Date: 1992-10-14 22:00:00+00:00
Publisher: Gulliver

Felix Salten: Die 15 Hasen

Copyright © 1943 Mueller Rueschlikon Verlags AG.Cham.

Kassai Zoltán fordításának felhasználásával átdolgozta Dibás Gabriella

ISBN 963 744 752 0

Felix Salten

Hopsz és társa

***

Az éjszaka lassan szertefoszlott, mint a széthulló, fekete fátyol, az ég világosodott és a csillagok elsápadtak. Ebben a pompázó, csodákkal teli, hajnali órában a nyúlfiókák a mezőn játszadoztak, közel az erdő széléhez. Tomboltak, örültek, de -gyermeki tudatuk mélyén – valami azt súgta: sohasem lehet tudni, mi történik a következő pillanatban. Ezért hát jó, ha közel van az erdő, melynek sűrűjében egyetlen ugrással el lehet tűnni.

– Hol vannak a testvérkéim? – kérdezte váratlanul a kis nyuszi. A bozótban ücsörgött anyja mellett, pompás páfránylegyezők alatt. Aprócska volt, akár az erdei föld maroknyi göröngye. Gyapjúgombolyaghoz hasonlított. Leheletszerű, csepp kis jószág. Ködszürke bundája akár az érkező hajnal első halovány, sápadt fénye. Lágy csillag fehérlett homlokán, a gyermekkor ártatlan, édes jele.

– Hol vannak a testvérkéim? – kérdezte ismét. Most jutottak eszébe. Miért épp most, nem tudta, nem tűnődött ezen.

Megszokta már, hogy mindig mindent megkérdezzen, amiről anyja hallgatott.

A termetes nőstény összekuporodott, tagjai egyetlen gömbölyű tömegbe forrtak. Puha, zöldesbarna hátán vékony, fekete csík futott végig, és pici fekete foltok játszadoztak fülhajlataiban. Hosszú, fehér bajusza szüntelenül remegett. Valószínűtlennek látszott, hogy a mellette kuporgó parányi kis nyuszi egyszer majd olyan nagy és erős lesz, mint az anyja.

– Emlékszem – kezdte ismét a kölyök –, úgy emlékszem, mintha sok testvérem lett volna...

Nem kapott feleletet.

– Testvérkék, fiúk, lányok éltek velem. Már nem emlékszem, hányan... Régen volt. és én még nagyon kicsi voltam akkoriban.

A „régen volt" és az „akkoriban" különös mértéket kívánt, hiszen a kis nyuszi alig néhány hete jött a világra.

Anyja rápillantott, de nem mozdult. Csak bajusza táncolt élénkebben, idegesebben.

– Igen, igen – mondta. – Igen, édes kis Hopszom. Egyre nagyobb leszel. Bámulatos, hogy milyen gyorsan nősz!

A pici Hopsz felegyenesedett, hátsó lábára ült és hegyezte a fülét.

– Hol vannak a többiek? – hangoskodott, követelőzött a kicsi.

Anyja halkan felelt:

– Eltűntek.

Hopsz füle lekonyult. A rugalmas, finom jószág a kis nyúl hátára simult. Rosszat sejtett.

– Mikor... mikor térnek vissza... a többiek?

– Soha.

Bánat hullt a kis nyúlra. Hopsz elszomorodott, de nem tágított.

– Hol vannak?

Anyja nem mozdult. Fájdalommal telve, csöndesen válaszolt.

– Elvesztek.

A kicsi nem értette pontosan, mit jelent a szó. De a szomorú hang beléhasított, és egy kis időre elcsendesedett.

– És én...? Én is elveszek egyszer? – kérdezte később.

Tudni akarta, mi történik vele. Anyja megrázkódott.

– Hopsz... drága, kicsi Hopszom... – sóhajtott, aztán folytatta: – Vigyáznod kell. Érted...? És futnod kell gyorsan, gyorsan...! Mindenkinél gyorsabban!

– Én pompásan futok! – kiáltotta Hopsz. – Látod?

Futni kezdett. Ügyetlenül, gyámoltalanul, gyerekesen, de nagy igyekezettel és jóakarattal. Esetlenül körülugrálta anyját. Egyre nagyobb, egyre tágabb körökben futott. Anyja szótlanul figyelte gyermekét.

– Így vagy úgy. senki nem tarthatja meg gyermekeit! -morogta később. – Egy nap megérzik, hogy nincs szükségük ránk.

A futás gyönyöre elragadta Hopszot. A kis szürke, puha gyapjúpamacs, akit anyja Hopsznak hívott, dús televényen, páfrányok, lapuk buja levelei alatt, bozótok és szedrek vékony gallyai között nyargalt. Néhány inda visszapattant és rásuhintott, csípősen, mint a finom ostor. Talán figyelmeztetés, hogy fusson gyorsabban.

Az erdő felébredt. Halovány fény törte át a lombkoronák friss zöldjét, és a sűrűségbe suhant. Vadgalambok lármás szárnycsattogással röppentek fel az ágakról. A fácánok is elhagyták alvóhelyüket.

Fent, a szellőjárta ég alatt, széles bükkök, álmodó hársfák legmagasabb gallyain rigók ültek. A földről csak apró, fekete pontoknak látszottak, de boldog énekük a legcsodálatosabb életöröm szent muzsikáját küldte a májusi reggelbe.

Hopsz abbahagyta a futást és visszaosont. Anyja már nem volt ott.

Nyúlfiókák érkeztek a cserjésből. Sokan. Egészen közel, vagy kicsit távolabb ugrándoztak, futkostak, fülüket hegyezték. Boldogan rakoncátlankodtak.

Hopsz jól ismerte őket, és csatlakozott hozzájuk. Óvatos volt, valamennyi között a legóvatosabb. Olykor furcsa érzés kínozta. Futni akart, szaladni, rohanni, kirontani a nagy rét közepére, azután tovább, mindig tovább! De legyőzte a vágyat anélkül, hogy tudta volna, miért tesz így! Az erdő szélén maradt, mindig készenlétben, hogy ha kell, meneküljön, elrejtőzzön.

A kis Plána mindenben Hopszra bízta magát. Hopsz már nem emlékezett, hogyan kezdődött ez.

Plána jókedvű, csintalan, néha féktelen kis teremtés volt, de hiányzott belőle az önállóság.

A nyuszigyerekek időnként szinte magukon kívül rakoncátlankodtak, örültek az életnek, a frissítő reggeli levegőnek, a füvek és a virágok lehelete megrészegítette őket. Ugrándoztak egymáson át, bukfencet vetettek, kergetőztek, semmi másra nem figyeltek.

Plánán is gyakran úrrá lett az elragadtatás. Föl-le rohangáltak Hopsszal, de mindig az erdő közelében, a védelmező cserjék mentén. Ha Plána féktelenül a mező felé rohant, Hopsz azonnal kijózanodott, s utána kiáltott:

– Plána! Ne olyan messzire! S Plána azonnal hozzáfutott!

– Maradj mellettem! – mondta Hopsz.

Plána lekuporodott, és boldogan nézte Hopszot.

A pici Plána kislányosan édes és tiszta volt. Megható ártatlanság, kedvesség, tanácstalan engedelmesség és alázat szunnyadt benne. Hopsz észrevette, hogy mindig jókedvű és boldog, ha a kis Plána mellette van.

Kint a mezőn néha őz emelte fel szép fejét. Vígan, nemesen mozgatta fülét, és a játékos nyúlfiókákra pillantott.

A nyulak futkároztak, ugrándoztak, azután lekuporodtak, gond búsult arcukon. Ilyenkor sorsuk fekete árnyéka suhogott felettük. Ültek, nem mozdultak, csak tüdejük zihált, szívük kalapált vadul.

De a nyuszik fáradtsága gyorsan elröppent. Az egyik újrakezdte. Hátsó lábára ült, körülnézett, ravaszul pislogott. A másik hozzá ugrott, orrával oldalba bökte. A harmadik esztelenül rohanni kezdett, mintha hatalmas falka üldözné. Erre az egész társaság felpattant, és újrakezdődött a féktelen játék.

Egyik nap azonban komoly esemény zavarta meg az általános vidámságot. A könnyelmű jókedv annyira megtébolyította az egyik pici, szinte láthatatlan, apró nyulat, hogy messzire elsuhant. A rét közepére futott. Kedves kölyök volt, a legbolondozóbb és legvidámabb valamennyi között.

Varjak köröztek a mező fölött. Megpillantották a pici nyulat, amint egymaga szaladgál a réten.

A fekete madarak hirtelen lecsaptak rá. Szegény sajgó kínt érzett. A szép, zöld világ eltűnt. Fekete gyász és sötétség hullt mindenre. Hasító fájdalom fúródott agyába. Aztán minden elmúlt. Szegény alig élt! Senki sem hallotta a haldokló panaszát. Nagyon halk, erőtlen sikoly volt, és gyorsan elnémult.

A nyuszigyerekek közül néhányan észre sem vették a csendes drámát, a halál halk suhanását. Mások látták a lecsapó varjakat. Pillanatra fülüket hegyezték, fölegyenesedtek. Nem látták tisztán, csak sejtették a gyilkosságot, csak érezték, hogy megöltek valakit, aki közéjük tartozott.

Hopsz alacsony, sűrű bodzabokor alatt ült a rét szélén, Plána mellette. Öreg kőris meredt az égre a bokrok fölött. Méltóságosan széttárta pompás koronáját.

– Látod, veszedelmes vakon, bolondul száguldozni – súgta halkan Hopsz.

Plána felsóhajtott.

Amikor a nap diadalmasan felszökött az égre, és első arany sugaraival beborította a tájat, a nyuszigyerekek valamennyien az árnyékos, hűvös sűrűségbe húzódtak. Nem maradtak együtt. Egyenként surrantak gödröcskéikbe, amit a bokrok leboruló ágai alatt kapartak. Mozdulatlanul feküdtek éber nyusziálomba szenderedve.

Csak Hopsz és Plána maradt egymás közelében. A madarak még néhány óráig daloltak, csicseregtek, hangosan köszöntötték a kék reggelt. Azután a dél az erdőre terítette életet fakasztó melegét és sűrű csendjét.

– Milyen szép! – mondta néha Plána, amikor időnként félálmából felriadt.

– Szép... és nehéz! – felelte Hopsz, és mindannyiszor hozzáfűzte figyelmeztetően: – Maradj csendben!

Plána sokszor nem fogadta meg a jó tanácsot. Felugrott, és eliramodott. Óriás köröket futott.

– Őrült vagy! – sziszegte Hopsz.

– Őrjít az öröm! Örülök az életnek! – felelte Plána.

– Baj lesz! Majd meglátod. De akkor már késő lesz! -intette Hopsz.

Az idegek tomboló játéka hamar lecsendesedett. Plána meglapult.

– Látod? Nem történt semmi! – fecsegett ártatlanul.

– Bármelyik pillanatban történhet valami! – magyarázta Hopsz.

– Csendben maradok! – biztosította Plána az aggódó Hopszot. Gödrébe bújt, és nem mozdult.

Egyszer, amikor az éjszaka fekete szárnyával beborította az erdőt és a rétet, kísérteties látvány tárult eléjük.

A nagy bagoly nesztelenül, félelmesen, méltóságosan suhant a fák között. Néha fent, magasan a fák koronáinál, néha egészen alacsonyan a föld fölött. Eddig nem láttak ilyen rejtelmes, furcsa lényt. Hopsz gyanakodott; a különös állat borzongatta. Nem tudta miért, de az éji jelenség félelmetes volt számára. Meg se moccant. Óvatossága intő jelzéseket küldött Plána felé, aki fel akart egyenesedni.

Plána is megijedt és engedelmeskedett.

De egy másik nyuszigyerek, alig húsz ugrásnyira tőlük, látni akarta a hangtalanul suhanó, félelmes árnyékot. Alig észrevehetően, egészen halkan megmozdult.

Abban a pillanatban a bagoly széles szárnya betakarta, puha tolla rásimult. Ha Hopsz és Plána nem hallják a fájdalmas sikolyt, azt hitték volna, hogy csak babusgatja a kis nyuszit. A bagoly rettenetes karma éles tőrként szaladt a védtelen, sovány kis testbe. Néhányszor rávágott csőrével, és a nyuszi már nem is élt. A bagoly felemelte, és magával vitte zsákmányát.

– Szörnyű – súgta Plána. Rémület remegtette. Hopsz némán lapult, és újabb veszedelmeket várt.

Plána a kísérteties éjszaka sötét óráiban megértette Hopsz gyakran ismételt figyelmeztetését. Látta, hogy a kíváncsiságért, a könnyelműségért bűnhődni kell. Hálával gondolt Hopszra. Reggel néhány nyúlanya érkezett, hogy megnézze kicsinyeit. Hopsz is anyja mellett ült, és a bagolyról mesélt.

– Igen, igen! – mondta anyja szomorúan. – Mindenki fenyeget minket... mindenki üldöz bennünket... holott mi nem bántunk senkit.

– Hol van az édesapám? – kérdezte váratlanul Hopsz. Vágyott valakire, aki megvédi.

– Mi jut eszedbe? – kiáltotta anyja, és fülei a magasba meredtek. Szép, hosszú bajusza a felindultságtól remegett. - Micsoda vakmerő kívánságaid vannak! Vigyázz, nehogy útjába kerülj!

Hopsz megrémült, de gyorsan legyőzte félelmét.

– Miért ne? – érdeklődött.

– Miért? Mert azonnal megölne téged! – kiáltotta anyja.

Hopsz megdöbbent. Jó időbe tellett, amíg magához tért.

– Megölne? – dadogta.

– Vigyázz, nehogy meglásson! Nagyon vigyázz, kicsikém! - kérlelte az anyja. – Nem szabad látnia, amíg ilyen kicsi vagy.

– De hát miért gyűlöl engem? – kérdezte Hopsz. Anyja sóhajtott.

– Egyáltalán nem gyűlöl, csak annyira szeret engem. Mindig mellette kell lennem...

Hopsz csodálkozott. Nem értette anyja szavait.

– Látod, én a gyermekeimnél akartam lenni. mint most nálad. Ma már csak veled lehetek. Mert csak te maradtál meg nekem. De ő nem érti ezt. És nem is tűri! Felbőszül, ha kicsikéket lát. Féltékeny, dühös, és ilyenkor mindenre képes.

– Volt már úgy, hogy...

– Majdnem! – vallotta be az anyja. – Majdnem!. Soha nem felejtem el. De akkor még meg tudtam menteni a kicsit.

Hopsz némán ült és tépelődött. Bonyolult dolog ez. Fájdalmas hallania. De egyben szép és érdekes is!

– Anyám, ezért látlak ritkán? – kérdezte később. Anyja azonnal válaszolt:

– Nem szabad haragudnod apádra!

Hopsz a földön feküdt. Szorosan simult a göröngyökre. Fülét hátára szorította.

– Nem, nem haragszom rá! – mondta. – Nem tudok haragudni rá... De... szomorú, hogy tőle is félnem kell.

– Már nem sokáig! – vigasztalta anyja. – Hamarosan nagy leszel, a fehér csillag eltűnik homlokodról. Akkor találkozhatsz vele. Akkor már láthat téged. És kedves lesz hozzád!

– Várok! – mondta Hopsz.

Amikor anyja távozott, Hopsz Plána mellé ült. Hallgatott. Nem mondta el, miről beszélt anyjával. Minek ismételte volna el? Plána még olyan gyerek, talán meg sem értené! Meg aztán Hopsz szégyellte, hogy apja annyira szereti anyját.

***

Micsoda kaland volt! Életre szóló, nagy élmény! Kiragadta játszótársai közül a jókedvű kis Hopszot. A fiatal kölyök megismerte a veszedelmes, komoly életet.

Heteken keresztül pompásan éltek. Felejthetetlenül szép napokat töltöttek. Igaz, nem voltak mindig biztonságban. Néha érezték a veszély távoli leheletét. De ismerték már az erdő különféle neszeit. Napról napra jobban megtanulták. Nem nekik szóltak, mégis megértették.

Tudták, hogy a szajkó és a szarka ellenségük, de azt is tudták, napról napra biztosabban, hogy éles vészjelzéseik számukra veszedelmesebb, erősebb ellenfelek közeledésére figyelmeztetnek.

Fülüket hegyezték, ha a mókus idegesen morgott. Értették a cinkék ijedt suhanását. Ha a madarak halkan jeleztek, és a bokrok gallyai közé siklottak, ők is menekültek.

Mesterien elsajátították a szökés és rejtőzés művészetét. Senki sem találhatta meg őket. A világon semmit nem tanultak meg ennyire alaposan. És a világon semmire nem volt olyan nagy szükségük, mint erre.

Védekezésük az éberség, ellenállásuk a testükön, idegeiken keresztülvillanó, hirtelen támadt félelemérzet, harcmodoruk a pillanatot kihasználó menekülés.

Egyszer aztán jött a nagy kaland.

Hopsz a sónyalogatónál ült a kis tisztáson. Sokan felkeresték ezt a pompás helyet, melyet szinte áthatolhatatlan, de nem túl széles bozótos választott el a mezőtől. Szívesen jöttek ide. A fű itt buján szökött a magasba, és fűszeresebb volt, mint máshol.

A hajnal első órájában csaknem valamennyien itt hűsöltek azon a reggelen.

Rinó, Olva, Murk, Lugea, Trumer, Plána és Klippsz a sárga agyagon ültek, és szürcsölték a reggeli harmatban oldott pompás, frissítő sót. Hopsz középen ült egy vályúhoz hasonlatos mélyedésben, ahol tiszta kősó illatozott, melyet világos, puha agyag ölelt körül szorosan. Nem gondolt veszedelemre, nem vigyázott.

Hopsz vidám legény lett, a körülményekhez képest bátor, vakmerő és mohó. Jelszavává vált: mindenből a legjobbat és a legtöbbet. Sokszor annyira elmerült a dorbézolásban, hogy megfeledkezett a nyulak legfontosabb létparancsolatáról, a félénk elővigyázatosságról.

Most is ez történt.

Egyszer csak észrevette, hogy pajtásai hirtelen szétugranak, és eltűnnek. Belenyilallt a rémület. Torkoskodott, és nem hallotta a szajkók, mókusok figyelmeztetéseit.

A félelem megbénította. Hogyan lehetett ennyire könnyelmű? Fölötte alacsonyan, a vén bükk vastag ágán mókus futott. Az ág rugalmas hegyére ült. Két első lábát fehéren csillanó melléhez szorította, és rákiáltott Hopszra:

– Te még itt vagy?!

Azonnal megfordult, és elrejtőzött a korona sűrű lombjában. Imbolygó farka vékony, vörös vonalként villant a zöld levelek között.

Hopsz mozdulatlanul ült. Szíve vadul kalapált. Beszívta a szelet. Semmi! A szél nem hozott szagot. Fülelt. Az erdőben könnyű szél surrant és motozott. Tapogatózás, kétlábú lépések csöndes nesze hallatszott. Mi történik? Hopsz hátsó lábára ült. Egyenesen, mereven, mint a gyertya. Füle mozdulatlanul meredt a levegőbe, bajusza remegett. A szálerdő törzsei között meglátta a titokzatos óriást. Két lábon járt, egyenesen, mereven. Az erdő valamennyi lakója félt tőle, jobban félt, mint a legveszedelmesebb erdei ellenségtől. A furcsa óriás közeledett. Már egészen közel lopakodott, óvatosan, ravaszul, roppant fenyegetően. Félelem dermesztette Hopszot. Helyén maradt, mintha földbe gyökerezett volna. Már a kis nyuszik is tudták, hogy a különös, ijesztő teremtmény parancsolójuk, az erdő valamennyi lakójának irtózatos ura. Tudták, hogy borzasztó mennydörgéssel messziről lövelli a pusztulást. Múltkor a dörgés kint a réten eltalálta Gobót, az őzbakot. Plána akkor egészen közel, a bozótos szélén ült. Gobó akkor átugrott Plána fölött. Vörös veríték ömlött széttépett tüdejéből, és Plánára fröccsent. Füle piros lett, és furcsán ragadt. Hopsz nem felejtette el az izgalmas jelenetet, és az emlékezés most villámcsapásként hasított a félelembe, amely eddig lenyűgözte a kis nyulat. Tehetetlen bénultsága föloldódott. Hopsz merészen kiugrott a mélyedésből, belevetette magát a fűbe, és a sűrűség felé vágtázott. Mikor biztonságban érezte magát, hátsó lábára ült, kiegyenesedett, fülét hegyezte. Figyelte a magas fák között leselkedő kétlábú rémet. Érezte, hogy búvóhelyén most nem fenyegeti nagy veszedelem, mégsem maradhat itt. A kellemetlen ellenség közelsége nyugtalanította. A félelem ereiben kalapált, kínozta, idegesítette. Hopsz nekivágott a sűrűségnek, hogy gyorsan keresztülfusson az erdőn.

Csak el innen! Nagyon messzire!

Ekkor történt! Valami nagyot ugrott, és Hopsz után kapott. Gyilkos állkapocs csontfogai csattantak. Ellenséges szag ömlött rá, mérgező, bűzös, bódító. Róka! Ugrása csak hajszálra vétette el Hopszot. A nyúl ösztönösen félreugrott, irányt változtatott, és ügyesen elsurrant mellette. A csel arra kényszerítette a rókát, hogy megforduljon. Közben Hopsz már kissé távolodott. Időt nyert. Vadul száguldott. Ki a veszedelmes bozótból! A kusza sűrűség akadályozta és feltartóztatta. Ki a mezőre, ahol szabad az út!

Elérte a zöld síkságot, a nagy füves végtelent. Új érzések ébredtek és keveredtek benne. A meneküléshez szükséges erő visszatért.

Száguldott. A róka a nyomában maradt. A győzelem érzése gyorsította futását. Már karmában érezte a biztos zsákmányt.

Most... most... megragadja! Most... most... élvezni fogja a gyönyörű pillanatot, amikor foga a meleg irhába mélyed, szétőrli a vergődő jószág gerincét, és a panaszos halálsikoly élvezetes dalként csendül fülébe. Hopsz egészen közel himbálózott előtte. Le, föl. Himbálózott, ringott. táncolt, csalogatott. Gömbölyű, fehér virág. lágy, kicsi golyó, Hopsz pici, fehér farka. Ezt kell elkapnia! Hopsz éles szögben oldalra ugrott.

Hirtelen, váratlanul történt. A meglepett róka hosszú darabon nyílegyenesen továbbfutott.

A düh és türelmetlenség rövid, vinnyogó vakkantása szakadt ki belőle. Megváltoztatta irányát. Látta, hogy a fehér gömb szinte súlytalanul szökken, le, fel, a füvön át. De egyre messzebbre került. A róka csak futott, amennyire bírt.

Hopsz hallotta a róka vakkantását, hallotta, hogy a fű élesen zizeg, sistereg mögötte, és hallotta, hogy üldözője hátulról közeledik. Érezte, hogy vérszomjas ellensége szorongatja. Ismét irányt változtatott.

Keresztülfutott a réten. El kellett érnie a szemben fekvő erdősávot. Aztán azon túljutva az erdőirtást. Ott már bolonddá tehetné a rókát, túljárhatna ravasz ellenfele eszén! De ha nem sikerül? Vége mindennek!

A kétségbeesett futás közben Hopsz egyre érettebb lett. Múltak a pillanatok, amik heteket jelentettek Hopsz életében. A pici jószág futott, és komolyodott, tapasztaltabbá vált. A kergető, vad félelem csendesedett. Minél gyorsabban szaladt, annál inkább szelídült. Új érzés ébredezett benne, hogy hivatását pontosan betöltse, hiszen rendeltetése a földön az, hogy fusson. Az életéért futott.

Szerencsésen elérte a keskeny erdősávot. Az irtás kitárulkozott előtte. Itt csak néhány magányos nyír, kőris, bükk szökött a magasba, és meresztgette koronáját a felhők felé. Hopsz rohant. De hirtelen vér tolult a fejébe, és kegyetlenül zúgott agyában, fülében. Szíve vadul kalapált, légzése kihagyott, a levegő sajgatva égette, szárította a száját, torkát, és tépte, marcangolta lihegő tüdejét. Fürge lábizmai is bénulni kezdtek.

Rátört a vágy: lefeküdni, aludni! Egyáltalán, miért menekül? Miért van a világon, miért él?

Azután minden érzés elhagyta. Csak az új rettegés maradt vele, a rémület űzte. Talán nem is ő, nem az ő teste, hanem a megelevenedett félelem futott.

Folytonosan merész fordulatokat vett. Buján benőtt, hosszú árokba zuhant. Egy pillanatig mozdulatlanul feküdt, azután felpattant, és visszafelé rohant, arrafelé, ahonnan érkezett. Olyan helyeken bukkant fel, ahol a róka nem várta. De pici, fehér farka már nem villant olyan sebesen az alacsony gazok és bokrok fölött.

Nekifutott a szélnek. És a szél hirtelen furcsa, félelmes szagot fújt száraz, kicserepesedett orrába. Az Ő szaga volt, a magasan járó kétlábúé.

Hopsz halálra váltan megfordult, de már nem maradt ereje nagyot ugrani. Bágyadt, fáradt, vézna lendülete egyenesen nekivezette a rókának.

Ebben a pillanatban fülsiketítő dörrenés rázta meg az erdőt.

Hopsz összeroskadt. Látta, hogy a róka furcsa bukfencet vet fölötte. Aztán csönd lett.

Hopsz a földön fekve lélegzet-visszafojtva figyelte magát.

Akaratereje elhagyta, izmai nem működtek. Nem bírt menekülni. Reszketve várta az utolsó pillanatot. De a dörgés nem találta el, nem is neki szólt.

Hopsz némán feküdt. Csak bánatbarázdálta, halálosan fáradt pofácskáját emelte fel. Szép, fehér bajusza kétségbeesetten remegett, szaglászó orra gyorsan közeledő, idegesítően kellemetlen szagot érzékelt.

Kellemes féleszméletlenség pólyázta körül, mámoros tehetetlenség bénította akaratát. Édes bódulat ködösítette érzékeit.

Hopsz érezte, hogy a szörnyű szag közeledik. Hallotta a kétlábú különös lépéseinek zaját. De mozdulatlanul feküdt, amikor a rettenetes úr közvetlenül mellette elhaladt.

Látta, hogy a kétlábú lehajol, nyakon ragadja, felemeli, és elviszi a rókát.

Azután mély álom hullt Hopszra. Áldott, pihentető.

*

Ezalatt a többiek megszokott életüket élték. Történt egyszer, hogy a nyuszik felismerték a kétlábú közeledését, így idejében a védelmező bozótba surrantak. Az erdei földhöz lapultak jó szorosan, mozdulatlanul. Ő nem vette észre, hogy közelében nyuszik rejtőznek. Nem látta, hogy a rémület kerekre tágítja szemüket, hogy fehér bajuszkájuk finoman, idegesen mozog, és nem hallotta a tíz izgatott, rémült nyúlszív hangos dobogását sem.

Valamennyien együtt voltak az erdő túloldalán. Csak Plána maradt a kétlábú közelében. Ő jött, és megállt.

Plána csinos, pici jószág lett. Kis barátai szerették, sőt a lányok is barátságosan, kedvesen bántak vele. Bolondos kis teremtés volt. Derűs báj és vidámság áradt belőle. Nem civakodott senkivel, és soha nem adott okot veszekedésre. De nagyon szórakozottan élt, és sokszor nem tudta, mit tesz.

A többiek néha azt hitték, hogy Plána kicsit butácska. Pedig nem volt ostoba, csak elképesztően meggondolatlan. Így történhetett, hogy amikor a szajkók, szarkák és cinkék leadták jelzéseiket, Plána mit sem törődött azokkal, nem futott a többiekkel a sónyalogató túloldalán sötétlő sűrűségbe. Pedig a hangok félreérthetetlenül jelezték, hogy a kétlábú a közelbe érkezett.

Plána tudta, hogy most menekülnie kellene. Mégis a sudár fák felé futott, ahol a kétlábú járt. A föld puha göröngyei közé simult.

Azután meghallotta Őt! A lépések egyre közeledtek. A félelem borzongatta Plánát, de mozdulatlan maradt.

– Megint ügyetlenkedtem! – gondolta. Majd kishitűen és szomorúan motyogta: – Miért csinálok én mindent rosszul?

Azután már nem gondolt semmire. A szörnyű parancsoló eljött és megállt mellette. Néhány nyomorult lapulevél választotta el őket egymástól. Plána mozdulatlanul feküdt, és attól félt, eljött az utolsó órája.

A kétlábú szaga, mint a vadvizek zuhanó árja, beborította Plánát. Csaknem elvesztette az eszméletét, mert az idegen, fenyegető szag oly erősen áradt rá. Felkavarta belsejét, elkábította agyát. Két kemény, barna szörnyet látott. Két lábat! Különös, titokzatos lábak. A parancsoló csak kettőt használt, mégis vitték, gyorsan vitték a furcsa, félelmetes lábak. Nyúl még nem látta ennyire közelről ezeket. Plána rémülten nézte, és várt. Halálfélelem gyötörte. Hallotta a kétlábú lélegzését. Bár halkan lélegzett, Plána hangos zúgásnak vélte, amely végigviharzik a levegőben. Eltelt néhány perc. És ekkor Plána olyasmit kísérelt meg, amit rajta kívül más aligha mert volna megtenni.

Felugrott. Közvetlenül a kétlábú előtt. Kipattant a kis tisztásra, sőt könnyelműen, meggondolatlanul keresztülugrotta a sónyalogató vályúját is, és nekivágott a szemben sötétlő sűrűségnek.

Odaát, a bokrok rejtegető félhomályában hátsó lábára ült, és reszketett. Fülét hegyezte. Csak itt gondolkozott ismét józanul.

– Mit tettem! – gondolta ijedten.

A kétlábú a sudár fák mellett állt. Az öreg tölgy kemény törzséhez támaszkodott, és az őzbakot várta. Nem törődött a nyuszigyerekekkel.

De az őz ma reggel elhatározta, hogy nem siet a sónyalogatóhoz, mert sok jelzés figyelmeztette a veszélyre.

A parancsoló sokáig állt a tölgynél. Sokáig nem rezdült hang, nem mozdult élőlény körülötte. A nyulak meglapultak. Dús bozótok és szederbokrok levelei takarták őket. Csak méhek és dongók zúgtak egyhangúan, pillangók hintáztak a levegőben, pompás szitakötők cikáztak ide-oda. Hangyák, bogarak, szöcskék, tücskök megszámlálhatatlan milliója mászott, nyüzsgött, menetelt, ugrált a füvön, bokron, fakérgen. Csodálatos, sokarcú mesevilág!

De a szajkók, szarkák, mókusok, varjak, csalogányok és cinkék őrhelyükön strázsáltak, figyelmeztető hangjuk folytonosan felcsendült.

Plána a földhöz simult. Zavarodottsága, bénító rettegése lassan eltűnt. Ismét úrrá lett rajta a megfontoltság. Éberen figyelt. Csinos kis orra állandóan mozgott, vizsgálta a levegőt, gyanús szagokat kémlelt.

– Mégiscsak igazam volt! – gondolta Plána. – Ravasz voltam. Nem is tudtam, hogy ennyire ravasz vagyok. – Jóleső önteltség simogatta.

Az őrök, vigyázók és kémek elhallgattak a magas fák között, mert Ő távozott. Végre elmúlt a veszély.

A nyulak kifuthattak a mezőre, a széles, ragyogó, világos ég alá. Gyönyörködtek a fák koronáiban, bámulták az eget. A hajnal lassan zöldre, majd halovány rózsaszínűre festette az égboltot. Az egerek vígan osontak a bokrokban. Néhány vakondok is megjelent. Tapogatózó, mogorva legények voltak, de ártalmatlanok és tréfásak, ha megszólították őket. Arcuk kedves, hegyes, kicsit gúnyos. Sötétszürke, sűrű szőrméjük előkelően csillogott. Ha napvilágra jöttek, lepergett róluk a föld.

Grune, a sündisznó lustán mászott a levelek között. Vidáman éldegélt, az erdő lakói között neki volt a legfinomabb hallása. A leghalkabb füttyre, roppanásra, cirpelésre riadtan, idegesen vonaglott. A zaj valósággal lesújtotta. Leült, és a gond barázdái redőzték máskor csöndesen mosolygó arcát. Ilyenkor tudóshoz, mély lelkiéletet élő bölcshöz hasonlított.

Fácánok húztak át óvatosan a sűrűségen. Megálltak, felemelték pici fejüket, figyeltek, azután továbbtipegtek. Murk Plánához ugrott, és megszólította:

– Ma is okosan viselkedtél!

– Én? – Plána úgy tett, mintha csodálkoznék.

– Érted, mire gondolok! – folytatta Murk. – Fabatkát se adtam volna az életedért!

– Ne fontoskodj, Murk! – szólt közbe Ivner, aki most feléjük közeledett. Mamp és Trumer is hozzájuk sietett.

– Mi történik itt? – kiáltotta Mamp.

– Murk okoskodik – jelentette Ivner. – Tanácsokat akar adni Plánának.

Murk tovább bölcselkedett. Oldalra hajtotta fejét.

– Nagyon buta ez a lány. Segítenünk kell rajta!

Trumer kényelmesen leült.

– Segítenünk kell? Miért? – kérdezte egykedvűen. - Mindenki magáért!

– Eszemben sincs, hogy én segítsek Plánán, csak azt akartam... – kezdte a választ Murk, de Ivner hevesen közbevágott:

– Csak nagyképűsködni akartál. Hencegő!

Murk megsértődött. Ivnerhez ugrott.

– Mondd még egyszer!

Ivner hátsó lábára ült. Bajusza meredezett.

– Hencegő! – szidalmazta Murkot. Nekiugrott, és talpával hevesen dobolni kezdett Murk fején.

Murk az első ütés után hátsó lábára pattant, és pofonokkal felelt a támadásra. Mamp a két verekedőre vetette magát. Oly hevesen verte, csépelte Murkot és Ivnert, hogy mindketten a fűbe gurultak, és pici, pehelykönnyű pamacsok szakadtak ki puha szőrméjükből.

Azután Trumerhez fordult:

– És te... Mit akarsz te?

Trumer nyugodtan ült, nem mozdult. Füle hol felegyenesedett, hol lekonyult.

– Mindenki magáért! – mondta hűvösen. – Nem avatkozom az ügyetekbe.

– Nem? – kérdezte fenyegetően Mamp. – Nem...? Mindenki magáért...? Nesze, ez a tiéd!

Ütései pergőtűzként viharzottak Trumer fején és fülén. Más elszédült volna ilyen veréstől. De Trumer csak az orrát szorította a földhöz.

– Igen... – morogta. Azután egykedvűen hozzáfűzte: - Igen. ez már engem is érdekel.

Hirtelen felpattant, villámgyorsan, váratlanul és nagy erővel Mamp arcába vágott. Mamp hanyatt vágódott. Fehér hasa megvillant.

Már a többiek is döbbenten bámulták, hogyan üti, veri, csépeli egymást a négy verekedő.

– Mi történt? – kérdezte Rinó.

Klippsz és Ülő szó nélkül a küzdők közé ugrottak, és vígan verekedtek. A nagy küzdelem változatos párharcokra szakadozott. Epi, a legkisebb, nem vett részt a viharos csépelésben. Nyílegyenesen a bokorba futott. A lányok Plána köré gyűltek. A kis kölyöklány ijedten ült a helyén.

– Mi történt? – érdeklődött Nella.

Lugea és Olva követelőztek:

– Tudnod kell! – kiáltozták. – Azonnal meséld el!

És fülüket hegyezték.

– Azt hiszem, miattam verekednek! – mondta szerényen Plána.

– Úgy! – A szó élesen szakadt ki Nellából. Élesen és gúnyosan. – Úgy!

Plána felfigyelt az ellenséges hangra, és egyik fülét kíváncsian hegyezte, a másikat a nyakára lógatta. Hallgatott. Lágy, behízelgő hang surrant hozzá.

– Miért csak miattad, Plána?

Plána feszengett, és el akart inalni.

– Maradj, édes! – könyörgött Lugea. – Maradj, és mesélj el mindent...

A fiúk befejezték viadalukat. Egyenként ültek a fűben, kimerülten, tanácstalanul.

– Úgy kezdődött, hogy Murk idejött, és szememre vetette.

Lugea szavába vágott.

– Murk...? Mi közöd Murkhoz?

Plána ártatlanságát bizonygatta:

– Semmi. Egyáltalában semmi. Azt akarta...

Lugea nem engedte, hogy folytassa. Halkan, nyugodtan magyarázott, mintha a világ legtermészetesebb ügyéről beszélne:

– Azt akarta... Természetesen... ő akarta... édesem! Jól ismerünk! Csend! Egyetlen hangot ne halljak! Tudjuk, hogy ravasz vagy. Azt is tudjuk, hogy hencegsz. Kedvesem, megérdemled, hogy alaposan elfenekeljünk.

Nella kissé felemelkedett, azután különösebb előkészület és bevezetés nélkül viharosan, elkeseredetten ütni kezdte Plána lehajtott fejét.

A lányok azonnal csatlakoztak, s ütötték-verték Plánát. Kitört belőlük a visszafojtott harag.

De Plána pillanatig sem gondolt arra, hogy tűrje a verést, vagy visszaüssön. Ügyesen kikerülte a dühös mancsok csapásait, és villámgyorsan elfutott. A rétre szaladt. Halovány farka fehér virágként himbálózott a fűben.

A többiek utána iramodtak. Plána merész szögben ugrált üldözői előtt.

Mamp, Klippsz, Ülő is részt vettek a versenyfutásban. Aztán Ivner követte őket. Rinó az élre került, és Trumer is csatlakozott hozzájuk.

Plána körbe-körbe futott.

A többiek húztak utána. Két-három kört futottak. Néhány pillanat múlva a dühös, vad vágtatás boldog, vidám játékká változott. Versenyfutás közben a harag elpárolgott.

A magasból, ahol a nagy szelek járnak, ölyv rikoltása hangzott, mire a nyulak szétrebbentek... a sűrűségbe surrantak.

Legelőször Trumer érkezett a buja, zöld, biztonságos erdőbe.

– Mindenki magáért! – gondolta, és megkereste ágyát.

A nap első sugarai az égre szöktek, a fák magas koronái aranyfényben izzottak.

*

Hopsz estefelé érkezett haza, frissen, kipihenten. Nem volt fáradt, visszanyerte régi erejét.

Útközben különös hangulat játszott idegeivel. Ilyesmit eddig nem érzett. Nem ismert magára. Mintha idegen lélek költözött volna testébe, mintha más nyúl rótta volna az utat, melyen reggel a róka elől menekült. Minden lépésre, minden jelentéktelen, pici földdarabra emlékezett, és eszébe jutott menekülésének valamennyi pillanata. Egy mélyedéshez ért. Lemászott az aljára, ahol szagos mügét talált. Néhány levelét leszakította, kicsit torkoskodott. A mélyedés másik oldalán felkapaszkodott. Itt vadmenta illatozott. Ezt is ízletesnek találta. Továbbindult, s hamarosan ismerős helyen találta magát. Undorította, rémítette, de érdekelte is. Az árva mogyorók, szedrek és ezüstnyár-bokrok gyenge hajtásai megtörtek. Sok vörös szőrszál ragadt a szárakra, a földön szőrpamacsok hevertek. Éles szag tapadt rájuk. A földön és a lelógó leveleken foltok vöröslöttek.

Hopsz szaglászott. Lázas izgalom kínozta, pedig tudta, hogy veszedelem nem fenyegeti. És mégis! Ez volt az a hely, ahol halálos, furcsa bukfencet vetett a róka, amikor a parancsoló dörgése utolérte, és feldöntötte.

Hopsz nem emlékezett pontosan erre a jelenetre. A nagy élmény bizonytalan, elmosódott emlékképpé olvadt össze. Megrázó jelenet volt! Üldözőjének teste hirtelen felemelkedett a levegőbe, azután a földre hullott, majd némán, lágy megadással csüngött, amikor a parancsoló felemelte... Igen, most minden felkavarodott, és furcsa felhőbe burkolózott agyában.

Felugrott. Gyorsan elhagyta a kísérteties helyet.

Kiállta a próbát, átélte a nagy veszélyt, a legnagyobbat. Ennél nagyobb talán nincs is. Büszkeség töltötte el. Most már tudta, hogy fürgeségére, jó futására és ravaszságára mindig számíthat. De ugyanakkor érezte az életadó természet örök parancsát: folytonosan figyelnie kell, éberen kell vigyáznia életére!

Nedvdús szárak, ropogós levelek, estharmatban fürdött virágok lágy illata cirógatta körül orrát. Éhsége ébredezett, és Hopsz eltűnt a bozótban. Átfutott a keskeny erdőn és a rétre sietett. Itt találkozott a többiekkel. Honvágy űzte a mezőre, a rét másik oldalára, ahol született, ahol annyiszor örült az életnek, ahová ágya hívogatta. Ma először kellett szokott helyétől távol, messzi idegenben aludnia. Most hazatért. A többiekhez. Haza!

– Éretlen gyerekek! – gondolta Hopsz, amint megpillantotta kergetőző társait. Fölényes nyugalommal látott hozzá az evéshez. Válogatott, élvezte az ízeket.

– Megjött Hopsz! – kiáltott Plána csodálkozva.

A kis Epi hozzákúszott, meglepetten nézte, és félénken ismételte:

– Csakugyan... Hopsz!

Olva és Rinó, Ivner és Lugea odasiettek. Megérkezett Ülő és Klippsz is.

– Megjöttél, Hopsz? – kérdezték. – Csakugyan te vagy?

Hopsz kicsit felemelkedett, egy szép fűbugát vizsgált, és leharapta finom hegyét.

Sokan körülülték. Hopsz hallgatott.

Egymásután érkeztek a többiek, Murk, Trumer és Nella.

– Hopsz! Ez kedves! – kiáltotta Nella, majd Trumerhez fordult: – Képzeld... Hopsz!

Trumer hátára simította egyik fülét.

– Nagyon fontos! – mondta gúnyosan. – Nagy esemény!

Hopsz rápillantott és megszólalt:

– Nagy esemény volt, barátom!

Mamp hirtelen középre ugrott. Nem csodálkozott, nem köszönt, nem lóbálta fülét. Kihívóan Hopsz elé állt.

– Miféle nagy eseményről szónokolsz? – kérdezte.

– Arról, hogy a róka majdnem belém harapott – felelte

Hopsz. Ő is szemtelenül, kihívóan pillantott Mamp felé.

– A róka? – kiáltották megdöbbenve Klippsz és Ülő, Rinó és Ivner.

– Majdnem beléd harapott...? – rémüldöztek a lányok. Borzongás rázta a nyulakat. Hirtelen lelapultak, és elnyúltak a földön.

– Szörnyű! – sóhajtotta a kis Epi.

Csak Mamp és Hopsz nem mozdultak. Kihívóan nézték egymást.

– És azután...? – sürgette Mamp.

Hopsz emelt hangon folytatta:

– Elszöktem, megmenekültem. És Ő...

– Örülj! – vágott szavába egykedvűen Trumer. – De mi hasznom van ebből, és mit segít rajtunk, hogy te megmenekültél? Mindenki magáért!

Hopsz folytatni akarta, de Murk közbekiáltott, és kioktatta:

– Láttuk, hogy ostobán viselkedtél!

Hopsz hirtelen hozzáfordult:

– Ostobán? Én?

– Igen! – állította erélyesen Murk. – Láttuk ma reggel a sónyalogatónál.

Mamp túlkiabálta:

– Ne hencegj, szegény Hopsz! A vályú közepén kuksoltál. Pontosan a közepén, és nem vetted észre, hogy Ő felénk oson.

Hopsz hallgatott. Megsértődött, és elhatározta, hogy nem beszél.

– Komoly nyúl nem lehet ennyire figyelmetlen és könnyelmű! – fontoskodott tovább Murk.

Mamp helyeselt. Ez jel volt arra, hogy a többiek is csatlakozzanak.

– Csak Plána viselkedett butábban, mint te! – szónokolt Murk, majd a többiekkel együtt eltávozott.

Hopsz magára maradt. Csalódottan, bosszúsan ült. A fontos hírt sem közölhette, hogy a róka... Búsan lógatta mindkét fülét. Nem mondja meg, mi történt a rókával! Plána hirtelen mellette termett, és leült.

– Hopsz! – kezdte panaszát, de hangjában a ravaszkodás és a csintalankodás vidámsága rejtezett. – Hopsz, a többiek azt hiszik, hogy buta voltam. Te is azt hiszed?

– Nem! – felelte Hopsz, aki sorstársra lelt Plánában. – Nem, nem hiszem, Plána.

Plána közelebb húzódott.

– Csak szórakozott voltam. De azután.

És elmesélte élményét. Amikor befejezte, Epi vékony hangja halkan megcsendült:

– Plána okos volt. nagyon okos. Ugye?

Hopsz érdeklődve hallgatta, hogyan írta le Plána a kétlábút, azután megszólalt:

– Ennyire közelről, ennyire szörnyen közelről nem láttam. De... – kezdte, és akkor ő is elmondta nagy élményét.

Plána visszafojtott lélegzettel hallgatta. Az ámulat hirtelen feltörő kiáltásai szakadtak ki Epiből. Hopsz elégedetten látta, hogy története erősen hatott két hallgatójára. Hopsz és Plána aznap még közelebb kerültek egymáshoz. És a kis Epi hűséges kísérőjük lett.

***

A nyár perzselő sugaraival beborította az erdőt. Nappalok jöttek, vad izzásuk szétporlasztotta a levelek, érlelődő bogyók és gyümölcsök illatát. Éjszakák jöttek, a lágy harmatuktól felfrissült erdő, mező és föld bódultan szívta be saját, hűs leheletét.

A nyulak átvágtak a sűrűségen és a tisztásokon. Messzire mentek, a vetésekhez, melyek aratásra vártak. Belevetették magukat a burgonyaföldekbe, magasba szökő, susogó, sziszegő levelű, kövérkés magvaktól, édes nedvtől duzzadó tengeri tábla közé. Itt állt aranysárgán, pompás kalászokban a rozs. Itt simult a földhöz a rózsaszerűen hasadó, mélyzöld káposzta. Pompás dőzsölés és boldog gondtalanság kora volt. A nyulak gyakran megfeledkeztek megszokott ágyukról. A dús földön is rejtve maradtak. Ettek, aludtak, néha játékosan kergették egymást, azután ismét ettek és aludtak.

Sokan éltek nyáron a földeken: őzek, fácánok, s az erdő királyai: a szarvasok.

A nagy szántókon és mezőkön mindenki tudta, mikor érkeznek a szarvasok. A nyulak, ha tehették, kikerülték a hatalmas urakat. Kihívóan előkelősködtek, nem barátkoztak, nem ereszkedtek le senkihez. Éjszaka jöttek, amikor csillagok ragyogtak az égen, és a sápadt holdvilág kísérteties fényt küldött erdőre, mezőre. Felséges méltósággal érkeztek, mintha minden az ő tulajdonuk lett volna. Amikor a reggeli pirkadat első gyenge lehelete megrezzent, a szarvasok visszahúzódtak az erdőbe.

A nyulak gyorsan megbarátkoztak a pici, élénk foglyokkal. Csodálták a fiatal madárkákat, akik testvériesen összetartottak, ragaszkodtak szüleikhez, hűségesen mellettük maradtak. A foglyok békés, szép életet éltek. Ha veszedelem fenyegetett, a nyulak is rendszerint a foglyok irányát követték.

Mennyi kaland akadt! Mennyi élmény, rémület, mennyi veszély zavarta a mezők és a földek áldott nyugalmát!

A vakondok kiásta magát a világosságra. Ártalmatlannak, vaknak látszott, mégis meglepően vadul és hevesen támadt egy békára. A menyét álnok kígyóként surrant zsákmánya után, és hamarosan felhangzott a kisegér ijedt sivítása. A macska lopakodva, vérszomjasan közeledett. Mielőtt észrevehették volna, már szétmarcangolt kisnyuszikat. Nehéz volt a macska elől menekülni.

Néha vadászó, kóbor kutya kutatott a kukoricásban. De az ebek járásából és támadásából hiányzott a félelmes hangtalanság. Hangosan szimatolva botorkáltak, és ha nyúlba, fogolyba, fácánba botlottak, loholtak a képzelt zsákmány után, s közben szakadatlanul ugattak, úgyhogy hatalmas lárma tört ki, és mindenki idejében elrejtőzhetett.

A róka ügyesebb módszerrel dolgozott, ha végigosont a földeken. Nagyon halk maradt, nesztelen. Órákig ült zajtalanul, mozdulatlanul, és megvárta az egeret. Nagyszerűen értett ahhoz, hogyan kaparja ki lapos várából a vakondot, és hogyan csípje el utolsó pillanatban a felreppenő fácánt. A rókának majdnem mindig akadt áldozata.

A nyári napok ennek ellenére pompásan teltek.

Ám egyszer különös reggel virradt. Párolgott az erdő, gőzölgött a föld, az éjszaka nem hozott enyhülést. A talaj, a gaz, a fák szárazon sínylődtek, a mezők tikkadtan porzottak. Hang sehol nem hallatszott.

A madárdal aznap elnémult teljesen. Szarka nem csörgött, szajkó nem veszekedett, csóka kiáltása ritkán harsant, és rövidebben, mint máskor. A harkály sem kopogott.

A nap lustán, habozva hágott az égre, sötétvörösen, mint egy furcsa, kerek lángtömeg. A porral telt, forró levegő pici szikrákból szőtt fátyolként folyta körül. Az ég föld fölé emelkedő óriási ólomkupolához hasonlított. A napkelte tüzei haragosan nyaldosták belsejét. A vakító nap egyre magasabbra szökött, kegyetlenül szúrta, pörkölte, égette a földet.

A tücskök hallgattak, a kabócák elnémultak, a darazsak és méhek csak néha zúgtak a bozótban. A bogarak fák és bokrok gallyai alá bújtak.

Csend nehezedett az erdőre, mezőre. Még rablók sem osontak.

A fiatal nyulak nem tudták, mi történt, mi következik. De érezték, hogy kísérteties események leselkednek. Remegtek. Ágyuk közelében maradtak, elkomolyodtak, és aggódó várakozás idegesítette őket, s velük együtt minden fiatal teremtményt, aki egyidős volt a tavasz ébredésével.

Akik már néhány éve ismerték a földet, tudták, mi következik... De ma senki nem mert kíváncsiskodni. Senki nem kérdezte tőlük, mi közeledik, ők pedig nem beszéltek.

Hopsz és Plána egymás közelében feküdtek.

– Elviselhetetlen! – mondta Hopsz.

Suttogó nyögés hangzott a közvetlen közelükben.

– Szörnyű! – A kis Epi nyögött.

– Nyugodtan kell ülnünk! – figyelmeztette Hopsz. – A futás nem segít.

Plána nagyot sóhajtott:

– Nem bírnék futni.

– Ki tud most futni? – suttogta elkínzottan a kis Epi.

Az ég kékje lassan eltűnt. Kicsordult tejhez hasonló világos szürkésfehérség folyt szét a mennybolton, és elsápasztotta a napot is. De a sugarak egyre kínzóbban szúrtak és égettek. Nyugaton megjelent az első zord, sötét felhő. Gorombán tolakodott az égre, és erősen közeledett.

Azután a fekete tömb világosszürke, dühös, támadó felhőket lövellt. Kavarogtak, sokféle alakot öltöttek, beborították az egész eget, maguk után vonszolva a fenyegető sötétséget is, és eltakarták a napot.

– Már esteledik? – kérdezte félénken Epi.

Plána bajusza finoman remegett.

– Már...? Nem is tudom... Talán...

A fák levelei susogni, zizegni kezdtek. Vékony gallyak hintáztak. Messziről jött szél gyenge lehelete borzolta a földet. Plána remegett.

– A levelek. Nem bírom!

Hopsz szorosan a földhöz lapult.

– Most jön... – nyögte.

És az orkán egy szempillantás alatt tombolva tört az erdőre. A fák koronái és a bokrok kísérteties, fájdalmas hangon zúgtak. Az erdő felbődült a vihar ostorcsapásai alatt. Plána is lapult és jajgatott:

– Most jön a vég!

Hopsz nem hallotta.

Tombolás és vad roham tépte a sűrűséget. A fák vadul egymáshoz csapódtak. Öreg, vihartépte törzsek mély hangon ropogtak, erős ágak sikoltó, panaszos recsegéssel kettétörtek, meghajlított nyírek és égerfák sercegve szétforgácsolódtak. Az orkán megragadta a vén tölgyek koronáját. Úgy látszott, mintha elrepülnének. Kétségbeesetten vajúdtak, ágaik letörtek, és segélykérő karokként himbálóztak. A sebhelyek megmutatták a fa világos, friss húsát.

Lesepert levelek, száraz, vékony gallyak, törött ágak roncsolt forgácsai boszorkánytáncot jártak a földön, és bénító rémületté fokozták a lapuló nyulak félelmét.

Vakító fénysugár hasította keresztül a sötétséget. Azután rövid, őserejű mennydörgés következett. Egy pillanat múlva a második villám fénylett fel, és a második dörgés már olyan rettenetesen harsogott, mintha a világot robbantották volna szét.

Valahol az erdőben, Hopsz és Plána közelében, a villám egy öreg szilfát hasított ketté. A nyulak hallották a fa nyögését, és a dörgés után rémülten figyelték a haldokló szil sóhaját.

Azután eső zúdult a magasból félelmes erővel. Ez más volt, mint az eddigiek. Azelőtt, ha esett, a fák koronái felfogták az égből potyogó cseppeket. Most a dühöngő felhőszakadás pillanatok alatt keresztülszakított, áttört mindent, és gyorsan földet ért. Nyomban tócsák, pocsolyák és kis tavak képződtek, vad patakok száguldoztak a föld mélyedéseiben. A talaj szomjas volt, mégsem bírta felinni a tengernyi vizet.

Majd a villámok lassan elsápadtak, már csak messziről villantak. A mennydörgések hosszabb időközökben követték egymást, tompán, távolodva.

A vihar csitulni kezdett.

Az erdő megpihent, a víz átmosta, lehűtötte, és üdítette a sűrűséget. Erős földszag terjengett, a feltépett, felfrissült és újjáéledt föld szaga.

Az eső hirtelen elállt. A felhőszakadás süketítő zúgása és lármája után egyszerre csend uralta az erdőt. A néma nyugalomban csupán az esőcseppek kopogása hallatszott. A cseppek levélről levélre hullottak, és nagyot koppantak. A gonosz dobolás az idegeket hasogatta. Az eső is komiszul bánt a nyulakkal, de most, valahányszor súlyos vízcsepp hullt rájuk, felriadtak, remegtek, mintha ostor vágott volna végig testükön.

Egyszerre kivilágosodott. Nyugatról lágy napsugarak érkeztek ferde csíkokban a gallyak és bozótok közé. Éltető meleget hoztak.

A rigók már ujjongtak a fák legmagasabb csúcsain, a mókusok örömittasan tornáztak az ágakon, mosakodtak, vadultak. Cinkék, pintyek suhantak ide-oda, vígan fecsegtek, pittyegtek. A felfrissült, boldog élet mindenütt megzendült.

– Itt vagy? – kérdezte Hopsz.

– Én? – érdeklődött Epi halkan.

Az új élmény szánalmasan megviselte.

– Hol van Plána? – kérdezte Hopsz.

Plána lágy, de nagyon fáradt hangon felelt:

– Ideje volt! Már nem sokáig bírtam volna.

Murk és Nella elsántikáltak előttük. Mamp kicsit összetörten baktatott. Trumer is útra kelt. Valamennyien átnedvesedtek, és a nagy élmény félelme riadozott szemükben. Szánalmasak, szomorúak voltak.

– Gyere! – mondta Hopsz Plánának. – Gyere, menjünk a szabadba!

Epit nem hívta. Fölösleges volt, mert a kis nyúl felszólítás nélkül is követte őket.

– A földekre? – kérdezte Plána.

– A földekre... Ha akarod... De azt hiszem, a sónyalogató jobb lenne, ott alacsonyabb a fű, és talán gyorsabban megszáradunk. Közelebb is van.

Meleg napfény ömlött a kis tisztásra, ahol Klippsz és Lugea, Ülő és Rinó találkoztak. Ivner és Olva csatlakozott hozzájuk.

Foszkó, az öreg nyúl is itt melegedett. Hatalmas hím volt, testes és erős, óriás a fiatalok között. Az erdő szélén ült mozdulatlanul, és már majdnem megszáradt. Plána beszélgetni kezdett az öreg nyúllal.

– Borzalmas volt!

– Nem volt veszélyes! – mondta röviden, de barátságosan Foszkó.

Plána csodálkozott:

– Nem volt veszélyes?

– Azt hiszem, eléggé veszélyes volt! – jegyezte meg Hopsz.

Foszkó lekicsinylően pillantott rájuk. Kétszer nagyobb volt a fiatal nyulaknál, de legalább háromszor erősebb.

– Bizony! – jelentette ki nyugodtan. – Át kell vészelnünk ilyesmit!

– Úgy? – mondta meglepetten Plána. Azután lázasan érdeklődött: – Átéltél már máskor is ilyesmit?

– Gyakran, nagyon gyakran!

Volt valami hencegés Foszkó hangjában. Plána közelebb húzódott hozzá. Mély csodálattal nézte, és finoman sóhajtott. A féltékenység első pici, gyenge érzése mozdult Hopszban.

– Szerinted mi a veszélyes? – kérdezte dühösen az öreg nyúltól.

– Nem ismeritek a havat... és a többi bajt...

– Mi az a hó? – kérdezte kíváncsian Plána.

– És mi a többi? – érdeklődött gyanakodva Hopsz.

– Várjátok meg! – felelte röviden.

– Mesélj róla, kérlek! – hízelgett Plána.

De Foszkó hallgatott. Hosszú szünet támadt.

A nyulak lassan megszáradtak. Jó érzés töltötte el őket. Ivner és Klippsz Hopszékhoz sietett, Mamp és Murk is társult. Később Rinó is a közelükbe ült Ülővel és Nellával. Körbe helyezkedtek el, és bámulták Foszkót. Trumer félreült. Tüntetően távol maradt. Lugea és Olva elhúzódtak, mert féltek.

Foszkó sokáig hallgatott, és tűrte, hogy a fiatalok csodálják. Csak akkor morgott aggodalmasan, amikor már nagy tömeg gyűlt köréje.

– Nem helyes, hogy sokan ülünk együtt! Mamp azonnal elugrott. Megsértődött. Murk követte. Csak ennyit mondott:

– Vén nagyképű...! Fontoskodik!

Foszkó hirtelen fülét hegyezte, hátsó lábára ült, és bajusza élénken táncolt szimatoló orra alatt.

Plána koravén bölcsességgel csendesítette a többieket:

– Csak az őzek! – mondta.

Az őzek fülüket hegyezték, patájukkal az agyagos talajt kaparták. A nap felé fordultak, és szárították vörös szőrüket.

Erős szarvas lépett ki a sűrűségből. Sokáig mozdulatlanul, csendesen állt, magasra emelte hatalmas, agancsos fejét, és szaglászott.

Klippsz, Ülő, Ivner megijedtek, és a bozótba menekültek.

– Nem félek tőle! – magyarázta Hopsz, de hangja nem csengett határozottan, meggyőzően.

– Nem tudhatjuk! – súgta Rinó, és gyorsan a biztonságos sűrűbe surrant. Hopsz, Plána és Epi maradt.

A szarvas lassan, méltóságos fenséggel lépett a tisztás közepére. Megállt, és megrázta magát. Sok pici vízcsepp szikrázott ki szőréből, és egy pillanatig ragyogó dicsfényként övezte a pompás állatot.

Plána Hopszhoz csúszott.

– Máskor nem jön fényes nappal! – súgta félénken.

Hopsz megnyugtatta:

– Száradni akar! Csak azért jött.

A szarvas még néhány lépést tett előre, azután hirtelen megtorpant, kiegyenesedett, és szaglászott.

Ebben a pillanatban a jól ismert, rövid dörgés hasította keresztül az erdőt. A három fiatal nyúl ijedten ugrott a sűrűbe.

Látták, hogy a szarvas nekiiramodik, hatalmas lendülettel, mintha titokzatos, ellenállhatatlan erő lökné a magasba. Négy lába vonaglott a levegőben. Rémület, vad fájdalom és a menekülés szomorú vágya csillant bánatos, nagy szemében.

A három nyúl megfordult a sűrű bozótban, és kíváncsian lesett a tisztás felé. A szarvas utolsó, kétségbeesett ugrása után rogyott a gyepre. Nem maradt ereje, hogy továbbfusson.

A kétlábú a tisztásra lépett, és a szarvashoz sietett. Némán hajolt az elesett fölé. Különös tárgy villant kezében. Belekapott a halott király koponyájába, felkényszerítette fejét, és a csillogó acél mélyen beleszaladt a vérző agyba. A parancsoló felnyitotta a koponyát, hogy kitörje az agancsokat. Majd halkan távozott, nesztelenül, ahogy jött.

A levegő kitisztult, a veszélyek elmúltak.

De a három nyúl nem mert kisurranni a tisztásra. A gyilkosság mélyen megrendítette őket. Egymás közelében maradtak, és gondolkoztak.

A kis Epi nyerte vissza leghamarább nyugalmát. Két társához csúszott, szorosan a közelükbe. Furcsa rándulások indultak homlokától, és végigfutottak sovány, keskeny hátán. Végre megszólalt, félénken, mint mindig:

– Azt hiszem... a kétlábú nem az ellenségünk.

– Gondolod? – kérdezte izgatottan Plána.

– Eddig csak az őzbakot ölte meg. és most a szarvast. Én azt hiszem. Mi nyulak a közelében ugráltunk. Te, Plána, egészen közel voltál. és nem bántott. Közülünk eddig nem bántott senkit. Én azt hiszem.

Plána most Hopszhoz beszélt:

– Mit gondolsz? – kérdezte gyorsan. – Mondd, mi a véleményed róla?

Hopsz maga elé meredt, és gondolkozott. Két füle lecsüngött. Orra idegesen mozgott, bajusza élénken remegett. Kalandjára gondolt. A parancsoló megvédte a rókától.

– Lehetséges! Lehetséges, hogy nem bánt bennünket - morogta Hopsz.

Plána örömmel pattant hátsó lábára, kis mancsát meglóbálta, és ujjongott.

– Pompás lenne!

– Mégis... Vigyáznunk kell!

*

Néhány nappal később a végzet Epire terítette sötét szárnyát.

Még augusztus volt. Délután a három elválaszthatatlan jó barát fekvőhelyén pihent. Nem sejtették, hogy hamarosan el kell szakadniuk egymástól.

Bokrok és gallyak zörgése, ropogása zavarta meg őket. Kétlábúak lármája hallatszott. Ismerős zaj! Könnyű léptek reccsentek, több ember léptei. A nyulak öt pár lábat különböztettek meg, öt irányból közeledő lábakat. Habozó, egy helyben topogó, azután gyorsuló lépéseket. A most érkező parancsolók nem ismerték a titkos lopózást, mely mindig halálra rémítette a nyulakat.

Idegesítő, idegen szag tört rájuk. Ez a szag azonban más volt, mint amilyet a parancsoló rendszerint árasztott. Hangosan csendülő, tiszta hangok hallatszottak. A nyulak meglepődtek. Nem értették, egyáltalán nem értették a zajokat, melyek remegtető félelmet keltettek bennük. A parancsoló azelőtt nem adott ki hangot, csak messzire ható pusztításának rövid dördülését ismerték. Gyerekek jártak az erdőben, és bogyókat keresgéltek.

Néhány nyúl idegesen, élénken és tervszerűtlenül ugrált ide-oda a sűrűségben. A bokrok ropogása, zörgése, gallyak törése, szakadása, csikorgása, a kétlábúak minden oldalról közeledő lépéseinek lármája, a sokféle izgató szag, és a nem szűnő, érthetetlen hangok vadították őket.

Különösen Trumer nyugtalankodott. Elveszítette hidegvérét és ítélőképességét.

– Csak el innen! – suttogta félig öntudatlanul, s hátára lapuló fülekkel kétségbeesetten menekült. Fehér farka nagy ívben himbálózott a sűrűség zöldjében. – Mindenki magáért! -hörögte fulladozva.

Valószínűleg ő botlott először a betolakodókba. Hamarosan Hopsz és Plána is megpillantották az idegeneket. Arrafelé haladtak, amerre Trumer elsurrant. A kiáltozás erősödött, annyira harsogott, hogy a három elválaszthatatlan barát szíve megremegett, majdnem megbénult.

De dörgés nem következett.

– Itt az idő! – mondta Hopsz. Reszketett, de elszántan elhagyta fekvőhelyét. Plána hozzá ugrott. Epi is csatlakozott. Óvatosan csúsztak a páfrányok és a gyomok között.

Egyszerre csak két alak állt előttük. Hopsz és Plána szétugrattak. Farkuk élénkfehér virága hullámvonalakban suhant át az alacsony bokrokon.

Szörnyű kiáltás szakadt ki a két ijesztő alakból. De mind a kettő megállt, és nem üldözte az iramló nyulakat.

Epi lapult. A földhöz szorította testét. Annyira közel feküdt a két hatalmas alakhoz, hogy félelmében majdnem eszméletét vesztette. Teljesen megzavarodott, mozdulni sem tudott. Csak abban bízott, hogy nem látják meg, hogy nem veszik észre.

Harmadik alak érkezett egyedül. Majdnem belebotlott Epibe... és akkor... megtörtént a baj, a rettenetes nagy baj.

Epi érezte, hogy fülénél megragadják, és felemelik. Érezte, hogy rémülettől bódultan himbálózik a levegőben.

Nem tudta, hogy egy kislány tartja, aki ujjong örömében, és boldogan kiáltja:

– Nyuszi!

Epi fülénél fogva lógott. Két hátsó lába kegyetlenül rángatózott, teste görcsökben vonaglott. Megpillantotta a ráhajló fehér arcot, és a másik két közeledő, ijesztően sima, világos fejet. Megmerevedett, és nem mozdult többé. A vér lázasan örvénylett, forrt ereiben, halántéka döngve kalapált, idegei vadul zakatoltak. Csak azt érezte, hogy elveszett. Várta az utolsó, nagy fájdalmat, mely megsemmisíti.

Ha a három pici gyerek tudta volna, hogy Epi mennyire szenved, talán megszánják, és elengedik.

Ha Epi értette volna, mit mondanak, talán megnyugszik.

– Jaj, de aranyos! – kiáltották a gyerekek. – Drága kis nyuszi!

– Hazaviszem! – magyarázta a kislány.

– Szörnyű szerencsétlenség! – gondolta Epi.

Nem értették egymást... Két idegen világ nézett egymásra, és áthidalhatatlan szakadék tátongott közöttük. A kislány vörös kötényébe ültette Epit.

Epi, mihelyt érezte, hogy elengedik fülét, merész mozdulattal szökni akart, de a kislány ráborította a kötényt, és csücskét szorosan összefogta.

Epi vörösen csillogó félhomályban ült. Kétségbeesett. Rövid kis életében eddig még nem érzett ilyen őrjítő félelmet.

A kötény csücskei egyszer-kétszer félrelebbentek. Epi kipillantott, de azonnal lelapult, mert a borzalom ismét beléhasított. Öt sápadt, csupasz arc hajolt rá, figyelte, nézte, erős, nagy fogát mutatta. Epi szánalmasan reszketett, mert nem tudta, hogy az öt arc barátságosan, kedvesen mosolyog.

Öt kéz nyúlt érte. Rettenetes, csupasz kezek! Hatalmukat, erejüket nemrég érezte.

Szíve annyira lüktetett, hogy majd kiszakadt pici mellkasából. A kezek simogatták. Puhán végigsiklottak fülén, hátán, orrán. Egészen lágyan megérintették bajuszát.

A kín majdnem megölte Epit. Azután a vörösen ködlő félhomály ismét körülfolyta. A lassú himbálás elárulta, hogy elindultak. Epi érezte, hogy a kislány puha teste melegíti egyik oldalát.

Az út sokáig tartott, akárcsak a félelem, mely áskáló, roncsoló sebként sajgatta Epit.

A kis nyúl összegömbölyödött, tagjai testébe olvadtak. Egyszer-kétszer vadul felpattant, és szökni akart. Ilyenkor piros fényben úszó börtöne feszesebben összezárult. Megadta magát. Feje sajgott, erei lüktettek, tagjait már nem bírta mozdítani. Aztán hirtelen más, idegen szag tört rá idegesítően. Port, furcsa állatokat, idegenszerű tárgyakat érzett.

A lányok megálltak. A vad hangok ismét felharsantak. A kötény sarkai lazultak. Megint öt ijesztő, csupasz arc meredt rá fenyegetően közelről. Epi reszketve várta a nagy rémséget, a legnagyobbat, amit eddig csak sejtett... De csak öt kéz simogatta szőrét, és kiáltások harsantak. Kiáltások, melyeket Epi nem értett.

Micsoda szenvedés!

A csücskök ismét bezárultak.

A lányok most nekiiramodtak. Epi ide-oda lökődött a kötényben. Émelygés kínozta. Azután hirtelen világos, nappali fény ömlött rá.

Érezte, hogy kiemelik a kötényből. Fehér, sima falapra ültették. És néhány rémalak tűnt fel körülötte egészen kicsi változatban, és egy komoly, nagy parancsoló is. Sötét hajú, sápadt arcú, hatalmas. Ilyet láttak néha itt-ott az erdőben.

Epi a fára lapult. Undorító szaga volt.

Szegény Epi idegen világba került. Könyörtelen, ellenséges világba. Érezte, hogy így nem élhet, itt el kell pusztulnia. Orra lázasan dolgozott, halántéka zúgott, bajusza remegett.

Egy nyitott tornác asztalán ült. A házikó a falu szatócsáé volt. Szűk, ápolatlan kert tartozott hozzá.

– Csinos! – mondta a szatócs, és megtömte pipáját.

– Aranyos! – jegyezte meg az asszony.

– Drága! – kiáltotta lelkesen a kislány.

– Akarom! – követelőzött hároméves öccse, és erélyes, apró öklével a nyúlért kapott. Epi nem védekezett, pedig kínzó fájdalmak hasítottak testébe.

De a lányka félrelökte a markolászó, kapzsi öklöket, és megszabadította Epi szőrét a rángatástól.

– Ne bántsd! Az enyém!

Epi csak várt. Egy kéz futott végig a hátán. Az anya simogatta. A férfi is megérintette. A lányka később kis öccsét tanította, hogyan kell a nyulat becéznie.

– Így! – magyarázta. – Így... Ezt szereti. Azután ez a kínzás is megszűnt.

Később újabb kínokat kellett elviselnie. A férfi pipára gyújtott. Epi vonaglott, és fel akart ugrani, amikor a sűrű füst rágomolygott. De két nehéz kéz azonnal lefogta. Epi mozdulatlan maradt, és szenvedett. Küzdött a fuldoklás és a fojtogatás ellen, mely gégéjét csavarta.

Kis idő múlva a kislány megragadta fülénél, és felemelte. Epi ismét a levegőben lógott. Nem védekezett, elkínzott kis teste már nem kapálózott.

A szobába vitték, és szalmával bélelt ládába ültették. Az anya készítette el új lakóhelyét. Később néhány salátalevelet dobtak a ládába.

Epi rosszul érezte magát a szobában és a szűk börtönben. De túlságosan fáradt és túlságosan elkínzott volt ahhoz, hogy tisztán lássa és megértse súlyos helyzetét. Egyelőre a szoba és a láda szaga kínozta a legerősebben. Mindenből éles, átható, keserű szag áradt, melyet észlelve az erdő lakói vészjelző riadót fújtak.

Riadó! És Epinek most börtönben kellett gubbasztania! Nem volt szabad mozdulnia!

Lassan csúszott a salátalevelekhez! Szörnyen szaglottak! Förtelmes bűz fedte be a zöld növénydarabokat. De Epi mégis nekilátott, mert éhség gyötörte és gyengítette.

– Anyám! – kiáltotta a kislány örömmel. – Eszik!

Epi megijedt, és elejtette a levelet.

– Igen, kicsikém – mondta az anya –, a nyulak könnyen szelídülnek. De Epi nem szelídült. Félt, borzongott, és undor kínozta.

*

Gyülekezet verődött össze a rét szélén, a nagy tölgynél. Véletlenül kezdődött a harmat és a nap érkezése előtt, amikor a mókus a rigóval összeveszett. Egyre többen jöttek, hogy hallgassák a vitát. Szajkók, szarkák, fácánok megálltak, a nyulak is idesurrantak, és elgondolkodva figyelték a különös jelenetet.

Úgy kezdődött, hogy a rigó felébredt, és füttyös ujjongással a tölgy nagy ágára szállt. A mókus lobogó farokkal átsuhant a gallyakon, és a rigó közelében két lábra ült.

– Aranyos! – mondta. – Örülök a reggeli dalodnak.

A rigó hallgatott. Okos kis fejét ide-oda forgatta, mintha nem hallott volna semmit. A mókus közelebb ugrott.

– Hozzád szóltam! Miért nem felelsz?

A rigó kedvetlenül lebbentette farkát, és felkészült, hogy elhagyja a helyét. A mókus gyorsan kérlelni kezdte:

– Maradj itt! Jó barátok vagyunk!

– Jó barátok? – A rigó dühösen elfordult. – Barátok? Nem is tudtam!

A mókus lompos farkára támaszkodott, és két kis mancsát fehér melléhez szorította.

– Nem tudtad? Igazán nem tudtad? – kérdezte csodálkozva.

– Honnan tudnám? – sipította a rigó mérgesen. - Kiraboltad a fészkemet.

– Én? – A mókus ártatlan arcot vágott.

– Valamennyi kicsikémet felfaltad! – kiáltotta a rigó. - Szegény kis védtelenek... Nagyon szerettem őket...

– A te kicsinyeid voltak? – A mókus csodálkozott. Kissé félrefordította mellét, feje furcsán elferdült. Így mozdulnak, akik bámulatba ejtő újdonságokat hallanak. – A te kicsinyeid voltak? Édes kis jószágok! – mondta ártatlanul, de beismerően. – Nagyon aranyosak voltak! És pompás húsuk volt! Ízlettek!

Pintyek, vörösbegyek, cinkék eddig hallgattak, most azonban jelentkeztek.

– Kiraboljátok a fészkeinket! – kiáltozták a mókusnak, a szarkáknak és a szajkóknak. – Boldogtalanná, szerencsétlenné tesztek bennünket!

A mókus egyenesen ült. Meglepetten, de kicsit szomorúan nézett.

– Hallottak már ilyet! – morogta. – Egész éven át fenyőtobozokat eszem... Én mindenkit szeretek...

– Maradj a fenyőtobozaidnál! – kiáltozták feléje minden oldalról.

– De. barátaim! – tiltakozott a mókus zajosan. – Csak néha! Olyan jó.

A szarka hidegen csörgött:

– Élnünk kell!

– Tolvaj! – kiáltozták a cinkék, pintyek, vörösbegyek. – Te loptad el a tojásainkat!

A sűrűben, ahol a nyulak feküdtek és füleltek, fácánok nyújtogatták nyakukat.

– Ki töri szét, ki issza ki tojásainkat? És ki szórja szét a héját az utakon, mintha gúnyolna bennünket? – kérdezték idegesen.

– Én! – csörögte a szarka.

– Én is! – károgta a varjú fent, a fa tetején.

– Gyilkos! – kiáltották a fácánok. – Gyilkos!

A szajkó lármázott:

– Szemtelen banda! És ti? Ti talán...

– Mi? – A madarak kara felháborodottan csattant fel. A szárnyasok kiáltoztak. – Nem vagyunk gyilkosok! Aljasság! Ti vagytok! – kiáltották a fácánok, a rigók és a többiek.

– Úgy!? – A szajkót szemtelen támadókedv dühítette. - Úgy! Kérdezzétek csak meg a bogarakat, a pillangókat, a rovarokat! – Felkacagott. – Ti, fácánok, kérdezzétek csak meg a csigákat! Ti álszentek!

A rigó és a fácánok elhallgattak. Apró bűntudat szökött lelkükbe. A harkály viharosan dobolt a fatörzsön, és kiáltozott:

– Semmi közöd hozzá!

– Gondolod? – A szajkó dühösen fújt. – Gondolod? Szóval tűrjem, hogy sértegessenek?!

A harkály éles hangon közbevágott, és túlkiáltotta:

– Rabló vagy! Mit merészelsz, szemtelen alak!? A bogarakat véded? A férgeket? Talán hozzánk hasonló teremtmények? Talán szárnyuk van és nemes önérzetük, mint nekünk? Talán énekelnek, ujjonganak is, mint mi?

– Nem! De élnek, mint mi! – rikácsolta a szajkó, csörögte a szarka, és károgta a varjú.

– És ti talán kímélitek őket? – gúnyolódott a harkály. – Ti érzékeny szívű teremtések! Bogarak, férgek, csigák, szitakötők és pillangók nem a ti kedvelt zsákmányaitok? És ti támadtok bennünket? Ti... bennünket?

– De. – hangzott a válasz – ti tettetek szemrehányást nekünk. Ti támadtatok. Ti... ránk!

A harkályt elöntötte a düh:

– Mert saját fajtátokat bántjátok, mert rokonaitokat ölitek! Gyilkos söpredék!

A föld mélyéből a vakondok kidugta fejét.

– Megölöm a testvéremet, ha utamba áll, és ha le tudom győzni. Felfalom. Ez természetes!

– Veled nem tárgyalok, te elvetemült, átkozott! – kiáltotta a harkály.

– Vér! – sipította a menyét. – Vér! Tudjátok, milyen pompás a vér?

– Pompás! – helyeselt a cickány, és finom mozdulattal hátsó lábára ült. – A gyengének pusztulnia kell! – cincogta később vékony, lágy hangon.

– A vigyázatlannak, ügyetlennek pusztulnia kell! -sziszegte a menyét.

– Pusztuljon, aki tűri, hogy elfogják! – ujjongott a görény.

– Pusztuljon, aki azért született, hogy a mi eledelünk legyen! – morogta a róka.

Mindenki elhallgatott, és remegett.

Hopsz Plánához hajolt.

– Látod, ilyen a mi életünk! Halál és veszedelem les ránk örökösen! – súgta a fülébe.

– Pedig mi nem bántunk senkit! – mondta szomorúan Plána.

– Ez nem segít rajtunk – folytatta Hopsz a beszélgetést. - Az szenved legtöbbet, aki nem bánt senkit...

A harkály bőszülten kiáltott a rókára:

– Engem hiába fenyegetsz, vén gonosztevő. Engem hiába! Utállak! És mindenkit utálok, aki a földhöz tapad.

Hirtelen pompás őzbak állt meg a gyülekezet közepén. Halkan jött, nesztelenül, szél ellen, meglepően észrevétlenül. Az óvatos, folytonosan figyelő, örökösen szaglászó, ravasz és könnyen riadó erdőlakók közül senki sem vette észre közeledését.

Csodálatosan szép, magas agancs díszítette koponyáját, pedig a nemes, karcsú fej már homlokáig ezüstfehéren csillogott. Az őz halkan beszélt:

– Szerencsétlenek! Miért civakodtok? Nem tudjátok, hogy az erdőben soha nincsen béke? Átok veri a rengeteget! Átok! És örökös menekülés a sorsunk.

Halálos csend támadt körös-körül.

– Vigyáznunk és védekeznünk kell! – folytatta. - Mindenkinek a maga módján. Mindenki maga irányítja a sorsát!

S eltűnt. Elsuhant, mielőtt a többiek szólhattak volna. Plána felült, és fülét hegyezte.

– Ki volt ez? – kérdezte.

– Ki... volt... ez? – ismételte zavartan Hopsz.

Az öreg Foszkó felemelte fejét.

– Ki volt...? Bambi! – suttogta nagy tisztelettel.

És fönt, magasan, a bükk utolsó, hajlékony ágán a rigó újból énekelni kezdett.

*

– Már nem tart sokáig...! – mondta Hopsz nagyon halkan.

Plánával ma korán elhagyta a mezőt, és a fák közé húzódott. Egymáshoz közel feküdtek, közelebb, mint a többi nyúl. Megszokott ágyukban pihentek, mialatt a nappal világosodott, fényesedett.

– Mire gondolsz? – kérdezte Plána felületesen és álmosan.

– Változás közeledik – felelte Hopsz. – Nagy változás!

Plána felvidult.

– Miből gondolod?

Hopsz sóhajtott.

– Érzem. Határozottan érzem! Plána nyugtatni akarta:

– Mindig gondterhelt vagy, kedvesem. Túlságosan gondterhelt. – Látta, hogy Hopsz izgatott, és idegessége tüzes szikraként pattant Plána lelkébe.

– Nagy dolgok következnek! Sok minden történik! - morogta Hopsz annyira halkan, hogy maga is alig hallotta szavát. Két kicsi mancsához szorította fejét, és nem mozdult.

Nagyot nőttek. Hopsz, Plána és barátaik, a fiatal nyulak is. Természetesen sok minden hiányzott még, hogy testesekké és nagyokká váljanak, mint anyjuk vagy Foszkó. De már felnőttek.

– Nagy dolgok következnek! – ismételte Hopsz. – Nem érzed, hogy keserű-édes íze van mindennek, amit most eszünk?

– Igen. Ez igaz! – mondta Plána.

– Levélnek, fűnek, kéregnek más az íze. Kevés a nedve.

Minden száradni kezd, és mindennek földszaga van - magyarázta Hopsz.

– Marad elég... marad még elég friss növényünk! - vitatkozott Plána.

Hopsz pislogott. Füle feszesen simult hátára, és alig mozdult.

– Friss? Köszönöm! – Elhallgatott, de rövid idő múlva folytatta: – Friss. Émelygés kínoz, ha eszem! – Ismét elnémult, majd később ezt kérdezte: – Megennéd a sápadt, szomorú virágokat? Most bújnak ki a földből. A száruk rövid és halottszínű.

Plána hallgatott.

– Megennéd? – sürgette Hopsz a választ. Remegés borzongatta Plánát.

– Nem! – kiáltotta. – Nem bírom a szagukat! Talán mérgesek is.

– Alig láttam rajtuk méhet, dongót, darazsat. – Hopsz mogorván beszélt. – Nagy változás következik.

– Kérdezd meg anyádtól, hogy mit várhatunk!

Hopsz bajusza remegett.

– Anyámtól? Régen volt itt. Régen. Talán már nem is ismer meg. Ki tudja, él-e még.

– Kérdezd meg Foszkótól!

Hopsz vállat vont.

– Foszkótól? Az öregek nem beszélnek. Nem mondanak semmit. Csak homályosan céloznak valamire, és nyugtalanítanak bennünket.

Murk, Mamp, Ivner és a többiek hevesen ugrándozva érkeztek. Majdnem valamennyien megjöttek. A bozótosban kicsi, átlátszó, szürke felhő terjengett. Csípős szaga marta a nyulak orrát, kaparta a torkukat, könnyeket csikart szemükbe. Kint a földeken parasztok nagy kötegbe gyűjtötték és eltüzelték a burgonya szárát. Az őszi gyom hamvadó lánggal égett.

Bent az erdőben halk susogás és finom zörgés motozott szakadatlanul. Egy percre sem engedte megnyugodni a nyulakat. Levelek hullottak állandóan a fákról, némán leváltak a gallyakról, lassan lebegtek, forogtak, köröztek a mozdulatlan levegőben, és azután egészen lágyan, majdnem simogatva megcirógatták a földet.

A szép, nagy bak kitekintett a földekre. Büszkén magasra emelte lábát, és rosszkedvűen sétált a kócos mogyoróbokorhoz. Dühösen kaparta a földet. A göröngyök, röpködtek körülötte Hatalmas agancscsapásokkal verte, cibálta a bokrot.

– Különös, hogy most tesz ilyesmit – morogta Hopsz. - Pont most!

A bak hamarosan megkegyelmezett a bokornak, félrehúzódott, és eltűnt a sűrűségben. Ideges roham kínozta.

Szarkák röppentek ágról ágra, és izgatottan csörögtek. Szajkók rikoltoztak hangosan, dühösen, folytonosan, megszakítás nélkül.

Riadó!

A varjak nehéz szárnnyal felemelkedtek a szántóföldekről, és az erdő felé röpültek. Leültek a fák magas koronájára, és rekedten kiáltozták egymásnak:

– Ő! Ő!

– Mi történik? – suttogta Plána.

– Hallod! – felelte Hopsz. – Ő!

– Ő! – Plána kényelmesen összegömbölyödött. – Ha Ő, akkor mi, nyulak, nyugodtak lehetünk! Bennünket nem bánt.

– Honnan tudod? – kérdezte Hopsz, és erősebben lapult a földhöz.

– Epi is mondta! – felelte Plána.

– Epi? – Hopsz élénken mozgatta bajuszát. – Epi?

Plána makacsul kitartott véleménye mellett:

– A kis Epi nagyon okos volt, nagyon okos, és megfigyelte...

– És hol van most Epi? – vágott szavába Hopsz. Plána ijedten elhallgatott.

Váratlanul dörrenés robajlott kint a földeken, dörrenés, melyet jól ismertek. Ötször, hatszor egymás után. Gyenge. vézna dörgések voltak. Hopsz kipillantott.

Ő járt távol, a mezőkön. Hétszer Ő. Egymás mögött bizonyos távolságra. Előttük kutyák szaladtak keresztül-kasul a földeken. Néha megálltak mereven, mellső lábukat felhúzták, nyakukat és fejüket függőlegesen magasba emelték. Testük, farkuktól fejükig, furcsa, egyenes vonalba olvadt. A parancsolók sora közeledett.

Foglyok csapata rebbent a magasba. Ekkor dörgés járta át a mezőt, és a barna madarak repülő seregéből négy-öt sötét, esetlen csomó súlyosan a földre hullott.

– Látod, kis barátainkat gyilkolja! – mondta Hopsz Plánának. – Bennünket sem fog kímélni!

– Nem! – ellenkezett Plána. – Nem bánt minket! - Görcsösen kapaszkodott hitébe. – Nem fog bántani!. Emlékszel? Téged is megmentett, amikor a róka üldözött.

Hopsz gondterhelten hallgatott.

– És emlékszel? – folytatta egyre hevesebben Plána. - Mellette ültem... egészen közel... és elmentem mellette... egészen a közelében... és bántott?

Kint a foglyok zúgó, sustorgó repüléssel ismét a levegőbe emelkedtek. És a vékony, könnyű dörgések ötször-hatszor feljajdultak. Három tyúk a földre zuhant. A két nyúl már közelebbről látta a halál szomorú színjátékát. Látták, hogy az eltalált madarak teste vonaglik, azután mozdulatlanul elnyúlik a fűben. Látták, hogy a sebesült kakas szétlőtt szárnyával szenvedélyesen verdes, kínlódik, és a tébolyító félelem ösztökélésére fel akar emelkedni.

Az egyik kutya odaugrott, és szájába kapta a vergődő kis jószágot. Szegény fogoly nem mozdult többé. Vad félelem borzongatta Hopszot.

– Mondom, hogy...

De Plána bódítani akarta ébredező rémületét.

– Ne mondj semmit! – kiáltotta. – Én hiszek abban, amit Epi...

Hopsz a szavába vágott:

– Epi? Ne emlegesd! Ne hivatkozz rá! Hiszen Epit is elvitte.

Plána meglapult.

– Igaz! – És majdnem sírt már, amikor ismételte: – Igaz!

– Epi volt az első... – sóhajtott Hopsz.

A foglyok most hangosan zúgó repüléssel a sűrűség felé vették az irányt. Éles dörgés reccsent utánuk a mezőkről, hétszer, nyolcszor egymás után. A foglyok riadt hangon pittyegtek.

– Azonnal ide kellett volna jönnünk! Ide be!

Néhányan figyelmeztették a többieket:

– Tovább! Csak tovább!

Mások panaszkodtak:

– Nem bírom tovább... Fáradt vagyok!

Az űzöttek seregéből egy kakas hullott Hopsz és Plána közelébe. A két nyúl megrémült. A pici madár kemény csattanással vágódott a földhöz, azután lassan felegyenesedett, és bágyadtan ült.

– Mi bajod? – érdeklődött Plána ijedten.

A fogoly nem felelt. Hátrafeszítette rövid nyakát. Pici feje a magasba meredt, csőre fájdalmasan szétnyílt.

– Megsebesültél? – kérdezte Hopsz dermedten.

A válasz végtelenül finoman, halkan csendült:

– Nem... tudom. Nem... tudom.

Árva, elhaló hang volt.

Hopsz és Plána félelemtől és bánattól elkínzottan nézték a kis madarat. Előttük ült, és vergődött. A rémület és a kétségbeesés, a bizakodó ragaszkodás az élethez szokatlanul nagyra tágította szemét. Feje a görcs bénító bilincsében mozdulatlan maradt. De a tátott száj, a pici, nyitott csőr ki akarta sikoltani a kínt, mely a gyenge testet tépte, szaggatta. Vagy talán segítségért akart kiáltani.

Plána nem bírta tovább.

– Hozhatok neked valamit? – kérdezte súgva a fogolytól, anélkül, hogy tudta volna, tulajdonképpen mit is hozhatna.

De a fogoly kapcsolata megszűnt az élettel és a többi lénnyel. A madár szeme már nem beszélt félelemről, reményről. Búcsúzott erdőtől, mezőtől, búcsúzott a világtól, élettől. Pici feje csendesen félrecsuklott, egészen csendesen, nagyon fájdalmas, nagyon kifejező, lágy mozdulattal, és azután lankadtan, bánatosan a kis madár mellére hullott, így halt meg a fogoly.

Kint a mezőkön a romboló járt hosszú sorban. Egyre közelebb ért.

– Menjünk? – kérdezte Plána. Teste kegyetlenül reszketett, füle nyugtalanul vonaglott, rángatózott.

Hopsz mozdulatlan maradt, bár vad érzések dúltak benne.

– Nem megyünk! – felelte szilárdan. – Ő nem lép a sűrűségbe. Feküdj végre csendesen! És ne játssz örökösen a füleddel!

Plána türelmesen várt gödrében.

Kint nyúl ugrott. A parancsoló sora előtt futott az erdő felé. Merész kiugrásokkal száguldott.

Dörrenés hallatszott. A nyúl futott. A dörrenés újra csattant. A nyúl megrándult, de futott tovább.

Zihálva, hörögve érkezett a bokrokba. Hopszig és Plánáig futott. Ezek észrevették, hogy farka és hasa vörös. Vértől és portól maszatos.

– Rinó! – kiáltotta Hopsz.

– Tovább kell jutnom! – hörögte Rinó.

De a következő pillanatban felbukott, mintha villám sújtotta volna. Rövid ideig még kapálózott. Furcsa mozdulatokat tett lábával. Szegény a földön feküdt, de azt hitte, hogy továbbfut. Azután elcsendesedett. Teste némán elnyúlt. Barnásfehér, sovány, kicsi pont volt a nagy erdő sötétbarna televényén. Így halt meg Rinó.

– Mi történt vele? – kérdezte Plána félénken.

Hopsz hallgatott. Hátsó lábára ült, és fülét hegyezte. Arcára a bánat mély barázdákat szántott, és szemében a gondok szomorú, fátyolos fénye bágyadozott.

– Itt az ideje! Mennünk kell! – mondta később.

Plána pontosan úgy ült, mint kis barátja.

– Nézd! Ott! Ott! Nem Trumer? – súgta hirtelen. Hopsz kipillantott a sűrűből. Egyik fülét lehajtotta.

– Igen, Trumer.

– Ilyen sokáig kint maradt? – csodálkozott Plána. – Éppen ő...?

Trumer sebesen, pompás lendülettel szaladt. A földek barázdái felporzottak vad futásától. Kis és nagy kiugrásokkal ravaszkodott. „Mindenki magáért!" A régi jelszó űzte, és hatalmas irammal hajtotta előre.

Rövid, éles dörrenés hasított a levegőbe. Egyetlenegy!

Trumer bukfencezett. Azután megfordult a levegőben, mert a futás szilaj lendülete magával rántotta a már élettelen testét. Elterült a barázdában. Puha, fehér hasa az ég felé fordult.

Hopsz és Plána elsiettek. Az erdőbe surrantak. Jó mélyre. Már messzi jártak, amikor kutyák kutatták át a bokrokat, hogy elvigyék Rinót és a kis foglyot.

***

A nap későn kelt, és már kora este alászállott a láthatár mögé. Csak ritkán mutatkozott a különös, őszi nap. Szürke, kövér felhők tornyosultak napokig az égen. Az eső dús tömegben zuhogott bőségesen, és olyan sokáig, hogy egy talpalatnyi száraz hely sem maradt a nagy erdőben. Azután durva viharok száguldoztak, törték a gallyakat és a fákat. Az éjszakák hideget hoztak. Reggel dér csillogott a mezők sárga, rövid, hervadó füvén.

A nagy változás, amit Foszkó jósolt, megérkezett, és egyre teljesedett. Sárguló, hulló levelek susogtak szép, fényes napokon, sóhajtoztak csendes éjszakákon.

Amikor a talaj felszáradt, Hopsz és Plána a földekre sietett, vagy az erdőszélre, oda, ahol a fű szegélyezte, csupasz, széles földdarab egyenesen a végtelenbe futott. Ezen az úton gyanús nyomok mutatkoztak, és néha sokféle, idegesítő szag lebegett. Nem egyszer Ő járt az úton, amikor Hopsz és Plána elgondolkozva ültek az útszélen. De nem volt veszedelmes, mert már messziről hallatszott. A kétlábú itt, a széles úton másképpen járt. Nem osont, nem közeledett ravaszkodó, hangtalan óvatossággal, ami máskor félelmessé tette. Ez a hely nyilván megszokott világa volt. Hopsz és Plána az Ő szaga és az Ő nyomai ellenére megszerették ezt az utat. Idejöttek este, és gyakran éjszakára is maradtak. Itt nem hallották a lombhullás kísérteties sóhajtozását, és néha ottfelejtett burgonya is akadt.

Egyik éjjel Hopsz és Plána az út közepén eszegettek. Már nem válogathattak, mert a bőség eltűnt. Csak nagy fáradsággal leltek ízes eledelre. És ha bárhol, bármit találtak, nekiestek, válogatás nélkül ettek, amíg jóllaktak.

– Itt biztonságban vagyunk – jegyezte meg Plána.

Hopsz gondolkozott, fejét kicsit oldalra fordította, pislogott és szaporán szimatolt.

– A mi fajtánk soha nem érezheti magát biztonságban... Soha! Ne felejtsd el! Soha!

Plána hozzá simult, és hízelgett:

– Okos vagy! Sokkal okosabb, mint én!

Hopsz bajusza remegett.

– Én csak élni akarok, és azt akarom, hogy te is élj, Plána!

Nagyon messze két fényes pont villant. Alig valamivel a föld fölött, egészen laposan. A pontok nagy tűzszemekké nőttek, majd fehéren izzó nappá változtak. A belőlük áradó éles fénycsóvák vakítóan szelték át az utat, s egyre közeledtek, szemkápráztató fényük egyre erősebben vakított.

Először csak tompa dübörgés, kattogás hallatszott, majd a zúgás süketítő dörgéssé nőtt. A két nap fehéren csalogató fényében gyönyörködő Hopszot és Plánát elkábította a félelem, a meglepetés és a kíváncsiság.

Hopsz az utolsó pillanatban káprázó szemmel ugrott az útszéli árokba, Plána utána.

A szörnyeteg dörögve elviharzott mellettük, és rettenetes bűzt árasztott. A két nap messzire előrelövellt lángnyelve már a távolban ragyogtatta az utat. Azután minden eltűnt.

Hopsz és Plána sötétben feküdtek, és a sötétség most feketébb volt, mint azelőtt.

– Mi volt ez? – kérdezte ijedten Plána.

Hopsz küszködött, hogy visszanyerje józanságát.

– Rettenetes... rettenetes veszedelem!

De Plána pontosan tudni akart mindent:

– Mi volt ez?

A szavak nehezen szakadtak fel Hopszból.

– Ez. ez Ő volt.

– Ő? Nem. nem lehetett Ő!

Hopsz kitartott véleménye mellett:

– Pedig Ő volt. Ki más lett volna, ha nem Ő?

– Nem tudom, ki. De nem Ő.

Hopsz nem szokta meg, hogy a halk Plána szembeszáll vele, így most elbizonytalanodott.

– Ha nem Ő... – morogta.

– Biztos, hogy nem Ő! – vágott szavába Plána.

– Akkor... akkor nem tudom, mi volt – mondta Hopsz.

– Örüljünk, hogy megmenekültünk! – bölcselkedett fontoskodva a kis Plána.

Hopsz meg akarta őrizni szellemi fölényét, és így fejezte be a beszélgetést:

– Látod, igazam volt! A mi fajtánk soha nem érezheti biztonságban magát.

*

Egyik éjjel különös hangok búgtak az erdőben. Mélyek, erősek, olykor egészen rövidek, izgatottak és izgatóak. A fiatal nyulak, bár egy kicsit megriadtak, mégsem ijedtek meg túlságosan. Érezték, hogy a vad bőgések nem fenyegetik őket. Értették a jelentésüket. A hangok ilyesmit mondtak: „Jöjj!" Ilyesmit kiáltottak: „Hol vagy?" És ilyesmit is: „Vágyom rád! Szeretlek!"

Hopsz és Plána hamarosan megtudták, kiknek a hangjai törték meg az őszi csendet. A nyugtalan szarvasok lépéseitől recsegett, ropogott az erdő. A földön haldokló, ványadt lomb sustorogva, pattogva jelezte a nagy vadak érkezését, távozását.

A szarvaskirályok társnői – fiatalok, idősebbek – ide-oda csavarogtak. Ártatlanul, szendén sétáltak, szinte egykedvűen, mintha nem tudnának semmiről, mintha csupán csillapíthatatlan éhség űzné őket. Semmi más! A bokrokról lecibálták a leveleket. Kinyújtott nyakkal kísérleteztek, hogy elérjék a gallyakat, és ha sikerült, beléjük téptek. A lehajlított ágak néhány pillanat múlva éles sivítással visszalendültek a régi helyükre. A szarvasok néha lefeküdtek az erdőben, és addig hevertek, amíg valamelyik bika fel nem zavarta őket. Vagy ok nélkül futottak, átvágtak az erdőn, a sűrűségen és a mezőkön, felriasztva az erdő lakóit.

Ám egyszer, a hajnal és a harmat jöttének órájában, hatalmas kiáltás zúgott végig az erdőn. Rövid, mély böffenésekkel, háromszor, négyszer ismétlődő rövid hangokkal, és haragvó, dörgő, nehéz sóhajokkal kezdődött. Azután a kiáltás keresztülhömpölygött a levegőn, sötéten, hatalmasan, mélyen.

A távolból szarvasok feleltek... Néha mélyen zengő, néha élénkebb, vékonyabb hangon harsantak a válaszok, majd gyorsan elnémultak.

Hopsz és Plána szorosan egymás mellett ültek szokott helyükön, a kis tisztás szélén. Látták Brabót, a fenségesen nagyszerű szarvasbikát. A sűrűségen át a tisztásra, a tisztásról a sűrűségbe sétált. Büszke, széles agancsán tizenhat elefántcsontszínű ág csillogott. Borzas sörény borította széles, tömzsi nyakát. Brabó mereven előrenyújtotta fejét. Hatalmas fejékét büszkén hátához feszítette. Nyögve, hörögve bődült, és szép, nagy szemében hirtelen harag parázslott. A vér fejébe szökött, és pirosra festette szeme fehérjét. Pára csapott ki felhőként tüzes, forró szájából. A hűs reggelen a vágy tüzes lángjától gőzölgött a szarvas erőt sugárzó, méltóságosan merész ívelésű, szoborszép teste.

Öt hercegnő kísérte a hatalmas Brabót. Remegve állták körül. Gyönyör és feszült várakozás láza rázta pompás testüket.

Elérkezett a szerelem ideje.

A közeli bozótban Zebó osont óvatosan. Veszéllyel nem törődött, mert feszítő vágyak űzték. Karcsúbb volt az óriás Brabónál, sörénye is kisebb, jelentéktelenebb, és agancskoronáján csak nyolc ág fehérlett. Fiatal volt.

A tisztás széléig lopózott. Kint álltak a hercegnők, és Brabó féltékenyen őrizte mind az ötöt.

Zebó halkan osont, mint a macska. Titokban, nesztelenül és éberen, mint a róka. Már a silány lombozatú, magas bokroknál állt, és a rétet kémlelte.

A szép Asztalba ott volt a többiekkel. Zebót csak Asztalba érdekelte. A többieket tartsa meg Brabó! Ő csak Asztalbát akarta.

Asztalba kacérkodott, mintha várta volna Zebót. Elszakadt társnőitől, ravaszul, mintha véletlenül tette volna. Elsétált a bokor előtt, pontosan ott, ahol Zebó állt. Ez is véletlennek látszott.

Brabó éppen elfordult. Kiáltása a másik oldalon mennydörgött.

– Jöjj! – súgta Zebó, kihasználva az alkalmas pillanatot. - Jöjj, szerelmesem...! Várlak! Jöjj!

És Asztalba hozzá osont.

Hopsz és Plána hallották, mit beszélnek. Szavaik hevesen és izgatottan búgtak.

– Szökjünk! – könyörgött Zebó.

Asztalba vonakodott.

– Nem merek.

– Néhány lépést csöndesen. azután gyorsan, amilyen sebesen csak bírunk! – kérlelte a fiú.

Asztalba habozott.

– Nem fog sikerülni.

– Nem szeretsz? – koldult Zebó egy kis szerelemért.

– Hogyan kérdezhetsz ilyesmit! – felelte Asztalba.

– Akkor gyorsan! Jöjj velem!

– Félek.

Brabó megfordult. Észrevette, hogy a kis hercegnő, a csinos, formás lány eltűnt. Rettenetesen felbődült:

– Hol van Asztalba?

Érzékei tomboltak, mégis elég józanul gondolkozott. Tudta, hogy egyetlen pillanatra sem veszítheti szem elől. Kiáltásai fenyegetően harsogtak:

– Hol van? Hol...?

Nekirontott a négy hercegnőnek, agancsával verte, döfködte őket. Szegények egymáshoz simultak.

Ekkor észrevette, hogy Asztalba közeledik. Ártatlanul, szűziesen, mintha csak egy kicsit sétált volna.

Brabó dühösen felüvöltött, hörögve elbődült, és a bokorba vetette magát.

– Ki van itt? – Szüntelenül kiáltozott, és düh torzította hangját. – Ki van itt? Ki merészeli...

De szíve legmélyén élt a remény: talán senki sincs itt; Asztalba mégis hűséges. Ám Brabó már az első ugrásnál megérezte a bokorban Zebó szagát. És hallotta, hogy vetélytársa észrevétlenül, halkan el akar illanni. Dühös morgás szakadt fel melléből. A bokor meghajlott, recsegett Brabó viharos támadásának lendületétől.

A nagy szarvas hamarosan megpillantotta ellenfelét.

Ellenfelét?. Ellenfél egyáltalán ez a senki? Ez a nyavalyás korcs? Tolvaj! Közönséges tolvaj!

Zebó, mihelyt észrevette a tornyosuló veszedelmet, azonnal felhagyott a kísérletezéssel, szélsebesen próbált menekülni. Brabó megállt.

Fusson csak a gyalázatos! Fontos, hogy az asszonyok együtt maradjanak. Vissza tehát! Megfordult, és zihálva sietett a kis tisztás felé.

– Csak jöjjön vissza az a nyavalyás, gyáva tolvaj! - gondolta. – Egyszerűen elkapom, és...

Izgatottan, a győztes büszkeségével lépett a hercegnőkhöz. Kiáltása diadalmasan zengett. Hopsz Plánához fordult:

– Iszkoljunk innen! Nem tudhatjuk, mi történik – mondta komolyan. Füle petyhüdten lógott nyakára, csinos bajusza lázasan nyugtalankodott. Hopsz gondterheltnek és izgatottnak látszott.

Az események érdekelték Plánát.

– Mi történne? – kérdezte bátran. Gyertyaegyenesen ült, és fülét hegyezte.

Hopsz rápillantott.

– Elragadó kis teremtés! – gondolta.

Újabban, ha Plánára nézett, elvesztette akaraterejét, ellágyult, és jóleső érzések melengették szívét. Jó volt valakihez alkalmazkodni. Csak a figyelem, az óvatosság, és az életért küzdés nehéz pillanataiban hangsúlyozta ki akaratát.

– Hatalmasak, vadak! – kezdte rövid hallgatás után. - Veszedelmesek...

– Nem! – Plána vígan nevetett, és megnyugtatta Hopszot. - Nem törődnek velünk.

Hopsz kicsit aggodalmaskodva hátára lapította fülét.

– Esetleg véletlenül. nem szándékosan is történhet valami.

– Maradjunk! – kiáltotta Plána.

Érdekelte, hogy mi történik.

– Csak baj ne legyen! – figyelmeztette Hopsz.

Most először történt, hogy veszedelmes percekben nem döntött egyedül, nem határozott azonnal, és nem akarta barátnőjét engedelmességre bírni. Máskor, hasonló helyzetben hirtelen futni kezdett, és Plánának követnie kellett őt. Hopsz maga is csodálkozott, hogy ennyire engedékeny és könnyelmű.

Fenyegető, vad kiáltás szakította félbe a beszélgetést. De most nem Brabó harsogott. Ez a másik alig néhány száz lépésre állt Brabótól. A kiáltás félelmetes erővel újból felbődült, szinte elsöpört mindent, mint a hirtelen felszabadult, hatalmas akarat.

Brabó felszegte agancskoronás fejét. Büszkén, mereven állt, mintha ércből öntötték volna. Öt társnője izgatottan és kicsit hűtlenkedve nyújtogatta nyakát. Brabó válaszolt a kihívásra. Hangja éppen olyan hatalmas volt, mint a láthatatlan ellenfélé.

– Rajta! – zúgta az erőtől duzzadó hang.

– Takarodj innen! – dörgött a válasz.

Brabó tombolva folytatta:

– Állok és várok!

– Ne várj! Mentsd az életedet! – hörögte a másik.

A düh néhány rövid, türelmetlenül toporzékoló lépésre kényszerítette Brabót. Azután felhördült a válasz hatalmas melléből:

– Mentsd a tiédet, gyáva!

– Kérkedő! Nyavalyás kérkedő!

Brabó tudta, hogy most kezdődik a küzdelem.

Eddig évről évre minden harcban győzött. Ezért évek óta ő uralkodott. Ezért volt joga és ereje ahhoz, hogy kiválassza társnőit.

Mereven állt, és hallgatta a másik ziháló, hörgő légzését, hallotta csörtetését, hallotta, hogy fatörzsekhez, gallyakhoz veri agancsát. Aztán végre kilépett a bozótból. Amikor megpillantotta ellenfelét, lefékezett. Lassan, fenyegetően közeledett hozzá.

Brabó azonnal felismerte: Pásztó volt. Két-három évvel ezelőtt Brabó legyőzte. Akkor Pásztó nyaka mélyen felszakadt, és a fiatal szarvas kétségbeesetten menekült. Brabó látta, hogy az ellenfél sűrű sörénye nem takarja teljesen a korábbi heg világos, hosszú csíkját. Látta, hogy Pásztó agancsa, bár tekintélyes, de nem annyira szélesen terpeszkedő, mint az övé. És látta még, hogy az agancson tíz hosszú csúcs ragyog vakító fehéren.

Azután a két szarvas nem törődött semmivel. Egymásra összpontosították figyelmüket.

Pásztó támadott. Éles fegyverét ellenfele puha húsába akarta vájni, de leszegett homloka Brabó előrenyújtott, acélos homlokához vágódott erősen, keményen. Azután a két harcos feje szinte összeforrt. Így álltak a szarvasok néhány pillanatig, látszólag mozdulatlanul. Alig észrevehető, finom remegés rázta testüket.

A hercegnők feszülten, izgatottan figyelték a két küzdőt. Lábukat emelgették, izgalom feszítette izmaikat.

Hopsz és Plána lenyűgözve nézték a vad színjátékot. Nem vették észre, hogy Zebó halkan a bokorhoz lopózott, figyelt, és várt. Azt sem vették észre, hogy Asztalba hirtelen felkapta fejét, és azután lassan, egészen lassan közeledett a sűrűséghez.

Brabó és Pásztó hirtelen megfordultak, egymás oldalát célozták meg, de parádés mozdulattal ismét homlokukat találták el.

– Most! – súgta Zebó a levelek hálóján át Asztalbának. - Most!

Zebó izgatott, reménykedő hangját a küzdelem zajában csak Asztalba hallotta, senki más. A kis hercegnő még állt és habozott.

– Jöjj most! Azonnal! – sürgette Zebó. – Jöjj gyorsan! Ha sietsz, szabadok leszünk!

Asztalba bizonytalanul megmozdult.

– Édesem, gyorsan! – könyörgött Zebó. – Boldogok leszünk!

Asztalba a két küzdőre pillantott csalfán. Azután kecses ugrással a bokorba pattant, és eltűnt a sűrűségben. A bozót alig hallhatóan megzörrent.

– Megszökik! – gondolta ijedten Brabó, s elöntötte a féltékenység. – Szökni akar! Hűtlen lesz! Visszahozom! - sziszegte dühöngve. – Visszahozom! De először elintézem ezt a másik gazembert!

Brabó elveszítette nyugalmát és türelmét. Az ellenfél oldalát, mellét, vállát kereste. Alulról akarta feltépni puha hasát, ehelyett minden esetben Pásztó kemény homlokát találta el. A két szarvas agancsa folytonosan összeverődött. Hirtelen különös reccsenés hallatszott.

Brabón csendes remegés lett úrrá. Pásztó hatalmas erejű csapása letörte agancsának egyik ágát. Nem maradt ideje, hogy gondolkozzék. Lelkiereje sem volt hozzá.

Hangos csörtetést hallott. A lárma távolodott. Brabó tudta, hogy elvesztette Asztalbát. A hercegnő megszökött fiatal szerelmesével. De hűtlensége már nem érdekelte... Brabónak most az uralomért kellett küzdenie, a királyi jogokért, melyeket hosszú idő óta birtokolt. A szerelemért is harcolt, de nem egy lány vagy asszony szerelméért; nem Asztalba vagy másvalaki szerelméért, hanem az erdő valamennyi asszonyáért. Hatalomért, szerelemért, életért, büszkeségért, mindenért küzdött.

Folytatták a harcot, homlokuk összeforrt. Lökték, tolták, szorították egymást, és egymásba kuszálódott agancsuk egyre mélyebbre csuklott.

Brabó érezte, hogy nem bírja tovább ellenfele szorítását, s kénytelen hátrálni. Lehetetlen, hogy legyőzzék! Lehetetlen, hogy a másik megfutamítsa!

Pásztó merészen az oldalának rontott. A hatalmas csapás feltépte húsát. Térdre esett, és érezte, hogy a vörös veríték forrón végigcsurog a lábán.

Tomboló félelem járta át egész lényét. Ezt az érzést eddig nem ismerte. Ez az új láz adott erőt ahhoz, hogy Pásztó újabb gyilkos rohama elől megmeneküljön, pedig erős fájdalmak, kínok nyilalltak, hasogattak nyakában, vállában. A közeli bozótba ugrott méltóságosan, mint a sértetlen győztes. De bánat, fájdalom ködösítette szemét, és kín torzította arca nemes vonásait. El kellett rejtőznie, nehogy valaki meglássa! Hallotta, hogy üldözője követi, majd megáll, s mennydörgő diadalkiáltással adja az erdő tudtára győzelmét.

Brabó nem volt többé király. Lealacsonyítva, megszégyenítve, kínlódva sántított a bozótban. Ott, ahol a sűrűség áthatolhatatlanná vált, leroskadt. Testében kínzó fájdalmat érzett, ám ennél is erősebben gyötörte a tudat, hogy elvették hatalmát. A régi idők emlékei sötét álomképekként suhantak át lelkén. Valamikor első volt, a leghatalmasabb. Uralkodott a nagy erdőben, maga választotta hercegnőit, és királynőkké nemesítette őket. Elűzte vagy leterítette azt, aki uralmára tört. Mindenki félénken kerülte, mindenki meghátrált... Ennek most vége!

Megöregedett. Nem szeretheti többé a világot és a szerelmet, mert a világ és a szerelem elűzte, kitaszította a nagyok sorából. És egyedül maradt.

Hopsz és Plána halkan elsurrantak Brabó fekhelye előtt.

Plána megállt.

– A szeme megtelt könnyel! Láttad? – kérdezte.

– Nem láttam! – mondta gyorsan Hopsz, és elfutott. Nem akart beszélni erről. Brabó szomorú sorsa mélyen megrendítette.

*

Epi a szobában, az ablak közelében búslakodott. Gyakran gondolt Hopszra és Plánára. Vajon mit csinálnak, hogyan élnek a messzi, boldog erdőben?

– Ugranom és futnom kellett volna... – elmélkedett. - Hopsz mindig mondta, hogy a mi fajtánknak azonnal ugrania és futnia kell. Azonnal és gyorsan! Legközelebb már nem csípnek el. Engem nem! – Itt elakadt.

A szél néha elsodorta hozzá az erdő leheletét az ablakon át, és elhozta az erdei föld szagát, a sűrűség üzenetét. Epi ilyenkor fülét hegyezte, bajusza vígan játszott, remegett, és nagy kerek szeme élénken mozgott. Ilyen jóleső pillanatokban kiugrott a ládából, a szobában futkosott, és jókedvűen figyelte, elég erősek, fürgék-e izmai. De akkor mindig kergetni kezdték, elfogták, és visszadugták a ládába.

Utálta a csupasz deszkákat, melyek körülzárták. Undorodott a piszkokkal átitatott, csúf ládafenéktől. Gyűlölte a káposztaleveleket, burgonyadarabokat, répát. Ilyesmit dobtak ugyanis a ládába, nehogy éhen haljon. De az Ő érintése mindent tisztátalanná tett. Az Ő kellemetlen szaga áradt mindenből. Fojtogató émelygés kínozta Epit, ha evett.

Néha darázs tévedt a szobába és körüldöngte a nyuszit.

Epi boldogan hallgatta az átlátszó szárny finom zizegését.

– Az erdőből jössz? – kérdezte.

– Az erdőből? – zümmögte a darázs. – Nem tudom... talán...

– Nem! – suttogta Epi szomorúan. – Nem! Ha az erdőből jönnél, tudnád... tudnád, mi az erdő.

Máskor búgó bogár repült be. Epi felrezzent.

– Az erdőből? – kérdezte.

– Dehogy... – felelte a bogár. – A szemétdombról.

Egyszer aztán pillangó röppent a szundikáló nyúl fölé. Epi felriadt a finom, himbálózó, halk suhogásra.

– Üdvözöllek! Az erdőből jöttél? – kérdezte.

– Igen! – felelte a lepke, és vígan táncolt a levegőben.

A válasz annyira meghatotta Epit, hogy nem bírt beszélni. A pillangó libbent, lebbent, táncolt és kérdezett:

– Mit tudsz az erdőről?

– Kérlek... kérlek – dadogta Epi. – Kérlek... Szépen kérlek, ülj hozzám!

– Csak egy pillanatra! – mondta a lepke, és leereszkedett.

Epi könyörgött:

– Maradj! El kell mesélnem. Meg kell kérdeznem.

– Lehetetlen! – A pillangó felemelkedett. – Nem bírom ki! - Már magasan táncolt a levegőben. Szánakozva pillantott Epire.

– Kérlek, hallgasd meg, hogyan kerültem ide! – könyörgött Epi. Kis megértésért koldult.

– Nem érdekel! – felelte a lepke. Boldogan, vígan lebbent a nyitott ablakhoz.

– Az erdőbe repülsz?

De a pillangó már nem hallotta. Kijutott a szabadba.

Epi érzékei lassan tompultak. Néha olyasmit érzett, hogy a nagy erdő, Hopsz, Plána, és a többi nyúl soha nem volt valóság.

Egyszer azonban behoztak a szobába egy kalitkát. A vékony fémrácsok mögött szerencsétlen csíz kuporgott. Őt is az erdőben fogták. Epi felébredt a tunyaságból. Fülét hegyezte, nézte a csízt, gyorsan, mohón szaglászott, hátsó lábára ült, felemelkedett, és bajusza élénkebben, gyorsabban mozgott, mint valaha.

A pici madár finom tollából a szabadság, a fakoronák, az érintetlen gallyak, a tiszta, szent lombok felejthetetlen illata áradt. Epi szenvedélyesen beszívta.

Az első napokban nem tudott beszélgetni a csízzel. A madár őrültként vagdosta puha testét a rácshoz, és észre sem vette Epit. Vágyta a szabadságot, látni akarta testvéreit. Nem értette, mi történt vele. Néha még hatalmába kerítette a halálfélelem, mint akkor is, amikor az a kegyetlen kéz megragadta, és csak az erős, átlátszó börtönben engedte szabadon.

A börtönfal szétzúzta szárnyát, több tollát összetörte. Ez fájt. Később felhagyott a folytonos röpködéssel, de nem bírt megnyugodni. Kis szíve vadul tombolt, ha a szabadságra gondolt. Tombolt korán reggel, amikor felébredt, és szabad életről álmodozott, este, ha fejét szárnya alá csúsztatta, hogy aludjon. Szárnyai haszontalan holmivá váltak. Nem repítették kecses testét, mint régen, amikor büszkén suhant a levegőben, s gondtalanul fürdött a nap szikrázásában, az árnyék hűs, halk leheletében. Amikor erre gondolt, úgy érezte: megöli a fájdalom. Ekkor kezdett szűk kalitkájában ide-oda ugrándozni. Ám a remény, hogy börtöne egyszer majd kitárul, ott lüktetett pici szívében. És amikor az erdőre gondolt, énekelni kezdett. Epi lelke a csízzel együtt kínlódott. A kétségbeesés visszahúzta fájdalmas gyászához. Epi ereje rohamosan hanyatlott. Hetek alatt nem gyengült annyit, mint most néhány óra alatt.

A csíz végre felhagyott az oktalan dühöngéssel, s nyugtalanul ugrált ide-oda.

– Az erdőből jössz? – kérdezte Epi ki tudja hányadszor, és felpillantott a kis madárra. A csíz végre válaszolt. Halkan csipogott:

– Mi közöd hozzá?

Végtelen szeretet fénye csillogott Epi szemében, amikor elsuttogott néhány szót:

– Én is az erdőből jöttem!

– Mi közöm hozzá? – A csíz nyersen, haragosan beszélt.

A durva hang bántotta Epit. Sokáig ült némán, megalázottan. Később mégis megszólalt:

– Szép az erdő!

A csíz énekelni kezdett.

Epi hallgatta. Ellentétes, furcsa érzések viharzottak lelkében. Bánatos és boldog is volt egyben, lelkesedés izzott, lángolt benne, ugyanakkor a rég hallott dal elszomorította.

Saját sanyarú sorsa is ott sírt a dalban. Később mégis beszélgetni kezdtek.

– Ismered Plánát és Hopszot? – kérdezte Epi.

– Nem! – mondta a csíz, és elutasítóan rázta a fejét.

– Talán mégis! – folytatta Epi halkan. – Gondolkozz! Talán mégis...

– Nem! – válaszolta a kis madár ridegen, durván.

Epi csodálkozott.

– Lehetetlen! Az erdőből jössz, és nem ismered Hopszot és Plánát?

– Kik azok? – kérdezte a csíz barátságosabban.

– Rokonaim és jó barátaim! – mondta büszkén Epi.

– Hozzád hasonlítanak? – kérdezte a csíz.

– Nem! – kiáltotta Epi felindultan.

– Sokkal szebbek! Nagyon szépek!

– Lehetséges. lehetséges. De mi, akik repülünk, nem törődünk azokkal, akik a földön másznak.

Epi szégyenkezett. Aznap hallgatott és töprengett. De másnap reggel ismét megszólalt. Most válaszolt a csíz megjegyzésére:

– Mégis fogoly vagy, mint én...

A csíz énekelni kezdett, a dal megint különös, emésztő mámorba kergette Epit, amely kiszívta életerejét. Gyakran beszélgetett a két fogoly. Egyre többet és egyre barátságosabban. A csíz érteni kezdte a földöncsúszókat, akik nem tudnak repülni, nem tudnak énekelni. Érteni kezdte egyszerűségüket, bánatukat, kínjaikat, boldogságukat. Epi megismerte a szárnnyal áldott dalosok életét, akik a magasból látnak mindent, a végtelen ég és a legnagyobb terek örömeit élvezik.

– Tovább bírod, mint én! – mondta.

– Miért? – kérdezte a csíz.

– Mert. mert. – dadogta Epi – mert dalod felszabadítja, felvidítja szívedet. Már nehezen beszélt. Napokig mozdulatlanul ült, egyetlen falatot sem evett, és teste kegyetlenül remegett. A kislány, aki elfogta, egyszer föléje hajolt. Észrevette, hogy az eleség érintetlen, látta, hogy Epi borzong. A kislány finoman megfogta Epit, felemelte, átölelte és megsimogatta.

– Mi bajod? – kérdezte, s anyját hívta.

Ő is megsimogatta Epit.

– Mi bajod? – hangzott ismét.

Örök emberi kérdés. Mindig ezt kérdi az ember néma élettársától. Örök emberi kérdés, mely nem akar tudni az emberi komiszkodásról. Soha nem jön rá felelet. Estefelé Epi erőtlenül feküdt ládájában. A csíz dalolt.

Az erdő feltámadt a dalban, és elküldte vad varázsát. Keserű-édes mámor szívta utolsó erejét. Már látta a sűrűséget, a nagy erdőt, látta Plánát és Hopszot. Látta, amint a sok-sok nyúl fut hozzá, és köszönti. És megkezdődik ismét a régi-régi játék, a gyerekkor áldott, puha rétjén.

És mialatt a csíz dalolt, Epi halkan oldalára csuklott.

Elkínzott kis teste nem mozdult többé.

*

Néhány nappal később Hopsz és Plána távoli erdőrészben motoztak, messzi szokott helyüktől. A nyulak mostanában sokat vándoroltak, állandóan úton voltak, mert egyre kevesebb élelem akadt, és hosszú keresésekre űzte őket a hit, hogy máshol szebb, boldogabb életet találnak. Időnként találkoztak.

Murk megnőtt, meghízott. Jól táplált, öreg legényhez hasonlított. Régi nagyképűsége és fennhéjázása eltűnt. Beteges idegesség és álmatlanság kínozta. Kishitű és szerény lett... Remegő, félénk, riadt. A nyulak megijedtek, és zavartan pillantottak egymásra, ha a közelébe kerültek.

Murk megszólította Hopszékat:

– Hopsz, drága barátom. bocsáss meg!

– Mit bocsássak meg? – kérdezte Hopsz.

A kibékülés megható, meleg vágya érződött Murk szavaiban.

– Megsértettelek. Emlékszel? Megsértettelek!

Hopsz csodálkozott.

– Engem? Nem emlékszem. Nem tudom.

– De igen! – kiáltotta Murk. – Régen történt. amikor még fiatalok voltunk.

– Most is fiatalok vagyunk – vigasztalta Hopsz.

– Nem! – vágott szavába Murk. – Nem vagyok fiatal. Én már nem! – Teste kegyetlenül reszketett. – Emlékszel, Hopsz... amikor visszajöttél hozzánk! Mesélni akartál valamit a kalandodról és a rókáról. Akkor megsértettelek.

Hopsz elhárította a bocsánatkérést:

– Régen elfelejtettem.

– Jóságos vagy! – hálálkodott Murk. Azután Plánához fordult: – És te szép vagy! – hízelgett. – Gyönyörű szép! Téged is megbántottalak.

Plána bajusza vígan rándult.

– Eszembe se jut többé! Ne gondolj rá, Murk!

– Most, hogy viszontláttalak benneteket, eszembe jutott, és bánt.

Plána közelebb húzódott.

– Gondolj inkább arra, hogy milyen szép volt régen.

– Gyönyörű napok voltak – sóhajtott Murk. – Elmúltak...! Örökre!

– Semmi nem múlt el! – Plána egyik fülét hegyezte. – Légy vidám. Nagy vagy és erős!

Murk nem figyelt a biztató szavakra.

– Ti ketten mindig együtt vagytok?

– Igen! – mondta Plána. – Természetesen!

– Mellettem. mellettem nem maradt senki! – vallotta be szomorúan Murk. – És én sem tartok ki senki mellett. - Köszönés nélkül, erőtlen ugrásokkal távozott.

Plána utána pillantott, és fejét csóválta.

– Óriási fiú, erős, mégis szánalmasan tehetetlen.

Hopsz töprengett, és csak később szólalt meg:

– Láttad a sebet, a széles sebet a hátán? Ki tudja, mi történt szegénnyel.

Később Ivnerrel találkoztak. Telt, erős, vidám fickó volt. Nella is vele tartott.

– Öregem, nem szabad elkeserednünk! – mondta Hopsznak. – Fontos a nyugalom! Valahogy csak keresztülszaladjuk, átvészeljük az életet...

Amikor Hopsz megjegyezte, hogy a nyulak élete valamennyi teremtmény sorsánál nehezebb, Ivner őszintén csodálkozott.

– Miért? – kiáltotta. – Szamárság! Mindenkinek futnia, menekülnie kell! Mindenkinek vigyáznia kell! Emlékszel a rókádra? Ne mondj ostobaságokat! Örülök, hogy nyúl vagyok! Nem szívesen lennék más.

Hopsz érezte, hogy Ivner szavai bátorítják, mégis ellenkezett. Igaz halkan, erőtlenül.

– Különös! – suttogta.

– Miért különös? – morgott Ivner. – Ne légy ostoba, Hopsz! Mindig is buta voltál... egy kicsit!

Hopsz méltatlankodott.

– Már megbocsáss...

– Hagyjuk! – vágott szavába Ivner. – Gyerekkori barátok vagyunk. Ugye? Őszinte lehetek tehát. A búskomorság és a korlátoltság elterjedt a mi fajtánknál. Ismerem a tüneteit. Találkoztatok Murkkal? Teljesen elhülyült!

– Szegény fiú! – védte Hopsz a barátját.

– Elég! Ne folytasd! – makacskodott Ivner. – Mi történhet velünk? – kérdezte később.

– Sok minden! – felelte meggyőződéssel Hopsz.

De Ivner nem változtatta meg a véleményét.

– Semmi! – kiáltotta. – Ha okos vagy, semmi!

Megöregedhetsz. Hét-nyolc évig élhetsz, és senki nem bánt.

– Igen! – Ivner bátor szavai frissítették, erősítették Hopszot, de nem szüntették meg teljesen kételyeit. – Igen... mégis a legtöbben...

Ivner gyorsan szavába vágott:

– Mert ostobák! De a többi teremtmény sorsa sem kivétel. Kevesen érik el a természetes öregkort. Mégis. Nézd Foszkót! Erős! Friss! Boldog! Pedig már hetedik évét éli. Pompás fiú!

Rövid ideig hallgattak, azután Ivner hirtelen megtörte a csendet.

– Gondolkozz! Lelkiismeretünk tiszta. A nemesek közé tartozunk, az erdő nemesei közé, mert lelkiismeretünkkel nincsen baj, és soha senkinek nem ártottunk. Csak az őzek és a szarvasok olyanok, mint mi vagyunk.

Ismét súlyos kételyek kínozták Hopszot.

– És mi hasznunk ebből? – kérdezte.

– Az ártatlanság varázsa és kedvessége! – mondta büszkén. – A kitartó futáshoz szükséges friss erő, és a cselhez, ravaszsághoz szükséges legyőzhetetlen csalafintaság.

– És Ő? – kockáztatta meg Hopsz a kérdést.

Ivner lekicsinylően pillantott rá.

– Fontoskodás! – mondta gúnyosan. – Árthat nekünk? Egyáltalában nem lényeges! Nem játszik szerepet.

Hopsz összerezzent.

– Azt hiszem, túlzás, amit állítasz – mondta.

– Minden órában, éjjel-nappal, folytonosan veszély ólálkodik az erdőben – fejtegette Ivner álláspontját. – Ezt tudod! Fenyeget a bozót, a szabad mező. Mindenütt veszély les ránk. Mégis élünk! Miért emlegeted Őt? Mikor jön Ő az erdőbe? Nem tartozik a sűrűséghez, nem az erdő fia. Akármilyen óvatosan, halkan oson is, meghalljuk a lépéseit. Érezzük a szagát. Kikerülhetjük. Ő a legveszélytelenebb, mert ritkán jön.

– Mégis... – Hopsz vágyott a megnyugtató szóra. – Mégis mindenki fél tőle.

– Azzal, hogy félünk tőle, már védekezünk is ellene -felelte, s azonnal más témára váltott. – Helyes lett a kislány. - Plánára pillantott, aki Nellával beszélgetett. – Nagyon kedves teremtés.

– Nem adom! – kiáltotta bizalmatlanul Hopsz.

Ivner tovább nézte Plánát.

– Szokatlanul szép és csinos.

Hopsz harcra készen feleselt:

– Mellettem él, és mellettem marad! Kár minden szóért! Ivner nem törődött Hopsszal.

– Lágy lehet. és nagyon finom. – mondta.

– Semmi közöd hozzá! – kiáltotta nyersen Hopsz.

– Igazad van! – jegyezte meg Ivner. – Igazad van! Semmi közöm hozzá. Én Nellával élek, és Nellának nincs párja. Senkihez sem hasonlítható. Nem kívánok mást.

Hopsz megbékülten pillantott Nellára. Csúnya, gubancos volt a szőre. Elhanyagolt, csúf teremtés! Közönségesen, durván viselkedett. A viszálykodó, szeszélyeskedő ellenségeskedés rút vonásai ültek tömpe, buta arcán. Nella lomha, lompos ugrással melléjük pattant, és ráripakodott Ivnerre:

– Ivner, megyünk! – És udvariatlanul folytatta: – Elég volt!

Ivner engedelmeskedett. Barátságosan búcsúzni akart:

– Örülök, hogy találkoztunk és beszélgettünk...

– Ne fecsegj! – kiáltotta Nella. – Ne rendezz jeleneteket! Gyere!

Ivner szolgai alázattal követte.

– Érthetetlen, mit talál rajta szépnek! – mondta Hopsz Plánának.

– Hatalmában tartja – magyarázta Plána. – Nella egyáltalában nem rokonszenves, és nem is eszes. Sőt, enyhén szólva buta. De leigázta Ivnert. Egyetlen önálló lépése sincs szegény fiúnak.

– Rejtélyes! – mondta Hopsz. – Kimagaslóan nagy, tiszta agy, kivételes tetterő és. és egy lompos, piszkos nőszemély behálózza. Különös!

– Az ilyen ügyek mindig rejtélyesek, kedvesem – oktatta Plána. – Harmadik személy nem értheti, és nem szólhat bele.

Tavak, mocsarak és tócsák csillogtak a környéken, ahol a nyulak most tanyáztak. A mezők zöldje, a bokrok lombja frissebb, nedvdúsabb volt, mint máshol. Itt élt a sűrűség mélyén Zebó és Asztalba. Csendes boldogság simogatta őket.

Zebó víg volt, és nem tudta leplezni büszkeségét. Elkényeztette Asztalbát, elhalmozta gyengédséggel. A kis hercegnő soha nem kapott ennyi finom szeretetet. Zebó órák hosszat simogatta nyelvével arcát, csókolta szemét, őrizte álmát, leste ébredését.

Asztalba megszépült. Az érő asszonyiság varázsát árasztotta. Lágy volt, odaadó és nyugodt. A boldog szerelem, a kiegyensúlyozottság és a lelki vígság állandó, jókedvű mosolyával fogadta Zebó szerelmét.

Hopszék a közelükben maradtak, és gyönyörködtek bennük.

Egy nap különös vendég érkezett.

Hopsz és Plána a bozótban ültek, amikor hirtelen előttük termett Brabó. Nyakán, vállán és jobbján a sebek még nem hegedtek be. A szarvas lefogyott, megtört és megvénült.

Megpillantotta Zebót és Asztalbát. Egymás mellett feküdtek lombágyukban. Brabó előrenyújtotta fejét, szomorú pillantása Asztalbára siklott. Asztalbára, akit valaha forrón szeretett, és akire még ma is vágyott. Görcsös remegés rázta beteg, legyengült testét. Most támadnia, harcolnia kellene szerelmeséért, hogy visszahódítsa! Vágy, sóvárgás és izgalom remegtette karcsú lábát. De érezte, hogy legyőzött, bukott király. Megszégyenülten, tétlenül, remegve állt, majd halkan elosont.

Attól kezdve mindennap visszatért. Keserű vágyak kínozták. Pillantásában, mely sokáig tapadt mereven Asztalbára, bánat és szomorúság bujkált. Hopsz és Plána látták, hogy kín marja Brabó szép arcát, és nagy, sötét szemébe gyász költözik, majd csendben továbbáll!

A lomb lehullott a fákról. A bokrok meztelenül kínlódtak, és kétségbeesetten nyújtogatták az ég felé csupasz ágaikat. A mezők füve elsárgult, íze undorító lett. A sápadt őszi kikericsek elhervadtak.

A rét közepén a hatalmas platán büszkén tárta szét ágait. Rajtuk még sok levél susogott, ám különböző színekben tarkállott. Sápadtzöldek, sárgák, barnák, pirosak és rozsdaszínűek voltak, de még biztosan, erősen függtek szárukon.

Reggel sűrű köd gőzölgött az erdőben. Nehéz, vizes felhőkendők takarták az eget. A napsugár csak ritkán, nagyon rövid időre bújt elő, de meleget akkor sem adott.

Hopsz és Plána átkutatták a rétet, és élelmet kerestek. Szomorító gond nehezedett rájuk. Anyjuk velük volt. Foszkó is gyakran eljött hozzájuk, és a két öreg sokat mesélt a közeledő zord időről.

Hopsz és Plána nem értették az öregeket.

– Még rosszabb lesz az idő? – kérdezte Plána kételkedve.

– Máris nagyon zord! – mondta szomorúan Hopsz.

– Ez még semmi! – oktatta Foszkó.

A fiatal nyúl azt hitte, hogy az öreg henceg, hazudik. Nem vitatkozott. Anyja érezte, mire gondol Hopsz.

– Bizony... most még elviselhető! De később... Elképzelni sem tudod, mi következik. Madarak hatalmas csapata közeledett a füstölgő ködökkel teli, sápadt égen. Mereven kinyújtották hosszú nyakukat. Alacsonyan, ék alakban repültek a nagy mező fölött. Vezetőjük az élen haladt, és szorosan mögötte két hosszú, szétnyíló vonalban zárkóztak fel a többiek.

Hopsz és Plána fülüket hegyezték, amikor a különös madarak hangja felcsendült. Hátsó lábukra ültek, és csodálkozva nézték a rendezett repülést.

– Kik ezek? – kérdezték.

– Idegenek! – magyarázta anyjuk.

– A legszabadabbak a szabadok között! – jegyezte meg Foszkó.

A vadlibák kiáltásai belesikoltottak a beszélgetésbe. Diadalmas büszkeség és a vándorlás csillapíthatatlan vágya kavargott lázas hangjukban. Ez a madársikoly a vágyott messziségekhez küldött mámoros imádság volt.

Hopsz felsóhajtott:

– Boldogok!

– Fagy lesz! – vonta le a következtetést Foszkó.

Az anya helyeselt:

– Mindig ezek az idegenek hozzák a zord időt.

– Nem érdekel a zord idő! – kiáltotta Mamp.

Táncolt és vígan toporzékolt. Mamp vidám legény volt, a legvidámabb, a legbohókásabb az erdő nyulai között. Semmi nem rontotta el jókedvét. Bátran menekült meg halállal fenyegető kalandokból, vígan, mintha az egész csak tréfa lett volna. Felnőtt, de örökösen játszani akart, mint gyermekségének tavaszi napjaiban. Aranyos, jókedélyű fickó volt, de társtalan maradt. Most orrával oldalba vágta Hopszot, azután elfutott, és nagy körökben viharzott a réten.

– Gyere, fogj meg! – csalogatta Hopszot. Gyerekesen viselkedett. Gyerekesen, de kedvesen.

Hopsz nem hallgatott rá. Nyugodtan ült az öregek mellett. Nem mozdult. Mamp hozzáugrott, ismét oldalba taszította orrával, és átugrotta Plánát.

– Fogjatok meg! Szaladjatok, lusták! A futás melegít! - kiáltotta. Olyan hevesen körözött, hogy néhányszor felbukott. Pompásan menekült és rejtőzött, de nem nagyképűsködött, nem hencegett. Nem vett komolyan semmit.

Hopsz leintette:

– Zord idő jön... Fagy.

Mamp ismét komolytalankodott.

– Fagy. Mi az? Fagy? Soha nem láttam. Nem ismerem.

– Majd érezni fogod! – kiáltotta Foszkó.

– Te érezted már? – feleselt Mamp.

– Elég gyakran... Sajnos! – Az anya és Foszkó egyszerre válaszoltak.

– Úgy! – Mamp magasra ugrott. – És mégis éltek? Akkor nem búsulok.

Plána közbeszólt:

– Félek a zord időtől.

Mamp hozzáugrott.

– Jöjj, Plána. Fuss, szép Plána! Miért reszketsz? Korán kezded! Reszkess, ha majd megjött a zord idő!

– Máris elég nehéz az életünk – mondta Plána.

– Nehéz? – gúnyolta Mamp. – Kevés az ennivaló? Nem baj! Később talán még kevesebb lesz! Ez egészséges! Nem hízunk el. Ne félj, nem halunk éhen!

Mamp a rét közepére nyargalt. A többi nyúl a nagy platán törzsénél maradt.

Ölyv húzott el a rét felett. Egy pillanatra megállt a levegőben, azután lecsapott. Kilőtt nyílvesszőként süvített le, és éles karma a nyúl után kapott. De csak a hervadt, ványadt füvet markolta. Mamp idejében észrevette a madarat, pontosan kiszámította, hová csap, hol ér földet, és ügyesen kitért. Játszott a nagy madárral. Az a föld közelében repült, egészen a talaj fölött. Szárnyaiban nem volt elegendő lendület. Csak karma nyúlt folytonosan a nyúlért. Mamp közvetlenül alatta szaladt, és folytonosan kisiklott a halálos karomból. Merész szögekben ugrott ide-oda. Az ölyvnek pillanatonként irányt kellett változtatnia. Növekvő düh rázta a nagy madarat. Rigók, szarkák és szajkók röppentek mellé, körüllengték, és hangosan gúnyolták.

Mamp a bozótba ugrott, oda, ahol a bokrok gallyai az üldöző ölyv repülését akadályozták. Mindketten eltűntek.

– Elveszett! – mondta Hopsz.

– Szerencsétlen – súgta az anya.

– Nem történik baja! Meglátjátok, hogy nem történik baja! - kiáltotta Plána.

A rablómadár a bozót túloldalán felemelkedett, magasra szállt... üres karmokkal. Rigók, szarkák és varjak egy ideig még körülröpdösték, és sivítva kiáltoztak. Sivítva és büszkén, mintha ők kergették volna el a nagy rablót. Az ölyv szárnycsapások nélkül, hatalmas körökben szelte a levegőt. Magasra emelkedett, egyre magasabbra, és eltűnt az őszi felhők között.

Mamp feje kibukkant a bozótból. A fiatal nyúl arca boldogan ragyogott, füle vidáman himbálózott.

– Soha nem történik baja! – ujjongott Plána.

***

Másnap reggel a platán valamennyi levele sűrű halomban feküdt a földön. A fa csupasz maradt. Kicsit talán szégyellte hirtelen támadt meztelenségét, mert zavarodottan állt.

A rét fehér volt, mintha porcukorral hintették volna be. És a dér nem tűnt el, mint máskor. Később fehér csillagok és pihék táncoltak ridegen a hideg, mozdulatlan levegőben. Egyre több csillag és pihe érkezett a magasból, borússá tette, elszürkítette, megölte a világosságot.

A madarak, akik akkor repültek ki először fészkükből, amikor a fiatal nyulak a világra jöttek, nem ismerték a fehér csillagok hideg táncát. A pihék szemükre tapadtak, hátukra, szárnyukra ragadtak, és bénították őket, mintha titokzatos erők fagyos halálkarmának szorítása facsarintotta volna a kis madártesteket.

Nyílegyenesen repültek a magasba, egyre magasabbra, hogy elmeneküljenek, és kikerüljék a fehér haláltáncot. Amikor látták, hogy minden hasztalan, száraz ágat kerestek, leültek és némán gubbasztottak.

*

A fiatal nyulak sem éltek át ehhez hasonlót. Megdöbbentek. Kis ideig mozdulatlanul ültek, és tágra nyílt szemmel bámultak. Később észrevették, hogy a földre hulló különös fehérség emelkedik, hideg tapadással körülöleli remegő testüket. Észrevették, hogy a fehér takaró befedi fejüket, hátukat, és dermesztő fagyot nyilaz gémberedő tagjaikba.

Futni akartak, de a futás nehéz volt a hideg, fehér tömegben.

– Mi ez? – kérdezte Hopsz rémülten.

– A zord idő! – felelte anyja.

Néhány enyhe nap következett. Meleg szél száguldozott, átkutatta az erdőt, elseprűzte a felhőket az égről. A mennybolt ismét megkékült, és a nap vígan ragyogott. A forró napsütés gyorsan olvasztotta a havat, és a szél hevesen szárította a földet. Pompás órák voltak!

– Ez a zord idő? – kérdezte Mamp, és nevetett. Rakoncátlanabb, vígabb volt, mint valaha.

– Várd meg a végét! – figyelmeztette Foszkó.

– Várom! – tréfált Mamp. – Régóta ülök itt, és várom a borzalmakat.

– Jóllaktál? – érdeklődött az anya.

– Talán nem laktat a fa? – Mamp vígan himbálta a fülét. - Sokáig marad a gyomromban, tovább, mint más.

– Látod a királyokat? – kiáltotta Hopsz. – Ők is éheznek!

A szarvasok, szarvastehenek a szálerdőben álltak, és a kőrisfák kérgét rágták. Mamp figyelmesen nézte őket.

– Éheznek? – mondta. – Inkább dőzsölnek...

Hamarosan megzavarták a békét és a csendet. A kétlábú jött az erdőbe. Nagy lármával, csapatokban, falkákban vonult fel. Cinkék, szarkák, varjak már jó előre vészjeleket adtak le.

– Iszkoljunk, amíg nem késő! – mondta Mamp, amikor az első dörrenés felharsant. Gyorsan terjedt a hír, hogy a parancsoló most a fácánokat öli, de a nyulakat sem kíméli. Nem engedi, hogy sértetlenül meneküljenek. Rémült szarvasfalka tört a sűrűségbe, megállt, szaglászott, idegeskedett.

– Ezek nem maradnak itt – mondta Mamp. – Fussunk velük!

– Megkockáztatnád? Kint mindenütt Ő áll! – mondta Hopsz.

Mamp a sűrűség szélén ugrándozott, azután visszatért, és jelentette:

– Nem veszélyesek!

Észrevette, hogy csak néhány hajtót állítottak ide, nehogy a fácánok kitörjenek. Két hátsó lábára ült, felemelkedett, és nyugodtan beszélt:

– Fussunk valamennyien! Ti is, fácánok! Jót akarok! Szaladjon mindenki! Én a nagy urak lába közé futok. Ott biztonságban leszek!

A szarvasok vad futása felviharzott. Mamp habozás nélkül a hatalmas állatok alá vetette magát, és velük iramodott.

Zaj kerekedett. Taposás, dobogás, recsegés és száraz ágak sercenő törése. Azután kiáltások harsogtak. Ezek a parancsolóból szakadtak ki. Majd ismét csend lett.

A többieket, akik az erdőben maradtak, izgalom kínozta, annyira erősen, hogy lélegzetük elakadt.

– Érthetetlen! Elszánt és ügyes, mintha isten tudja hányszor élt volna át ilyesmit! – mondta Foszkó kis idő múlva.

– Mamp bátor fickó! – jegyezte meg az anya.

– Azt hiszem... megkísérelhetjük... – indítványozta Hopsz.

– Meg kell kísérelnünk! – kiáltotta Foszkó. Az izgalom egyre erősebben rázta. A négy nyúl nekiiramodott.

Kint az ösvényen hajtók üvöltése fogadta őket. A nyulak szétugrattak és futottak. Néhány fácán mögöttük szaladt. Elérték a következő bozótost. Itt csend volt. Csend és béke. De a nyulak nem álltak meg. Keresztülfutottak a másodikon, a harmadikon, majd kényelmesebb iramban átvágtak a negyediken, ötödiken is.

A dörrenések egyre távolabbról, egyre halkabban hallatszottak.

A nyulak elérték a nagy gyülekezetet. Szarvasok álltak csoportban, büszkén, megközelíthetetlenül, mintha a világ urai lettek volna. Az őzek félénken félrehúzódtak. Sok fácán izgatottan sétált ide-oda, látszólag céltalanul. A róka ijedten osont át a zűrzavaros erdőn, és eltűnt, mielőtt újabb rémületet támasztott volna.

A nyulak között ült Mamp is. Vígan, mint mindig.

– Nos? – kiáltotta az érkezőknek. – Nos? Nem volt igazam? Sortüzek reccsentek a távolban.

– Dörögjön csak! – kacagott Mamp. – Nekünk már nem árt! Nem törődünk vele!

– Gondolod? – mondta az anya szigorúan. – Testvéreink, apáink, fiaink most halnak meg.

– De mi élünk! – felelte vígan Mamp. – Emlékszel, Hopsz? Trumer mindig azt mondta: Mindenki magáért!

– Trumer meghalt! – jegyezte meg Hopsz tompán.

Mamp oldalba taszította a fáradt Hopszot.

– Látod, itt régi ismerősökkel is találkozunk!

Lugea és Klippsz közeledtek. Kicsit messzebb Olva feküdt a földön. A másik oldalon egyedül, egészen egyedül Ülő ücsörgött.

– Pompás! – kiáltotta Plána örömmel. – Kedves találkozás!

A dörgések halkan, tompán, félelmes távoli morajként szűrődtek a beszélgetésbe.

– Csinos vagy, Plána, és Hopszod is megszépült! - áradozott Lugea. – Még ott laksz a réten? Igen? Mi ideköltöztünk... Klippsz és én... Tulajdonképpen az én ötletem volt. de az övé is! Ugye, Klippsz?. Tudjátok, Klippsz annyira férfias!. Mondhatom.

Senki nem jutott szóhoz. Klippsz kísérletezett ugyan, de próbálkozása, mint mindig, most is sikertelen maradt.

– Mi... mi... mi... is... ő... ő... örülünk. – Nem bírta folytatni a megkezdett mondatot. Dadogott. Senki sem tudta megállapítani, hogy Lugea bőbeszédűsége vagy beszédhiba okozta-e Klippsz fogyatékosságát.

Lugea fejezte be Klippsz megkezdett szónoklatát:

– Igen, örülünk a találkozásnak. Természetes, hogy nagyon örülünk. Mondanunk sem kell, hogy nagyon örülünk. Nem szeretem a fölösleges locsogást!

Csinos és kedves volt a kis Lugea. Sokat fecsegett, de nem volt rosszindulatú. Nem tudta, hogy elnyomja, valósággal gúzsba köti szegény Klippszet. Tovább fecsegett:

– Ott van Ülő... Mi nem érintkezünk vele. Kiállhatatlan verekedő! És tudod. – Plánához hajolt és sugdosott. – Szemet vetett rám. Gyűlöli Klippszet. Ezek a férfiak! Tudod...

– Én mondom. – Pillanatig sem hallgatott el. – És ez a kócos ott, Olva! Nem, nem lakik itt. Örülök, hogy nem itt lakik. Képzeld, szerelmes Klippszbe! Mit szólsz hozzá?

Érkező fácán törte meg a szóáradatot.

Gyors repüléssel jött onnan, ahonnan még dörgések hallatszottak, halkan, tompán. Gyorsan zuhant a nyulak közé. Annyira hirtelen és váratlanul, hogy a nyulaknak szét kellett ugraniuk. A fácán szárnya megérintette Lugeát és Hopszot. Eszméletét vesztette, és széttárt szárnyakkal fekve maradt. Nem mozdult többé.

A nyulak rémülten pillantottak a halottra, aki messziről, a levegőn át hozta magával a halált.

Lugea valami meghatót akart mondani, de Hopsz leintette:

– Hallgass!

Klippsz és a többiek hálásan pillantottak Hopszra.

Fácánok jöttek, és széttárt szárnnyal leereszkedtek. Azután egészségesen, jókedvűen nekifutottak a bokroknak. Szerencsésen megszabadultak a halállal fenyegető veszélytől.

Majd magányos fácán érkezett. Csapkodott, vergődött, ereje elhagyta.

A levegő zúgott, örvénylett körülötte. A nagy madár bukfencezve zuhant a fák ágai és a bokrok gallyai között a földre. Hamarosan kinyújtotta nyakát, és ide-oda forgatta pici fejét.

– Hol vagyok? – suttogta. Felállt, kicsit rendbe szedte tollazatát. – Rettenetesen megviselt... – mormogta. – Beteg vagyok! – sóhajtotta. – Felállt, és sietve továbbfutott, majd eltűnt a bozótos mélyén.

A királyfácán büszkén húzott és lesiklott a földre. Tolla aranyszínű volt és fekete. Hatalmas, hosszú uszályt viselt. Nem bírt állni. Mindkét lábát keresztüllőtték. Hasán feküdt, és szánalmasan vergődött. Tomboló kín tépte csillogó testét, de nem akarta, hogy mások lássák szerencsétlenségét.

– Kicsit elfáradtam! – mondta könnyedén, gőgösen. Hencegett, de a fájdalom kegyetlenül vájta, marta. És amikor senki nem figyelt rá, hason csúszott a legsűrűbb bozótba.

– Továbbmegyünk! – mondta Hopsz.

Plána nem ellenkezett.

– Menjünk! Menjünk valahová, ahol nincs fájdalom és szenvedés!

Hopsz Plána szemébe nézett.

– Hol van a boldog világ? Hol van egy hely az erdőben, ahol nincs kín, fájdalom és szenvedés?

– De boldogság... öröm is van – mondta halkan Plána.

– Van! Ezért élünk! Ezért szeretjük nagyon az életet. Ezért ragaszkodunk hozzá görcsösen. – Hopsz hangját a reménység lágyította.

Az alkonyatban vándoroltak. Eljött a csend. Az emberek már nem zavartak. Átsurrantak a bozóton. Itt ült szomorúan, sebesülten a fácán. A részvét megkönnyezte Plánát. Hopsz megnyugtatta:

– Ha a kutya és a róka nem fogja meg őket, mindketten felgyógyulnak.

*

Ismét havazott. A hó keményen és súlyosan terítette be a földet. Ráfeküdt mindenre, fagyot, hideget lehelt. A menekülés most nehéz és veszélyes volt. Az erdő egyetlen lakója sem futott olyan gyorsan és fürgén, mint máskor. Az őzek nagyokat ugrottak. Erőlködniük kellett, hogy kiszabadítsák lábukat a jeges hó hideg, kemény öleléséből. Keveset mozogtak, és ritkábban, mint nyáron.

Hopsz és Plána sem ugrándoztak. Nyugodtan ültek a mély hóban, és fonnyadt, fagyott fűszálakat rágcsáltak. Néha kicsit éheztek, máskor csendes émelygés tört rájuk. Hopsz rájött, hogy a hó véd, ha csendesen ülnek benne, sőt melegít is, ha nem sokat mozgolódnak.

– Okos vagy, Hopsz! – mondta Plána és hozzá simult. - Okosabb vagy a többieknél! Én azonnal láttam...

– Ne folytasd! – Hopsz örült, hogy dicsérik, de szégyenkezett is, mert túlzottan dicsérték.

Murk nem bírta megszokni a zord napokat. Nyugtalanul kóborolt, keresgélte a régi ösvényeket, a megszokott utakat, melyeken azelőtt járt. Most hó fedte valamennyit. Beteg idegei különös elképzeléseket ébresztgettek: valahol friss rétek zöldülnek, jóízű nedvek buzognak kövér levelekben, száraz a talaj, meleg van és, forró nap szikrázik. Murk görcsösen kapaszkodott a hitbe, hogy megtalálja azt a helyet, ezért állandóan vándorolt.

Egyik vándorlásán történt, hogy hirtelen ismeretlen akadály tartóztatta fel. Nem folytathatta útját. Ugrándozás közben fájdalmas rándítást, nyilallást érzett a nyakán, és le kellett feküdnie. Megijedt. Nagy rémület hasított belé, mert nem bírt továbbjutni. Vékony, kemény hurok ölelte körül torkát. Kis ideig mozdulatlanul feküdt és töprengett. Mi történt? Meddig gyötri az új kín, meddig tart az új szenvedés?

Csapdába futott, és azt hitte, hogy a hurok is a tél egyik kellemetlen megnyilatkozása.

Türelmesen várt. Különös nyugalom borult rá. Ilyesmi szállja meg a gyógyíthatatlan betegeket is, ha görcsös hittel hisznek felépülésükben.

Murk hónapok óta most először nem félt, nem remegett. Torkára forrt az acélgyűrű, de türelmesen várt a csodára. A csoda azonban nem érkezett meg.

– Elég! – gondolta végre Murk. – Most már biztosan sikerül! – Felpattant és ugrott, de az ugrás csak félig sikerült.

Murk meggyötört gégével, szánalmasan visszahullt a földre. Csodálkozott, amikor érezte, hogy hátára esett. Vergődött, rugdalózott. Csak nagy fáradsággal bírt talpra állni. Kevés levegője maradt, és az is hangosan sípolt szájában, orrában.

Még egyszer felpattant, majd még néhányszor. Összeszedte minden erejét, és előre ugrott, azután oldalra, hátra... De minél gyorsabb és nagyobb lett az ugrás, a hurok annál erősebben és fájdalmasabban szorította nyakát.

A félelem ismét feltámadt. Murk soha nem érzett ilyen rettegést. És a félelem gyorsan kétségbeeséssé, azután tomboló rémületté nőtt.

Magasra ugrott, csak azért, hogy mozogjon. Ugrott, csak azért, mert élt, mert élni akart, mert az életvágy megszállta és vadul dobogtatta szívét. Érezte, hogy halála közeledik. Murk minden szökkenése után visszazuhant a földre. Teste nagy puffanásokkal vágódott a hóba. A hurok ilyenkor meglazult, de kegyetlenül szorította, ha a fáradt test újból a magasba lendült.

Néhány őz érkezett. Hopsz, Plána és Olva is megjöttek. Körülállták Murkot, és szánakozva nézték, hogyan küzd az ismeretlen, kísérteties erőkkel. az életéért.

Murk az utolsó rémült ugrások és vad vergődések után kimerülten elnyúlt a hóban. Oldalán feküdt, majdnem öntudatlanul, halálosan elcsigázva. A hurok erősebben fojtogatta, mint percekkel ezelőtt. Szeme kidülledt. Éles, perzselő hő szárította torkát, nyelvét. Mozdulatlanul feküdt, és a közelgő elmúlás szomorú hírnöke, az egykedvű fásultság tört rá. A tudat, hogy harcolt életéért, valamennyire csendesítette. Most mozdulatlanul feküdt.

Faline, az őzanya a bokorra mutatott. Az egyik ág gyorsan mozgott, valahányszor Murk a hurkot rángatta.

– Szerencsétlen! – suttogta az őz. – Így veszítettem el egyik kisfiámat, amikor még gyerekeket neveltem. – Elhallgatott. Azután halkabban folytatta: – Nincs segítség...

Elfordult, és lassan, szomorúan távozott. A többi őz követte.

– Nem bírom végignézni! – mormogta, mielőtt eltűnt.

A nyulak is indultak. Habozva, kíméletesen. Így búcsúzunk azoktól, akiknek nem szabad tudniok, hogy búcsúzunk.

Murk egyedül maradt. Csendesen feküdt. Halálos fáradtság álma hullt rá. Lélegzete sivított, hörgött.

Amikor besötétedett, Murk felriadt. Meghallotta a kétlábú lépéseit. Utoljára felpattant, és menekülni akart. A kábító fásultság eltűnt. Murk agyongyötört teste és minden idegszála még egyszer átélte a legrettenetesebb kínt.

Azután az erdő meghallotta halálsikolyát. Vékony, jajongó hang volt, szánalmas, parancsoló és árva, mint a pici gyerek tehetetlen, fájdalmas zokogása.

*

Néhány napja kutya ődöngött az erdőben. A parancsoló járt ilyen kémlelő vadászebbel, valahányszor idejött. A kóbor állat sok riadalmat, rettegést okozott. Az erdő lakói eleinte gyakran menekültek. De később valamennyien megérezték, hogy különös dolog történhetett a kutyával. Hallották, hogy halkan vinnyog, jajgat. Néha megindítóan vonított. Máskor néma volt, és hangtalanul vándorolt a hóban. Behúzta farkát, fülét szomorúan lógatta. Ügyetlen és nevetséges volt, ha néha fácánt vagy nyulat üldözött.

A mókus merészen szóba állt vele. Leviharzott a bükkóriásról. Kíváncsian hintázott a legalsó gallyon.

– Mi történt veled? – kérdezte.

A kutya a fa alatt ült, és halkan sírt. A hangra felpillantott.

– Drága kis teremtés! Köszönöm, hogy megszólítottál, köszönöm, hogy kérdezel! – mondta hálálkodva.

– Nem tartozol közénk! – kiáltotta berzenkedve a mókus. - Ne zavarj bennünket!

– Szívesen tartoznék közétek! – panaszolta a kutya. – Jobb lenne az életem!

– De nem tartozol közénk! És ez a természet rendje! - jegyezte meg kurtán a mókus.

– Nem zavarlak benneteket! – A kutya szánalmasan nyöszörgött. – Miért nem bíztok bennem?

A mókus hangosan kifakadt:

– Ismerünk! És jól ismerjük a fajtádat is!

– Hallgass meg, kérlek! – könyörgött halkan a kutya.

– Nem érdekel! – morogta a mókus. Felpattant, és a magasabban nyújtózó ágra ugrott. Meglendítette a farkát, pillanatra leült, lepillantott a kutyára, azután hirtelen eltűnt a gallyak között.

A mókus mindenkinek mesélt a találkozásról. Hamarosan a róka is megtudott mindent.

Egy éjszaka vadkacsát fogott, a bozótba cipelte, és lakmározni akart. De rezdült a bokor, otromba lépések puffantak, és a barna-fekete foltos, nagy kutya máris ott állt előtte. Szánalmas, ügyetlen alak! A róka lapulva várta, széthúzta ínyét, és fenyegetően morgott.

– Add ide! – kezdte a kutya.

– Fogj magadnak! – mordult rá dühösen a róka.

– Éhes vagyok! – panaszkodott szelíden, halkan a kutya.

– Én is! – A róka rosszindulatúan nézett rá.

– Ügyesebb vagy, mint én. Könnyen szerzel mást. – A kutya őszintén beszélt. A róka a földhöz simult, szorosan, és egyik lábával leszorította a kacsát.

– Tökéletlen vagy! Miért jössz az erdőbe, hülye? - gúnyolódott. – Azt hiszed, szabad lehetsz, mint mi?

– Szabad akarok lenni! – kiáltotta a kutya. Hangja fájdalmasan csendült. – Szabad! Szabad!

A róka lenézően végigmérte:

– Azért élsz, hogy Őt szolgáld! Bennünket elárultál. Neki! Tudod te, mi a szabadság? Tudod, mi az, szabadon élni? Őrült! Térj vissza hozzá!

A kutya halkan nyöszörgött:

– Barátod leszek...! Hiszen rokonok vagyunk!

– Ne említsd a rokonságot! – dühöngött a róka. – Ne emlegesd, mert eddig csak bajt és kellemetlenséget okozott nekem! Most is a zsákmányomra törsz.

A kutya merev, fagyott lábbal lassan közeledett a rókához. Kicsit, alig észrevehetően remegett.

– Utoljára mondom... add ide...! Adod vagy nem? - morogta tompán.

– Gazember! – sziszegte a róka. – Gyáva rabló! Nem küzdök veled!

A kacsa a kutya előtt feküdt. A róka már nem őrizte zsákmányát. Az éhes eb mohón felkapta. Fogát a madár még meleg mellébe vájta, de azután elfordította fejét. Szája tele lett véres tollal. Megborzongott, és keservesen köpködött.

A róka kacagott.

A kutya még egyszer belekapott a kacsába, azután még néhányszor a hátába, nyakába, szárnyába. Nem sikerült.

– Nem bírom! – nyögte. – Soha nem tettem ilyesmit! Nem is tehettem! Megtiltották!

– És te álmodozol szabadságról? – gúnyolódott a róka.

Émelygés kínozta a kutyát. A nyers hús íze görcsbe
rándította gyomrát. A puha pihék torkára, szájára ragadtak, csiklandozták, hányásra ingerelték. Tehetetlenül reszketett. A róka óvatosan a kacsához csúszott.

– Remélem megengeded? – kérdezte pokoli gúnnyal, és feltépte a madarat. Ügyesen, meggondoltan, nagy élvezettel.

A kutya irigyen nézte, és közben csöpögött a nyála.

– Meg kellene tanulnom! – dadogta. Az éhség és a rosszullét gyengítette. – Meg is tanulom!

A róka rápillantott.

– Pedig már sokat öltél! Bennünket is gyilkolsz! – mondta.

– Igen! – vallotta be a kutya. – Igen! Sokat... Nyulat, fácánt, foglyot, sőt őzet is.

– És? – csodálkozott a róka.

– Súlyosan megsebesültek. Én csak végeztem velük.

– És soha nem ízlelted meg a húsukat?

– Soha! Mert nem felejtettem el, mi a kötelességem! - mondta meggyőződéssel.

A róka pislogott.

– És büszke vagy erre?

– Nem érted ezt! Nem is értheted – intette le a kutya.

A róka vígan, őszintén felkacagott.

– Nem. Ezt nem értem! Neki dolgozni, kínlódni, fáradni, miatta üldözni, elárulni, gyilkolni másokat! Mindig neki és érte! Nem!

Annyira buta nem vagyok, hogy ezt értsem!

Elhallgattak. Közben a róka megette a kacsát, jóllakott. Később megszólalt:

– Tulajdonképpen mit eszel?

A kutya habozott, szégyenkezett, de azután őszintén vallott:

– Főtt ételeket. Csak főtt ételeket tudok enni, mert mindig ilyesmit kaptam. És ma már öreg vagyok...

– Mi a főtt étel? – kérdezte a róka.

– Hús, amit Ő tűzre tesz... és megfőz... edényben - magyarázta a kutya.

A róka a fejét rázta.

– Tűz... megfőz... edény. Soha sem hallottam ilyesmit. El sem bírom képzelni, mi az.

A kutya hirtelen felugrott.

– Egyedül akarok élni! Egyedül! – kiáltotta. – Az erdőben, mint te! Szabadon! – Szinte tombolt. – Nem hiszek a gazdámban! Többé nem bízom benne! Már tudom, hogy gonosz, kegyetlen és rossz! – Azután hirtelen feljajdult. – És mégis! Mégis...! Szeretem őt!

– Miért hagytad el, ha ennyire szereted? – kérdezte a róka.

– Mert kegyetlenül, komiszul bánt velem! – A kutya felgyülemlett fájdalma egyszerre kitört. Mesélt a bánatáról: - Jágónak hívnak. Tőle kaptam a nevet. Jó volt hozzám. Kedves volt, finom és. nagyon szeretett. Nála maradhattam. Mindig nála... a szobáiban.

– Mi az a szoba? – kérdezte a róka.

A kutya meg se hallotta a kérdést, tovább panaszkodott:

– De mióta a másik megjött... – felsóhajtott. – A fiatal... Mióta Treff nála van... megváltozott. Most csak Treffet simogatja. Engem oldalba rúg. Csak Treff maradhat vele. Nekem a hidegben kell aludnom, hidegben, fagyban! Ha az alávaló, gonosz Treff megtámad és én védekezem, verést kapok! Nem bírtam ki a szenvedést, a kínt! Nem bírtam elviselni a megalázást! Nagyon kegyetlen! Túlságosan kegyetlen! – Kétségbeesett pillantása a rókára siklott. – Miért kell szenvednem? Miért? Mert öreg vagyok és Treff fiatal?

A róka felállt, és a kutyához közeledett.

– Sokat mesélsz, de minden szó furcsa, idegen és érthetetlen. Nem értem a bánatodat. Mi az a verés?

A kutya dadogó magyarázata közben félelmetesen villant a róka szeme.

– És nem harapod át a gégéjét?

– A gégéjét? Én az ő gégéjét? – kiáltotta megdöbbenve Jágó. – Furcsa gondolat! Nem tudod, hogy Ő mindenható?

A róka lassan körülsompolyogta Jágót, és gondosan szaglászott.

– Idegen a szagod! – mondta nyugodtan. – Idegen és rossz. Más vagy, mint mi! Nem tartozol közénk! Aki verést kapott, és a verést természetesnek vette, eltűrte, az nem lehet szabad, és nem is lesz szabad soha.

– Nem tűrtem! – nyöszörögte a kutya. – Megszöktem.

– Térj vissza hozzá! Siess haza! – kiáltotta a róka. – Nem élhetsz szabad teremtmények között!

A kutya idegei valamennyire megnyugodtak.

– Gonosz vagy! – mondta Jágó. – Irigyelsz, mert Nála éltem!

– Tévedsz! – felelte a róka. – Nem irigyellek!

Elfordult és nekivágott az éjszakának. A kutya utána iramodott. Hátulról támadni akart, de a róka lompos farkával arcába vágott. Gúnyosan, vadul felkacagott, és elosont. A kutya tanácstalanul megállt, arcát, száját a hóba dörzsölte, és megrázta testét.

– Sikerülni fog! – morogta. – Sikerülnie kell!

Szaladt, motozott, zsákmányt keresett. Kínzó éhség űzte, ostorozta. Az utolsó, elkeseredett dac lobbant fel benne.

Hopszot és Plánát kizavarta búvóhelyükről. A nyulak hallották, hogy jön, mert hangosan lihegett, zihált, és lába nagy zajjal taposta a havat.

– Nem veszélyes! – súgta Hopsz. – Gyerekjáték a menekülés!

Így is történt. Gyerekjáték volt. A két nyúl szétugrott, és ellenkező irányba iramodott. Jágó forgolódott, tehetetlenül körözött. Azután Plánát vette üldözőbe, de a nyúl merész kiugrásokkal, hirtelen irányváltoztatásokkal menekült. Jágó elszédült. Futni hagyta Plánát, és Hopsz után rohant. Hopsz kihívó viselkedésével magára vonta a kutya figyelmét, hogy megkönnyítse Plána szökését. Jágó gyenge volt ahhoz, hogy a ravasz Hopsszal megbirkózzon. Hamarosan halálos fáradtság bénította. A nyulak eltűntek.

A kutya egyedül ült a havas éjszakában. Urára gondolt, nagy vággyal, és a vágy sajgató, nyilazó fájdalomként fúródott szívébe. Aztán az erdő szabad lakóira gondolt, akik gyűlölték őt. Barátkozni akart velük, de a kísérletezés nem sikerült.

Vad honvágy marta, kínozta. Kitört belőle a keserűség.

– Mi keresnivalóm van még az életben? – kiáltotta sírva. És panasza árván bolyongott a hideg éjszakában.

A hó keményre fagyott a földeken, és csikorgott az erdőben. Halkan sistergett, pergett, ha mókus tornázott a gallyakon, vagy madár ugrált ágról-ágra.

A szokatlan nesz állandó remegést űzött a nyulak tagjaiba. Attól féltek, hogy egy ravasz rabló észrevétlenül hozzájuk oson, és rájuk tör. Kint feküdtek a mezőkön, a havas barázdákban. Itt jól hallottak mindent. Csak fülüket kellett kissé hegyezniök. Ha kétlábra álltak és felemelkedtek, a legtávolabbi veszedelmet is meglátták. A gödrökben kapargáltak, hogy szerény táplálékhoz jussanak. A fagy dermesztően ölelte körül őket, és kínozta testüket.

Hopsz és Plána a mező közepén ültek.

A hófedte, nagy síkság egyik oldalán a távoli erdő fái, bokrai húzódtak, a másik oldalon a falu tetői fehérlettek, és a templomtorony ágaskodott a magasba. A nyulak nem tudták, mi az a falu, és alig törődtek vele. Plána megborzongott.

– Visszatérnek-e a régi szép idők? – sóhajtotta.

– Milyen idők? – kérdezte Hopsz.

– A régi idők, szép idők... amikor minden vidáman zöldellt, a nappalok forrók voltak, az éjszakák melegek... dal csendült a fákon... mindenütt pompás dolgok nőttek... csodálatosan finom dolgok... és mindenből több volt, mint amennyi kellett... sokkal, sokkal több. Visszatér-e még a boldog kor? – áradozott Plána.

Hopsz felemelkedett.

– Azt hiszem, hamarosan visszatér. Hamarosan! – mondta.

– Igen, áldott és boldog kor volt! Most a zord idő kínoz. Előre megjósolták, hogy bekövetkezik.

– Kik?

– Az öregek!

– De... – Plána hirtelen elveszítette a halovány reményt. - De... azt nem jósolták, hogy a boldog idő visszatér.

Hopsz füle bánatosan lekonyult.

– Türelmesen kell várnunk! – morogta, hogy Plánát vigasztalja. Hopsz hirtelen felegyenesedett, fülét hegyezte, bajusza remegett. Plána meglapult.

– Mi történt? – kérdezte.

– Nem tudom! – felelte. – Nem tudom, de valami történt.

– Veszély fenyeget? – érdeklődött Plána.

Hopsz még hátsó lábán ült mereven.

– Nem tudom! – ismételte. – Nem tudom! Sok nyúl vándorol. – Ismerősök? Látsz ismerősöket? – Plána kíváncsian kérdezősködött, de nem mozdult.

– Nem. Idegenek. Valamennyien idegenek. Különös! Ide-oda futkosnak. – mondta Hopsz.

– Nem érdekelnek! – jegyezte meg Plána, de ő is izgatott lett.

– Messzi vannak. Nagyon messzi járnak! – magyarázta Hopsz. Önmagát is nyugtatni akarta. – Távol vannak.

– Feküdj vissza! – kérte Plána. Hopsz kémlelése idegesítette. Nyugalomra vágyott. – Feküdj vissza!

Hopsz éppen engedelmeskedni akart, de váratlanul foglyok csapata zúgott el fölöttük. A foglyok a föld közelében suhantak, és halkan figyelmeztették a nyulakat.

– Meneküljetek! Aztán eltűntek.

Újabb fogolycsapat érkezett a másik oldalról. Ezek a foglyok is figyelmeztettek mindenkit.

Hopsz és Plána felugrottak. Látták, hogy a nagy mező megelevenedik, nyulak nyüzsögnek, és tanácstalanul futkosnak.

– Mit tegyünk? Mit tegyünk? – jajgatott Plána.

– Nem értem! – dadogta Hopsz.

Az anyanyúl száguldott el hirtelen mellettük. Vadul futott, kétségbeesetten menekült.

– Anyám! – kiáltotta Hopsz. – Anyám!

Az öreg nyúl levágódott és meglapult. Nehezen lélegzett.

– Anyám! Hova futsz? – kérdezte Hopsz rémülten, majdnem könyörögve.

– El, messzire! – hörögte. De ülve maradt. Oldala erősen remegett. Az öreg Foszkó, az erős fickó, vad iramban közeledett.

– Rettenetes! Rettenetes! – Erősen zihált, és leült az anya mellé.

– Mi? – kérdezte Hopsz és Plána egyszerre.

– A legszörnyűbb! A legnagyobb szörnyűség! – magyarázta Foszkó.

– Meneküljünk! – sürgette Hopsz. Még nem vesztette el akaraterejét és józanságát.

– Lehetetlen! – felelte Foszkó. Hangja vigasztalanul, rémülten remegett.

Nyulak futottak át a mezőn. Villanó barna testük furcsa vonalakat húzott széltében-hosszában a nagy, fehér síkságon.

Ivner és Mamp érkeztek. Nella és Olva hozzájuk csatlakozott. Néhány idegen is megállt a kis csoportnál.

– Az egész rokonság megbolondult... és azt hiszem, én is kicsit megőrültem... – tréfálkozott Mamp.

Foszkó rendreutasította:

– Ne bolondozz! Tréfának most nincs helye!

Felhangzottak az első dörrenések. Ropogtak, recsegtek, és bizonyították, hogy Foszkónak igaza van. Az ijesztő hang messziről érkezett, halkan, fáradtan, de elég erős volt ahhoz, hogy halálos félelembe kergesse a nyulakat. Látták, hogy a távolban sok fegyver villan, és a lángolás után hallották a tompa morajt, recsegést, amely megrázta a levegőt.

Hopsz az ellenkező irányba fordult.

– Gyere, Plána! – mondta tompán. – Odamegyünk!

– Maradjatok! – parancsolta Foszkó.

És a következő pillanatban a fegyverek csövei azon az oldalon is lángot ontottak. A nyulak látták, hogy bekerítették őket. A veszély minden oldalról fenyegetett. Lugea, Klippsz és Ülő sietve érkeztek. Lugea azonnal fecsegni kezdett:

– Rettenetes, mit éltem át! Mit láttam! Hogyan magyarázzam el nektek...

– Ne magyarázz semmit! Ne fecsegj! – szakította félbe Foszkó gorombán.

Lugea megsértődött, gorombaságot akart Foszkó fejéhez vágni, de az utolsó pillanatban elhallgatott. Érezte, hogy ilyesmivel most aligha keltene hatást.

Foszkó tanácsokat osztogatott és magyarázott. Ennyire izgatottnak soha nem látták az öreget.

– Keresztül kell jutnunk a dörgéseken – magyarázta. – A legerősebb dörgésen kell átjutnunk. – Elhallgatott, kicsit pihent, azután folytatta: – Várjatok! Várjatok! Ne pazaroljátok feleslegesen az erőtöket! Még korai lenne! Majd ha elérkezik a pillanat. De akkor fussatok, ahogy bírtok, fussatok, mint a szél! És ne egy csoportban! Mindenki magáért!

– Trumer is mindig ezt mondta! Mindenki magáért! Emlékszel? – súgta Plána Hopsz fülébe.

– A dörgések előtt kell elfutnunk! Egészen közel! – folytatta Foszkó. – Csak a fürgeség, a gyorsaság és a ravaszság menthet meg bennünket!

Az anya felemelkedett, és körülnézett.

– Sokan meghalnak ma közülünk! – mondta szomorúan. - Mielőtt menekülünk, elbúcsúzom tőletek. Éljetek boldogan!

A romboló gyorsan közeledett. Szüntelenül kiáltozott, dörgést teremtő karjával zajongott, lármázott, gyilkolt. A kis csoport már látta, hogy a nagy mező szélén feltűnik Ő, száz alakban. Körülzárta a havas réteket, földeket. De csak egyesek hozták el dörgő karjukat. A többiek botokat lóbáltak, és ötösével, hatosával közeledtek.

A kis csoport látta azt is, hogy a dörrenések után sok nyúl bukfencezik, a földre zuhan, fehér hasát mutatja, rugdal néhányat, azután mozdulatlanul elterül.

Néha kutyák jelentek meg a körön kívül. Az elhullott nyulakhoz ugrottak. A sebesültek fel akartak tápászkodni, hogy elvonszolják sajgó testüket, de a kutyák megragadták, szájukba vették, és elhurcolták őket. A rémült kis csoport hallotta az elveszettek halk halálsikolyát.

Foszkó mereven felegyenesedett, fülelt, ideges remegés borzongatta tagjait. Felkészült, hogy a döntő pillanatban fusson... Fusson az életéért.

Hopsz Plánához simult és néma maradt. A nyulak egymás mellett ültek. A halálfélelem és a menekülés láza remegtette valamennyit.

Mamp, az örökké vidám, jókedvű fickó hirtelen felpattant, ide-oda ugrott, azután eliramodott. Nekiszaladt a szűkölő, halálos szorítású gyűrűnek.

Foszkó még utána kiáltott:

– Ne fuss a tűzlánc előtt!

De Mamp nem hallotta. A hidegvérű fickó a józan ész figyelmeztetéseit nem hallotta. Elfelejtette a menekülés művészetét. Kín, félelem és a szökés vágya őrjítette. A dörgés süketítően hasított a levegőbe.

Négyszer bukfencezett. Sebesült feje vörösre festette a havat. Egy pillanatig hátán feküdt, azután puhán, lágyan oldalára fordult.

– Szegény! Túl van mindenen! – mondta szomorúan az anya. – Most mi következünk! Lugeát már nem bírták fékezni. Magával rántotta Klippszet és Nellát is. Szorosan egymás mellett futottak előre.

– Ugorjatok szét! – parancsolta Foszkó. – Szaladjatok szét!

– Hallgass, vén bolond! – mondta még Lugea, de a következő pillanatban felbukfencezett. Hozzá nem illő, megindító, lágy mozdulattal a földre hullott, és nem mozdult többé.

Klippsz rugalmasan, finoman esett össze, különös testtartással, mintha tornamutatványt végzett volna. Azután felemelte fejét, és hasán csúszott tovább, nehezen, kínlódva. Senki sem törődött vele. Nella úgy rogyott le, mintha villámcsapás érte volna.

Azután különös dolog történt.

Kutya tévedt a hajtás közepére, és végigszaladt a tűzokádó lánc előtt. A dörgés elnémult, ahol a kutya megjelent.

De káromkodás tört ki mindenütt. A parancsoló kiáltozott és átkozódott.

Hopsz, Foszkó ügyes, ravasz tanítványa, a legveszélyesebb pillanatokban visszanyerte józanságát és cselekvőképességét. Látta, hogy most kell menekülnie. Érezte, hogy a legkisebb veszély akkor fenyegeti, ha szorosan a kutya mellett marad.

– Jöjj, Plána! – súgta. – Azután anyjához fordult, és halk hangon még egyszer megszólalt: – Jöjj, anyám! Most! – s nekiveselkedett.

Isten veled, kicsi Plánám, gondolta. Isten veled, drága anyám! De hangosan nem búcsúzott.

– A kutya mellett! Szorosan a kutya mellett! – kiáltotta Plánának. Plána engedelmesen követte. – Induljak? – kérdezte az anya vonakodva Foszkótól. – Talán... Talán most ésszerű... Nem adhatok tanácsot! – felelte az öreg nyúl. Hopsz és Plána majdnem a kutya lába közé futottak. Nem ismerték fel az öreg állatot. A félelem és a tébolyult rohanás elvakította őket. Hallották, hogy a parancsoló kiáltozik: – Jágó! Ide! Átkozott dög! Jágó! Jágó! De nem értették a különös emberi szavakat, csak a hangos szitkozódás rémítette el őket.

A hang erősen zengett, mert a parancsoló közvetlen közelében voltak. Áttörtek a tűzokádó láncon. Már szabad mezőkön futottak az erdő felé.

Jágó keservesen, panaszosan felvonított. Ostorral verték. A földön fetrengett kínjában. Belerúgtak. A két szökevény még hallotta a siralmas hangot.

– Könyörülj! Megvénültem! Kérlek, irgalmazz!

A fájdalmas panasz még fülükben visszhangzott, amikor az oltalmazó sűrűséget elérték. Nyugalmuk lassan visszatért. Hopsz és Plána boldogan pillantottak egymásra.

– Szegény Jágó! – mondta Plána.

A dörgés ismét felhangzott, erősebben, mint a nagy veszély első perceiben. Hopsz felpattant:

– Hol van anyám? – kérdezte izgatottan.

– Anyád? – mondta szomorúan Plána. – Nem láttam.

– Mögöttünk futott! – idegeskedett Hopsz.

– Erről nem tudok! – vallotta be Plána. Hopsz hirtelen kiegyenesedett.

– Itt jön! – kiáltotta boldogan, ujjongva.

Nem tévedett. Az anyanyúl érkezett nagy iramban. Mögötte porzott a hó. Amikor a sűrűségbe ért, néhány pillanatra megállt, megpihent.

– Édes fiam, megmenekültél! – mondta lihegve, zihálva. - Hála istennek! Hála istennek!

És már indult is tovább sebes ugrásokkal.

– Anyám, pihenj egy keveset! – kérlelte Hopsz.

Anyja futás közben válaszolt:

– Lehetetlen! Egyedül kell lennem! Ne törődj velem! Majd viszontlátjuk egymást! – És eltűnt.

Hopsz és Plána később vércseppeket láttak az anyanyúl nyomában.

Kint egyre szűkült a kör. A veszélytelenebb kétlábúak, akik botokkal hajtottak, kiváltak a csoportból. Csak a dörgőkarúak maradtak a réten. Pusztították, irtották a nyulakat.

A végső pillanatban, amikor a hajtás már egészen kicsire zsugorodott, és feltétlenül meghalt volna, aki benne marad, öreg, testes nyúl pattant fel viharos ugrással. Mögötte dörgések reccsentek, söréteső hullt és felporzott a hó. De a vén nyúl sértetlenül elérte az erdőt. Foszkó volt...

Az est fátyla bánatosszürkén ereszkedett az erdőre, mezőre. Hamarosan megérkezett az éj, és leroskadt a szomorú világra.

Itt-ott sebesültek kiáltásai hallatszottak, vékonyan, gyengén, meghatóan. Sebesült nyulak feküdtek a nagy mezőn. Fájdalom tépte testüket, és a halálra készültek. Gyilkos róka és görény osont hozzájuk.

Hopsz és Plána az erdő sűrűjében ültek Foszkó mellett. Hopsz szomorúan mesélt anyjáról.

– Hol lehet? – panaszolta. – Hol lehet? Mi történt szegénnyel?

Foszkó vigasztalta.

– Ne törődj vele! Ne féltsd!. Nyugodj meg! Nincs komoly baja!

De Hopsz nem bírt megnyugodni.

– Ellenségeink megtámadhatják...

– Senki nem találja meg! – mondta Foszkó. – Senki! Anyád okos! Nagyon okos! Én is nehezen találnám meg!

Plána, hogy elűzze Hopsz gyötrő gondolatait, másról kezdett beszélni:

– Hogyan menekültél meg, Foszkó?

– Én? Magam sem tudom!

– Rettenetes nap volt! – sóhajtott Plána.

– Szörnyű! Nem felejtem el, amíg élek! – panaszkodott Hopsz.

Foszkó néhány pillanatig hallgatott, azután megszólalt. Halkan, megfontoltan beszélt:

– Mi, nyulak, hét évig, ha nagyon hosszú életűek vagyunk, esetleg nyolc évig élünk. Ha szép az életünk és bájtalan, akkor is sokat félünk, és állandóan menekülünk. Nem baj! Gyerekek, örüljetek, hogy élünk!

Halálos csend ülte meg a nagy mezőt. Sok nyúl félt a fehér síkságtól, ahol a pusztítás szétfreccsent vérrel festett szomorú nyomai napokig vöröslöttek. A nyulak közül senki nem beszélt az átélt félelemről, senki nem említette a halottakat. De ha ketten találkoztak, idegenek, vagy nagyon távoli ismerősök, szívélyesen, testvéri szeretettel köszöntötték egymást. A szerencsések, a megmenekültek néma, boldog öröme lappangott bajuszuk heves remegésében. Azután újra havazott, és a hó örökre befedte a véres múlt emlékeit. Az élelem hiánya súlyos gondokat okozott. A nyulak a kemény napokban mindent megettek, nehogy éhen haljanak. Fát rágtak, száraz leveleket majszoltak, megették a fonnyadt, fagyott fűcsomókat. Néha ilyesmi is ínyencfalatnak számított.

Kegyetlen hideg lett. Elkínzott testük kevés megmaradt melege tartotta életben a nyulakat. Egyre gyengültek, szervezetük egyre csak romlott. Hopsz és Plána találtak egy kis helyet az erdőben. A szél itt elseperte a havat a földről. Itt még akadt néhány gyökér, száraz gally, dudva és eperlevél. Kellemetlen émelygés kínozta Hopszot, de elkeseredetten, férfiasan legyőzte a rossz érzést.

– Együnk keveset! – mondta gyakran. – Csak annyit, amennyi okvetlenül szükséges... Nem szabad sokat ennünk!

Plána vígabb volt, mint azelőtt. Igaz, jókedve nem volt őszinte, de a megjátszott, fiatalos jókedély mindkettőjüket átsegítette a legnehezebb napokon.

– Fussunk! – indítványozta Plána. – A futás melegít! Futottak. Kis körökben ugráltak, mint gyermekkoruk napragyogásos tavaszán.

– Fogj meg! – kiáltotta Plána, és eliramodott. Hopsz utána ugrott.

– Megfoglak! – fenyegetőzött tréfásan. – Utolérlek! – De a játék szomorúbb volt, mint régen, és a futás is erőtlenebb, bágyadtabb, lassúbb lett. Hamarosan leültek. Egymás mellett kuporogtak, köhögtek, ziháltak.

– Zord idő! Nehéz idő! – panaszkodott Hopsz.

– Ugyan, ne törődjünk vele! Elmúlik!

Hopsz kételkedett:

– Elmúlik? És ha mi múlunk el hamarább?

– Így beszél az én Hopszom? Az én okos, bátor, elszánt Hopszom?

– Nem! – ellenkezett Hopsz. – Már nem vagyok okos és elszánt, mint mondod.

Plána hozzá ugrott. Bajusza finoman, kedvesen mozgott, füle hátára simult.

– Mi bajod? – kérdezte. – Beteg vagy?

A kérdés szíven ütötte Hopszot. Megvonaglott. Plánára pillantott. Plána szép volt, nagyon szép, de lefogyott és arca beesett. Igaz, lányos varázsa így erősebben, lenyűgözőbben hatott.

– Én? – dadogta Hopsz. – Egészséges vagyok. De miattad aggódom...

Plána felpattant.

– Engem ne félts!. Gondolnod sem szabad rosszra! Gyere utánam!

Megugrott. Hopsz utána iramodott. Nagyokat bukfenceztek, és egymásra estek. Eltűntek a porhó fehér felhőjében.

– Elég! – könyörgött Hopsz zihálva. Lélegzete akadozott.

– Nem! Nem elég! – kiáltotta Plána. – Ellustulsz!

Táncolt. Fürgén, mozgékonyan ugrált, mintha friss lenne, mintha a tél nem kínozta, nem gyengítette volna testét. Fejjel a puha, laza hódombba fúródott, és hirtelen eltűnt.

Hopsz a hátsó lábára ült, ijedten, csodálkozva. Fülét hegyezte.

Plána kapálózott. A hó porzott, spriccelt körülötte. Lassan mászott ki a fehér buckából, levegő után kapkodott, és beszélni akart.

– Vicces. Kedves. – Ezt a két szót kényszerítette ki magából. Folytatni nem bírta. Lehanyatlott. Teste elnyúlt. Némán feküdt, és nehezen lélegzett. Kimerült.

Hopsz mellette ült.

– Látod, látod – morogta sajnálkozva.

Plána fáradt, színtelen hangon vigasztalta:

– Majd minden jóra fordul.

Ehelyett azonban minden rosszabbra fordult!

Az őzek a hóba süppedtek, csak törzsük maradt szabadon. Az ugrás lendülete sem szabadította ki őket. Panaszuk halkan sírt a csendes erdőben. A szarvasok is nehezen jártak, nagy erőfeszítéssel jutottak előre. Éheztek, és lehántották a fák kérgét. Kegyetlen éjszakák érkeztek. Az erdő elfagyott a tél jeges ölelésében. A madarak szárnya megdermedt, nehezen bírta testüket. Tagjaik megmerevedtek. A szél csendesen, de állandóan tombolt. Nem viharzott, de folytonosan fújt, halk, gonosz, makacs, gyilkos, pusztító kitartással.

A vadlibák elköltöztek. Déli irányba siettek, melegebb tájakra. A vadkacsák követték őket, és sok sarki madár is utánuk húzott. Szegények a sarkvidék veszett tele elől menekültek, de a jeges leheletű északi tél utolérte őket. A folyók befagytak, méteres jégpáncél borította medrüket. A tavak, mocsarak fenékig eljegesedtek. Minden élőlény elpusztult a fagyban.

Még a rókák is veszélytelenekké váltak. Senki sem félt tőlük, mert elég táplálékhoz jutottak. Fagyott nyulak, dermedt őzek hevertek szanaszét az erdőben, mereven, holtan. Egy reggel a fehér hóravatalon elnyúlva találták a fiatal szarvast is. Varjak, röpködő, veszekedő, civakodó szarkák jelezték mindig a szomorú eseményeket!

– Mindenből hasznot húznak! – jegyezte meg Hopsz, és vacogott a foga.

– Ők az erősek. Nem irtóznak a vérünktől – mondta Plána. Hopsz sóhajtott, és méltatlankodott:

– Nekünk kell segítenünk rajtuk! Életünket kell feláldoznunk, hogy a gyilkosok valahogy átvészeljék a telet. És nyáron nyugodt lelkiismerettel legyilkolnak bennünket.

– Szegények vagyunk! Védtelenek! – mondta Plána, s megrázta csinos fejét.

– Igazságtalanság! Rosszul rendezték be a világot! Az élet nagyon igazságtalan... – jegyezte meg szomorúan Hopsz.

Felemelkedett, és mereven ült.

– Tűrnünk kell ezt? Ha összefognánk mi, nyulak, az őzek és minden elnyomott, minden üldözött... igen, ha valamennyien összefognánk...

Az éjszaka sötét leple beborított mindent. A fagy csontjukat, tüdejüket marta, elfogta a levegőt szájuk elől, és gégéjükbe döfött hidegen, fájdalmasan. Plána borzongott. A kísérteties éjszaka rémítette.

– Gyere! Siess! – kiáltotta, és nagyot ugrott. – Fussunk egy kicsit!

Hopsz ellenkezett:

– Nem futok! Itt maradok!

Plána a szavába vágott:

– Jönnöd kell! A futás melegít.

Eliramodott. Az első ugrásoknál nem látta, hogy Hopsz a helyén maradt. Egyenesen szaladt, gyorsan, vadul. Az erdő már mögötte sötétlett, és a szabad mező kitárult előtte. Itt vette észre, hogy Hopsz nem követi. Mégis futott tovább.

Gyengült, elbágyadt. Vágy kezdte kínozni, erős, nagy vágy, hogy lefeküdjön és aludjon, mégis futott. A félelem, a rémület űzte. Plána érezte, hogy veszély fenyegeti, de nem tudta, mi az. Azt sem tudta, azt sem vette észre, hogy egyre lassabban fut. Elhagyta a szántóföldeket. Idegen világba jutott, egy kis ház kerítéssel övezett kertjébe. Lámpa halovány fénye reszketett az ablak függönye mögött, és lágyan megcsillogtatta a sötétséget.

Plána soha nem látott ilyesmit. Most megállt, hátsó lábára ült és szaglászott. Az éles, jeges levegő orrát és szájpadlását tépte, hasította. Ez fájt. Teste szánalmasan reszketett, és melegre, nyugalomra vágyott. Előre támolygott. Ebben a pillanatban megérezte, hogy a parancsoló közelébe került. Nem ijedt meg. Nem félt. Olyasmit érzett, hogy szenvedése és baja megvédi. Igen... most joga van ahhoz is, hogy Őt felkeresse, hogy Hozzá meneküljön.

Amikor átosont a kerítésen, és tovább vonszolta fáradt testét, különös, ismeretlen valamit látott. A kutyaólat.

Megállt. Most sem ijedt meg. Most sem, amikor a kutya mérgesen keserű szaga orrába fúródott. A szag az ól ronggyal eltakart nyílásából áradt, és jólesően meleg volt.

Plána nem gondolkozott. A halálhoz közeledő összecsuklás, az erőrabló egykedvűség megbénította félelmét és gondolatait. Meleget! Mást nem akart! És innen meleg áramlott, lágyan simogatott.

Orrával meglökte a rongyot, mely a nyílást takarta. A puha függöny meglibbent, és Plána bemászott az ólba; kimerült, összefagyott, nem bírt gondolkozni. Ha tudott volna, valószínű, hogy élete legboldogabb idejének hitte volna a meleg perceket. Beszélni sem bírt. Hangtalanul hullt az átmelegített, puha, selymes szalmára. Mélyen beszívta a langyos levegőt, mely sűrűn párolgott a szűk odúban. A kutya egészséges, forró testéhez simult. Az állat felébredt.

– Átfagytál! Hideg vagy! – mondta halkan, és széles, meleg nyelvével mosni kezdte Plánát. Plána mozdulatlanul feküdt. A kutya visszataszító szaga máskor fenyegetett, veszedelmet jelzett. Most nem zavarta Plánát. Egyáltalán nem zavarta.

Pillanatra felrémlett a veszély, hogy a kutya gyilkos foga megölheti, de félelmet nem ébresztett benne. Plána nyugodtan feküdt, tűrte, hogy a nagy, forró nyelv hátát, oldalát, arcát és fülét simogassa. Pompás volt! Erre vágyott.

– Szegény kis jószág! – súgta a kutya. – Szegény kis jószág... fázol még? Közben folytonosan nyalta, mosta, melegítette a nyulat.

Az átnedvesedett szőr vastag csomókban tapadt Plána testére. Duzzadó jó érzés áramlott a kis nyúlban. Elnyúlt a szalmán, és szorosan a kutyához simult.

– Igen, igen... – mondta a kutya. – Igen, te bízol bennem. Az erdő lakói közül csak te bízol bennem.

Álom kerülgette Plánát. Alig értette, mit mond a kutya.

– Barátságosan fogadlak! Szeretettel! – magyarázta. – Ti kint, az erdőben nem fogadtátok így az öreg Jágót.

Plána felfigyelt a névre.

– Jágót? – kérdezte halkan. – Jágó?

– Igen, én vagyok Jágó! – felelte a kutya.

– Nem tudtam... – mondta Plána, és a következő pillanatban elaludt.

A kutya nem vette észre, és mesélt. Elmondta szomorú történetét. Az erdőben gyűlölettel, megvetéssel elutasították. A kudarc hazafelé űzte. A kudarc, az éhség, a hideg, és a szabad élettől elkülönült, elpuhult életmód is. A hajtóvadászat meglepte. Nem látta, mi történik az erdőben. Hajtásba került nyulakkal, foglyokkal együtt. Rettenetes lelkiállapot gyötörte! Szörnyű lelki meghasonlás! A szeretet és a vágy urához űzte, de a félelem, a féltékenység és a harag gátolta, hogy gazdájához közeledjen. Céltalanul futott ide-oda a tág körben. Megutálta életét, és kétségbeesett.

És akkor Ura szólította. Szörnyű félelem hasogatta, de boldog is volt, és a parancsolóhoz sietett. Rettenetes verést kapott! Gyilkos verést! De rövidebbet, mint máskor. Gazdája nem sokáig foglalkozott vele. És különös, hogy a találkozás és egyesülés gazdájával, a verés, az életére vonatkozó végleges döntés erősítette Jágót. Érezte, hogy ismét nyugodt, edzett, komoly és bátor. Azonnal leszámolt ellenfelével, Treffel is. A vadászat végén az erdőszélen megtámadta Treffet. A fiatal kutya éppen egy sebesült nyúl nyomát követte.

Jágó nem felejtette el a verekedések jól bevált, régi fogásait. Meglepően biztosan vágta a hóba Treffet. A fiatal kutya védtelenül feküdt a hátán. Mozdulni sem bírt. Az öreg kutya leszorította, és megragadta a torkát.

– Gyalázatos gazember, megöllek, ha a jövőben is belém kötsz! – sziszegte. És Treff panaszosan könyörögve mindent megígért.

Plána felébredt. Jágó éppen befejezte meséjét.

– Látod, kicsikém, most legalább békében élek...

Plánát, a kis simuló, melegedő jószágot a hangosan korgó éhség gyötörte.

– Gyere ki! – mondta Jágó. – Kint áll a tányérom. Talán találsz benne valamit.

Mind a ketten kimásztak az ólból. Még sötét volt, és a hideg élesen támadta őket. Főtt burgonya hevert Jágó tányérján, mert a kutya csak a húst szedegette ki, mielőtt aludni tért.

Plána megízlelte. Különös volt. Kellemetlen szagot árasztott, de az éhség legyőzte Plána idegenkedését, gyenge undorát. A kis nyúl mohón evett. Régen evett annyit, mint most. A kutya mellette állt, és farkát csóválta. Azután mind a ketten visszaosontak az ólba.

– Köszönöm! – mondta Plána. – Köszönöm! Pompás volt!

Visszabújt a szalmába. Jágó mellé feküdt. Egymáshoz simulva aludtak reggelig. Ekkor a parancsoló közeledett a kutyaólhoz.

– Jágó! – kiáltotta. – Jágó!

De Jágó csak fülét hegyezte. Nem állt fel! Plána felébredt és remegett, amikor az ellenséges szag az orrába fúródott.

– Nyugodj meg! – mondta Jágó. – Ne félj! Megvédelek!

A parancsoló megszólalt az ól előtt:

– Meg kell néznem, mi történt a kutyával!

Felemelte a rongyot, mely az ól bejáratát takarta. A sápadt arc megjelent a nyílásban. Jágó fogát csikorgatta és nagy dühvel nekiugrott. A parancsoló ijedten visszahőkölt.

– Na... na! – morogta.

Azután távozott. Háza küszöbén elmesélte, mi történt.

– Jágó nyulat őriz! – mondta. – Maradjatok! Ne zavarjátok! Először történt, hogy Jágó rámordult és fogát vicsorította gazdájára.

A parancsoló talán megérezte, hogy a nyomorúság és a baj kiengesztel, összeolvaszt, és rövid időre megszünteti az ellenségeskedést.

Plána egész nap a meleg odúban feküdt. A kutya őrizte, és forró nyelvével cirógatta.

Amikor az est közeledett, és borongó fátyolát szétterítette, Plána hirtelen felpattant, és kiugrott a szabadba. Leült, fülét hegyezte. Érezte, hogy pihent, friss, jókedvű, és olyasmit is érzett, hogy jóleső meleg simogatja.

Csakugyan! Langyos fuvallat borzongatta a levegőt. Öröm, boldogság és honvágy szállta meg Plánát.

– Gyere be! – kiáltotta a kutya.

De Plána már a földeken száguldott az erdő felé. Puha hóban futott sebesen, vadul, mintha menekült volna. Nem pihent, űzte a vágy.

– Hopsz... – gondolta rohanás közben. – Szegény Hopszom! Ez volt a tél utolsó hideg éjszakája.

*

Szép, szőke nyírek álmodoztak az erdő többi fája között. Együtt nőttek fel. Harcoltak a helyért, melybe gyökerük kapaszkodott, harcoltak a napért, a világosságért, a levegőért. Vártak. Mindannyian a tavaszra készültek.

Csak egy fa bágyadozott. Ágai furcsán feketedtek, száradtak. Gyakran megtörtént, hogy egy vígan futkosó mókus vagy egy berzenkedő fácán alatt letört néhány gally.

Húgai aggódtak miatta.

– Beteg vagy? – kérdezték.

– Nem tudom, mi történt velem – felelte a nyír. Nehezen beszélt, lankadtan, fáradtan, hangja is megváltozott.

Azután elhallgatott, napokig hallgatott, éjszaka is szótlan maradt. Testvérei suttogtak. A beteg nyír magába roskadt és csendesen gyászolt. A többiek néha érdeklődtek:

– Hogy vagy?

– Egyformán! Mindig egyformán! – felelte, és szomorúan sóhajtott. – Soha többé nem lesznek leveleim! – Hangja elhalt. – Soha többé...

A többiek vigasztalták, erősítették, bátorították, jóságos szavakkal simogatták.

– Várd meg a napot! – mondták.

– Várom! – súgta nagyon halkan a beteg nyír. – Várom! De a nap nem segít rajtam. Talán nem is látom többé a napot!

A langyos légáramlat gyorsan nőtt, és viharrá dagadt. A vihar szélvésszé erősödött. Délről érkezett. Az afrikai sivatagból jött, elszáguldott a napfényes Földközi-tenger felett, és zúgva tört a hideg vidékre. Tombolt, harcot kezdett a dermesztő faggyal. Meleg ereje felszabadította az erdőt téli dermedtségéből, felolvasztotta a mezők és rónák fehér halotti leplét, a téli álom hideg takaróját. Forró szája felfalta a havat, perzselő lépése széttaposta a jeget, tüzes keze gyors haraggal elseperte a halott fehérséget. Vad lüktetése néhány óra alatt széttörte a tavat, folyók és patakok jeges bilincsét. Az újra támadó, mozgásba lendülő vizek mennydörgő ropogással, bömböléssel, vágtatással indultak útjukra. A szélvész zúgásában senki sem hallotta a fagyott nyír gyenge panaszát:

– Nem bírom! Nincs erőm.

A felszabadító orkán rettenetes ütéseire az erdő valamennyi fája felsóhajtott, nyögött, recsegett, ropogott.

Súlyos ágak szakadtak le, és könnyű pehelyként repültek. Az erősek ellenálltak. Az egészségesek tudták, hogy a forradalom csak a tél uralma ellen irányul. Néhány kemény öreg, és sok fiatal, életéhes fa ujjongott.

Senki nem látta, hogy a beteg nyír meghalt. Közelében álló szőke húgai sem vették észre.

– Egyedül vagyok! – kiáltotta utolsó erejével a haldokló. - Nagyon egyedül vagyok! És szétroppant. Törzse a föld közelében tört el.

– Isten veled, gyökerem! Isten veled! És köszönöm... - sóhajtotta a halálos elcsuklásban.

A szélvész egy egészséges kőrishez sodorta. Azután az élettel teli, erős fáról is letépte, és földhöz vágta az ezüstfényű, sápadt halottat. A nyír árván feküdt. Nem maradt belőle más, csak rövid, ezüstfehér, szétforgácsolt törzse. Ez is lassan elszíntelenedett, megszürkült. Később világos levelű, pici hajtások bújtak ki a gyökérből a törzs mellett. Fák és bokrok meghatottan, könnyezve nézték az újjászületést.

*

A föld szomjasan itta a hólét, az olvadás, az élet vizét. Titokzatos munka, teremtés folyt mindenütt, láthatatlanul, hangtalanul. A feltámadó élet örök ereje dolgozott.

Hajnal pirkadt, megvilágosodott, azután aranyló napként ragyogta be a reggelt. A kék égbolt tavaszi öröm tündöklő színével áldotta meg a világot. Maga is megfürdött a ragyogásban, és magasabbra ívelt, többet ígérően, mint máskor.

Halovány, finom csillogás boldog, zöldes körvonalakat rajzolt az ágakra, gallyakra. Rügyek hasadtak.

Csodálatos ének szállt a magasba, az élők dala. A tél némította madarak feleszméltek és hozsannáztak. Először a rigók ujjongtak a legmagasabb fák koronáin. Azután a pacsirta varázshangja szállt diadalmasan a rónák felett. Cinkék fecsegtek, pintyek pittyegtek, harkály kacagott és vígan dobolt.

Királyfácán sétált méltóságosan a nagy tavaszi ünnepen. Kicsit sántított, de ügyesen leplezte testi hibáját, és a bicegés alig rontotta megjelenésének pompáját.

– Nos? – kérdezte Plána. – Ismét egészséges vagy?

– Köszönöm – felelte a nagy madár mogorva fenséggel. - Köszönöm! Minden rendben!

Hopsz nevetett.

– Fogadd szerencsekívánatainkat! – mondta.

A fácán kicsit sétált, azután hirtelen megállt.

– Észrevesztek rajtam valamit? – kérdezte gőgösen, hencegve.

– Semmit! – állította Hopsz.

Plána gyorsan folytatta:

– Nem, egyáltalán semmit! De felismertünk. Egyszer már találkoztunk... akkor... tudod akkor... Veszélyesnek látszott!

A fácán hencegett:

– Kis baleset volt. Kár a szóért! – S köszönés nélkül, büszkén elvonult. Sántított.

– Meg kellett volna mondanunk, hogy sántít! – jegyezte meg Plána.

– Miért?

– Mert beképzelt, barátságtalan és henceg!

– Hencegjen! – mondta Hopsz. – Miattam gőgösködhet! Ne rontsuk el senki örömét!

Plána füle lekonyult. Az egyik a hátán feküdt, a másik a nyakán lógott.

– Azt hiszed, megmondtam volna az igazat az üresfejű, hiú bolondnak? Csak tréfáltam! Én mindenkit szeretek. Őt is szeretem. Pedig nagyon hiú és szörnyen buta...

Hopsz fülelt.

– Mindenkit szeretsz? – kérdezte. – Engem is?

Plána nem felelt. Eliramodott. Hopsz utána viharzott. Egymásra bukfenceztek. Azután leültek.

– Nagyon boldog vagyok! – súgta Plána.

Hopsz kis mancsához szorította arcát. Elkomolyodott.

– Ha tudnám, hol jár anyám, én lennék a legboldogabb nyúl az erdőben. Azt sem tudom, él-e még – mondta.

Plána felugrott.

– Keressük meg! – kiáltotta.

Nem sokáig kellett keresniük. Az anyanyúl a nagy mező közelében, a sűrűség szélén ült, és napozott. Foszkó vele volt.

– Anyám! – kiáltotta Hopsz. – Anyám!

Orrával oldalba bökte az öreg nyulat. Finom szőrébe dörzsölte arcát, bajuszát. Nem akarta, hogy könnyeit lássák. Az anya csendesítette:

– Igen... igen... én vagyok!

– Meséld el, mi történt! – kérlelte Plána. – Sokáig gyengélkedtél? Hova rejtőztél? Meséld el!

Foszkó kedvesen, de határozott hangon rászólt:

– Ne beszéljünk ilyesmiről! Nem illik! – Elhallgattak.

Azután Foszkó az anyanyúlhoz fordult: – Mennünk kell! És elindult.

– Viszontlátásra, gyerekek! – Az anya halkan búcsúzott. - Sok szerencsét! Éljetek jól és boldogan!

Követte társát.

– Jól élünk! Gondoskodunk arról, hogy jól éljünk! – nevetett Plána.

– Jól bizony! – Hopsz is kacagott. – De... ne egyél hagymát! Plána meglepetten rápillantott.

– Más mondanivalód nincs?

Hopsz Plánához közeledett.

– Ez a legfontosabb! – mondta határozottan. – Azt akarom, hogy egészséges maradj!

Plánát pokoli jókedv sarkantyúzta.

– Erdő, mező teli minden jóval. Miért ennék hagymát?

– Mert torkoskodsz és falánk vagy! – mondta vígan Hopsz. Pillanatig hallgatott, azután kedveskedve, lágyan beszélt: - Szép vagy, Plána. Nagyon szép vagy, kis Plánám!

– Utánam! – kiáltotta Plána. – Fogj meg!

És elfutott. Hopsz azonnal követte. Száguldoztak a nagy mezőn, mint régen, gyerekkorukban.

De már nem a játék játszi, ártatlan öröme űzte, hajtotta őket. Boldogságuk mélyebb, komolyabb színekben ragyogott. A tavaszt és a szerelmet érezték. Első igazi tavaszukat és első szerelmüket.

Grafikus: Vincze Éva

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kiadja a Gulliver Lap– és Könyvkiadó Kereskedelmi Kft.

Felelős kiadó a Gulliver Kft. ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Dibás Gabriella

Tervezőszerkesztő: T. Szatmári Gabriella