennek előzménye egy panamakalapos „lázálmom” volt, és akkor, egy örökkévalósággal – valójában csupán néhány nappal – ezelőtt arra gondoltam, hogy az a célravezető, ha követem az álmaimat. Ugyanis hava vagyok. Na jó, erről majd később, a lényeg, hogy ragaszkodtam a panamai utazáshoz.

– Meg kellene hívnunk az esküvőnkre Rékát. Ja igen, és a férjét, meg Tomit is. Valamint a szüleimet – motyogtam a gépen. Alex, mintha mit sem hallott volna a dünnyögésemből, koccintásra emelte az aranyszínű karibi rummal megtöltött poharát. Az enyémben kóla is volt a rumhoz. Koccintottunk, és folytattam. – És persze Áront. Meg Inezt.

– Egyelőre csak azt tudom ígérni, hogy mi ketten ott leszünk – vigyorgott. – Te meg én, azt hiszem, ez a legfontosabb, amikor az ember eldönti, hogy házasságot köt.

Na jó, de én még azt sem mondtam el otthon, hogy Alex gyakorlatilag elrabolt, és egy jachton akarja eltölteni velem a következő éveket. Elképzeltem, milyen arcot vág majd az anyám, amikor kiderül, hogy a világ végén, tulajdonképpen titokban összeházasodtunk. Valószínűleg sosem fogja megbocsátani, amiért nem vonulhatott fel az esküvőmön örömanyaként. Apám savanyú képet vág majd, de titokban boldog lesz. Utálja az esküvőket, a tesóméról is elkésett, állítása szerint azért, mert akkor tört ki egy óriási doppingbotrány, de én biztos vagyok benne, hogy el sem akart jönni. (Az apám doppingszakértő, és már gyerekkoromban tisztázta velem, hogy nem mehetek férjhez egy széles vállú, izmos sportoló vagy testépítő fiúhoz, aki tele van pattanásokkal és kicsi a heréje, mert ezek a külső jegyek doppingolásra utalhatnak, ami viszont terméketlenséghez, agresszióhoz, és végső soron halálhoz vezet. Nem mertem megkérdezni, hogy mi az a here, mert akkor még fogalmam sem volt az ilyesmiről, de tény, hogy sokáig gyanakodva néztem a pattanásos fiúkat, akár széles volt a válluk, akár nem.)

Végül is igaza van Alexnek, gondoltam. Még az is előfordulhat, hogy be sem kell vallanom otthon, hogy férjhez mentem. Nem olyan nagy dolog, nem igaz?

Egy éjszaka Cancúnban, aztán úgy gondoltuk, hogy irány Panamaváros. Csakhogy…

Közbejött egy találkozás.

A szőke nőt Gillnek hívják, és egy titkos szervezet tagja volt Alexszel együtt – remélem, ez az egész már a régmúlt. Szóval Gill is a Párducok nevű alakulat tiszteletbeli tagja, akik a diktatúrák elnyomottjainak felszabadításáért küzdenek. Erről azért nem szeretnék többet mondani, mert én magam is eltöltöttem (nem önszántamból) néhány igazán kellemetlen és nehezen felejthető napot egy ilyen diktatúrában.

Gill elhozta a legjobb barátnőjét és annak vőlegényét Mexikóba, ahol Alexszel és a haverjával béreltek egy házat a bujkálásuk idejére. Gill barátnője itt tervezte az esküvőjét.

– Itt házasodjatok össze ti is! Alexnek is én leszek a tanúja! – javasolta Gill, és én elbizonytalanodtam. Végül is Panama csak álmomban bukkant fel, de akkor is egy kalap alakú szigetnek láttam. Alex szerint a valóságban egyáltalán nem olyan. És a mexikói, hófehér homokos tengerpart igazán jó helyszínnek tűnt.

Így mentem férjhez Playa del Carmenen, a tengerparton.

Gyönyörű szertartás volt.

Sajnos utána mindent elrontottam.

Köszönhetően, többek közt, Áronnak, aki a legjobb barátom, továbbá néhány részeg mexikóinak, és a piros tornacipőmnek.

2.

Philipsburg a város neve. Ezt akkor tudtam meg, amikor leléptem a hajóról. Iratok nélkül nemigen akartak elengedni, de mikor visz magával egy motorcsónakos üldözéshez valaki iratokat? Továbbá mennyi a valószínűsége annak, hogy egy hajótörött vízhatlan kistáskában magánál tartja az érvényes útlevelét?

Na ugye.

Mellesleg amerikai felségterületre lépni útlevél nélkül… hmmm, még az sem mindennapi. Na de ha életmentésről van szó, akkor eltekintenek az érvényes iratok meglététől.

Mindegy, szóval leléptem, mert semmi kedvem nem volt Miamiban előzetesben várni arra, hogy előkerüljenek a papírjaim, és persze Alexet meg kell találnom, nem beszélve a gyémántomról, a cipőtolvajokról, illetve annak a problémának a megoldásáról, amire Áron kért meg, és az ember nem mond nemet a legjobb barátjának.

Szóval Philipsburg St. Maarten szigetén található. Ennek a szigetnek, mint az érkezésem óta eltelt két órában megtudtam, az a különlegessége, hogy egyik fele Hollandiához, a másik fele Franciaországhoz tartozik. Tehát az Európai Unióban vagyok, fogjuk rá. Ami csak azért nem tesz boldoggá, mert ha innen továbbmegyek, tegyük fel, Mexikó felé, ahol Alexet megtalálom (talán), akkor csak útlevéllel léphetek be. Vagy kiúszom a partra. Vagy úgy oldom meg, mint két órával ezelőtt, de az azért elég necces megoldás.

Alexet nem tudom felhívni. Miért nem? Mert NINCS mobilja. Aki a Párducokhoz tartozik (vagy akár tartozott), az alapvető óvintézkedéseket tesz. Akit egy diktátor hívei is üldöz(het)nek, még óvatosabbá válik. Alex megszüntette az e-mail címét (ebben én is közrejátszottam, megjegyzem), és, mint említettem, nincs mobilja. Természetesen a közösségi oldalakon sincs fent, úgyhogy aki most azt javasolná, hogy kérjek kölcsön egy mobilt, és lépjek kapcsolatba vele a Facebookon, azt el kell keserítenem: Alex sosem regisztrálna egy ilyen oldalon.

Csakis a családtagjaimon keresztül érintkezhetnénk, csakhogy nem lenne okos dolog tudatni az anyámékkal, hogy éppen most úsztam meg egy hajótörést, és szöktem meg egy amerikai felségjelű hajóról, mindennek tetejébe itt állok pénz, iratok és ruha nélkül. Anyám különösen az utóbbi miatt borulna ki. Mióta a Piroska nevű transzvesztitával salsa-aerobikra jár, elkezdett színes, elegáns ruhákat vásárolni, ami eléggé meghökkentő, és még fel kell dolgoznunk, de legalább aput kevesebbet cseszegeti.

A tesóm, mivel újra gyereket vár, mindenen felhúzza magát, úgyhogy neki sem vázolhatom, mi történt velem. Marad tehát Inez, a barátnőm, aki sajnos mindenkinek eldumálná (és aki azt sem tudja, hogy már férjezett vagyok, ezt a témát nehéz lenne kikerülnöm), valamint Áron, aki viszont megkért egy szívességre, amit nem sikerült végrehajtanom, sőt pillanatnyilag úgy tűnik, hogy őt magát is nehéz helyzetbe hoztam.

Gillnek szintén nem tudom az elérhetőségét, ahhoz legalábbis el kellene jutnom Playa del Carmenbe, hogy beszélhessek vele, de ennyi erővel már Alexszel is beszélhetek, ha ott vagyok.

Na, hát így állunk.

A karibi homokban fekve a délegyházi kis otthonomról képzelődöm, és persze azt a pillanatot idézem fel, amikor Alexszel az újbóli egymásra találásunk után először beléptünk a házamba.

Meg az esküvőnkről is gondolkodom… Alig néhány napja történt, és már kezdem úgy érezni, hogy csak álmodtam az egészet.

Farmerszoknya, bikini és egy póló van rajtam, amit a személyzet egyik tagjától kaptam a hajón. Egy, a hajótársaság nevét hirdető vászonszatyorban pedig a rám találáskor viselt ruhámat cipelem magammal.

A menyasszonyi ruhámat. Itt-ott elszakadt, felhasadt, elázott, megkeményedett a sós víztől, de mégis ez jelenti a kapcsolatomat Alexhez.

Ennyi az összes cuccom. Még napszemüvegem sincs, ezért Áron nagyon leszúrna, UV-ártalmakra meg divatszempontokra hivatkozva.

Hasalok a homokban, a fejemet a menyasszonyi ruhámat tartalmazó szatyron pihentetve, és arra gondolok, hogy patthelyzetben vagyok. Találkoznom kell Alexszel, el kell csípnem a tolvajokat, visszaszereznem a cipőmet, ami mellesleg a hatalmas fekete gyémántomat rejti, Áron ügyére is megnyugtató megoldást kellene találnom, de jelenleg az Európai Unió foglya vagyok ezen a kis szigeten. Persze jelentkezhetnék a helyi hatóságnál, de akkor nyilván bottal üthetem a cipőtolvaj nyomát, és az amúgy is azt jelentené, hogy képtelen voltam megoldást találni a helyzetre.

Sikerülni fog, Andikám – szokta hajtogatni apu. Hát ebben most nem tudok annyira hinni. Inkább anyu mondását hallom a fejemben: Lásd be, hogy képtelen vagy rá, Andi.

Elszomorodom, és érzem, hogy pillanatokon belül elalszom. Simogat a bársonyos szellő, a kezem a meleg, púderszerű homokban, a fejem fölött egy pálmafa ad árnyékot, és én mégis azt álmodom, hogy Délegyházán ülök az illegális stégemen, és etetem a hattyúimat.

– Ébresztő! Siessen!

Hunyorogva nézek fel. Egyenpólós, izmos férfiak állnak körülöttem, süvölt a szél, viszi magával a homokot. Sokat alhattam, mert majdnem teljesen besötétedett. Haragosan hullámzik a tenger, ami az elpilledésem idején még tükörsima volt.

– Mi történt? – kérdezem én is angolul.

– Igyekezzen! Annabella mindjárt ideér.

– Ki a csuda az az Annabella?

– A hurrikán. Előbb ér ide, mint ahogy számítottunk rá – kiáltotta az egyik, mintha szellemi fogyatékos lennék. Őszintén szólva fogalmam sem volt róla, hogy hurrikán várható. Már csak ez hiányzott. – Szedje össze a holmijait, és menjen mielőbb a szállodájába!

– Mi várható? – érdeklődöm, már felállva, hunyorogva, mert száll a levegőben a homok.

– Gomez a múltkor letarolta az egyik partszakaszt, bárokat vitt el, és elég nagy pusztítást végzett a beachen. Úgyhogy igyekezzen, várják a hotelben, de ne aggódjon, biztonságban lesz – felelte az egyik magas, izmos parti őr. Na, ez így egyre szebb.

– Nincs szállodám – bököm ki végül.

Az izomkolosszus megragadja a karomat, szorítom magamhoz a menyasszonyi ruhámat tartalmazó szatyrot, és hagyom, hogy az őr elvezessen. Én már nem is látom, hová tartunk, pár perc alatt szinte homokvihar alakult ki, és már az eső is elkezdett csöpögni.

Sietve botladozom a homokban, elérjük az üzletsort, majd a túloldalán az utat. Egy kisbusz várakozik az amúgy már majdnem teljesen kihalt kocsiúton. Az izomkolosszus kinyitja nekem az ajtót. Már csak egy hely szabad az utastérben, és alighogy beszállok, a parti őr ránk zárja az ajtót, a minibusz pedig elindul.

Már tépázza a szél a pálmákat az út mentén, hajlong a törzsük, a sofőrünk vadul járatja az ablaktörlőt, ami nem képes megbirkózni a hirtelen lezúduló csapadékkal, a víz a bezárt ablak mellett, a résen tódul be az ülésemre is. Végre-valahára befordul a busz egy szálloda parkolójába. Kicsit tartok tőle, hogy mi történik, ha nem fogadnak be, mert nem vagyok a lakójuk. A bejáratnál tábla hirdeti: Heartbreak Inn. Összetört Szívek Szállodája. Mit mondjak, méltó állomása ez a karibi nászutamnak.

A folytatást elolvashatod a 2015-ben megjelenő Száz Éjjel Ügynökség című regényemben. 25% kedvezménnyel előjegyezheted a regényt a www.erawan.hu webshopomban.

Éva

Fejős Éva új és régi regényeit, valamit a Fejős Éva könyvtára sorozat köteteit 25-30 % kedvezménnyel vásárolhatod meg a www.erawan.hu webshopban!

Fejős Éva regény- és újságíró ingyenes, színes női magazinját a www.fejoseva.com oldalon olvashatod. Érdekes tartalmat, olvasmányos cikkeket találsz a magazinban!

A szerző eddig megjelent regényei:

Holtodiglan (1999)

Bangkok, tranzit (2008; új, bővített kiadás: 2014)

Hotel Bali (2008; új, bővített kiadás: 2014)

Csajok (2009, új kiadás: 2015)

Eper reggelire (2009; új kiadás: 2015)

A mexikói (2010; új kiadás: 2015)

Cuba Libre (2010; új kiadás: 2015)

Dalma (2011; új kiadás: 2015)

Helló, London (2011; új kiadás: 2015)

Karácsony New Yorkban (2011; új kiadás: 2015)

Karibi nyár (2012; új kiadás: 2015)

Szeretlek, Bangkok (2012; új kiadás: 2015)

Most kezdődik (Holtodiglan új kiadás, 2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

November lánya (2014)

Angol nyelvű e-könyvek

Bangkok Transit (2013)

Vacation in Naples (2014)

Előkészületben

Száz Éjjel Ügynökség (2015)

Hotel Bali (angol nyelvű e-könyv, 2015)

Table of Contents

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

92.

2015 nyara

„Meg akartam tudni, mi a titok”

Előszó

1.

2.

A szerző eddig megjelent regényei: