P. G. Wodehouse

GALAHAD

MINDENT

ELRENDEZ

Ciceró Könyvstúdió

Budapest

A mű eredeti címe

Galahad at Blandings

Fordította

Szennai Éva

A fordítás a Penguin Books

1975. évi kiadása alapján készült

Fedélillusztráció

Rigler Rigó György

Grafikusok Bt.

ISBN 978 963 539 841 6

Copyright by the Trustees of the Wodehouse Estate

© Szennai Éva, Hungarian translation, 2014

© Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2014

Első fejezet

1

A nagy népszerűségnek örvendő New York-i rendőrzárkák egyikében sínylődő két fiatalember közül először a hosszú, cingár Tipton Plimsoll kezdett éledezni ama tivornya után, melynek köszönhetően végül a dutyiban kötött ki. Cellatársa, a kistermetű, törékeny, és külsőleg a költő Shelley-re hajazó Wilfred Allsop még javában húzta a lóbőrt.

Miután újból élet költözött ernyedt porhüvelyébe, Tipton egy darabig csak ült, és mindkét kezét a halántékára tapasztotta, hogy visszatartsa nyakáról lerepülni készülő fejét. Nagyjából úgy érezte magát, mint akin oda-vissza átment az úthenger, és mit nem adott volna érte, ha jeges borogatást tehet lázas homlokára. Egyedül abból a gondolatból mentett némi vigaszt, hogy jegyese, Veronica - Wedge ezredes és Lady Hermione egyszem lánykája - jelenleg tőle mintegy háromezer mérföld távolságra lévén soha nem tudja meg, miket is művelt leendő férje ezen a nyári éjszakán. Ahogy a közelmúlt ködös emlékfoszlányai között keresgélt, Tipton arra próbált rájönni, vajon miként süllyedt idáig, míg aztán szép lassan összeállt a kép.

Az a jó kis muri, a Greenwich Village egyik műteremlakásában... Ahol a bohém művészvilágot szobrászok, avantgárd színműírók meg egyéb helybéli hasonszőrűek képviselték, mind teljes mellszélességgel a duhaj dáridóba vetve magukat. A New York-i tőzsdén azon a reggelen valamiféle kórság söpört végig, romlást és pusztulást hagyva maga után - ám a Washington Square környékét megkímélte. Az ottani pallérozott elméket ugyanis teljesen hidegen hagyja a pénzpiac ingadozása - szöges ellentétben a tőzsérekkel, akiknek mindig elevenébe vág. A buli résztvevői rá se rántottak az esti lapok szenzációs hírére (miszerint az Ömlesztett Sajt Kft. húsz, az Egybesült Hamburger Rt. pedig tizenöt pontot esett aznap), legtöbbjük ugyanis akkor sem ismert volna fel egy részvényt, ha ezüsttálcán, díszkeretbe foglalva rakják elébe. Így aztán valamennyien alaposan kirúgtak a hámból, és remekül érezték magukat - akárcsak Tipton. Nemrég elhunyt bácsikájától örökölt hatalmas vagyona a Tipton Csemege Áruházlánc bombabiztos kötvényeiben feküdt, melyek értéke még akkor is alig változott, ha másutt alapjaiban rendült meg a pénzvilág.

A Greenwich Village-beli műteremlakás egyik eldugott zugában kis tökmag alak ült a zongoránál, s oly mesteri módon verte a billentyűket, hogy előbb magára vonta Tipton figyelmét, majd elragadtatott dicshimuszt váltott ki belőle.

- Irtóra köszi! - fogadta a gratulációt a mélynövésű muzsikus, és a kiejtése azonnal elárulta, hogy a ködös Albionból származik. Mivel már az első pillanatban rokonszenvesnek találták egymást, azonnal összebarátkoztak, és mindketten bemutatkoztak. Aztán a Plimsoll név hallatán a kis fickónak meglepetésében elkerekedett szeme-szája.

- Ez komoly? Tényleg Plimsollnak hívnak? Csak nem te vagy Tipton Plimsoll?

- De bizony, az vagyok!

- Te lennél az a fickó, aki eljegyezte Veronica Wedge-et?

- Személyesen! De honnan ismered te Vee-t?

- Most viccelsz?! Hiszen a kuzinom!

- Hogy mondod?

- Az unokahúgom, te ló!

- Nahát, az én mátkám csakugyan a te rokonod lenne?

- Mi az, hogy! Már annak született!

- Na de ilyet, az eszem is megáll! Gyere, ezt meg kell ünnepelnünk, hogy így összefutottunk!

...és innentől kezdve a lejtőn nem volt megállás. A beszélgetés során kiderült, mennyire megviselte Wilfred Allsopot a rengeteg sorscsapás, amely mostanában érte - s ha egy érző szívű férfiú észreveszi, hogy valamelyik barátja ennyire összeomlott lelkileg (különösen akkor, ha ez a cimbora az általa szeretett lány húsa-vére), mindent megtesz azért, hogy felvidítsa. Így aztán addig-addig nézegettek a pohár fenekére, míg mindketten elfeledték, mitől is óvta úgy őket anyuci annak idején, s most tessék, mindketten itt csücsülnek, hűvösre téve.

Tipton mintegy negyedórán keresztül babusgatta két tenyerében lüktető halántékát, majd nagy óvatosan körbetapogatta a fejét. Egyben maradt, konstatálta épp megkönnyebbülten (bár egy darabig komolyan fennállt a veszélye, hogy bármikor szétvetheti a túlnyomás), amikor valaki halkan felnyögött mögötte. Megfordult, s látta, amint barátja felül a priccsen. Wilfred Allsop betegesen sápadt arcával, üveges tekintetével és torzonborz üstökével szakasztott úgy festett, akárcsak a költő Shelley, miután Lord Byronnal átlumpolta az éjszakát.

- Hol vagyunk? - kérdezte elhaló suttogással. - Csak nem sitteltek le minket?

- Ráhibáztál, Williekém, sajnos lakat alá kerültünk. Hogy ityeg a fityeg, pajti?

-  He?

- Akarom mondani: hogy vagy?

- Rémesen. Mindjárt feldobom a talpam.

- Ugyan már, hogy dobnád te fel a talpad!

- Megbocsáss - torkolta le ridegen a barátját Wilfred. Elvégre mindenki maga tudja igazán megítélni, halálán van-e, avagy sem. - Érzem, hogy rögvest elpatkolok. És még mielőtt beadnám a kulcsot, szeretném, ha szavadat adnád, hogy elintézel nekem valamit. Mivel Vee jegyese vagy, gondolom, jártál már a blandingsi kastélyban.

- Hogyne jártam volna! Pont ott ismerkedtünk össze.

- És mondd csak, nem láttál arrafelé véletlenül egy Monica Simmons nevű lányt?

- Nem hinném, hogy láttam volna. Kiféle-miféle ez a Miss Simmons, és merre van hazája?

- Ő gondozza Clarence bácsikám hízóját, Blandings Császárnőjét.

- Áhá, akkor tudom már, kiről beszélsz! Amikor koca-iránt vette az irányt, Emsworth tata időnként magával ragadott, s az ólhoz befutván ott láttam őt, amint moslékkal tömi a Császárnőt. Jó nagydarab nőszemély, amolyan tenyeres-talpas Muszkli Marcsa.

Wilfred hűvös modorába immár sarkvidéki eredetű légáramlatok vegyültek. Bármennyire megkedvelte Tipton Plimsollt az együtt átdorbézolt éjszaka során, ilyen frivol megjegyzéseket tőle sem volt hajlandó elviselni.

- Elég szomorú, hogy Miss Simmons neked csak egy nagydarab Muszkli Marcsa - jegyezte meg fagyosan. - Nekem Monica láttán mindig az északi mitológiák istennő alakjai jutottak eszembe. De nem is ez a fontos, hanem az, hogy szeretem őt, Tippy. Ahogy megláttam, azonnal beleszerettem.

Tipton, amint lelki szemei előtt megjelent a sárpettyes arcú, bő kezeslábast viselő Miss Simmons képe, ezt az első látásra-dolgot elég hihetetlennek találta, de ennek semmi tanújelét nem adta.

- Jó neked! Képzelem, milyen belevaló teremtés lehet. Elmondtad neki, hogy szereted?

- Nem mertem. Inamba szállt a bátorság. Hiszen Monica olyan fenséges én meg csak egy hitvány Hüvelyk Matyi vagyok. Ugye, szerinted is kis vakarcs vagyok, Tippy?

- Hát, én nem pont így írnálak le téged, haver, de tény, hogy akadnak nálad délcegebb pasik is e földtekén.

- Eddig csak meregettem rá a szemem, meg az időjárásról beszélgettünk.

- Ezzel nem sokra viszed!

- Hát nem. Sajnos nem túl rózsás a helyzetem! De hová is akartam kilyukadni? Megvan: arra kérlek, ha elpatkoltam, gondoskodj róla, hogy Monicáé legyen a cigarettatárcám. Más egyebem úgysincs, csak ezt hagyhatom rá. Bízhatok benne, hogy ha jobblétre szenderülök, elintézed ezt nekem?

- Aztán miért szenderülnél te jobblétre?

- Mert én azt mondom, és kész! - vágta rá ingerülten Wilfred. - Jól jegyezd meg: cigarettatárca. A halálom után kéretik átadni Monica Simmonsnak.

- Dohányzik egyáltalán?

- Már hogyne dohányozna!

- Ha mégsem, legfeljebb benevez a következő füstkarika-eregető versenyre!

- Ez a nyegle stílus méltatlan hozzád, Plimsoll - mondta Wilfred kimérten. - Csupán egy picurka baráti szívességre kértelek. Számíthatok rá, hogy megteszed?

- Persze, minden rendben lesz.

- Mondd meg Monicának, hogy az utolsó percekben is őrá gondoltam, s nevével ajkamon leheltem ki a lelkem.

- Megmondom.

- Köszönöm, köszönöm, köszönöm - hálálkodott Wilfred, majd rajtaütésszerűén újból elnyomta a buzgóság.

Magára maradván Tipton hangulata mélyen fagypont alá süllyedt. Mindig megviselte, ha senki sem volt mellette, hogy szót váltson vele. Az iménti, Wilfred Allsoppal folytatott csevelye alatt már felfigyelt a rács túloldalán fel-alá járkáló posztra, s bár tudta, hogy a rendőrök közt vajmi ritkán lehet élvezetes társalgóra lelni (hisz legtöbbször csak néhány tőmondatot vetnek oda foghegyről az ember fiának), jobb híján úgy döntött: beszédbe elegyedik vele. A rácshoz lépett, s azon kukucskált keresztül - mint valami fura főemlős az állatkertben.

- Hahó, biztos úr! - suttogta fojtott hangon.

2

Jelen hatósági közeg hórihorgas, inas példány volt, akin itt-ott diákosan rövidnek bizonyult az egyenruha, mintha csak kinőtte volna. Csúf arca, az érett paradicsom színében pompázó, csontos csuklója és zsiráfosan hosszú nyaka eleve kizárták annak esélyét, hogy valaha is vérmes reményeket táplálva induljon egy férfi szépségversenyen. A nyers külső azonban gyengéd lelket takart, s tisztában volt vele, hogy fiatalság: bolondság. A rablókat, piti tolvajokat, csavargókat mélyen megvetette, ám a Tipton-féle rendbontók vétkét a bocsánatos ifjonti botlások közé sorolta. Így aztán, noha az átlag börtöntöltelékre csupán durván ráförmedt volna, hogy „Pofa be, mákvirág!", most egy egész barátságos „Helló!"-t válaszolt, miközben lefékezett a rács túloldalán.

- Hogy s mint? - érdeklődött.

Tipton azt felelte, majd szétmegy a feje, mire a rendőr megjegyezte, hogy ez egyáltalán nem éri őt meglepetésként.

- Csak magát okolhatja, haver!

- Nagyon el voltam ázva?

- Akár a kiöntött ürge - mondta a rendőr. - A fiúk mesélték, hármójuknak kellett a rabomobilba szuszakolni magát.

Bár hangjából inkább elismerés, mintsem megrovás csendült ki, és igazán elnézően viselkedett, Tipton mégis jobbnak látta, ha mentegetni kezdi magát.

- Nehogy már azt higgye, hogy éjt nappallá téve csak vedelek és vedelek - szabadkozott. - Legalábbis mióta eljegyeztem magam. Megvallom, előtte gyakran felöntöttem a garatra, de nemrég megfogadtam a menyasszonyomnak, hogy szakítok a piával. A mostani eset egészen más lapra tartozik. Tudja, csak fel akartam vidítani az egyik cimborámat, ezt itt, ni, hogy kicsit derűsebb színben lássa a világot!

- Ennyire le lenne törve?

- Mint a bili füle, biztos úr, és minden oka megvan rá. Az egészet elregélte nekem. Művész a lelkem, tudja, zongorázik, meg zenét szerez. Pár hónapja azzal az alig titkolt reménnyel kelt útra Angliából, hogy majd itt szélvészként a zenei berkekbe robban, de semmire sem vitte. Amikor aztán kifogyott a zsozsóból, kénytelen volt leadni a család felé a vészjeleket.

- Csak nem hagyták őt cserben?

- Á, dehogy! Ahhoz elég dohányt kapott, hogy megvegye hazafelé a jegyét. Holnapután el is hajózik. De Hermione nénikéje kerek perec kijelentette: itt az ideje, hogy abbahagyja a semmittevést és valami tisztességes munka után nézzen, sőt, már kerített is neki egyet. És tudja, a néni miféle melót talált neki? Ének-zene oktatást valami lányneveldében. És ez még mind semmi! Képzelje, az ottani iskolavezető olyan megrögzött antialkoholista, hogy a tanerői csak fejvesztés terhe mellett vethetnek egy sóvár pillantást a piásüvegre. Egyszóval a mi szegény Willie-nk a tanév végéig narancslevet szürcsölgetve tengeti majd napjait.

- A ma este magába szívott adaggal ki kell hogy húzza jó darabig!

- Kérem, biztos úr, ebből ne csináljon viccet - szaladt ráncba Tipton homloka -, hisz a helyzet véresen komoly! Úgy megrázta a kölyköt, mint az ipari áram, és én nem is csodálom. Tudja, Bertie Woostert, aki tagtársam a londoni Parazita klubban, nemrég bepalizták, így aztán szegény feje kénytelen volt beszédet tartani egy lányiskolában. Elárulom, ezt a csapást azóta sem heverte ki teljesen! Még ma is megremeg, mint a nyárfalevél, ha szalmakalapos-matrózblúzos, copfos fruskákkal akad össze! És ez kismiska ahhoz képest, ha egy rakás csitrinek tanít éneket az ember, akik majd óra alatt folyton egymás fülébe sugdosnak, vagy oldalba bökdösik egymást és viháncolnak. Még papírgalacsinnal is megdobálhatják! És miből merítsen erőt szegény Willie ezen hányattatások közepette, kérdem én? Netán limonádéból, esetleg varjúhájteából? De úgy látom, mintha épp egy ásítást fojtott volna el. Nyugodtan szóljon, ha untatom!

Egyáltalán nem untatja, felelte a hatósági közeg, sőt, inkább örül, ha valakivel beszélgetve elütheti az éjszakai ügyelet hosszú óráit.

- Akkor jó - lélegzett fel Tipton. - Szörnyen fárasztó lehet egész éjjel talpon maradni egy kis testet-lelket felüdítő trécselés híján. A rendőr élete sem mindig fenékig tejfel.

- De nem ám!

- Azért ebben a hivatásban is talál az ember örömet!

- Csak egyet mondjon!

- Hisz annyi érdekes emberrel találkozhat! Gengszterekkel, betörőkkel, narkónepperekkel, cukros bácsikkal - a földönfutótól kezdve a milliomosig bárkivel!

- Kevés milliomos fordul meg mifelénk.

- Igazán?

- Én legalábbis még egyet sem láttam.

- Csakugyan? Akkor pislantson rám!

A rend őrének elkerekedett a szeme.

- Maga tényleg milliomos? Ez komoly?

- Halálosan!

- Csak a bolondját járatja velem!

- Ugyan, dehogy! Mondja, hallott már a Tipton Csemegéről?

- Még szép! Az asszony mindig ott vásárol.

- Akkor hazaérvén mesélje el neki, hogy ma éjjel a Tipton áruházlánc tulaja hánykolódott álmatlanul az egyik őrizetére bízott cellában. A céget még Chet bácsikám alapította. Mikor nemrég meghalt, az egészet rám hagyta. Majd felvet a pénz!

- Ha így áll a helyzet, miért nem perkál le tíz dolcsit, hogy kikerüljön innét?

- Miféle tíz dolcsit?

- Hát az óvadékot. A maga helyében én már rég leszurkoltam volna.

Tipton ajkát keserű kacaj hagyta el - hasonló nevetésben törhetne ki ama szorult helyzetben lévő, fán ragadt ember (akit még az ág is húz), ha egy arrajáró azt tudakolná tőle, ugyan miért nem változtat már kellemetlen helyzetén, s akasztja végre le magát.

- Meghiszem azt! - kiáltotta. - Elhiheti, én le is szurkolnám, ha lenne nálam annyi. Sajnos egy vasam sincs. Nem mintha a gatyám is ráment volna a mai tőzsdekrach-ra - tudom, nem vagyok valami észlény, de annyira azért nem gárgyultam meg, hogy spekuláljak -, csak momentán fogytam ki a léből. Valamikor az este folyamán meglépett a pénzemmel holmi halmozottan hátrányos helyzetű huligán, és egy fityingem sem maradt. Hiába enyém az ország legnagyobb élelmiszer-áruházlánca, nyugaton egy hatalmas ranch, a Park Avenue-n egy bérház, sőt, egy zeneműkiadó cégem is van Londonban, mégis ebben a nyamvadt cellában senyvedek, mert nem bírok tíz dolcsit összekaparni. Hát mi ez, ha nem a sors iróniája?

A rend őre egyetértett az előtte szólóval, mégis arra biztatta, hogy ne csüggedjen.

- Fel a fejjel! Hisz rengeteg barátja van, nem?

- Hajjaj, mint égen a csillag!

- Akkor miért nem hívja fel valamelyiket, és kér kölcsön tőle?

Tipton meglepődött.

- Hát szabad telefonálni innét?

- Egy hívása lehet, mindenesetre.

- Így szól a törvény?

- Szóról-szóra.

- Akkor... Ó, hát kialudtad magad, haver?

Wilfred Allsop felült a priccsen, pislantott néhányat, felnyögött, megrázta magát és hozzájuk vánszorgott. Valamelyest jobb állapotban volt, mint legutóbb. Még mindig feltűnően hasonlított ugyan egy vízihullára - ám ez, tetemesen vidámabb tetem lévén, már dallal az ajkán indult oszlásnak.

- Tippykém - mondta barátjához érve -, gondoltam, talán érdekelni fog, hogy mégsem dobom fel a talpam. Hangyányit jobban érzem magam.

- Ez a beszéd!

- Persze távolról sem csúcsformában, de azért megvagyok. Úgyhogy hagyd a csudába azt a cigarettatárcát.

- Rendben.

- Különben áruld el, miről tudsz beszélgetni egy szakaszra való rendőrrel?

- Minek iszol, ha vibrál utána a szemed! Csak egy magányos poszttal diskurálok.

- Azt hiszed, elárulja, miként léphetünk meg innen?

- Pont ezt a témát kezdtük boncolgatni, amikor a süllyesztőből előbukkantál. Épp ott tartottunk, hogy a kutyaütő bírái csak akkor engednek futni minket, ha fejenként egy tízest a zsebükbe csúsztatunk.

Bármilyen alkoholgőzös is volt Willie agya, valami ötletszikrát azért ki tudott csiholni belőle.

- Akkor csúsztass oda egy húszast nekik! - tanácsolta.

- De hogyan? Netán van ennyi kápéd?

- Egy vasam sincs.

- Akárcsak nekem. Kizsebeltek. De a mi kedves fegyőrünk, Mr. ... Mi is a neve, biztos úr?

- Garroway.

- Szóval, Mr. Garroway elárulta: rácsöröghetek az egyik haveromra, hogy kölcsönkérjek tőle.

Wilfred Allsop újfent egy remek javaslattal állt elő.

- Akkor eredj máris telefonálni!

Tipton válaszul megrázta a fejét, majd kínjában felüvöltött, mint egy sakál. Van, amikor az ember a legenyhébb főingatástól is úgy érzi magát, mintha épp sátorcölöpöt vernének keresztül a koponyáján.

- Ez korántsem ilyen egyszerű! A dolognak az a bökkenője, hogy mindenki csak egyet telefonálhat!

- És ezzel mi bajod?

- Látom, még mindig nem vagy teljesen beszámítható. De maga rájött, miért is fő a fejem, igaz, Mr. Garroway?

- Hát persze. Mi van, ha a barátja nincs odahaza? Akkor csak elpocsékolta a lehetőségét.

- Nekem is ez jutott eszembe. Most augusztus közepén járunk, ilyenkor a legtöbb cimborám beveszi magát vidékre, és csak szeptember elején szállingózik vissza a városba. Ez azt jelenti, hogy még vagy három hetet itt kellene rostokolnunk, de azalatt tutira becsavarodok. Atyavilág, ezt most miért csináltad? - fakadt ki Tipton, miközben valamiféle idegrángás vonult végig rajta.

Cellatársa ugyanis váratlanul élesen felvakkantott, melynek hallatán olyan fehéren izzó fájdalom hasított az agyába, mintha egy egész petárdagyárat robbantottak volna fel benne.

- Sajnálom - kért elnézést Wilfred. - Csak eszembe jutott Clarence bácsikám.

Ez a válasz, ha lehet, csak még tovább zilálta Tipton amúgy is felborzolt kedélyállapotát. Igazán rém rendes tőle, jegyezte meg epésen, sőt, mint unokaöcsnek becsületére válik, hogyha Clarence bácsikájára gondol.

- Ideát van az öregfiú, New Yorkban. A Plaza Hotelben lakik. A húga esküvőjére érkezett. Constance néni hozzáment egy Schoonmaker nevű jenkihez.

Tipton már látta, hogy amikor barátja iménti megjegyzését fölös fecsejnek ítélte, elhamarkodottan tört pálcát felette, hiszen Willie szigorúan a tárgynál maradt.

- Hát persze - kiáltotta -, emlékszem már, olvastam is erről a lapokban! Kezd alakulni a dolog. Biztos vagy benne, hogy a Plazában van?

- Száz százalékig. Hermione néni arra kért, hogy ha arra járok, ugorjak be hozzá.

-      De ahhoz mit szól, ha felverem legszebb álmából?

- Hát meséld el neki, micsoda kutyaszorítóba kerültél. Ne feledd: jól a szájába kell rágnod, hogy élet-halál kérdésről van szó, hisz te is tudod, milyen gyapotfejű vén trotli tud lenni.

Willie cseppet sem túlzott, amikor bácsikájára ilyen markáns jelzőket aggatott. Clarence, Emsworth kilencedik grófja, ama szórakozott és álmatag főrend igencsak távol állt attól, hogy hazája lángelméi közé sorolják. A komótos vidéki élet hatására agya a leglassúbb csigákat is alulmúló sebességgel kapcsolt. Ideje túlnyomó részét (már amikor épp nem utazott el Amerikába, hogy valamelyik nővére esküvőjén vegyen részt) hol ezzel, hol azzal szöszmötölve töltötte blandingsi birtokán, és elméjét - amennyiben volt neki - teljesen betöltötték díjnyertes hízója, Blandings Császárnője körül forgó gondolatai. A négy fal közt leginkább a dolgozószobájában lehetett ráakadni, valamelyik sertéstenyésztési szakkönyvvel a kezében. Őlordsága figyelmét főleg a Gondolatok a sertés gondozásról címet viselő, monumentális mű bilincselte le, melyet Augustus Whipple írt.

Tipton kezdeti lelkesedése alábbhagyott. Lelkét kétségek kezdték marcangolni.

- Hű, de rizikós - harapdálta tűnődve az ajkát. - Mert mi van, ha elkóricált valamerre?

- Gondolod, hogy az ilyen begyepesedett őskövületek, mint Clarence bácsikám, csapnak maguknak egy görbe éjszakát?

- Öregember nem vén ember!

- Nem mondom, ha Galahad bácsikámról lenne szó... De Clarence bácsiért bármikor tűzbe tenném a kezem!

- Csak nehogy megégesd magad. New Yorkba érvén még a legtisztesebb honatyák is mindenről megfeledkezve, fejüket felcsapva, vadul nekiállnak kirúgni a hámból. Az itteni levegő lehet az oka. Hamar az ember fejébe száll. Maga mit tenne a helyünkben, Mr. Garroway?

A hatósági közeg elgondolkozva sercegtette végig borostáit erőteljes állán (melyhez alighanem egy csatahajó ütközője szolgált mintául).

- Lássuk csak. Biztosra akar menni, hogy a pasi odahaza van?

- Minden ezen áll vagy bukik!

- Akkor mi lenne, ha előbb én csörögnék rá? Ha felveszi, akkor a szobájában van, és amint leteszem a kagylót, máris magáé a pálya.

Tipton egyik ámulatból a másikba esett. Le a kalappal ez előtt az ember előtt, gondolta magában elismerőleg, hisz egy csapásra mindent megoldott! Ha sok ilyen remek koponya akad a New York-i testületben, nem csoda, hogy csak Elit Alakulatként utalnak rájuk.

- Hogy a Jóisten áldja meg magát, Garroway - kiáltotta mély átéléssel -, amiért egyből a dolog nyitjára lelt! Kézcsókom a kedves feleségének, és azt üzenem neki, hogy következő vásárlása számláját a cég állja. Hivatkozzon csak nyugodtan rám, és vegye meg, amit szeme-szája megkíván!

- Ez igazán nagyon kedves öntől, uram. Az asszony el fogja dobni magát örömében. Plaza Hotelt mondott, ugye, a haverját pedig Clarence-nek hívják?

- Emsworth a neve.

- Vagy úgy.

- Kérje csak Lord Emswortht. Earl az illető.

- Ó, afféle kékvérű arisztokrata? Rendben.

3

Tipton csodálattal teli pillantással kísérte a rend őrét, amint sietve a telefon felé vette az irányt.

- Hogy egyesek miket össze nem hordanak a New York-i rendőrök brutalitásáról! - jegyezte meg. - Még hogy brutálisak, szavamra mondom! Ennél a fakabátnál rendesebb fazonnal még sosem találkoztam.

- Én sem.

- Kis híján szétveti a jóindulat, úgy tele van vele!

- Majd kicsordul belőle!

- Kölyökkorában biztos kiscserkésznek állt, és mindennap segített a rászorulókon.

- Szerintem napjában többször is.

- Ezért nem szabad a külsejük után megítélni másokat. Neki sem róhatjuk fel, hogy úgy néz ki, mint valami szörnyszülött.

- Persze hogy nem!

- Végül is, a szépség mulandó.

- Mire kettőt pislantasz, már el is illant.

- Milyen igaz.

- A belbecs sokkal fontosabb. Meg az arany szív.

- És az övé egy igazán színtiszta, huszonnégy karátos ketyegő! Ó, Garroway, hát már meg is jött. Meséljen, mi volt! Elérte az öregfiút?

- Igen, a szobájában van.

- Akkor hip-hip, sőt hurrá! Elég barátságos volt a hangja?

- Nekem inkább álmosnak tűnt.

- Úgy értem, milyen benyomást tett magára őlordsága: olyannak tűnt, mint aki könnyen megvágható egy húszasra?

- Szerintem igen.

- Akkor ne csoportosuljon itt kérem, mert elállja a telefon felé vezető utat!

Tiptonnak ugyan hasogatott még a feje, amint a készülék felé csörtetett, gondjai elszállván azonban pehely-könnyűnek érezte magát. Hisz mit sem sejtett arról, hogy ez a hívás néhány embertársának (balról jobbra: Wedge ezredesnek és Lady Hermionénak) mennyire feldúlja majd a lelkét, miközben sötét kétségbeesés martalékául veti őket. Plimsoll számos remek tulajdonsággal rendelkezett, ám a jövőbelátás nem tartozott ezek közé.

Második fejezet

1

A krónika előző fejezetében már említett blandingsi kastély Shropshire megyében, a dimbes-dombos blandingsi völgy déli részén, egy magaslat tetején helyezkedik el. A tizenötödik század közepe körül építették, amikor az angol földesurak azt vallották: vastagságára nézve csak a kétméteres várfal az igazi - mivel sohasem tudhatták biztosan (kiváltképp a walesi határ közelében élők), mikor veszi őket ostrom alá valami feléjük vetődő hadsereg. Ez a grandiózus, szürke és fenséges, fiatornyokkal meg kőcsipkés oromzatokkal bőkezűen díszített várkastély kétségkívül megragadta az ember figyelmét. Amikor először megpillantotta, még Tipton Plimsoll is csaknem lírai hangnemben áradozott róla - noha általában véve csak igen kevéssé volt hajlamos az elfogódottságra. Miután elismerően csettintett egyet a nyelvével (élethűen utánozva a palackjából kihúzott dugó pukkanását), elragadtatva kiáltott fel: „Micsoda kóceráj!". Az illusztrált hetilapokban gyakran jelentek meg cikkek a blandingsi kastélyról, bennük fényképes mellékletek mutatták be a hatalmas parkot, a virágoskerteket, a tiszafasort, meg a többi vonzó látnivalót. Időnként a büszke tulajdonos, Clarence, Emsworth kilencedik grófja is feltűnt ezeken a fotókon, s általában úgy festett rajtuk, mint holmi toprongyos falubolondja - hiszen sohasem öltözött úgy, hogy piperkőcnek nézzék, és amint kamerával szemben találta magát, legtöbbször kényelmesen alábocsátotta az alsó állkapcsát.

Egy szépséges reggelen, pár nappal azután, hogy a karhatalom Tiptont meg az ő mátkája kuzinját, Wilfred Allsopot vasmarkába kaparintotta, e nemes kúria vonzerejét csak tovább növelte a főkapu előtt megjelenő komornyik, Sebastien Beach látványa. Egy bőröndökkel alaposan megrakott autó mellett várta, hogy útjára bocsássa Lord Emsworth öccsét. A nagyméltóságú Galahad unokahúgával, Veronica Wedge-dzsel együtt az Amerikából hazatérő kilencedik gróf fogadására Londonba készült.

Beach, miként a legtöbb komornyik, igencsak jó húsban volt. Julius Caesar például (hisz köztudottan nem kedvelte, ha kákabélű alakokból áll a kísérete) kapva-kapott volna rajta. Beach egykor határozott álla mára teljesen beleolvadt dupla tokájába, mellénye pedig szélhajtotta vitorlamód duzzadozott. Mostani külseje alapján az ember fel sem tételezte volna róla, hogy negyven éve elsőként ért célba a templomi karénekes fiúk bicikliversenyén; de azt sem, hogy két nappal történetünk kezdete előtt megnyerte Market Blandings célbadobó bajnokságát - olyan nagyságokat utasítva maga mögé, mint John Robinson, a falucska egyetlen taxitulajdonosa vagy Percy Bulstrode, a helybéli patikus.

Néhány percnyi várakozás után egy ötvenes évei elején járó, alacsony, elegáns úriember bukkant fel fürge léptekkel az ajtónyílásban. Nem más, mint a nagyméltóságú Galahad Threepwood, kiről nővérei egytől-egyig oly lesújtó véleménnyel voltak - ám a személyzeti fertály egyhangúlag azt vallotta, hogy dicsőségére válik a blandingsi kastélynak.

A famíliában, melynek Lord Emsworth volt a feje, az egyetlen közismert személyiségnek Galahad Threepwood számított. A kilencedik earl ugyan egyszer takarmánytök-kategóriában első díjat nyert a megyei mezőgazdasági vásáron, emséjét, Blandings Császárnőjét pedig ugyanitt, ezen az évente megrendezett kiállításon már három ízben is ezüstéremmel díjazták a hízósertések között, ám túlzás lenne azt állítanunk, hogy jelentős szerepet töltött be Anglia közéletében - nem úgy, mint Gallie. Bár az idő múlása azt eredményezte, hogy mostanra többé-kevésbé visszavonultságban tengette napjait, de zabolátlan ifjúkorában meglehetős hírnévre tett szert. Egyike volt a főváros legendás alakjainak, akire a színházak, versenypályák és a zajosabb szórakozóhelyek közönsége egyaránt büszkén tekintett. London lakosai közt akadtak olyanok (például bukmékerek, szerencsejátékosok vagy aszpikos angolnát kínáló mozgóárusok), akik Einstein neve hallatán sötétben tapogatództak volna, hogy vajon ki a csudát emlegetnek, ám Gallie-t mindannyian jól ismerték.

A nagyméltóságú Galahad londoni kiruccanására ugyan egyszerű útiruhát vett magára, szolid öltözéke dacára mégis valahogy körüllengte őt a galopp-pálya kifutója meg az amerikai bárok légköre. Mintha csak testhez álló, kockás öltönyt és keménykalapot viselne, bal csípőjét pedig lóversenytávcső verdesné. Lehet, hogy a célegyenesbe forduló lovakat követte derűs tekintetű két szeme (melyek egyikén fekete keretes monokli villogott), elegáns cipőbe bújtatott lába pedig talán épp a bárpult réz-rúdja után kutatott.

Galahad a régi barát fesztelenségével üdvözölte Beachet. Már negyvenéves süvölvénykoruk óta tökéletes egyetértés uralkodott közöttük; mindketten sokra tartották és tisztelték egymást.

- Halihó, Beach. Gyönyörű napunk van.

- Valóban, uram.

Gallie a búskomor hangnemen megütközve fürkész pillantást vetett a komornyikra. Beach arca takaros mélybíbor árnyalatot öltött, a dupla toka alsó részén pedig enyhe rezgés mutatkozott.

- Mi történt, Beach? Olyan zaklatottnak látszik! Csak nincs valami baj?

A komornyik senki másnak nem vallotta volna meg, lelkén milyen titkos féreg foga rág, a nagyméltóságú Galahadet azonban mindenki rögtön a bizalmába avatta. Neki panaszolták el szívük fájdalmát a csaposlányok, és az ügető legjelentéktelenebb tipsztere is tudta, hogy mindig számíthat rá.

- Az imént durva megjegyzés céltáblája voltam, Mr. Galahad.

- Ez meg hogy lehet? És ki volt a mesterlövész?

- Az ifjú úriember volt a tettes, uram.

- Csak nem Wilfred Allsopra gondolt?

- Nem, uram, hanem Winkworth úrfira.

- Hát persze hogy Huxley-ra! Az egy kis pondró. És az anyja mégis milyen odaadással csügg rajta! Ami megint csak jó példa arra, hogy ízlések és pofonok közt ég és föld lehet a különbség. Mit mondott magának?

- A megjelenésemet kritizálta, uram.

- Jó magasra tehette a mércét, ha már maga sem tetszik neki!

- Csakugyan, uram - mondta Beach. Úgy döntött, mindent kitálal Gallie-nek. Amióta csak csorba esett az önérzetén, azóta vágyott egy megértő fülre, hogy búját-baját beléönthesse. - Azt mondta nekem, hogy a Császárnőnél is hájasabb vagyok.

A mosolynak még az árnyéka sem bujkált Gallie szája sarka körül. Csak úgy áradt belőle a baráti együttérzés.

- Sose törődjön azzal, amit egy ilyen Huxley kaliberű kis rémség mond magának. Csak ki akarja hozni a sodrából, azért szekírozza. Remélem, egyszerűen keresztülnézett rajta!

- Attól tartok, Mr. Galahad, igencsak közel álltam hozzá, hogy eljárjon a kezem.

- Örülök, hogy visszafogta magát, bár annak a lurkónak csak javára vált volna néhány nyakleves - ám az anyja biztos jókora patáliát csapott volna. De ne eméssze már magát egy kölyök rosszmájú megjegyzése miatt! Vitán felül áll, hogy maga alaposan megizzasztaná azt a pénzbedobós mázsálót, amelyikre rááll méredzkedni, és ha a Temzéből halásznák ki a tetemét, úgy írnák le, hogy jól táplált, középkorú férfi maradványaira bukkantak. Na és, kérdem én, akkor mi van? Meg kell vallanom, engem majd megesz a sárga irigység. Szívesen felszednék pár kilót.

- Igazán furcsa - tette hozzá tűnődve Gallie -, hogy egyeseket milyen érzékenyen érint, ha a súlyuk kerül szóba. Mint például Chet Tiptont. Meséltem már magának az én Tipton barátomról?

- Ha emlékezetem nem csal, Mr. Galahad, eddig még nem.

- Chet annak a fickónak volt a nagybátyja, aki Veronica húgomat fogja elvenni. Amerikai létére sokat időzött az óceán innenső oldalán, s nálunk is gyakran megfordult a Pelikán Klubban. Rettenetesen kövér pasi volt. Addig-addig cukkolták, mikor fogy már le végre, míg végül elhatározta, hogy rendel magának abból a haskötőből, amit az újságokban „Darázsderék" címszó alatt hirdettek. Tudja, az olyan gumiból való, rugalmas izé, amit az ember előbb a dereka köré teker, aztán belesüpped. Persze, az a vacak szörnyen szoros volt, szegény Chet szinte csak a pórusain keresztül jutott némi levegőhöz, meg enni sem igen tudott tőle, de semmi pénzért le nem vette volna, mert tudta, milyen nádszálkarcsúnak látszik benne. Egy nap aztán, amikor a Criterion bárjában éppen vajas rumot villásreggelizett, odalépett hozzá az egyik haverja. „Szia, Chet", mondta. Mire Chet visszaköszönt, hogy: „Szia, George" (vagy Jack vagy Jimmy, vagy akárhogy hívták is a barátját). Aztán beszélgettek egy darabig, míg egyszer csak a cimborája megjegyezte: .Javíts ki, ha tévedek, de szerintem már megint híztál, mióta utoljára láttalak! Fogadd meg a tanácsomat, és vegyél egy olyan karcsúsító haskötőt!" Ezek után Chet feladta az egyenlőtlen küzdelmet. Eléggé kedvét szegte az eset. Szegény feje, már ő is alulról szagolja az ibolyát, akárcsak a régi kompánia legtöbb tagja. Bizony, bizony, mostanra alig maroknyian maradtunk. De váltsunk témát: a csomagok mind a poggyásztartóban vannak?

- Igen, uram.

- Akkor nem ártana elindulni, mármint ha el akarjuk csípni Clarence-t még ebéd előtt. Mennyi az idő?

Terjedelmes mellénye zsebéből Beach elővett egy csinos ezüstórát - ez volt a fődíj a célbadobó versenyen. A komornyik nagy becsben tartotta nyereményét, és valahányszor csak ránézett, mindjárt szaporábban kezdett dobogni a szíve.

- Mindjárt tíz óra, Mr. Galahad.

- Akkor szedje a lábát, és szóljon annak a Wedge leányzónak, hogy jó lenne, ha csipkedné magát! Na, itt jön végre! De nem, ez csak Sandy Callender.

2

A lépcsőkön lefelé tartó lány igencsak szemrevaló volt. Karcsú, fitos orrú, telt ajkú teremtés, kinek dús hajkoronája pontosan abban a bronzvörös árnyalatban tündökölt, melyért Tiziano úgy rajongott annak idején. Ám a női szépség terén szakértőnek számító Gallie véleménye szerint az összhatást alaposan tönkretette a Sandy arcának nagyobbik felét eltakaró, teknőckeretes szemüveg. A nagyméltóságú Galahad azon törte a fejét, mikor is bújhatott először e szörnyű lencsék fedezékébe a lány, meg hogy a káros okuláréviselési szenvedély vajon visszavonhatatlanul elharapódzott-e mostanra nála. Amikor legutóbb találkoztak, még semmilyen szemüveg sem tűnt fel a láthatáron - persze az is lehet, hogy egész idő alatt Sandy táskája mélyén lappangott, támadásra készen.

- Szia, te kis fityfiritty - köszöntötte Gallie a lányt.

Alexandra (Sandy) Callenderrel már régóta jó barátságban voltak. Amikor megismerkedtek, a lány Chet Tiptonnak dolgozott, és épp Gallie volt az, aki Clarence bátyjához titkárnőnek ajánlotta. Forrón remélte, hogy áldásos állásközvetítői tevékenységére sosem derül fény, hiszen akkor a kilencedik earl olyan szemrehányásözönt zúdítana a nyakába, melyet élete végéig megemlegetne. Lord Emsworth ugyanis korra és nemre való tekintet nélkül egyformán rosszul volt a titkároktól.

- Mondd csak, Sandy, mit csináltál, hogy így összekoszoltad magad? Talán porban fürödtél, mint a madarak?

- Ugyan, dehogy! Csak Lord Emsworth dolgozószobáját takarítom.

- Szegénykém.

- Ezt rám értette?

- Nem, hanem Clarence-re. Ki nem állhatja, ha rendet raknak nála.

- Szóval a koszt és rendetlenséget szereti?

- De még mennyire! Egyedül a káosz kellős közepén érzi jól magát. Úgy látom, ezzel a munkával jó nagy fába vágtad a fejszédet, Sandy lányom. Rád nézvén az a kép jut eszembe, amit egyszer valamelyik újság a Szaharából jelentjük cikke mellékleteként közölt egy számum után csodával határos módon előkerült, porlepte karavánról. Persze folytasd csak, ha ez neked örömet szerez!

- Folytatom is, bár attól sem fogok letörni, ha a végére jutok. Gallie, megtenné nekem, hogy ezt a csomagot feladja a postán?

-      Hát persze hogy megteszem.

- Köszönöm szépen - mondta Sandy, azzal bement a házba.

Gallie töprengve meredt utána. Volt valami furcsa a lány viselkedésében, s érezte: hiába állítja az ellenkezőjét, Sandy mégis rosszkedvű és lehangolt. Nem ez volt az első eset, hogy feltűnt neki, milyen búskomor a lány, és a dolog zavarba ejtette. Sandy azóta szinte egyfolytában lógatta az orrát, amióta csak megérkezett. Mikor Chet Tiptonnak dolgozott, még vidám, nevetős teremtés volt, kinek élete csupa dal, móka és kacagás, de a blandingsi kastély mintha nyomasztólag hatna rá. Gallie úgy látta, egészen máshol jár az esze, talán tépelődik valamin.

- S. G. Bagshott, London W.I., Halsey Court, Halsey Chambers 4 - olvasta fel hangosan a címzést, a csomagot vizsgálgatva. - Nem valami gyakori név. Kevés Bagshott szaladgálhat Angliában. Kíváncsi lennék, vajon ez az S. G. rokona-e az én jó öreg, tülökorrú cimborámnak. Emlékszik Tülök Bagshottra, Beach?

- Tartok tőle, hogy nem, Mr. Galahad. Nem hinném, hogy a blandingsi kastélyban valaha is megfordult ilyen nevű látogató.

- Ördöge van, Beach, Tülök szerintem sem vendégeskedett soha nálunk. Londonban meg a sussexi, Petworth közeli házában, abban az irdatlan nagy hodályban szoktunk összefutni. Tülök igazán lenyűgöző alak volt! Bevett szokásai közé tartozott minden évben bolonddá tenni valamelyik biztosítótársaságot, elhitetvén velük, hogy többezer fontos életbiztosítást akar kötni náluk. Végül, miután a dokik tetőtől talpig alaposan átvizsgálták, kijelentette: vissza az egész, mert meggondolta magát. Így jutott évente egyszer ingyenes orvosi felülvizsgálathoz.

-      Igazán rendkívül leleményes volt tőle, Mr. Galahad.

- De még mennyire! A Pelikánok közt neki jutott a legtöbb sütnivaló! Erről az S. G.-ről könnyen kiderülhet, hogy Tülök ivadéka, hisz volt neki egy Samuel Galahad nevű fia. A Samuel nevet Sam Bowles, a zsoké után adta neki, a Galahadet pedig azért, mert babonás lévén azt hitte, ezzel a névvel a kölyök is képes lesz majd kipécézni a turfon a nyertes lovat. Nem mintha olyan jó lettem volna ebben, de Tülök, miután tuti tippet adtam neki a Jubileumi Nagydíjra, igen sokat adott a véleményemre. A fontosabb döntések előtt mindig eljött hozzám kikérni a tanácsomat. Kíváncsi lennék, vajon Sandy mit küld a fiúnak ebben a csomagban. Próbálom kitapintani, de valami fura dolog lehet benne. Izgatja a fantáziámat, mert mintha...

Galahad valószínűleg még jó ideig találgatta volna, milyen furcsaságot rejthet a csomag, ám ekkor az ajtóban olyan gyönyörű égi tünemény jelent meg, hogy elakadt a szava. Egy sugárzó szépségű szőkeség, kinek láttán még a legmélyebb tengerek alján honos halakéval vetekedő vérmérsékletű hadastyán is veszett fütyörészésben tört volna ki. Veronica Wedge megalkotásakor a Természet (bizonyára nem akarván túlzásokba esni) agyvelőből mindössze annyit használt fel, amennyi a legkisebb gyűszűben is nyugodtan elfért volna - ám a külcsínnel-bűbájjal igencsak bőkezűen bánt. Így aztán semmi meglepő sincs abban, hogy ahányszor csak Vee-t hozta szóba, Tipton Plimsollnak azon nyomban elszorult a torka és még a hangja beleremegett.

Veronica mögött az édesanyja, Lord Emsworth Hermione húga jelent meg, kinek láttán még Don Juannak vagy Casanovának sem támadt volna fütyülgetni kedve. Lord Emsworth családjának nőtagjai közül ugyanis egyedül Lady Hermione Wedge nem volt az a kimondott szoborszerű szépség. Alacsony és tömzsi lévén nagyjából úgy nézett ki, mint egy szakácsnő - derűsebb kedvében legutolsó szufléjával elégedett konyhatündérre hajazott; ha felbosszantották, akkor meg olyanra, aki épp beadni készül a felmondását; de mindig is lerítt róla, hogy igencsak vasakaratú szakácsnő. Férjének, Egbert Wedge ezredesnek és Veronica lányának álmában sem jutott volna eszébe olyan őrültség, hogy dacoljon vele. A csomag felkeltette őladysége figyelmét.

- Mi az ott a kezedben, Galahad?

- Csak egy csomag. A Callender lány kért meg, hogy adjam postára Londonban. Elképesztő, hogy Clarence szobájának rendbetétele mellett még ezt-azt összepakolni is jutott ideje! Az biztos, hogy érti a dolgát. Szegény, szerencsétlen Clarence!

- Ezt meg hogy érted?

- Hisz tudod, mennyire irtózik a rátermett titkároktól! Az idegeire mennek, mert folyton nyaggatják valamivel. Nem hagyják, hogy kibújjon a kötelességei alól.

- Mamcsikám, mit csinál, aki kibújik a kötelességei alól? - érdeklődött Veronica.

Gyakran tett fel ilyen és ehhez hasonló kérdéseket, és az anyja általában azonnal türelmes magyarázatba fogott (némelyik témát képes volt akár tíz percen keresztül is fejtegetni), ám a szájbarágás ezúttal elmaradt, mert Lady Hermione figyelmét elterelték gyermekéről. A délelőtti napfény megcsillant fivére monokliján, és ezt látva azonnal átfutott őladysége agyán a gondolat, milyen mérhetetlenül is utálja azt a gyászkeretes vacakot. Többi nővérével egyetemben Lady Hermione is egy büszke család szégyenének, amolyan fekete báránynak tartotta Galahadet, ezzel együtt néha úgy érezte: bátyját látván tán nem futkosna oly nagyon a hideg a hátán, ha Gallie mindkét szeme pucér lenne. Jó néhány bukméker és galopp-pálya tipszter is osztotta ezt a nézetét. Szinte minden másban Lady Hermione szöges ellentéte lévén, ők is nehezen viselték Gallie fekete keretes monoklin keresztül rájuk szegezett tekintetét.

- Clarence-nek végre rá kell ébrednie, hogy nem bújhat ki folyton a kötelességei alól. Ehhez pontosan egy rátermett tikárra van szüksége. Tőle aztán az idők végezetéig ott porosodnának megválaszolatlanul a levelek.

A levelek szó hallatán Gallie agyában hirtelen fény gyúlt.

- Csak egy perc - mondta, és ruganyos léptekkel felszökellt a lépcsőn. Lady Hermione homlokát ráncolva, ajkát keskeny vonallá préselve nézett utána. Ki nem állhatta, ha bátyja úgy pattog, akár hegyi zerge a sziklákon.

3

Sandy Lord Emsworth dolgozószobájában volt, és jóformán ki sem látszott a sok munkából meg koszból. Olyan irományokra bukkant, melyekre már több hete válaszolni kellett volna. Meglepetten kapta fel róluk a tekintetét, ahogy Gallie a szobába lépett.

- Azt hittem, már rég elindultak.

- Kicsit később kelünk kalandos utunkra, mert beszédem van veled. Nagyon elfoglalt vagy?

- Azt se tudom, mihez kapjak!

- Meglátod, Clarence kap majd, de idegrohamot, ha dolgos kis kacsóid nyomával szembesül! Ha istent ismersz, nehogy elkotyogd, kinek köszönheted ezt az állást! Ami viszont a csomagodat illeti: jól gondolom, Sandy lányom, hogy szerelmesleveleket küldesz vissza benne?

Sandy olyan hevesen rezzent össze, hogy az addig a hajába keveredett számla kicsúszott fürtjei fogságából.

- Ezt meg honnét veszi?

- Hiába töröd magad, engem úgysem tudsz bolonddá tenni, gyermekem. Rájöttem, mit is rejt a csomagod. Javíts ki, ha tévedek, de szerintem a következőképp áll a helyzet: te meg ez az S. G. Bagshott jegyben jártatok, és egy darabig azt hitted róla, hogy ő a világ közepe. Aztán összekaptatok valamin, és a dolog odáig fajult, hogy a fejéhez vágtad: sosem leszel a felesége. Itt a gyűrűd meg a kölni, amit a szülinapomra kaptam tőled, mondtad neki mérgesen, most pedig a hozzád írt leveleit küldöd vissza. Jól gondolom?

- Fogjuk rá.

- És komolyan azt akarod, hogy postára adjam?

- Igen.

- Szóval itt a vége, fuss el véle?

- Pontosan.

- Mondd csak, mit követett el az a szerencsétlen flótás, hogy így elvágta magát nálad? Miből gondolod, hogy az a lány, akit a szemed láttára megcsókolt, nem a nénikéje volt?

- Senkivel sem láttam csókolódzni.

- Akkor mivel borított ki ennyire? A lábadra lépett tánc közben? Bírálta a frizurádat? Netán elhagyta az ernyődet? Eltolta a bridzspartitokat?

- Sajnálom, Gallie, de igazán nem érek rá.

- Ezzel azt akarod mondani, hogy ne üssem az orromat a te dolgodba. Jól van, ha ennyire ragaszkodsz hozzá. De akkor is a végére járok. Mi az az S a fiú nevében?

- Samuel.

- Mindjárt gondoltam. Egyre biztosabb vagyok benne, hogy ez a gyerek egyik régi cimborám fia, s mint ilyen, joggal várhat tőlem némi gyámolítást. Benézek hozzá, személyesen fogom odaadni neki a csomagodat. Belőle úgyis kiszedem, mi a csoda történt köztetek, és bármibe lefogadom, hogy újra összehozlak titeket. Sosem bírtam elviselni, ha szakítanak a szerelmesek - jelentette ki Gallie. - Már hátulgombolós koromban is felkavarodott a gyomrom tőle.

Harmadik fejezet

1

Halsey Court, bár a divatos Mayfair negyedben helyezkedett el, és postakörzet szerint a London, W. 1.-be sorolták, nem tartozott a felkapott környékek közé. Rövid, szűk kis zsákutca volt, méretéhez képest zsúfolásig tömve kóbor macskákkal, szél által ide-oda sodort újságpapírosokkal és eldobált banánhéjakkal, ezért is nem sikerült magára vonnia a felső tízezer figyelmét. A hercegek semmi pénzért sem tették volna be a lábukat oda, az őrgrófok is széles ívben elkerülték, a bárók pedig akkor sem költöztek volna a környékére, ha fizetnek érte nekik. A sikátorban néhány nyomorúságos irodán kívül egy kopottas bérház tengődött, melyet Halsey Chambersnek hívtak. Ebben főleg olyan fiatalemberek laktak, akik szűkös anyagi helyzetük miatt nem lehettek igazán válogatósak; inkább örültek, hogy kevés pénzért cserébe fedelet tudnak a fejük felett. Jeff Miller, a krimiíró is élt itt egy darabig, meg Jerry Shoesmith, aki a Borsos Históriák című hetilapnál látott el szerkesztői teendőket, amíg csak fel nem mentették e munkakör alól. Mostanra már mindketten megházasodtak és másutt telepedtek le, így az irodalmárokat egyedül Sandy Callender volt jegyese, Samuel Galahad Bagshott képviselte.

Voltaképpen, valahányszor űrlapot kellett kitöltenie, a „foglalkozása" rubrikában Sam mindig ügyvédnek titulálta magát (és akkor is, ha hivatalok puhatolództak nála ez irányban), mégis az írógépének köszönhette, hogy a lakbért fizetni tudta és napjában háromszor szerény étkezéshez jutott. Mint oly sok frissen végzett jogászpalánta, ő is megszállottan írt, hogy fenntartsa magát, míg a megbízásokra vár. Írt rövid, vidám hangvételű cikkeket, olyan címmel, mint: Hogyan horgásszunk műléggyel?, Miként éljünk egészségesen?, vagy Melyek a legjobb izomfejlesztő módszerek?, de a régi idők híres szerelmespárjairól és a mai lányokról is volt mondanivalója. Ráadásul rímet faragott és könyveket méltatott, hírességekkel készített interjúkat, vagy barátságosan végigkalauzolta a nyájas olvasót a Bronte-nővérek és Dickens szellemei birtokán; ezenkívül olyan történeteket is írt, melyek féleszű felnőttekhez, fejlődésben visszamaradt kölykökhöz és vízfejű gyermekekhez szóltak. Olvasótáborának épp utolsóként említett csoportja járt Sam fejében, amikor azon a reggelen, midőn Gallie Londonba indult, munkához látott. Egy Cirmibirmi nevű kiscicáról szóló mesébe fogott bele, abban bízva, hogy eladhatja a Csemetéink karácsonyi számába - feltéve, ha minden klappol, és csak egy csöpp jóérzés is szorult a szerkesztőbe.

Samtől az ember nemigen várt volna meséket Cirmibirminek hívott kölyökmacskákról (vagy akár fantáziadúsabb keresztszülőkkel megáldott cicákról) - hiszen ilyesmire általában kevésbé marcona külsejű fiatalemberek vetemednek. Egy vérbeli stiliszta Samre alighanem a „keménykötésű", esetleg a „szívós" jelzőket aggatta volna. Robosztus alkatú, egy patkolókovács izomzatával megáldott ifjú volt, aki még a nemzeti futballcsapat válogató mérkőzésén is szerepelt egyszer, de a bokszolást sem vetette meg; ennek a szenvedélyének köszönhette ferde orrát és karfiollá gyűrt fülét. Ha Sam kalauzolna végig valakit a Bronte-nővérek vagy Dickens birtokán, az illető óhatatlanul ódzkodna attól, hogy kettesben maradjon vele holmi kietlen lápvidéken, netán egy sötét sikátor mélyén, de feleslegesen nyugtalankodna, hiszen a riasztó külső alatt Sam bévül csupa kedvesség és derű volt, akárcsak Tipton Plimsoll rendőr ismerőse, Garroway. A futballpályán és a szorítón kívül még a légynek sem ártott soha.

Sam papírra vetette, hogy: „Nem hordott még hátán a Föld Cirmibirmihez foghatóan vásott kiscicát", s épp azzal az érzéssel dőlt hátra a székben, hogy bár a kezdet elég bíztató, ám a cselekmény további része még némi fejtörést igényel, amikor megszólalt a bejárati csengő. Az ajtóhoz ment, hogy kinyissa, és a nyílásban egy alacsony, elegáns, monoklit viselő, idősebb úriembert pillantott meg, aki udvariasan üdvözölte:

-      Jó napot.

- Jó napot - felelte jólnevelten Sam, hogy megmutassa: neki is volt gyerekszobája. Megfordult ugyan a fejében, hogy talán egy jogtanácsos kereste fel valami megbízással, ám aztán hamar elvetette ezt a reményteljes ötletet. Amikor ugyanis a jogtanácsosok ügyvédet akarnak fogadni, a hivatalukba kéretik (Lincoln's Innbe, vagy valami más hasonló helyre, ahol épp az irodájuk van), ráadásul közülük csak kevesen hordanak monoklit, de az már biztos, hogy szinte soha nem mosolyognak, főleg nem ilyen tiszta szívből, derűsen, mint a látogatója. És általában véve kevésbé pirospozsgásak, és csak elvétve örvendenek ennyire kicsattanó egészségnek.

Galahad Threepwooddal kapcsolatban ugyanis Sam-nek azonnal feltűnt (mint mindenkinek, akivel Gallie csak összefutott), hogy korához képest milyen elképesztően jól tartja magát. Amilyen kicsapongó életet élt, már jó ideje obsitra kellett volna tennie a máját, nemhogy ilyen kirobbanó formában legyen. Miközben egykori cimborái közül legtöbben már réges-rég bedobták a törölközőt és sebeiket nyalogatva, köszvényüket kúrálandó szanatóriumba vonultak, addig Gallie lankadatlan buzgalommal tört előre - útját üres whiskysüvegek és szódásszifonok jelezték. Galahad Threepwood ugyanis rájött az örök fiatalság titkára, amely a következőképp hangzik: mindig legyen a kezed ügyében itallal teli flaska; csak addig hagyd abba a dohányzást, míg a következő szál cigire rágyújtasz; és még véletlenül se bújj ágyba hajnali három előtt.

- Egyszerűen fantasztikusan jól néz ki, nem? - vetette fel Gallie-vel kapcsolatban az egyik unokahúga. - Mégiscsak furcsa, hogy valaki megannyi féktelen tobzódás után ilyen makkegészséges legyen! Bármerre nézzen is az ember, mindenütt azt látja, hogy példás életű férfiak dőlnek ki éltük virágjában, míg a mi jó öreg Gallie bácsink még mindig csodálatosan friss és eleven - pedig szerintem ötvenéves kora előtt sosem került ágyba.

- Mit óhajt? - kérdezte Sam.

- Mr. Bagshott?

- Az vagyok.

- Az én nevem pedig Threepwood.

- Csakugyan?

- Galahad Threepwood.

A név hallatán Sam agyában hirtelen fény gyúlt. Eszébe jutott, hogy a néhai Berkeley Bagshott, valahányszor csak nosztalgikus hangulat lett úrrá rajta, s a múltat felidézvén a régi kompánia tagjait emlegette, gyakran terelte Gallie-re a szót.

- Nahát, tényleg? - húzódott neki is derűs mosolyra a szája. - Hogy apa mennyit mesélt magáról!

- Akkor igazam volt: te tényleg Tülök fia vagy!

- Önök nagyon jó barátok voltak, ugye?

- Sülve-főve együtt voltunk.

- Szerintem ezért is keresztelt engem Galahadnek.

- Igazán kedves gesztus volt tőle. Később azt is elárulta nekem: nagyon szerette volna, ha a keresztapád leszek, végül mégsem merte megreszkírozni. Úgy vélte jóból is megárt a sok.

- Nahát, rém rendes magától, hogy benézett hozzám! Kitől szerezte meg a címemet?

- Sandy Callendertől, amikor ma reggel a blandingsi kastélyból elindultam.

- Aha - nyelt egy nagyot Sam. - Szóval ismeri Sandyt?

- Bizony, már jó ideje ismerem. Először New Yorkban találkoztunk, ahol az egyik barátomnak, Chet Tiptonnak dolgozott. Nemrég szegény Chet beadta a kulcsot, s a leányzó Londonba jött állás után nézni. Pont akkor futottam újra össze vele, amikor Hermione húgom titkárt keresett Clarence fivéremnek. Beajánlottam Sandyt erre a posztra, és rögtön fel is fogadták. Ahogy útnak indultam ma reggel, kezembe nyomta ezt a csomagot és megkért, hogy adjam fel a postán. Ám amint a címzett nevében az S. G. rövidítés megütötte a szemem, rögtön gyanakodni kezdtem, ezért úgy döntöttem, személyesen kézbesítem, hátha kiderül, hogy az vagy, akinek hiszlek, ha érted, mire gondolok. Kíváncsi vagyok, vajon egy buki mennyit tett volna az ellen, hogy te tényleg Tülök fia vagy, de a lényeg: bármilyen kevés reménnyel kecsegtetett is ez a vad ötlet az elején, mégis bejött, akár a nyeretlen kétéves.

- Értem. Ööö... Sandy hogy van?

- Fizikailag remekül, lelkileg már annál kevésbé. Olyan benyomást tesz az emberre, mintha rágódna valamin, esetleg épp egy felbontott eljegyzésen, vagy valami ehhez hasonlón. Jól gondolom, hogy a csomagban a hozzá írt szerelmesleveleid vannak?

Sam csüggedten bólintott.

- Magam is azt hiszem. Sandy már kilátásba helyezte, hogy visszaküldi őket.

Gallie tekintetéből mély együttérzés és szánalom áradt. Samet a legtöbb ember rokonszenvesnek találta, s a nagyméltóságú is azonnal szívébe zárta őt, ráadásul fia volt annak a régi barátjának, akivel oly sok éjszakát átdorbézolt hajdanán, és mit nem adott volna érte, ha enyhíthet bánatán. Oszlopos Pelikán-tag lévén (hiszen a klubtársak zömének mindig meggyűlt a baja a hitelezőivel, a bukikkal, vagy a nőkkel) már jó ideje rájött, milyen megnyugtató érzés, ha valaki megértő hallgatóságra lel, s megoszthatja vele szíve fájdalmát.

- Szörnyen tolakodónak tartanál - érdeklődött -, ha megkérdezném, min vesztetek össze Sandyvel? Ne feledd: apáddal kebelcimborák voltunk, és szinte biztosra veszem, hogy kiskorodban nemegyszer a térdemen lovagoltattalak.

- Kicsit sem. De ez elég hosszú történet.

- Időmilliomos vagyok. Clarence bátyámmal ugyan találkozót beszéltem meg a Barribault Hotelbe, de ő sosem bánja, ha megváratják, a szálló meg különben is csak macskaugrásra van innen. Beljebb invitálnál?

- Hát persze. Kérem, foglaljon helyet! Itallal is megkínálhatom?

- Ha van egy korty whiskyd, azt elfogadom.

- Más itókám nincs is.

- Remek. Nem zavarlak? Úgy látom, épp dolgoztál valamin.

- Amúgy is elakadtam vele. Mesét írok egy kölyök-macskáról. Mit csinálnak a kiscicák?

- Netán körbeszaladgálnak a saját farkincájuk után?

- Ez elmegy egy darabig, na de aztán mi legyen? Valami lélegzetelállító, kalandos történettel kell előrukkolnom, hogy a Csemetéink olvasóinak elkerekedjen tőle szeme-szája.

- Mulattatni akarod a kis rémségeket, vagy azt akarod, hogy frászt kapjanak olvasás közben?

- Nekem édesmindegy. Nem vagyok válogatós.

- Sajnos, semmi ötlettel sem szolgálhatok.

- Akkor szolgálja ki magát - mondta Sam jó házigazdához illően, s azzal a whiskysüveget, poharat, szódásszifont egyaránt vendége keze ügyébe helyezte.

2

Gallie jó nagyot húzott a szíverősítőből. Miután szomját csillapította, cigarettára gyújtott.

- A Csemetéink - mormolta elmélázva maga elé. - Ismerek valakit, aki egy darabig szerkesztő volt ennél a világrengető lapnál. Monty Bodkinnak hívják. Nem ismered véletlenül?

- Látni láttam már a Parazita Klubban.

- Tag vagy a Parazitáknál?

- Még hogy tagja vagyok-e a Parazita Klubnak! Hát persze, Mr. Threepwood...

- Hívjál csak nyugodtan Gallie-nek!

- Ha szabad.

- Miért is ne? Hisz mindenki Gallie-nek hív! De épp azt kezdted mesélni...

- Igen, Gallie, tag vagyok a Parazitáknál. Ha nem lennék, akkor Sandyvel se kaptunk volna össze.

- Tán azt akarta, hogy kilépj?

- Ugyan, dehogy. De azt hiszem, jobb lesz, ha az elején kezdem, nem?

- Ez aztán a remek ötlet!

Sam elmerengett. Míg gondolatait rendezte, másik poharat vett elő, és kevert magának egy szódás whiskyt. Az italtól mindig megeredt a nyelve.

- Szóval, az egész azzal vette kezdetét, hogy nem tettem lakatot a számra a szemüvegével kapcsolatban.

- Még mindig nem kapiskálom.

- Úgy értem, az egész kalamajka onnét indult. Már az elején rossz hangnemet ütöttem meg, és csak mellékvágányra tereltem a beszélgetést. Még mindig hordja azt a dögvészes okulárét?

- Semmi pénzért le nem tenné. Nagy kár, hogy rövidlátó, mert szörnyen áll neki a pápaszem.

- Én meg is mondtam neki, hogy tisztára olyan vele, mint egy marsbéli bányarém.

- És Sandy mit szólt ehhez?

- Hát, ezt is, azt is - válaszolta kitérően Sam. Látszott rajta, hogy e témáról nem szívesen fogna bővebb magyarázatba.

A nagyméltóságú Galahad, lovagias ember lévén, rosszallóan elhúzta a száját. Valamikor ugyan ő is vágott ehhez hasonlókat, sőt, még ennél cifrábbakat is bukik meg hasonszőrűek fejéhez - de maró kritikájában csakis és kizárólag hímnemű egyedeket részesített. A nőkkel szemben tanúsított gáláns viselkedését viszont már pelyhesállú ifjonc kora óta nem érhette gáncs. Még amikor húszas évei elején járt, és egy forróvérű latin táncosnő alaposan lábon szúrta egy hajtűvel, akkor sem vesztette el a fejét vagy csiszolt modorát.

- Nem szabadott volna gúnyt űznöd Sandy külsejéből, fiam - jegyezte meg szemrehányóan. - Elég baj az neki, hogy szemüveget kell hordania.

- De hisz egyáltalán nincs szüksége rá! Semmi baja a szemének! Sima ablaküveg van abban a förtelemben, csakis azért csináltatta, hogy Lord Emsworthnek imponáljon.

- Ez hogy jutott eszébe?

- Szerinte pápaszemben idősebbnek látszik.

- Vagy úgy, most már értem! Chet Tiptont sosem zavarta, hogy nem Miss Négyszemként tesz-vesz nála, de Sandy talán úgy érezte, egy earlnek mégiscsak több dukál. Bármibe lefogadom, hogy Hermione húgom sem vett volna fel egy süldő leánykát titkárnőnek.

- Aki legfeljebb tizenhét évesnek látszik.

- Bizony, egy nappal sem többnek. Bármilyen furcsa, manapság az összes fruskát nagyjából tizenhétre taksálom. Te sem leszel vele másképp, ha betöltötted az ötvenet. De Sandyre visszatérve: nagyon megorrolt rád?

- Mi tagadás, eléggé felkapta a vizet.

- Ezek a vöröshajú lányok mindig hamar dühbe gurulnak. Néhány csókkal meg pár jó szóval azonban könnyen elsimíthatók az efféle apróbb összezörrenések - de hogy egy lány ettől végleg kiábránduljon a szerelméből...

- Volt még más is.

- Hadd halljam!

- Szóval, van nekem egy házam... Járt már valaha apánál Sussexben?

- Great Swiftsben? Többször is. Akkora hodály, akár egy egész ezredet is el lehetne kvártélyozni benne.

- Pontosan! És a fenntartása is kisebb vagyonba kerül. Most, hogy rám maradt, el szeretném adni.

- Nem is hibáztatlak érte.

- Be akarok társulni egy könyvkiadó cégbe. Az ügyvédi pálya nem kecsegtet túl sok reménnyel, de kiadóként szerintem remekül beválnék!

- És még jól is keresnél!

- De még milyen jól! Rám is férne már némi anyagi fellendülés!

Gallie elgondolkozva hörpintett egyet a whiskyspohárból. Az a kellemetlen feladat várt rá, hogy letörje ifjú barátja bimbózó lelkesedését. De akkor is rá kellett ébresztenie, hogy dédelgetett álmát esetleg igencsak széles szakadék választja el a beteljesedéstől. Tisztában volt vele, Angliában milyen sok háztulajdonos várja, hogy végre túladjon a birtokán, mindhiába.

- Talán nehezebb lesz eladni Great Swiftset, mint gondolnád. Manapság alig van kereslet az ilyen kastélynak is beillő, hatalmas házak iránt.

- Stekszes pont ilyet akar.

- Hogy mondod?

- Stekszes Prosser megvenné. Ő is tag a Parazita Klubban. Nemrég nősült, és a felesége nagyon szeretne egy London környéki házat. Már látta is Great Swiftset, és teljesen odavan érte.

- Ez elég jól hangzik. Gazdag ez a Prosser?

- Annyi a pénze, mint a pelyva. Az apja ráhagyta a Prosser Pezsdítő Pirulája-féle vagyont; biztosra veszem, hogy ha nyélbe ütjük az üzletet, akár húszezer fontra is megvághatom.

Gallie kételyei tovatűntek. Rájött, mekkora tévedésben leledzett, amikor úgy érezte, nehéz lesz eladni a házat.

- Nos, akkor, hogy Clarence bátyámat idézzem: minden pompás, pompás, pompás - kezdte Gallie, ám társa gyászos pillantását elkapván elhallgatott. Sehogy sem értette, miért vág ilyen fancsali képet, amikor több mint biztatóak a kilátásai. - Ha jól látom, szerinted mégsem pompás minden. Elárulnád nekem, hogy miért nem?

- Mert van a dolognak egy igen komoly bökkenője. Stekszes ragaszkodik hozzá, hogy csak azután tejel, ha előbb kipofoztam valamennyire a házat. Jelenleg ugyanis eléggé lerobbant állapotban van.

- Már apád idején sem volt valami tipp-topp. Emlékszem, a legtöbb szobában vödrök díszelegtek, hogy beléjük csepegjen a tetőn átszivárgó víz, és az egészet úgy összerágták az egerek, hogy ház helyett inkább óriási ementáli sajtra emlékeztetett. Kezdem már érteni, min rágódsz. Aztán sokat kóstálna a rendbetétele?

- Szerintem hétszáz fontból kijönne, de eddig csak kétszázat sikerült összekaparnom.

- A többit nem tudnád valakitől kölcsönkérni?

- Senkitől az égvilágon. Szóval, épp ezen tipródtam, amikor a Parazitáknál kitört a láz.

- Milyen láz? Semmilyen járványról sem hallottam mostanában! És miért csak nálatok tört ki?

- Úgy értem, a fogadási láz. A sportszellem tört ki rajtunk.

- A pacikra tippeltetek?

- Á, dehogy! Arra, melyik klubtag lesz a következő, aki igába hajtja a fejét. Szerintem Stekszes esküvője kapcsán vetődött fel valamelyikünkben ez a korszakalkotó gondolat.

- Micsoda remek ötlet! A Pelikánban is szerveztünk hasonló elgondolás alapján fogadást, de mi arra tippeltünk, melyikünk hal meg legközelebb.

- Elég hátborzongató!

- Ó, minket, Pelikánokat ez cseppet sem zavart. Sőt, kitörő üdvrivalgás köszöntötte a javaslatot. Persze az öreg Charlie Pemberton számított toronymagas esélyesnek, hiszen akkoriban már kilencven felé járt, és mindenki tudta róla, hogy azóta odavan a mája, mióta Ázsiában ráment a malária. Emlékszem, apádnak egyből fülig ért a szája, amikor az ő nevét húzta ki a kalapból. Azt hitte, ezzel megfogta az isten lábát. Ám ahogy az már olyan gyakran megesik, akkor is egy esélytelen befutó nyert. Szegény, szerencsétlen Struggles - vagy másképp a jó öreg Kapatos. Már a sorsolás utáni napon elcsapta egy lovaskocsi. Ki gondolta volna! De félbeszakítottalak. Épp a fogadásról kezdtél mesélni.

- Nos, én is beszálltam.

- Még szép, hogy beszálltál - helyeselt Gallie, akiben egy pillanatra sem merült fel az a döbbenetes gondolat, miszerint épeszű ember kihagyhat egy ilyen lehetőséget.

- Mennyi volt a beugró?

- Tíz font.

- Mennyi? Talán tíz shillingre gondoltál, nem?

- Nem, jól mondtam. Tíz fontba került. Ez akkoriban történt, amikor egész rendesen megszaladt. Úgyhogy leperkáltam a tízest, Sandy meg nekem esett. Azt mondta, ennyi erővel akár az ablakon is kidobhattam volna azt a pénzt. Akkor már egy ideje eléggé fasírtban voltunk. Nem sokkal azelőtt ugyanis húsz ficcsem bánta, hogy (hiú nyerési reménnyel telve) kimentem a lóversenyre.

Gallie bólintott. Volt egy olyan érzése, hová fog kilyukadni Sam.

- És amikor a tízesed is elúszott, Sandy az orrod alá dörgölte: „Hát nem megmondtam?!"

- Dehogyis, egész elképesztő mákom volt! Tudja, az egész mezőnyben csak két igazán esélyes versenyző akadt: az egyik Austin Phelps, a teniszsztár (biztos hallott már felőle, hisz rengeteget írnak róla a lapok), a másik pedig egy amerikai ürge, Tipton Plimsoll. Nemrég eljegyzett valami Wedge nevű lányt.

- Veronica Wedge-et, az egyik unokahúgomat. Ezek szerint ismeritek egymást?

- Nem. Eddig még sosem láttam, mert Plimsoll nagyrészt Amerikában van, s csak ritkán néz be a klubba. De ha jól tudom, nemsokára idejön Angliába, és amint megérkezik, hamarosan elkezdődik a dínom-dánom.

- Bizony, valamikor szeptember elején ülik meg a lagzit. Világraszóló lakodalmat csapnak majd Blandingsben, szinte az egész megye hivatalos rá.

- Tényleg? Szóval rákövetkező nap, hogy Plimsoll nevét kihúztam, azt hallottam, Phelps eljegyzése meg ugrott valamiért - ezért abban a hitben kezdtem ringatni magam, hogy sínen vagyok.

- Aztán mégis közbejött valami gikszer, amin kisiklottál?

- Ahogy vesszük. A fogadást ugyan lehet, hogy megnyerem (több mint ötszáz font a nyeremény!), Sandyt viszont, sajnos elvesztettem.

Gallie kétkedőn ingatta a fejét.

- Ez nekem magas. Inkább azt vártam volna, hogy Sandy örömsikollyal a kebledre veti magát, és ábrándosan a szemedbe mélyed, miközben a füledbe súgja: „Én deli vitézem!"

- De a történet java még hátra van.

- Akkor bökd már ki végre! Miért kell mindent harapófogóval kihúzni belőled?

- Jó, majd nagyobb sebességre kapcsolok.

- Helyes, csak csipkedd magad!

3

Sam újra töltött magának. Általában véve csínján bánt az itallal, de aznap délelőtt valahogy képtelen volt az alkohol ördögének ellenállni. Ennek oka talán a szerelmével való szakításban keresendő, ám az is lehet, hogy személy szerint Galahad Threepwood tehetett róla, kinek puszta jelenléte mindig is ivásra ösztönözte a társaságában lévőket. Miután jó nagyot húzott a whiskyből, Sam így folytatta:

- Sandy sehogy sem tudta megbocsátani nekem, hogy leráztam azokat az ürgéket.

Türelme fogytán, a nagyméltóságú Galahad idegesen fészkelődni kezdett a széken. Rutinos rókának számított a kis történetek előadása terén, ezért felette bosszantotta, ha mások dodonai homályba burkolják a cselekményt. Még az is megfordult a fejében, hogy amennyiben ifjú barátja mindig ilyenformán szövi meséjét, akkor (cica ide, cica oda) nincs ki mind a négy kereke, ha abban bízik, hogy egy olyan józan ítélőképességgel megáldott sajtóorgánum, mint a Csemetéink, bármelyik írását is megveszi tőle. Szinte tüzet okádott a monoklija.

- Micsoda ürgék? Miféle ürgék? És hogy érted azt, hogy leráztad őket?

- Néhány ürge afféle szindikátusba tömörült - hagyta el hirtelen Sam a rébuszokban beszélést -, és száz fontot ajánlottak a jegyemért.

- Ugye nem adtad el nekik, tökfej? - kiáltott fel riadtan Gallie.

-      Dehogyis!

- Okos fiú - könnyebbült meg Gallie. - Már attól tartottam, oda fogsz kilyukadni.

Sam sötét pillantást vetett egy teljesen ártatlan légyre, amelyik a hátsó lábát fenegette a szódásüvegen.

- Talán mégis jobb lett volna eladnom - jelentette ki rosszkedvűen. - Hisz pont emiatt szakítottunk Sandyvel. Szerinte vétek elszalasztani egy ilyen remek lehetőséget, mert jobb ma egy tuti százas, mint holnap öt bizonytalan.

Gallie bölcsen rábólintott.

- Olyan nővel még nem találkoztam, akibe akár csak csipetnyi sportszellem is szorult volna. Szinte személyes sértésnek veszik, ha az ember nem éri be holmi piti kis nyereménnyel, és képes nagyban játszani. Emlékszem, még kiskölyök voltam, amikor valaki tíz ficcset adott a születésnapomra, mire én fogtam az egészet, és feltettem a Nemzeti Nagydíjon egy esélytelen lóra - hisz ki tudott volna ellenállni annak a remek tippnek, amit hajvágás közben a helybéli fodrásztól kaptam. Hallanod kellett volna, micsoda cirkuszt csaptak a család nőtagjai, amikor megtudták! Akkor sem hordhattak volna le jobban, ha tetten érnek az angol Nemzeti Bank páncéltermében, amint épp a mackót fúrom. Pechemre az a virslinek való gebe még helyezett sem lett, ami csak tovább rontott a helyzeten. De térjünk vissza hozzád. Mi történt?

- Hát, miután órákon át hiába veszekedtünk, mert eszem ágában sem volt elfogadni a szindikátus ajánlatát, Sandy teljesen begőzölt.

- Sajnos, ezeknél a vöröshajú lányoknál mindig hamar felmegy a pumpa. Gyakran felvetődött bennem, vajon az anyatermészet (hisz állítólag végtelen a bölcsessége) miként véthetett ekkora szarvashibát, hogy megalkossa a hozzá hasonló hajszínnel megáldott teremtéseket - akik forrófejűek, és minden szíre-szóra képesek nekiesni az ember fiának. Ha Sandynek mondjuk barna vagy platinaszőke lenne a haja, akkor nem bontotta volna fel az eljegyzést, és nem adta volna vissza a gyűrűd.

- Méghogy visszaadta! Egyenesen hozzám vágta! Látja az arcom bal felén ezt a karcolást?

- Hogyne. Most pedig a leveleidet is visszaküldte. És mindezt miért? Mert idejében felismerted: aki kockáztat, többet nyer. De azt mondtad, órákon keresztül vitatkoztatok. Elő tudott hozakodni Sandy valamilyen nyomós érvvel?

Sam nemesebb érzelmeibe ugyan alaposan belegázoltak, mégis korrekt maradt.

- Ami azt illeti, igen - vallotta meg. - Bizonyos fokig igaza volt, mert azt mondta: még amikor a bácsikájánál dolgozott, ez a Plimsoll ürge is elég gyakran megfordult ott, és bár egyik eljegyzésből a másikba esett, a kézfogóig sosem jutott el. Sandy szerint az ön unokahúgával sem lesz másként, ő is hamarosan kiadja majd Tipton útját.

- Veronica sosem fogja meggondolni magát.

- Hű, de biztos benne. Megmondaná, mire alapozza?

- Arra, hogy mióta Sandy utoljára látta, Plimsoll milliókat örökölt a nagybátyjától. Hermione húgom sosem engedné, hogy az ő szeme fénye elszalasszon egy ilyen gazdag férjjelöltet. Nyugodtan lefogadhatod: ha eddig minduntalan zátonyra futott is Tiptonnak a házasság révébe igyekvő csónakja, ezúttal mégis biztos kikötőre lel.

- Hát, ez igazán remek, mit ne mondjak, de azon a tényen, hogy Sandyt elvesztettem, mit sem változtat.

- Biztos vagy benne: ő az, aki kell neked?

- Teljesen! Senki sem győzhet meg az ellenkezőjéről.

- Én meg se próbálom. Sandy szerintem is elbűvölő fruska, és úgy érzem, igazán nem róhatjuk fel neki, hogy nő lévén kerüli a kockázatos dolgokat. A rendesebb lányok általában jobb szeretnek biztosra menni. Igen, én is azt hiszem, hogy őt az Isten is neked teremtette.

- Sandy sajnos másképp látja.

- Átmenetileg talán kissé elhidegült tőled, de majdcsak megjön az esze. Ha szép nyugodtan mindent elmagyarázol neki, szerintem hallgatni fog az okos szóra.

- De hogy beszéljek vele, amikor ő a blandingsi kastélyban van, én meg itt Londonban?

Gallie szemöldöke egész a homloka közepéig felszaladt - ám egyénisége delejes kisugárzása révén mégsem pottyant le a monoklija. Hitetlenkedve meredt Samre.

- Te komolyan Londonban akarsz maradni?

- Mégis mi mást tehetnék?

- De kedves fiam, hát semmi spiritusz, szemernyi vállalkozó szellem se szorult beléd? Azt kell tenned, hogy az első vonattal lejössz Market Blandingsbe! A faluban fogsz megszállni, mert a kastélyba, sajnos, nem tudlak meghívni - ami mellesleg most Hermione húgom igája alatt nyög. Ki tudja, miért, az összes nővérem fejébe vette, hogy én csakis és kizárólag a társadalom söpredékével cimborálok. Így aztán az a vendég, akit én hívok meg

az ősi fészekbe, egy percig sem húzná ki ott. Még kicsomagolni se lenne ideje, Hermione máris kipenderítené onnét a fülénél fogva. Ezért aztán Market Blandingsbe mégy, ahol kiveszel egy szobát az Emsworth Címer fogadóban, s ott szépen meghúzod magad. Sandy gyakorta bemegy biciklin a faluba, hogy olvasnivalót vegyen ki a könyvtárból, meg más ügyes-bajos dolgát elintézni. Te pedig élsz a lehetőséggel és letámadod: egy lámpaoszlop mögül elébe plántálod magad, és máris belefogsz a védőbeszédbe. A lányok imádják, ha a fiúk letámadják őket. Bóknak veszik. Amikor a te korodban voltam, valahányszor csak összekaptam egy lánnyal, ha utána letámadtam, mindig sikerült kiengesztelnem.

- És ha Sandy mégsem menne mostanában Market Blandingsbe?

- Akkor majd a nyílt napon találkoztok.

- Miféle „nyílt napon"?

- A kastély minden hét csütörtökjén megnyitja kapuit a látogatók előtt. Ha az ember kiköhög egy félkoronást, Beach komornyik végigvezeti a kőcsipkés oromzaton, megmutatja neki a családi képtárat, a sárga szalont meg a többi helyi nevezetességet. A szélrózsa minden irányából odacsődül a szájtáti tömeg. Ha ügyesen elvegyülsz a plebszben, onnantól kezdve már egyenesben vagy.

Lassan Samre is kezdett átragadni Gallie lelkesedése.

- Ez tényleg egész jól hangzik - ismerte el. - De hogy fogok találkozni Sandyvel?

- Majd sétálni hívom.

- Na de merre?

- Állapodjunk meg egy találkahelyben. Legjobb lesz, ha a Császárnő óljánál futunk össze.

- Hogy hol?!

- Blandings Császárnője a bátyám díjnyertes emséjének neve. Az ő budoárjára céloztam.

- Aha, így már értem. És hogy jutok oda?

- Bárki útba tud igazítani. A disznóól a blandingsi táj nevezetességei közé tartozik. Akkor számíthatok rád?

- Még ma leutazom Market Blandingsbe.

- Ez a beszéd! Hívj fel, ha megérkeztél - mondta a nagyméltóságú. - Most azonban a Barribault felé kell vennem az irányt, hogy begyűjtsem Clarence bátyót.

4

Miután előző este Sandy Callender a telefonon keresztül gondosan szájába rágta, hogy valamivel egy óra előtt az öccse érte megy, amint tizenkettő ötvennégykor Lord Emsworth megpillantotta Gallie-t, természetesen igencsak meglepődött. Mikor fivére a Barribault szállóhoz ért, őlordsága épp a hotelhallban üldögélt (hosszú, sovány testével úgy elterült a széken, akár a száradni kiteregetett vizes harisnya) és üres tekintettel meredt maga elé. Barátságos arcán az a kába kifejezés honolt, melyet kizárólag Londonnak tartogatott, mivel ez a nagyváros mindig alaposan felzaklatta és teljesen elképesztette. Öccsével ellentétben, kinek szinte maga volt a földi Paradicsom, Lord Emsworth ki nem állhatta Anglia fővárosát, és kárba veszett időnek érzett minden egyes percet, melyet ott tölteni kényszerült. Fivérét megpillantván gyűrűiből sietve kitekeredő óriáskígyóként emelkedett fel a székről, közben elszabadult a csíptetője, és zsinórja végén himbálódzott - mint mindig, valahányszor csak gazdája érzelmileg feldúlt állapotba került.

- Magasságos egek! Galahad!

- Méghozzá személyesen. Hát nem számítottál rám?

- He? De igen, hogyne, persze. Remekül nézel ki, Galahad.

- Te is csak úgy ragyogsz, Clarence. Az utazás szemlátomást jót tett neked.

- Mondd csak, ebédeltél már?

- Ugyan miért is verném magam költségekbe, mikor te alig várod, hogy vendégül láss és pukkadásig tömjél minden földi jóval?! Nem vallana rám - állapította meg Gallie. - Gyere, kerüljünk csak beljebb. És mialatt mindketten erőt gyűjtünk a hazafelé vezető úthoz, élménybeszámolót tarthatsz kalandos amerikai expedíciódról: elmesélheted, milyen darabokat láttál, melyik bárból hajítottak ki, estébé, estébé - cserébe pedig meghallgathatod a legfrissebb blandingsi híreket.

Amint az éttermen keresztülsétáltak, Gahhadre több ismerőse is ráköszönt (zömében olyasfajta kétes külsejű alakok, akiket nagy erőkkel keres a rendőrség, hiszen okkal feltételezi, hogy kihallgatásuk hatalmas előrelépést jelent majd a nyomozásban), és neki mindannyiszor meg kellett állnia, hogy pár szót váltson velük. Így aztán érthető, hogy némi időbe telt, mire Lord Emsworthszel végre asztalhoz ülhettek, és megrendelhették sajtszószos nyelvhalból álló étküket, majd folytatni tudták az imént elkezdett beszélgetést.

Gallie szólalt meg először.

- Nos, Clarence, hogy tetszett neked Amerika?

- Az aztán kacifántos egy ország! Te is jártál már ott, nem?

- Bizony, bizony, a régi szép időkben jó sokszor megfordultam Amerikában. Te kacifántosnak találtad?

- De még mennyire! Azok a tasakos teák!

- Tessék?

- A teát nem kannában szervírozzák, hanem kis tasakokban kell a forró vízbe lógatni.

- Csakugyan, én is így emlékszem.

- És ha főtt tojást rendelsz, akkor pohárban, gusztustalan masszává passzírozva hozzák ki neked.

- És úgy nem találtad étvágygerjesztőnek?

- Egyáltalán nem!

- Akkor talán jobb lett volna, ha nem rendelsz főtt tojást.

- Tényleg - mondta Lord Emsworth, akinek eszébe sem jutott ez a kézenfekvő megoldás.

- Bár azután, ami mostanság zajlott odaát, jó, ha valakinek még futja főtt tojásra.

- He?

- Hát nem olvastál a lapokban a nagy amerikai tőzsdekrachról?

- Nem olvastam újságot, míg New Yorkban voltam. A szállodában ugyan minden reggel letettek egyet az ajtóm elé, de még csak beléjük sem lapoztam. Szóval összeomlott a tőzsde Amerikában?

- Szinte atomjaira hullott! Az emberek sűrű fürtökben lógtak ki az ablakokból, mielőtt kivetették volna magukat! Nesze neked, Amerika! Egyik nap az ember még milliomos, másnap pedig már csak almát árul.

- Almát árul?

- Almát árul.

- Miért pont almát árul?

- Miért pont almát ne árulhatna?

- Milyen igaz. Gondolod, hogy Constance férje... mi is a neve... hogy ő is almát árul?

- Nem hinném. Ha jól emlékszem, azt mondta nekem, hogy a pénze nagyrészt államkötvényekben fekszik. Erről jut eszembe, milyen volt az esküvő? Annak rendje-módja szerint sikerült más nyakába varrnod Connie-t?

- He? Ó, hogyne. Persze. Egy Cape Cod nevű városban töltik a mézesheteket.

- Hallottam már hírét: Cape Cod, a tiltott város. De ahogy elnézlek, nem annyira Connie-ról meg a kézfogójáról akarsz élménybeszámolót tartani, hanem inkább arról akarsz hallani, mi minden történt mostanában Blandingsben. Lássuk csak. Szerintem először is arra vagy kíváncsi, hogyan viselte a Császárnő a távollétedet. Nyugodt lehetsz, szokásos kirobbanó formáját hozza, és makkegészséges - barátai és jóakarói legnagyobb örömére. Orcája rózsás, szeme tisztán ragyog. Monica Simmons odaadó gondozása alatt teljesen kivirult. Eldobod majd magad örömödben, ha meglátod!

- Ó, hogyne. Igen, persze. És szinte mennyei érzés tölt el, ha arra gondolok: már nem lesz ott Constance, hogy csúnyán nézzen rám, meg bosszúsan csettintsen egyet a nyelvével, valahányszor csak az ól felé indulok. Elképzelni sem tudod, mennyire vágyom már Blandingsben lenni, anélkül a folytonos szekál... khm! Persze, senki sem szeretheti nálam jobban Constance-t, de...

- Értem, mire célzol, Clarence. Kicsit sem kell mentegetődznöd! Mindketten tisztában vagyunk vele: Connie egy igazi, osztályon felüli istencsapása.

- Ezt azért nem mondanám.

- De én igen.

- Csak szörnyen elnyomja az embert.

- Uralkodik rajta, mint egy kiskirály!

- Furcsa, hogy minden nővérünknek ilyen zsarnoki a természete.

- Ahogy azt már többször is leszögeztem, óriási baklövést követtünk el, amikor hagytuk, hogy lány testvéreink legyenek. Már a kezdet kezdetén a lehető leghatározottabban tiltakoznunk kellett volna ellene.

- Constance... Dora... Julia... Hermione... Mennyit nyögtem már az igájuk alatt! Soha, egy percre sem hagytak nyugtot nekem. Mindig azt akarták, hogy csináljak valamit! Folyton azt hajtogatták: családfőhöz illően kell viselkednem.

- Úgy kell neked! Minek jöttél elsőszülött fiúgyermekként e világra? A fiatalabb fiak szerencsésen kimaradnak az ilyen szurkapiszkából.

- Persze, minden húgunk közt Hermione a legnehezebb eset, de szerencsére ő csak ritkán jön Blandingsbe, míg Constance szinte soha ki nem mozdult volna onnét. Sose vettél részt egy iskolaünnepségen sem, ugye, Galahad?

- Több eszem volt annál!

- Constance mindig elérte, hogy cilindert vegyek.

- Nagy feltűnést kelthettél!

- Meg kemény gallért. Igen, meg kell vallanom, bármennyire szeretem is Constance-t, remek érzés, hogy most már egy nőszemély sem ugrál körülöttem. Végre békén hagynak! Erről jut eszembe: ki lehetett az a lány, aki tegnap telefonon keresett? Számomra teljesen ismeretlen volt a hangja.

- Igazán nem várhatod el tőlem, hogy minden nőt számon tartsak, aki csak telefonál neked. Hiszen jól tudod, micsoda szoknyapecér vagy!

Lord Emsworth elengedte ezt a burkolt célzást a füle mellett, talán úgy ítélvén: szeplőtlen hírneve önmagáért beszél. Hiszen amióta csak huszonöt éve elhunyt a felesége, őlordsága szeme előtt ama életcél lebegett, hogy lehetőleg minél szélesebb ívben kerülje a nőket. Szöges ellentétben Gallie-vel, aki egyszerűen imádott hölgytársaságban lenni, és fiatalkorában mit sem szeretett jobban, mint derékig táncosnőkben meg csaposlányokban lubickolni, a kilencedik earl kínosan ügyelt rá, hogy a másik nem képviselőivel szemben mindig megtartsa a három lépés távolságot. Persze még így sem remélhette, hogy végképp sikerült megszabadulnia tőlük (hiszen a nők bármelyik pillanatban képesek orvul lecsapni az emberre), de szinte szemkápráztató gyorsasággal kötötte fel a nyúlcipőt, és iszapba csusszanó homoki angolnákat idéző szokása, mellyel hipp-hopp kámforrá tudott válni, azért mégis megtette a magáét. Ennek köszönhetően ismerős berkekben immár közszájon forgott, hogy őlordsága ki nem állhatja a nőket, és csak magának keresi a bajt minden nőnemű lény, aki megpróbál akár egyetlen jó szót is kihúzni belőle.

- Blandingsből hívott. Azt mondta, ma értem jössz a szállodába. Be is mutatkozott... hát nem elfelejtettem a nevét?!

- Callender. A titkárnőd. Sandy Callendernek hívják.

- Nekem nincs is titkárnőm.

- De van.

- Rosszul tudod, Galahad.

- Már hogy tudnám rosszul, amikor igenis van titkárnőd! Hermione fogadta fel.

Lord Emsworth alapjában véve szelíd természete dacára is ki tudott jönni időnként a sodrából.

- Miért kell neki mindenbe folyton beleártania magát?! - kiáltotta szenvedélyesen. A csíptető mögött harcias fény gyúlt a szemében. - Lépten-nyomon csak nyüzsög és fontoskodik! Hogy jön Hermione ahhoz, hogy titkárnőket keressen nekem? És egyáltalán mikor fogadta fel?

- Nem sokkal azután, hogy Blandingsbe érkezett.

A nyelvhal érintetlenül hevert Lord Emsworth tányérján, a bor megkóstolatlanul állt poharában. Őlordsága csíptetője ismét elszabadult, és látüvegtől megfosztott szemében Galahadre nézvén olyan borzadály jelent meg, hogy öccsének elszorult a szíve.

- Csak nincs Hermione Blandingsben? - nyekeregte őlordsága.

Gallie együttérzőn paskolta meg a kezét. Jól tudta, bátyja min mehet keresztül.

- Egész eddig azon tipródtam, hogyan is adjam be neked a rossz hírt, Clarence. Úgy gondoltam, szép lassan, apránként fogom adagolni, de talán mégis jobb, ha egyből a nyakadba zúdítom. Igen, Hermione Blandingsben van, és mostanra úgy bevette magát a kastélyba, hogy csak dinamittal lehetne onnét kirobbantani. Persze, Egbert is ott van. Meg Wilfred Allsop.

-      Az a magas, féleszű lányuk is velük jött?

- Ha ezzel Veronica nevű unokahúgodra céloztál, akkor a válaszom: igen, de Vee momentán mégsincs Blandingsben. Feljött velem ma reggel Londonba, én pedig kitettem Dora lakásánál. Útközben elejtett néhány megjegyzést, amiből azt hámoztam ki, hogy egész ruhahegyeket akar összevásárolni magának, amíg csak a Plimsoll gyerek vissza nem tér Amerikából, hogy feleségül vegye. Gondolom, mennyire lesújtanak a hallottak, Clarence.

Lord Emsworth ernyedten rábólintott - megrendülten vette tudomásul, hogy immár minden vágyálma romokban hever. Egy olyan jövő elé nézvén, melyben Constance húga helyét ezentúl Hermione foglalja el, ahhoz az emberhez hasonlóan érezte magát, aki végre nagy keservesen kikecmereg egy gödörből, ám utána rögtön szakadékba zuhan. Egy ismerőse sem tagadhatta, hogy Constance felér egy átlagosnál valamivel kevésbé elnéző kiképző őrmesterrel, de azt is mind sietve hozzátették volna: azért mégsem lehet őt Hermionéval egy napon említeni. Hermione ott kezdte, ahol Constance abbahagyta.

- Micsoda borzalom - mormolta maga elé lehajtott fővel, mintha csak a nyelvhal maradványai felett szörnyülködne.

A nagyméltóságú kissé habozva folytatta mondandóját. Mélyen megrendült szenvedő fivére láttán, mégis úgy vélte: ha már egyszer nekiállt rázúdítani a rossz híreket, a legiszonyúbbal is elő kell hozakodnia - még akkor is, ha ettől a porig sújtott emberen kitör az a nyavalya, melyet mindközönségesen csak sikítófrásznak neveznek.

- Mondd csak, Clarence - kezdett bele -, emlékszel egy Daphne Littlewood nevű leányzóra? És ne hidd, hogy szenilis csapongásba kezdtem, mert a kérdés szigorúan a tárgyhoz tartozik.

Lord Emsworth memóriája olyan szelektív volt, amilyen önerőből egyáltalán csak lehet. Ez az ismeretség sem őrződött meg benne.

- Daphne Littlewood? Egyáltalán nem emlékszem rá.

- Magas, csinos, sötéthajú fehérnép; ijesztően határozott jellem, külsőleg sokban Connie-ra emlékeztet. Ami azt illeti, bár a hajuk és a szemük színe eltérő, mégis úgy hasonlítanak egymásra, mint két tojás. Daphne egy elég jónevű, Winkworth nevű történészhez ment feleségül. Mostanra megözvegyült, van egy rémséges kölyke és egy divatos lányiskolája. Úgy hallom, elég jól cseng a neve pedagógusberkekben, olyannyira, hogy nemrég kitüntették, és most már a „Dame" titulus is megilleti. (Te meg én, ha a fejünk tetejére állunk, sem tudjuk ezt utána csinálni!) Annyiszor törtem már a fejem, vajon kinek juthatott eszébe, hogy dámának kéne hívni ezeket a hölgyeményeket. Nyakamat tenném rá, hogy amerikai volt az illető! Nincs, ami egy vérbeli dámával felérne, mondta, ellenvetés meg egy szál se, szerintem így jött az egész rend létre. De kissé eltértem a tárgytól. Szóval, tényleg megfeledkeztél Daphnéről?

- Tényleg.

- Húsz éve többen is lefogadták volna, hogy hamarosan eljegyzed.

- Ez egyenesen elképesztő!

- Legalábbis ez a szóbeszéd járta.

- Nem hiszem, hogy a házasság gondolata valaha is felvetődött volna bennem!

- Bár most tagadod, de te is jól tudod, milyen szita az eszed. Tőled éppenséggel kitelik, hogy hevesen ostromoltad: virágokkal halmoztad el, szerelmes levelekkel bombáztad, a kezét szorongattad tánc közben... Vagy talán mégsem - gondolt bele jobban Gallie. - Erősen kétlem, hogy akár férfikorod delén ilyen vakmerően viselkedtél volna. Mindenesetre, ez lenne Daphne Littlewood, és Blandingsbe érvén őt is ott leled.

- Micsoda!?

- Huxley fiacskájával egyetemben. Hermione invitálta meg őket.

- Magasságos egek!

- Tartottam tőle, hogy a hír alaposan felkavar majd, de sajnos, ez még csak a kezdet. Az igazi feketeleves még hátra van.

Galahad elhallgatott. Őszintén szerette a bátyját, és igencsak vonakodott feldúlni a lelkivilágát. Hisz jól tudta, közlendője hallatán megeshet, hogy a kilencedik earl két szeme, köréből mint csillag szökell ki, szétválik fürtbe kondorult haja, és (mind a húsz szál) élére áll, mint tüske-állat zörgő tollai*. De bármennyire ódzkodjon is tőle, mindenképp figyelmeztetnie kell szegény öregfiút. Mégsem engedheti, hogy Blandingsbe érve vakon a vesztébe rohanjon!

Erősen fogódzkodj meg a székben, Clarence, mert igencsak rázós dolgok következnek. Hermione talán azért hívta meg Blandingsbe Daphne Littlewoodot, mert olyan régi jó barátok? Ugyan, dehogy. Vagy netán azért, mert szeret a kis Huxley Winkworthszel lenni? Távolról sem! Hát akkor vajon miért, teszed fel joggal a kérdést. Elárulom neked. Azért, mert emlékszik arra a régi románcra, és abban bízik, hogy az a bizonyos hamu alatt izzó parázs még felszítható. Persze, mérget azért nem vennék rá, még az is lehet, hogy alaptalanul riogatlak, de a tegnap esti beszélgetés közben Egbert elkottyantott valamit, amitől az az érzésem támadt, hogy Hermione tervei szerint még idén ősszel bekötik a fejed.

-      Micsoda!?

- És úgy vettem észre, Daphne szívvel-lélekkel pártolja az ötletet. Biztos úgy érzi: a kis Huxleynak apa kell.

* Shakespeare: Hamlet (ford. Arany János)

Lord Emsworth széke mélyére süllyedvén úgy festett, mint valami ódivatú melodráma jóravaló öregemberfigurája, amikor a fondorlatos gazfickónak végül mégiscsak sikerül érvényesíteni ősei birtokán a zálogjogot. Sovány testét annyira rázta a hideg, hogy csak úgy vacogott a foga. Az étterem egyik sarkában valaki éppen kocsonyát evett - s bár az étel is megremegett, miközben kanállal belevájtak, reszketés terén mégis gyenge kezdőnek bizonyult Lord Emsworthhöz képest.

Hiszen őlordsága nagyon is jól ismerte Hermionét. Már Constance húga is örökösen elnyomta és olyasmikbe rángatta bele (például hogy cilindert meg keménygallért vegyen az iskolaünnepségre), melyek ellen minden porcikája tiltakozott; és Hermione legalább kétszer olyan eltökélt, mint Constance - ha kell, akár tűzön-vízen keresztül is véghezviszi akaratát. Ha Galahadnek igaza van, szörnyű vész fenyegeti, és soha nem volt még nagyobb szüksége a nyúlcipőre. De vajon ez elég lesz, hogy megmeneküljön a halálnál is rosszabb sorstól?

- Igazán nem lehetsz biztos benne, Galahad - nyögte ki nagy nehezen.

- Ahogy már mondtam, biztos éppen nem vagyok - de Egbert szavaiból csak egyféle következtetést lehet levonni. Mindössze annyit tudok javasolni neked, öregem: mindig légy résen, akár a cserkészek. Egyedül a lankadatlan éberség húzhat ki a csávából. Ne hagyd, hogy Daphne rajtad üssön a rózsakertben vagy a holdfényben úszó teraszon, amikor egymagad vagy. Ha a régi szép időket hozná szóba, válts gyorsan témát. Eszed ágába se jusson barackot nyomni a kis Huxley fejére, de még sétálni se hívd el. És főleg akkor kapjon gyanakvásod szárnyra, ha Daphne arra kér, vacsora után olvass fel neki az Indiai szerelmes versekből. Midőn a nagybetűs Életbe kilép, csak azt tudom tanácsolni minden fiatalembernek (és neked is, dacára annak, hogy te már jó ideje kiléptél): kerülje az Indiai szerelmes verseket, akár a pestist. Emlékszem, szegény Benger Pufi - országos haverom volt még a pelikános időkben - menthetetlenül horogra akadt, miután egy önfeledt pillanatban felolvasta a Hófehér kis kacsok a Shalimar kertje mellett című verset. Még jómagam is csak... Á! - váltott témát Gallie, amint meglátta az asztaluk felé közeledő pincért. - Végre itt a kávé. A tiédet nem ártana pár csepp konyakkal megbolondítani, Clarence.

Negyedik fejezet

1

Nem sokkal két óra után a nagyméltóságú Galahad kocsiba segítette a kissé még mindig kábultnak látszó Lord Emswortht, és eligazította két lábát - melyek utazás közben hajlamosak voltak polipcsápként ide-oda tekeregni -, majd hazafelé indult vele. Komótos, nyugodt tempóban, rutinosan vezetve haladt keresztül a forgalmas londoni utcákon. Öt órakor Beach komornyik (két inas avatott közreműködésével) teát szolgált fel a blandingsi kastély sárga szalonjában. A nagy felfedező visszatértét váró kis csoport pedig asztalhoz ült, hogy vajas pirítóssal, uborkás szendviccsel és süteménnyel testét-lelkét egyaránt jól tartsa. Az asztalfőn Lady Hermione trónolt, Egbert Wedge ezredes pedig vállával a kandallópárkánynak támaszkodva állt. Daphne Winkworth kihúzott derékkal ült egy szerfelett kényelmetlennek látszó széken, míg Huxley fiacskája egy zsámolyon kuporgott, a kecskelábú tálalóasztal közvetlen közelében. Wilfred Allsop azonban távollétével tüntetett, mivel nagy hangsúlyt fektetett rá, hogy lehetőség szerint kerülje leendő munkaadója társaságát. Tudniillik igencsak nyomasztólag hatott rá az igazgatónő jelleme, mely (Gallie találó megállapításával élve) ijesztően határozott volt. Dame Daphne már bakfisként is erélyes teremtésnek számított; ám miután több évet töltött el egy nagyobb lányiskola élén, olyan acélkemény asszony vált belőle, akiről lerítt: nem tűri az ellentmondást. Diktátorokat idéző stílusa talán csak Oroszlánszívű Richárdot nem késztette volna megfutamodásra, s valahányszor Wilfrednek eszébe jutott: alig néhány röpke hét választja el attól, hogy tantestületébe lépjen eme zsarnoki nőszemélynek (kinek vesékig ható tekintete majd minden lépését követni fogja), mindig úrrá lett rajta a rémséges borzadály.

Sandy Callender lépett a szobába, egyik kezében papírcetlit szorongatva.

- Ez a távirat most érkezett, Lady Hermione - mondta.

- Köszönöm, Miss Callender. Tipton sürgönyzött, Egbert - fordult férjéhez Lady Hermione, ahogy az ajtó becsukódott bátyja lelkiismeretes titkárnője után. - Már Londonban van, és holnap lejön ide. Tipton - magyarázta Dame Daphnénak - az az elbűvölő amerikai fiatalember, aki feleségül veszi Veronicát.

- Igazán remek fickó - tódította Wedge ezredes. Mindig melegség járta át a lelkét, ha leendő veje millióira gondolt.

- Bizony, a drága Tiptont mindketten úgy szeretjük, mintha csak a saját fiunk lenne. Veronica persze teljesen belehabarodott.

- Szerelem első látásra - tette hozzá Wedge ezredes. -Mint a regényekben.

- Tipton eddig New Yorkban volt, üzleti ügyeket kellett intéznie. A bácsikája rengeteg pénzt hagyott rá.

- Chester Tipton. Mindenki csak Chetnek hívta. Galahad is jól ismerte annak idején.

- Kíváncsi vagyok, vajon Clarence találkozott-e a fiúval, amíg odaát volt!

- Ha megjött, megkérdezzük tőle. Aha, már itt is van!

A bejárat felől autódudálás hallatszott, majd lépések zaja szűrődött be hozzájuk. Lord Emsworth helyett azonban Beach jelent meg a szalonban. Lady Hermione meglepetten meredt a komornyikra.

- Ez nem a kocsi volt, Beach?

-

- De igen, milady.

- Akkor hová lett Lord Emsworth?

- Őlordsága kérésére a következő üzenetet kell átadnom: néhány perccel később csatlakozik önökhöz, mert elment megnézni a disznót - közölte Beach, majd feladatát teljesítvén, visszavonult.

Dame Daphne zavartnak látszott.

- Hogy hová lett Clarence?

- Elment megnézni a disznót - felelte Lady Hermione.

Olyan fintorogva ejtette ki az utolsó szót, mintha csak bemocskolná az ajkát.

- Az egy díjnyertes emse, Blandings Császárnőjének hívják - magyarázta Wedge ezredes. - Clarence egyszerűen bolondul érte.

- Több mozgásra lenne szüksége annak a disznónak - szűrte át a szót Huxley alig érthetően a szájában lévő süteményhalmon. Alacsony, fölényes, szúrós szemű kölyök volt. Külseje zsenge kora dacára is töpörödött benyomást keltett, mintha valamikor hosszabb időt töltött volna el egy aszalókemencébe zárva. Természetére nézve mindkét szülőjére hasonlított valamelyest: édesanyjától hűvös, leereszkedő stílusát örökölte, apjától pedig kesernyés-gunyoros modorát (ennek köszönhetően örvendett általános népszerűtlenségnek a cambridge-i kollégium diákjai között). - Totál elhízott. Előbb kicsapom a rétre, aztán jó alaposan meghajtom.

Ezzel ki is ment a szobából, mivel (akárcsak a költőt) eltöltötte az érzés, hogy itt az idő, most, vagy soha. Hiszen öt óra van: Monica Simmons valószínűleg nagyban teázik valahol, megnyugtató távolságra az óltól. Terve végrehajtásához elengedhetetlennek tartotta a csupaizom sertésgondozónő távollétét, mert rettegett tőle. Még mindig a fülében csengett a lány legutóbbi fenyegetése, miszerint ha legközelebb rajtakapja, amint a Császárnő budoárja körül eszi a fene, elevenen fogja megnyúzni. Már a lépcsőforduló felénél járt, amikor eszébe jutott, hogy Lord Emsworth is az ólhoz indult; ezért úgy döntött, a disznózargatáshoz inkább kivárja a megfelelő lélektani pillanatot.

- Egyszerűen bolondul érte - folytatta Wedge ezredes az imént megkezdett témát. - Hogy jobban megértse, elmesélek magának egy történetet, ami pár évvel ezelőtt esett meg velem, amikor a nejemmel szintén itt voltunk Blandingsben. Egyszer, késő éjjel érvén vissza egy londoni bankettről, sétálni indultam a kertbe, hogy kicsit kinyújtóztassam a lábam a hosszú vonatozás után. Épp a Császárnő óljánál jártam, mikor az a valami, amit én addig egy halom kerítésen heverő ócska ruhának néztem, hirtelen felegyenesedett (kis híján a szívbajt hozva rám), és kiderült róla, hogy nem más, mint Clarence! És amikor megkérdeztem tőle, mi a csudát keres ott éjnek idején (nagyjából éjfélre járt), azt felelte, hogy a disznót figyeli. És vajon mit csinált az a jószág - vetettem fel Hermionénak valamivel később, amikor az egészet elmeséltem neki -, énekelt netán? Vagy verset szavalt? Ugyan, dehogy. Csak hortyogott álmában. Clarence meg ott állt, és a szuszogását hallgatta. Mondtam is neki, a végén még kiújul a zsábája!

Amint az elbeszélés cselekménye lassan kibontakozott, úgy vált Lady Hermione arckifejezése egyre haragosabbá. Neheztelt férjére, amiért olyasmit mesél, melynek hallatán a Lord Emsworthnek szánt arát esetleg kétségek kezdik gyötörni azzal kapcsolatban, vajon érdemes-e olyasvalakihez feleségül mennie, akitől kitelik, hogy az éjszaka kellős közepén kimegy az ólhoz, mert a disznó szuszogását akarja hallgatni. Úgy látta, mintha Dame Daphne ajka megvetően lebiggyedt volna - épp ilyen megvető ajkbiggyesztéssel fogadhatja az iskolában is a hírt, miszerint Angélát és Phyllist cigarettázáson érték a tornaterem mögött.

- Az a jószág - nyomta meg jól a szót Wedge ezredes (arra az esetre, ha egyesek netán elsiklottak volna mondandója lényege felett) - meg csak szuszogott álmában. Emlékszel, mit mondtam akkor neked, öreglány? „Öreglány - mondtam neked - a tények magukért beszélnek: Clarence teljesen meghibbant."

- Távolról sem - vágta rá Lady Hermione határozottan. Éppen hozzá akarta tenni, hogy fivérének csak egy olyan feleségre lenne szüksége, aki képes véget vetni annak a nevetséges felhajtásnak, melyet a disznó körül csap, amikor Lord Emsworth végre előkerült.

- Á, Hermione - mondta őlordsága. - Á, Egbert. Hát persze.

Lady Hermione vasvillaszemet vetett rá. Tekintettel arra, hogy bátyja olyan utazásból tért meg, ahol nemcsak dacolnia kellett New York minden veszélyével, de a hajóúton ráadásul még két koncerten is részt kellett vennie (melyek egyikét a díszhelyen kínlódta végig), üdvözölése sokkal melegebbre is sikerülhetett volna.

- Hát itt vagy végre, Clarence. Már azt hittük, elvesztél. Ugye, emlékszel Daphne Winkworthre, lánynevén Daphne Littlewoodra?

- Hogyne. Igen, persze - felelte Lord Emsworth, halálmegvető bátorsággal.

Ügyesesen leplezte, hogy e nő láttán nagyjából úgy érzi magát, mint egy krimi főhőse, ha a maffia vezérkara csapdába ejti valami földalatti bűnbarlangban. Az angol arisztokraták tudják, hogyan őrizzék meg a hidegvérüket.

- Daphne az iskolaév kezdetéig velünk marad.

- Persze.

Talán attól tartva, hogy ha valaki nem állítja le, akkor az este hátralévő részét őlordsága perszézéssel tölti majd, Lady Hermione hűvösen megkérdezte tőle, akar-e teázni. Lord Emsworth pedig utoljára rávágta, hogy: „Persze", és még hozzátéve: „Tea? Tea? Igen, az pompás lenne, pompás", asztalhoz ült, és kortyolni kezdte italát. Wedge ezredes pedig vendégszeretőén uborkás szendviccsel kínálta.

- Olyan jó újra látni téged, Clarence - mondta. - Kis híján elkerültük egymást. Holnap elutazom.

Bágyadt reménysugár pislákolt keresztül a kilencedik earlt körülvevő koromsötét fellegeken.

- Hermione is veled megy? - kérdezte, bízván benne: még minden jóra fordulhat.

- Uramisten, már miért jönne velem? Csak pár napig leszek távol. Worcestershire-ben él a keresztanyám, holnapután lesz a születésnapja. Ilyenkor fejvesztés terhe mellett mindig vele kell lennem. A felséges asszony határozott utasítására.

-      Aha - mondta Lord Emsworth elkámpicsorodva.

Szinte kővé dermedt rémületében. Ahogy teáscsészéje felett lopva Dame Daphnét figyelte, egyszerűen hihetetlennek találta, hogy akár húsz évvel azelőtt is komolyan azt fontolgatta volna: eljegyzi ezt a félelmetes nőszemélyt. (Bár akkor sokkal fiatalabb és bohóbb lévén olyan vakmerőségekre is kapható volt, melyekről ma már álmodni sem merne.) Attól a gondolattól pedig, hogy ténylegesen frigyre lépjen egy ilyen asszonnyal, olyan érzés fogta el, mintha uborkás szendvics helyett jojót evett volna, s az most le-fel járna a gyomrában. Hajlandó volt csodálni Dame Daphne Winkwortht, és további sikeres pályafutást kívánt neki; alkalomadtán még addig is elment volna, hogy intézményét csemetéjüknek iskolát kereső, lányos szülők figyelmébe ajánlja - de ennél többre nem volt kapható.

Ebből az önkívület-közeli állapotból arra tért magához, hogy Dame Daphne kijelenti: néhány levelet kell megírnia. Őlordsága előtt halványan derengeni kezdett, mit is vár el tőle az illem, így aztán (rá oly kevéssé jellemző figyelmességgel) felpattant, és kinyitotta előtte az ajtót.

- Furcsa - jegyezte meg az asztalhoz visszaülvén. - Galahad szerint már hosszú évek óta ismerem ezt az asszonyt, én viszont egyáltalán nem emlékszem rá. Hogy is hívták, mielőtt férjhez ment volna?

- Sose törődj azzal, hogy hívták azelőtt - csattant fel Lady Hermione. - Szavamra, igazán lehetetlenül viselkedsz, Clarence.

- He?

- Képes vagy így eltűnni, miután megérkeztél, ahelyett, hogy egyenesen idejöttél volna.

- Látni akartam a Császárnőt.

- Ami a modorodat illeti, lassan már te magad is olyan vagy, akár egy varacskos disznó! Láttam, milyen rosszul esik Daphnénak, hogy ügyet sem vetsz rá. Senkinek sem esik jól, ha semmibe veszik. Csak abban bízom: Tiptonnal szemben majd veszed magadnak a fáradságot, és udvariasabb leszel.

- Ki az a Tipton?

- Jaj, Clarence! Tipton Plimsoll fogja feleségül venni Veronicát.

- Kicsoda... - kezdte Lord Emsworth, de még idejében visszafogta magát. - Igen, hogyne, hát persze. Veronica lányodra gondoltál. Pontosan.

- Nem találkoztál véletlenül Tiptonnal, míg New Yorkban voltál? - érdeklődött Wedge ezredes.

Őlordsága ajkán már-már ott rebegett, hogy: „He? Mi? Miért találkoztunk volna?" - amikor egyszer csak eszébe villant. Plimsoll. Tipton Plimsoll. Hát persze. Most már mindenre emlékezett.

-      Személyesen ugyan nem találkoztunk - felelte -, de valamelyik éjjel felhívott a szállodában. Szerintem igazán kedves gyerek. Ugyan elég rekedtes a hangja, de nagyon jólnevelt. Nagy kár, hogy minden pénzét elvesztette.

2

Nyugodtan kijelenthetjük: eddig csak elvétve fordult elő, hogy Lord Emsworth valamelyik megjegyzése lekötötte volna mások figyelmét. Ha őlordsága vitte a szót, az emberek általában rá sem hederítettek; ám ha egyik fülükön mégis bejutott volna valami abból, amit mondott, közömbösen kiengedték a másikon. A kilencedik earl pár egyszerű szava azonban most mégis olyan osztatlan érdeklődést váltott ki hallgatóságából, hogy még maga Gallie sem tudta volna lepipálni - akkor sem, ha legfrissebb, pikáns kis történetét meséli el Pelikán klubbeli csodálói népes táborának.

A szobára az a fajta mélységesen mély csend borult, melyben a döbbenet által a szív ere fagy. Most azonban több szem is kerekre tágult, s még néhány áll is leesett. Aztán a két Wedge, ezredes és neje egyszerre találta meg a hangját.

-      Hogy mit csinált? - bömbölte az ezredes.

- Elvesztette minden pénzét! - sikoltotta Lady Hermione.

- Hát persze. Ti nem tudtátok? - tudakolta enyhén megütközve Lord Emsworth. - Azt hittem volna, ha másnak nem is, nektek biztosan elújságolja. Teljesen tönkrement. Most már csak almát árul.

Lady Hermione a fejéhez, Wedge ezredes a bajszához kapott.

- Almát árul? - suttogta Lady Hermione alig hallhatóan.

- Hogy érted azt, hogy almát árul? - kérdezte Wedge ezredes.

Lord Emsworth belátta, iménti kijelentése némi magyarázatra szorul.

- Galahad szerint most mindenki almát árul Amerikában. Némileg zavaros előttem a történet, amit elmesélt nekem. Annyit sikerült kihámoznom belőle, hogy odaát valami tőzsdekrach vagy mi a csoda történt. Nem igazán tudom, ez mit jelent, de úgy látszik, emiatt sokan tönkrementek, és aki koldusbotra jutott, már csak almát árul. Sokan esznek almát, de bármilyen különös, én nem nagyon szeretem. Egy közmondás szerint azonban naponta egy alma az orvost távol tartja, ezért biztos hatalmas az igény iránta. Gondolom, az ember azt is könnyen kiderítheti, mennyiért adja. Én ugyan nem vagyok tisztában vele, de Tipton találhatott valakit, aki járatos a gyümölcskereskedelemben. Általában kimérve árulják az almát, de...

- Clarence!

- He?

- Ezt meg honnan vetted?

- Micsodát?

- Hogy Tipton elvesztette minden pénzét.

- Plimsoll maga mesélte nekem. A beszélgetés minden egyes szavára kristálytisztán emlékszem. Amint azt már az előbb is említettem, a szállodában hívott fel. Az ember az összes New York-i hotel hálószobájában talál készüléket. Még az ételt is telefonon keresztül rendeli meg. Egy kedves, szolgálatkész szobalány elárulta nekem, hogy ha például reggelizni akarok, csak a kagylót kell felemelnem, aztán máris kérhetem a szobaszolgálatot. És teljesen igaza volt. Többször is kipróbáltam, és mindig működött a dolog. Ti tudtátok, hogy amikor az ember teát kér Amerikában, kis tasakokban hozzák ki neki?

Lady Hermione csak azért nem kezdte el ütlegelni fivérét valami tompa tárggyal, mert momentán egy tompa tárgy sem akadt a keze ügyébe.

- Clarence!

- He?

- Ne csapongj már annyit összevissza!

- Igen, inkább arról mesélj nekünk, miről beszéltetek Tiptonnal - tette hozzá Wedge ezredes.

- Hiszen épp arról mesélek - mondta Lord Emsworth bosszúsan. - Pont ott tartottam, hogy felhívott a szállodában. Késő estére járt, és már ágyban voltam, amikor hirtelen megszólalt a telefon, és egy hang azt kérdezte tőlem: „Lord Emswortszel beszélek?" Nem, mégsem, rosszul mondom: előbb köszönt, és csak azután kérdezte meg, vajon Lord Emswortszel beszél-e. Mivel tagadhatatlanul velem beszélt, azt feleltem: „Igen", mire ő elnézést kért a késői zavarásért. „Semmi baj, drága barátom", feleltem. Ami azt illeti, már ébren voltam. Ugyanis nem sokkal azelőtt vert fel álmomból egy másik hívás. Valami titokzatos hang az iránt érdeklődött, én vagyok-e Emsworth őre, és amikor azt válaszoltam, valóban Emsworth earlje vagyok, bontotta a vonalat. Bármennyire furcsálltam is a dolgot, ilyesmi Amerikában biztos nap mint nap megesik. Rendkívül különös egy hely.

- Clarence!

- He?

- Abbahagynád végre a folytonos locsogást? A beszélgetésről akarunk hallani!

- A beszélgetésről? Ó, igen. Hogyne, persze. Hol is tartottam? A hang - a második hang, nem pedig az első - elnézést kért a késői zavarásért, mire én azt feleltem: „Semmi baj, drága barátom". Vagy mégis inkább azt, hogy: „Igazán nem zavar, drága barátom. Különben elárulná, kivel beszélek?", mire ő azt mondta, hogy Tipton Plimsollal. Majd hozzátette: „Minden pénzem elvesztettem", amire én azt feleltem, hogy rettenetesen sajnálom, erre ő megkérdezte, vajon kölcsön tudnék-e adni neki húsz dollárt. Hogy ez pontosan mennyit ér fontban, sejtelmem sincs, de nem valami sokat, így azt válaszoltam, ennyit örömest kölcsönzök neki. Talán arról is tehettem volna említést, hogy elárulta: ő Veronica unokahúgom jövendőbelije, meg azt is, hogy nemrég a kastélyban vendégeskedett, bár én egyáltalán nem emlékszem rá. De száz szónak is egy a vége: miután azt mondtam, hogy kölcsönadom neki azt a húsz dollárt, hálálkodva megköszönte, majd dalra fakadt.

Jó néhány perc eltelt már azóta, hogy Lady Hermione utoljára a fejéhez kapott. Őladysége most sietve pótolta ezt a mulasztást.

- Dalra fakadt?

- Igen, énekelni kezdett. Ha jól emlékszem, arról dalolt, hogy sosem hal meg a remény, hát igyunk még egy csésze forró feketét, és vegyünk mellé egy másik szelet süteményt. Engem nem ért meglepetésként a dolog, hisz ki tudja, szegény feje mikor evett utoljára rendesen, és a sütemény igazán laktató. Amerikában sokan sajttal eszik a süteményt; csak tegyék, ha épp arra támad gusztusuk, de tőlem hiába is várják, hogy kipróbáljam! Szóval, aztán megkérdeztem Tiptont, akkor benéz-e hozzám reggel azért a pénzért, de rávágta, hogy nem tud addig várni. Mindenki ilyen odaát. Hipp-hopp, ripsz-ropsz, add uramisten, de rögtön. Arra kért, küldjem el neki, mire én azt mondtam, rendben, aztán hallottam, amint megkérdez egy Garroway nevű illetőt, hol van az a börtön, ahol fogva tartják.

- Börtön?

- Ez a Garroway jól értesült fickó lehetett, mert egyből megadta neki a címet. (Galahad ismert valamikor egy Garroway nevű rendőrt, de az már több éve nincs az élők sorában, úgyhogy ez egész biztosan egy másik Garroway. Valami távoli rokona lehet. Talán náluk családi hagyomány a rendfenntartó erőkhöz csatlakozni.) Igen, a jelek szerint Tipton hűvösre került valamiért.

Lady Hermione mostanra felhagyott azzal, hogy örökösen a fejéhez kapjon - úgysincs semmi haszna, csak a karja fárad el tőle. Őladysége szakasztott úgy festett, mint az a szakácsnő, aki a hatalmas vendégsereg érkezése előtt nem sokkal ráébred: kamrája olyan üres, hogy még egy egér is éhen veszne benne. Legszívesebben a haját tépve sikoltozni kezdett volna, hatalmas önuralommal mégis halk, nyugodt beszédet erőltetett magára - bár olyan élettelenül kongott a hangja, mintha holmi kriptából szólt volna (de szőrszálhasogató kritikus legyen a talpán, aki ezt felrója neki).

- Ez egyáltalán nem vicces, Clarence.

- Szerintem Plimsoll sem találta viccesnek. Senkinek sem öröm, ha kénytelen másoktól pénzt kunyerálni.

- Úgy értem: valld be, hogy az egészet csak kitaláltad!

Lord Emsworth vérig sértődött. Nem könnyű feladat egy ilyen ösztövér és petyhüdt embernek gőgösen kihúznia magát, a kilencedik earl most mégis egész közel járt ahhoz, hogy ezt a bravúrt véghezvigye.

- Még hogy én találtam ki! Miért is találnék ki ilyet? Ha akarnék, se tudnék ilyen történettel előállni! Teringettét, szerinted kitelik tőlem az ilyesmi? Hát kinek nézel te engem - Shakespeare-nek?

- De vajon miért került Tipton börtönbe?

Őlordsága meglepődött a kérdés hallatán.

- Hisz nap mint nap olyan sok embert lecsuknak! Fiatalkorában Galahad is gyakran töltötte az éjszakát a Bow Street-i őrszobán, és ha emlékezetem nem csal, egyszer alig úszta meg, hogy pénzbüntetésre át nem váltható két hetes elzárást kapjon. Annyiszor letartóztatták, hogy a végén már a londoni West Enden posztoló rendőrök zömét a keresztnevén szólította. El se hinnétek, némelyikük milyen fura névre hallgatott! Az egyiket például Egbertnek hívták. Magasságos egek, hiszen neked is ez a neved, Egbert! Milyen kicsi a világ!

Teljesen igaz, gondolta magában Lady Hermione: ez a világ nem elég nagy ahhoz, hogy Clarence fivére meg ő békén megférjenek benne egymással. (A kilencedik earl mindig is akkor tette leginkább próbára a türelmét, amikor összevissza kezdett zagyválni.) Őladysége remélte, elég elnéző mások hibáival szemben, ám jelen pillanatban mindössze annyit tudott Lord Emsworth javára felhozni: legalább nem monoklit visel.

- Szent isten! - kiáltotta Wedge ezredes, mintegy dióhéjba foglalva az egészet.

Odakint lassan leszállt az este - s az alkony közeledtén őlordsága sóvárgása nőttön-nőtt a dolgozószobája és a sertésgondozási szakkönyve után. Óvatosan az ajtó felé araszolt, majd hirtelen keresztülsuhant rajta, és mire a nővére meg a sógora annyira felocsúdtak az iménti történet okozta kábultságból, hogy észrevegyék: a kilencedik gróf távozott körükből, ő már a földszinten járt. Az évek során, melyeket a szépnem előli meneküléssel töltött, szinte tökélyre fejlesztette a kámforrá válás technikáját.

3

A szobára, melyből ilyen ügyesen elillant, néhány percig halotti fátyolként borult rá a csend. Mintha csak Lord Emsworth New York éjszakai életéről tartott élménybeszámolója hallatán az ott tartózkodók mind megkukultak volna. Először Lady Hermione hangszálai rázták le magukról a bénaságot.

- Egbert!

- Igen, öreglány?

- Te mit gondolsz erről az egészről? Igaz lehet szerinted?

- Attól tartok, nagyon is igaz.

- Vedd figyelembe, hogy Clarence mindig mindent összezavar.

- De még mennyire! Amit ő mond, általában csak habókos hadovának veszem. Ha Clarence azt állítaná, hogy esik, még akkor sem hinném el neki, ha a szemem láttára öntené el a vidéket az áradat. Ebben az esetben azonban nem tudom, hogy vonhatnánk kétségbe a szavát. Úgy értem, az egészet Tipton szájából hallotta.

- Igen.

- Aki ráadásul még egy húszasra is megvágta.

- Bizony.

- Na ugye! A fiú nyilván spekulálni kezdett, és mindene elúszott, amikor a tőzsde összeomlott. Gondolom, nem ő az első milliomos, aki tönkrement, és nem is az utolsó.

Ezután mindketten gyászos hallgatásba burkolództak, majd Wedge ezredes köszörült egyet a torkán.

- És most mihez kezdesz, öreglány?

- Veronicának mindenképp el kell mondanunk.

- Hát persze! Hogy is hagyhatnánk Vee-t fejest ugrani egy olyan házasságba, ahol a jövendőbelije csak a sekrestye magasságában vallja meg neki, hogy egy huncut krajcárja sincsen. Lady Hermione rosszalló pillantást vetett rá. Úgy vélte, férjeura iménti megnyilvánulásából fájón hiányzik a tapintat - hiába, ezek a katonaemberek már csak ilyen faragatlanok.

- Ennek az égadta világon semmi köze sincs a pénzhez - jelentette ki határozottan. - Ha csupán arról lenne szó, hogy Tipton mégsem olyan gazdag, amilyennek hittük, egy rossz szavam se lenne rá. De Clarence szerint ráadásul még le is tartóztatták.

- Kíváncsi lennék, vajon hogy süllyedt idáig?

- Mit számít az? Talán csavargott, vagy kéregetett az utcán. De a lényeg: semmiképp sem hagyhatjuk, hogy Veronica egy börtönviselt emberhez menjen feleségül.

- Levélben írod meg neki?

- Személyesen fogom elmondani.

- Tényleg az lesz a legjobb!

- Csengess Beachnek, és mondd meg neki: szóljon Voulesnak, hogy amilyen gyorsan csak tud, álljon elő a kocsival. Még ma este Londonba kell vinnie engem.

- Öreg este lesz már, mire odaérsz.

- Igen, ahhoz túlságosan is késő lesz már, hogy beszélhessek Vee-vel, de reggel mindent elmesélek neki és ráveszem: írjon egy levelet Tiptonnak, amelyben felbontja az eljegyzést.

- Gondolod, hogy sikerül?

- Hát persze! Gondom lesz rá, hogy Veronica minél előbb megírja azt a levelet. Amilyen szófogadó gyermek, úgyis mindig azt teszi, amit mondok neki.

- Milyen igaz - mondta Wedge ezredes, aki e tekintetben le sem tagadhatta volna leányát.

A falhoz lépett, és megnyomta a csengőt.

Ötödik fejezet

1

Market Blandings azon aprócska mezővárosok egyike, melyekre teljes joggal büszke egész Shropshire megye. Pazar főutcája, mohlepte temploma, vörös bolttetői és ősrégi fogadói, melyek emeleti része kényelmesen elterpeszkedik az úttest fölött, egytől-egyig olyan helyi nevezetességek, melyeken az ember szívesen legelteti a szemét - különösen akkor, ha annak a látószervnek addig be kellett érnie a londoni W.l-es postakörzetben lévő Halsey Court mindennapos, sivár látképével.

Ahogy a vonatról leszállt, Samnek azonnal feltűnt, milyen bűbájos kisvárosba vetette sorsa, és mindjárt a rákövetkező napon megtapasztalta (amint az Emsworth Címer kertjében üldögélt jegyzettömbbel-ceruzával felszerelkezve), az ilyen kellemes környezetben mennyivel hamarabb rátalál a múzsa. Az írók körében különben is közszájon forog, hogy az alkotókedvet semmi sem pörgeti fel jobban egy alapos környezetváltozásnál. Halsey Chambersben Sam hiába törte magát, hogy papírra vesse Cirmibirmi cica kalandjait, minden igyekezete kudarcba fulladt, míg most a történet szinte magától íródott. Hamarosan azzal a megnyugtató érzéssel tehetett pontot a krónika végére, hogy a Csemetéink csekkjét úgyszólván a zsebében érezheti - hacsak a szerkesztőnek nem ment el teljesen az esze (ezzel a hivatással ugyanis gyakran együtt jár az agylágyulás).

Munkáját letudván, Sam gondolatai - mint általában minden, emberpróbáló feladaton túljutott írónak - a serital irányába terelődtek. Az előző esti vacsoránál már alkalma volt belekóstolni az Emsworth Címer sörébe, majd aznap ebéd után újból próbára tette; és mindkét alkalommal felségesnek találta. Felkelt a székről, s miután íróeszközeit visszavitte a szobába, a bár felé vette az irányt. Nagyjából ekkor szédelgett be oda Beach komornyik is - szederjes képpel és szemmel láthatólag teljesen elcsigázva.

Az ebédlőasztal körüli teendői végeztével Beachnek csak vacsoratájt kellett újból komornyikoskodnia, így aztán döngő léptekkel indult lefelé a blandingsi kastélyhoz vezető hosszú bekötőúton, majd a végére érvén átment a főkapun és kilépett az országútra. Feltett szándéka volt ugyanis, hogy dacolva az Egyenlítő felől áradó meleg légtömegekkel, a forrón perzselő napsütéssel, és figyelmen kívül hagyva az intelmeket, miszerint ajánlatos elkerülni a káros ibolyántúli sugárzást, kerek két mérföldet kutyagol az Emsworth Címerig, majd ugyanennyit sétál a kastélyba vissza.

Csak úgy hízott volna a kis Huxley Winkworth mája, ha megtudja, hogy e távgyalogló-bemutató tegnap reggeli maró kritikájának köszönhetően jött létre. A kíméletlen szavak akkor igencsak a komornyik elevenébe vágtak, hisz napnál világosabb volt, hogy sértő szándékkal ejtették ki őket - ám később, átgondolván az eseményeket, Beach belátta: bár a gyermek beszédstílusán akadna csiszolgatnivaló, mégis lehet, hogy igaza van. Talán tényleg túlontúl jól tartotta magát mostanság, s alkatán csak javítana, ha némileg áramvonalasabb volna. Egy komornyik legtöbbször csak egyhelyben ácsorog, és az ilyen mozgásszegény életmód mindig magában hordozza az elhízás kockázatát.

Ehelyütt felesleges részletekbe bocsátkoznunk, milyen gyötrelmeken ment keresztül Beach hosszú vándorútja során. (Csak a példa kedvéért ragadjuk ki közülük a homlokán gyöngyöző verejtéket, zihálva kapkodó lélegzetét, no meg a jobb talpán lévő hólyagot.) Ennélfogva a történetíró annál a résznél veszi fel az elbeszélés fonalát, amikor a komornyik az Emsworth Címer ajtajához érvén az ivóba sántikál, és lógó nyelvvel egy korsónyit rendel a csaposlánytól ama habzó nedűből, mely olyannyira elnyerte Sam tetszését. Beach úgy érezte, az átélt megpróbáltatások után igazán kijár neki ennyi frissítő.

A csaposlányt Marlene Wellbelovednak hívták, és George Cyril Wellbeloved, Lord Emsworth régebbi sertésgondozója unokahúga volt. Beach sohasem kedvelte George Cyrilt, akit még egy jellemtelen véglénynél is alávalóbbnak tartott - hisz arra sem képes, hogy a rangban felette állóknak megadja a kellő tiszteletet. Tudomására jutott ugyanis a kárhozatos tény, hogy az a hitvány alak nem átallt több ízben is a „vén dagadék", és az „őnagyképűsége" jelzőkkel utalni az ő magasztos személyére; ráadásul még mindig a fülében csengett ama iszonyatos „Hé, haver!" megszólítás, mellyel a másik egyszer a hozzá intézett mondandóját kezdte. A Császárnő levitézlett gondozójával tehát eleve kizárt bármiféle cimborálást - Marlene-t mégis hajlandó volt a kegyeibe fogadni. Így aztán, mikor némi felületes társalgás után elővette a célbadobós versenyen nyert ezüstórát, hogy megnézze, mennyi lehet az idő, és a csaposlány felkiáltott: „Hú, Mr. Beach, ugye megmutatja nekem?", a komornyik örömest beleegyezett. A láncot kiakasztván mellényzsebéből óráját a pultra tette, s közben lelkét szinte hájjal kenegette a lány gyerekes kíváncsisága.

Marlene - ahogy az egy jó csaposlányhoz illik - kuncogni kezdett, majd elragadtatva sikkantott fel:

- Juj de édi, Mr. Beach!

- Trófeának valóban csinos darab!

- És tényleg a célbadobós versenyen nyerte?

- Igen, ez egyszer mellém szegődött a szerencse.

- Szerintem igazán cuki kis óra!

Marlene épp megjegyezte, hogy: „Ami a célbadobást illeti, csak kevesen vetekedhetnek magával, Mr. Beach!", a komornyik pedig szerény kézlegyintéssel hessegette el magától a bókot, amikor a Market Blandings-i karhatalom szolgálatában álló Evans közrendőr az ivóba lépett. Kerékpárját odakint a falhoz támasztván, egy sört legurítandó tért be a kocsmába, mielőtt körútját tovább róná. Beach láttán azonban egy időre feledte porzó torkát - tudniillik tovább akarta adni neki azt a sikamlós kis történetet, melyet aznap reggel az őrszobán hallott a felettesétől.

- Üdv, Mr. Beach.

- Jó napot, Mr. Evans.

- Elmesélnék magának egy remek viccet.

- Hallgatom.

- Nem Marlene-nek való. Lépjünk ki egy percre, Mr. Beach.

A komornyik és a rendőr párosa pont akkor távozott az ivóból, amikor Sam az ajtóhoz ért. Semmiképp sem tudták elkerülni, hogy egymásba ne ütközzenek.

- Ezer bocsánat, uram - kért elnézést Beach.

- Az én hibám. Csakis az enyém. Szörnyen sajnálom - mentegetődzött Sam vidáman csengő hangon, mivel igencsak derűs és bizakodó hangulatban volt.

A kedélyállapotában bekövetkezett változást csak részben tudhatjuk be annak, hogy az írást befejezvén végre búcsút inthetett egy általa sosem kedvelt kismacskának. Leginkább a Gallie-vel Halsey Chambersben folytatott beszélgetés pezsdítette fel - ahogy mások is gyakran élénkebbé váltak, miután egy jót diskuráltak Gallie-vel. Eme eszmecsere után Samnek meggyőződésévé vált:

elég, ha találkozik Sandyvel, és mindketten őszintén kiöntik egymásnak a szívüket, akkor aztán minden félreértést végleg tisztázhatnak (mármint ha a kettejük közt nemrég lezajlott parázs veszekedést hívhatjuk félreértésnek). Ő majd elnézést kér Sandytől, amiért rézhajú kis pukkancsnak nevezte; a lány pedig tőle kér elnézést, amiért a gyűrűt a képébe vágta, és miután könnyek közepette újból csókot váltanak (a néhai Lord Tennysonnal szólva), máris szent lesz közöttük a béke.

Lelkében szemernyi kétely sem támadt Gallie kijelentésével kapcsolatban, amikor úgy jellemezte a helyzetet: „onnantól már egyenesben vagy". Tudta, hogy öreg barátjának száz százalékig igaza van, és az egész világot keblére tudta volna ölelni örömében. Akivel csak találkozott, mindenkit a szívébe zárt. Bár csupán futó pillantást sikerült vetnie arra a terebélyes alakra, akivel az ajtónál egymásba ütköztek, mégis szentül meg volt győződve arról: amint az embernek módjában áll őt közelebbről is megismerni, azonnal kiderül róla, nemcsak terebélyes volta miatt lehengerlő egyéniség. Evans közrendőrt is igen megnyerőnek találta, Marlene Wellbelovedot pedig egyenesen a csaposlányok csúcsának. Arcán sugárzó mosollyal és azzal a kéréssel járult Marlene elébe, ugyan adjon már neki egy kupával abból az elixírből, mely méltán öregbíti az Emsworth Címer jó hírét.

- Szép napunk van - jegyezte meg Marlene, miközben Samet kiszolgálta (mivel egyebek mellett még a társalgáshoz is káprázatos tehetsége volt). Az ilyen remek beszédtémákkal, melyek nemcsak baráti légkört teremtenek, de még a forgalmat is alaposan fellendítik, egy csaposlánynak illik villámgyorsan előrukkolnia - a habozást jobb, ha a sörre hagyja.

-      Egyszerűen csodálatos - értett vele egyet Sam. - Hahó, valaki netán egy órát ajándékozott magácskának? Csak nem ma van a születésnapja?

Marlene elnevette magát. Milyen kellemes, gyöngyöző a kacaja, gondolta magában Sam. Széles jókedvében talán még a táblán megcsikorduló kréta hangja is mennyei zene lett volna fülének.

- Ez a vén dagadék órája. A célbadobós versenyen nyerte.

- A vén dagadék alatt azt az urat érti, akivel az imént kis híján táncra perdültem az ajtónál?

- George bácsikám mindig csak így emlegette. George bácsi szörnyen szórakoztató tud lenni.

- Lefogadom, mindenki rekeszizomsérvet kap, ha ő egyszer elengedi magát. De hogy került az óra a pultra?

- Elkértem az öregúrtól. Most Evans rendőr kihívta, mert egy disznó viccet akar elmondani neki.

- És magácska nem ismeri véletlenül azt a viccet?

- Nem bizony.

- Akkor valamikor okvetlenül puskavégre kell kerítenem ezt az Evanst, hogy elmesélje nekem. Igen - vette kézbe Sam az órát -, csakugyan csinos kis darab. Még akkor is megjárja, ha célbadobálósdit kellett nyerni érte, ami az én szememben az egyik legpocsékabb időtöltés...

Sam bizonyára úgy fejezte volna be ezt a mondatot, hogy: „a világon", de csak néma tátogásra futotta tőle. Az Emsworth Címer ajtaja, mely szép időben mindig tárva-nyitva áll, egyenesen az útra néz; s a nyílásban, kerékpárját maga előtt tolva ekkor egy vörös hajú lány jelent meg. Sandy láttán Sam agyából úgy kiröppent minden sörrel, órákkal és csaposlányokkal kapcsolatos gondolat, mintha soha ott sem lett volna, és a lány nevét kiabálva kisüvített az ivóból. Sandy döbbenten hátrapördült, majd elkerekedett a szeme, ahogy észrevette Samet, aztán nyeregbe pattant és szélsebesen tovatekert. Sam pedig, miközben bajsza alatt néhány halk szitkot morzsolt el, a lány nyomába eredt - bár nem ringatta magát abba a hiú ábrándba, hogy sikerül utolérnie.

Futás közben ugyan megütötte a fülét valami szirénahangra emlékeztető süvöltés, de momentán nem ért rá foglalkozni vele.

2

A szirénahangra emlékeztető süvöltés, mely felett Sam oly közömbösen elsiklott, Marlene Wellbeloved ajkáról eredt. A lánynak néhány másodpercig ugyan a meglepetéstől földbe gyökeredzett a lába, de aztán hamar összeszedte magát, és ő is kiszaladt Sam után a szabad ég alá. Marlene csendes, nyugodtan folydogáló életét eddig semmi sem zökkentette ki ily durván medréből, mint az, hogy tulajdon szeme láttára elraboltak egy értékes zsebórát. Holmi vadnyugati csehóban komolyan elfajulhat a helyzet, ha néhány izgága cowboy amúgy istenigazából nekiáll összerúgni a patkót - ám az Emsworth Címer bárja egészen más lapra tartozott. Vendégkörét egytől-egyig olyan tisztességes polgárok alkották, mint Beach komornyik, John Robinson helybéli személyszállító kisiparos vagy Percy Bulstrode patikus. Fennállása óta első alkalommal lépték át küszöbét az imént szapora léptekkel eltávozott kuncsafthoz hasonló, hepciáskodó haramiák.

Fentiek alapján igazán érthető, ha Marlene-nek egy darabig a szava is elállt ijedtében. Majd azután, ahogy a döbbenet szülte dermedtség lekúszott hangszálairól, és azok újból formába lendültek, a lány az összes benne lévő feszültséget olyan átható visításban vezette le, mely hetedhét határban hallható volt, és az ott lakók körében még sokáig izgatott találgatásokra adott okot.

Beach és Evans közrendőr is igencsak izgatott lett, amint meghallotta Marlene visítását. Pár méterrel arrébb épp javában derültek a sikamlós kis történeten, és a lány hangja úgy érte őket, akár egy pár csatalovat a harcba hívó kürtszó. Mindketten látták, ahogy Sam elhagyja az ivót, majd az úton lefelé robog; mind ez idáig azonban fikarcnyi figyelmet sem szenteltek neki. Nyaktörő tempóját legfeljebb azzal magyarázták, hogy hirtelen eszébe jutott valami fontos találkozó. Amikor azonban hirtelen ráébredtek, hogy Marlene Wellbelovedot pont Sam távozása késztette visítozásra, azonnal tudták: valami bűzlik Market Blandingsben. A Marlene-féle higgadt, kiegyensúlyozott lányok sohasem kezdenek alapos ok nélkül ilyen átható süvöltésbe. Egy emberként eredtek futásnak a lány irányába; a mezőnyt Evans közrendőr vezette, mögötte néhány hosszal lemaradva Beach következett (a komornyik telt alkatánál fogva nem tartozott a jó vágtázok közé).

- Na? - érdeklődött szűkszavúan P. C. Evans, mivel ritkán koptatta feleslegesen a száját. Sasszemű megfigyelő lévén már feltűnt neki, hogy Marlene kétségbeesetten tördeli a kezét, és azt is igen ígéretesnek találta. Ez a mozdulat, vélte P. C. Evans, csakúgy, mint előtte az a dobhártyarepesztő visítás, egész biztosan jelent valamit.

- Jaj, Mr. Beach! Jaj, Mr. Beach!

- Mi történt, Miss Wellbeloved?

- Az a pasas meglépett az órájával! - tört ki Marlene, két kezével tovább hadonászva. - Egyszerűen zsebre vágta, aztán pedig meglógott vele!

Két főből álló hallgatóságára a lány szavai homlokegyenest ellenkezően hatottak. Beach rémületében szinte sóbálvánnyá vált, hiszen órája igencsak becses volt szívének. Fájó vesztesége eszébe juttatta azokat a régi költőket, akik folyton kedves gazellájuk elvesztése miatt keseregtek. A komornyik utoljára azon az estén érezte ilyen mélységesen feldúltnak a lelkét, amikor az egyik vacsoravendég vizet kért tőle a bordói borához. Az ehhez hasonló borzalmak gyakran gondolkodóba ejtették, vajon mivé is fajul a világ.

Evans viszont a csaposlány szenzációs bejelentésében sikeresen felfedezte az agyonreklámozott energiaitalok számos élénkítő hatását. Mialatt Beach búnak eresztette a fejét, a hatósági közeg örömében szinte a fellegekben járt. Minden falusi rendőr életét megkeseríti, hogy a helybeli garázda elemekből annyira kiveszett a kurázsi, szinte semmibe sem mernek belevágni. A New York-i Garrowayhez hasonló bűnüldözők jóformán alig bírnak a sok narkónepperrel, betörővel, meg azokkal a baltás szörnyekkel, akiknek „Hatot egy csapásra!" a jelszavuk - míg Market Blandingsben a rendőr napját már az is bearanyozza, ha lefülel egy póráz nélkül sétáltatott kutyát, vagy rendbontáson ér holmi részeg alakot szombat este. Evansnak utoljára hónapokkal ezelőtt sikerült valakit nyakon csípnie, és a bűnözési hullám fellendülése a legjobbat hozta ki belőle. Egy szempillantás alatt gépe nyergébe vetette magát, és olyan iramban kezdte tekerni a pedált, akár egy hatnapos bicikliverseny részvevője. Még arra sem szakított időt, hogy „Hö!" felkiáltást fűzzön a történtekhez - pedig az ilyen szokatlan eseteket általában ezzel szokta kommentálni.

Fáradozását nemsokára siker koronázta, mikor megpillantotta a körözött egyedet. Sam hamar belátta, milyen reménytelen dologra vállalkozott, amikor megpróbált gyalogszerrel utolérni egy tizenöt méteres előnnyel induló kerékpárost, ezért felhagyott az üldözéssel. Úgyhogy most az út közepén állt, s közben ajkáról néma monológ gyanánt olyasféle szavak peregtek alá, melyeket (amennyiben hangosan is kimondta volna, és a szerző papírra kényszerülne vetni őket) egy kéziratban sem hagyná bent a szerkesztő, pedig igencsak szabad szájú időket élünk.

Sam iménti napsugaras kedélyállapota gyökeres változáson ment keresztül. Öt perccel ezelőtt még bárki puszipajtásául fogadhatta volna, vagy gond nélkül besétálhatott volna egy Dickens-regénybe szereplőnek - most azonban már semmi jót sem nézett ki az emberiségből, s úgy vélte, e fajnak egyszer s mindenkorra befellegzett. Mikor a feléje kerekező Evans közrendőr a látómezejébe ért, Sam agyán keresztülcikázott a gondolat, hogy nála ellenszenvesebb külsejű alakkal még soha életében nem találkozott. Szakértői véleménye szerint ez a férfiú híján volt minden szerethető tulajdonságnak.

A jelek arra vallottak: a rendőr sem szimpatizál vele. Evans pillantásából csak a leggyatrább emberismerő következtetett volna arra, hogy gyengéd érzelmeket táplál Sam iránt. Arca olyan kőkemény volt, mintha csak gránitból faragták volna, és amint biciklijét a földre fektette, szemében baljós fény csillant. Akik a Távol-Keleten láttak már valaha tigrist vadászni, azokat a Sam felé közeledő Evans közrendőr óhatatlanul a prédájára épp lecsapni készülő nagymacskára emlékeztette volna.

- Hö - nyitotta meg a társalgást Evans.

Persze, erre egy udvarias „Magának is hö" lett volna a megfelelő válasz, de Sam figyelmét túlságosan lekötötték borús gondolatai, ezért csendben maradt. Mogorván Evans közrendőrre meredt. Sehogy sem fért a fejébe, minek akaszkodik a nyakába ez a fakabát. Nagyjából annyira hiányzott neki, mint egy púp a hátára.

- Nos? - érdeklődött röviden, összeszorított fogán keresztül szűrve át a szót. - Mit keres erre?

- Magát - felelte ugyancsak velősen a rendőr. - Mit csinált azzal az órával?

- Aztán milyen órával?

- Ezzel itt, ni - vágta rá Evans közrendőr, és egy ügyes csuklómozdulattal kilógó láncánál fogva előhúzta Sam zsebéből Beach ezüstóráját.

Sam megigézve figyelte; szeme utoljára kiskölyökként tapadt ilyen csodálattal a bűvészre, ha az a nézőktől kölcsönkért cilinderből előbb két nyulat, majd ráadásként egy aranyhallal teli gömbakváriumot varázsolt elő.

- Te jó ég! - kiáltotta. - Hisz ez a testes öregúr órája az Emsworth Címerből!

- De még mennyire, hogy az övé!

- Észre sem vettem, hogy zsebre vágtam.

Evans közrendőr merev arcizmai általában elég nehezen húzódtak nevetésre. Még az őrmester sikamlós kis története is csupán egy halvány mosolyt csalt ki belőle (pedig igazán remek sztori volt a maga nemében). Sam iménti kijelentése hallatán azonban harsány hahotára fakadt, majd miután kimulatta magát, gúnyosan elhúzta a száját. Mások esetleg azt mondták volna: „Micsoda maszlag!" - míg ő pusztán a következő megjegyzésre ragadtatta magát: „Hö!".

Sam belátta, hogy a dolog részletesebb magyarázatra szorul.

- Tudja, az úgy volt, hogy a csaposlány épp megmutatta nekem ezt az órát, amikor észrevettem, hogy Sa... ööö... szemem sarkából megláttam, hogy elmegy az ajtó előtt valaki, akivel pár szót akartam váltani, így aztán utána rohantam.

- Az órát meg szépen zsebre vágta.

- Csak valami gépies mozdulat lehetett. Merő szórakozottságból tehettem el.

- Hö!

Sam fortyogó indulatait valamelyest lehűtötte mardosó lelkiismerete. Bármennyire akaratlanul is tette, amit tett, mégis bűntudat fogta el, hogy gépies mozdulata egy értékes tárgytól fosztott meg valami jóravaló, derék polgárt. Ugyan továbbra is csak tömény undoritisz fogta el, valahányszor az emberiség felé terelődtek gondolatai, és cseppet sem hiányolta volna, ha az egész faj írmag nélkül kihal, mégis belátta, hogy a történtek rossz fényt vetnek rá és mentegetnie kell magát. Rosszallóan csettintett a nyelvével.

- Szánom-bánom. Máris megyek, és visszaviszem a gazdájának.

-      Majd én viszem vissza neki.

- Igazán megtenné? Milyen rendes magától! Az öregúr biztos jót derül majd az egészen. Együtt nevetnek majd rajtam.

- Hö!

Ez a „hö!" csak tovább fokozta Sam heves ellenszenvét. Az első perctől fogva ki nem állhatta ezt a kék egyenruhába bújt, tolakodó piaci legyet.

- Mindig csak ez a „hö"! Egyáltalán ismer maga más szavakat is ezen kívül? - csattant fel ingerülten.

- Hát persze - vágta rá a rend őre. Evans nemigen volt a villámgyors, frappáns visszavágások embere, de csak ritkán adódott a mostanihoz hasonló, remek lehetősége. Amikor folytatta, egy olyan komikus túltengő önbizalma áradt belőle, akinek színésztársa épp az imént adta szájába a végszót:

- Már hogyne ismernék. Például azt is, hogy „letartóztatom" - mondta, s azzal jó erősen megmarkolta Samet a vállánál fogva.

Ennél rosszabb időt keresve sem találhatott volna Sam vállának markolászására. Samnek már az is valóságos kínszenvedést jelentett, hogy egy olyan alakkal kénytelen bájcsevegni, aki az általa legvisszataszítóbb faj (mármint az emberiség) összes hibáját magában hordozza, és amikor ez a rémpofa nekiállt a kulcscsontját masszírozni, végleg betelt nála a pohár - ha ugyan élhetünk itt ezzel a kifejezéssel. Pavlov doktor bizonyára lenyűgözve figyelte volna azt a szép ívű reflexmozdulatot, mellyel Sam ökle előrevágódott, majd egy tompa puffanás kíséretében a hatósági közeg szemébe csapódott. Sam csupaizom testének minden erejét beleadta ebbe az ütésbe, melynek következtében Evans közrendőr először hátratántorodott, majd megbotlott egy kőben, végül eget-földet rázó robaj kíséretében elterült. (Ekkora csatazajhoz, az ember legalábbis úgy vélné, egész osztagnyi rendőr elterülése szükséges.) Sam pedig a kerékpár nyergébe pattanva elszáguldott a tetthelyről, méghozzá olyan eszeveszett sebességgel, melyre Beach legfeljebb forrófejű ifjúként volt képes - ám túlszárnyalni akkor sem tudta volna. Ha negyven évvel történetünk kezdete előtt Sam történetesen tagja annak a fiúkórusnak, ahol Beach is énekelt, és elindul azon a versenyen, mely a komornyik győzelmével végződött, hajszálra együtt érnek célba.

3

Ha az ember Market Blandingstől nagyjából hatvan méterre útnak ered egy helybéli rendőrtől eltulajdonított kerékpáron és kitartóan továbbteker az országúton, hamarosan a blandingsi kastély kapuja előtt lévő Blandings Parvához ér. Az eldugott kis falucskában néhány családi házikó, egy templom, egy parókia, egy vegyesbolt, egy kacsaúsztató és (a haladás oltárán tett egyedüli engedményként) egy benzinkút, no meg a Kék Vadkan fogadó található. Az utóbbinál ért véget Sam kiruccanása.

Az utolsó métereket már gyalog tette meg, mivel mielőtt még Blandings Parvába ért volna, eszébe jutott: minél hamarabb megszabadul ettől az arabs telivérként funkcionáló drótszamártól, annál jobb. Ebül szerzett kerékpárt sosem tanácsos sokáig bitorolni, különösen akkor nem, ha az korábban egy rendőr tulajdonát képezte. Ezért mintegy negyed mérfölddel az út vége előtt egy kerítéshez támasztotta, így aztán a Kék Vadkanba már olyan ártatlan képpel térhetett be, akárcsak valami aznap született bárány - nem pedig mint Enyveskezű, a hírhedt biciklitolvaj. Letelepedett a hűvös, félhomályos söntésben, és azon kezdett töprengeni, miként is került ekkora slamasztikába.

Azonnal ráébredt: ezekre a helyzetekre nem véletlenül mondják, hogy nyakig benne van. Hiába próbálta legalább maga előtt szépítgetni valamelyest a tényeket, mégis egyre csak oda lyukadt ki: nem elég, hogy megszökött az igazságszolgáltatás elől, de a törvény őrei valószínűleg máris bosszúszomjasan a sarkában lihegnek. Amint egymás után számbavette azt a temérdek bűnt, melyet elkövetett - ellopott egy órát, elkötött egy kerékpárt, a tetejébe még egy hatósági közeget is akadályozott munkavégzés közben, sőt, nyolc napon belül gyógyuló testi sérülést okozott neki -, a végén mindig csak arra jutott ki: örülhet, ha életfogytiglannal megússza.

Hiába törte a fejét, képtelen volt rájönni, mi legyen a következő lépése. A helyzet megoldása az övénél csavarosabb észjárást igényelt, de szerencsére akadt is a közelében egy ilyen zseniális koponya.

- Legyen szíves, adjon nekem egy darabka papírt meg egy borítékot - fordult a kocsmároshoz. - És tud valakit, aki elvinne egy üzenetet a kastélyba Mr. Galahad Threepwoodnak?

A kocsmáros kijelentette, hogy az ő Gary fia szívesen elviszi a levelet, ha kap érte hat pennyt.

-      Egy shillinget adok neki - mondta Sam.

Szűkös anyagi helyzete folytán ritkán dobálódzott könnyelműen a shillingjeivel; ám ha ennyit kóstál, hogy ahhoz az emberhez forduljon tanácsért, kinek lángelméje és találékonysága iránt egyre mélyebb tiszteletet kezdett érezni, akkor ez a shilling mégsem pusztán ablakon kidobott pénz.

Hatodik fejezet

1

Az éjszakai alvás és az ebéd előtt megivott koktél új lelket öntött Gallie-be - már ha kimerítette egyáltalán az előző napi hosszú autókázás. Mindig hamar visszanyerte erejét, mivel pompás egészségnek örvendett (melyet a láncdohányzás, az örökös éjszakázás és az alkoholfogyasztás inkább megacélozott, semmint aláásott volna). Olyan hányattatások után is eleven és energikus tudott maradni, melyek a mértékletesség apostolainak zömét annyira lestrapálják, hogy a karosszékhez támolyogva, lábukat feltéve kinyúlnak, akár a pertli.

Jó közérzetét csak tovább fokozta, amikor Sam nem sokkal ebéd előtt felhívta telefonon, hogy bejelentse: megérkezett az Emsworth Címerbe. Étkezés után Gallie Sandy keresésére indult, mert el akarta újságolni neki, miféle megpróbáltatások elé néz a közeljövőben, de csak Lord Emsworth dolgozószobájáig jutott. Az ajtó ugyanis hirtelen kivágódott, s a nyílásból őlordsága bukkant elő; dúlt arcvonásai és zsinórján vadul körülötte repkedő csíptetője mind arra vallottak: elege lett abból, hogy folyvást packáznak vele.

- Galahad - kiáltotta mérgesen -, ez már mindennek a teteje! Nem tűröm tovább, hogy elnyomjanak! Most már tényleg a sarkamra állok!

- Állj csak mindkettőre, kedves bátyám, ha épp úgy tartja kedved - felelte derűsen Gallie. - Ez itt a szabadság hona. De áruld már el, mitől borultál ki ennyire!

-      Az a Callender lány az idegeimre megy. Nem lehet kibírni azt a nyüzsgönc nőszemélyt! Még Baxternél is rosszabb.

Ez bizony igen súlyos vád volt. Lord Emsworth szent meggyőződése szerint ugyanis az őt maceráló, bosszantó és terrorizáló emberek közül olyan toronymagasan emelkedett ki a Kiváló Baxter (akit akkortájt szerencsére kerek háromezer mérföld választott el őlordságától, mivel épp egy pittsburghi milliomos zsoldjában állt Amerikában), melyet semmilyen jövendőbeli titkár nem lesz képes felülmúlni.

- Még azon a Briggs nevű némberen is túltesz.

Ezt a kijelentést sem lehetett csak úgy félvállról venni. Lavender Briggs, aki felmondása után Londonba ment gyors- és gépíró irodát nyitni, talán kevesebbet szekírozta a kilencedik earlt, mint Rupert Baxter, ám a Kiváló első helye egy ideig így is komoly veszélyben forgott.

- Szinte ki sem látszik már az íróasztalom a sok levél alól, amivel telepakolta, és váltig állítja, hogy mindegyikre azonnal válaszolnom kell. Olyasformán hozza oda nekem őket, mint valami nyüves kutya, amelyik az ebédlőbe viszegeti be a nyüves csontjait. Honnét veszi őket, elképzelni sem tudom. Mindenütt hatalmas halmokban állnak a levélkupacok!

- Így felduzzadt volna rajongóid népes tábora?

- Na és mit csinált a dolgozószobámmal? Minden csak úgy bűzlik a fertőtlenítőszertől, és az égadta világon semmit sem találok benne!

- Igen, láttam, amikor szépen rendbe tette.

- Talán úgy érted: mindent a feje tetejére állított benne. Egyenesen elképesztő - sopánkodott Lord Emsworth, miközben hangját megremegtette az önsajnálat. - Elmentem Constance húgom esküvőjére Amerikába, és hazaérvén (ahelyett, hogy végre egy kis nyugalomban lenne részem) mit látnak szemeim? Nem elég, hogy időközben egy másik nővérem hurcolkodott be a kastélyba, de ráadásul még egy vöröshajú, szemüveges hárpiát is a nyakamba szabadított, akinek feltett szándéka az őrületbe kergetni.

Együttérzése jeléül a nagyméltóságú bólintott egyet. Bár semmiféle gyógyírt nem ismert, amellyel enyhíthetné bátyja kínjait, Sandy érdekében azért mégis szólt pár jó szót.

- Túlbuzog benne a tettvágy, Clarence. Némelyik fiatal már csak ilyen, ha tönkre is teszi vele magát.

- Inkább engem tesz tönkre vele - vágta rá Lord Emsworth. Olyannyira elnyerte tetszését ez a riposzt (hisz ritkán sikerült ilyen sziporkázó replikákkal előrukkolnia), hogy megismételte: - Engem tesz tönkre vele.

Öccse ezt a kijelentést is megértő bólintással nyugtázta.

- Érthető, ha a kis fityfiritty folytonos nyüzsgése az agyadra megy - mondta -, de képzeld magad az ő helyébe: csak egy fiatal lány, aki szeretné megállni a helyét a nagybetűs Életben. Amikor az állásközvetítőnél megtudja, hogy pont a blandingsi kastélyban kínálnak neki munkát, elkerekedett szemmel kérdi tőlük: „Csak nem ez a híres-nevezetes Lord Emsworth lakhelye?". „De mennyire, hogy az!", felelik neki. Mire ő minden porcikájában remegni kezd, és döbbenten felkiált: „Jesszuskám! Akkor jobb, ha máris a markomba pökök, meg felkötöm az alsóneműt, és nem csak a lehetetlent, de még a csodát is azonnal elintézem, különben eláshatom magam! Ez az öregfiú tutira elvárja, hogy körbeugráljam!" Vedd számításba, Clarence: a leányzó amolyan félistenszerű tüneményt lát benned. Egész hőskölteményeket hallott már zengedezni rólad, és félelemmel vegyes tisztelettel néz fel rád. Az ő szemében te afféle átmenetet képezel holmi régi vágású keleti kényúr meg egy nagyapa között.

- Nagyapa? - visszhangozta őlordsága megbántva.

- Dédapát akartam mondani - helyesbített sietve Gallie. - De hogyha ennyi tennivalót sózott a nyakadba, jobb lesz, ha máris nekigyürkőzöl a levélírásnak.

- A Császárnőhöz indultam.

- Veled tartok. Bátran kijelentem: véleményem szerint semmi sem ér fel egy jó kis ebéd utáni kocaólhoz kocogással, amit még a méltán híres, Harley Streeten praktizáló dokik is csak javasolni tudnak. Te viszont szorulsz majd a fityfirittytől, ha rájön, hogy elbliccelted a házi feladatodat!

- Nem tűröm, hogy a tulajdon titkárnőm dirigáljon nekem! - kiáltotta Lord Emsworth dölyfösen.

Amint a boglárka-borította rét egyik eldugott zuga felé tartottak, ahol a Császárnő minden földi jóval ellátott lakrésze elhelyezést nyert, Gallie egy csattanós történettel vitt némi színt a társalgásba. Arról a lányról mesélt, aki egyszer kerek perec odavágta a jegyesének: „Nem tűröm, hogy dirigálj nekem!" - és miután szakítottak, beállt első hegedűsnek egy hangversenyzenekarba. A kilencedik earl viszont, mivel a csattanós történetek iránt éppoly lanyha érdeklődést tanúsított, mint általában a világ többi része iránt, tovább sorolta öccsének, miért is érzi Sandy Callendert oly elviselhetetlen nyűgnek a nyakán. Majd az ólhoz érvén egy darabig mindketten áhítatos csendben legeltették szemüket a nemes jószág dús idomain, míg csak valaki vidáman oda nem kurjantott nekik, s ahogy megfordultak, egy hosszú, cingár alakot láttak közeledni feléjük. A gyapotfejű Lord Emsworth csak érdeklődve pislogott rá, mivel sehogy sem sikerült felismernie ezt a fiatalembert (pedig nem sok víz folyt le azóta a Temzén, hogy utoljára találkoztak) - ám Galahad pompás arcmemóriával dicsekedhetett, s így rögtön rájött: az ott bizony Tipton Plimsoll, teljes életnagyságban, és jókedvűen visszakurjantott neki. Első perctől fogva őszintén kedvelte a fiút, néhanapján még az is megfordult a fejében: milyen szívesen beprotezsálná ezt a Tipton gyereket a Pelikán tagjai sorába, mármint, ha híres régi klubja még mindig meglenne.

- Hát te meg mikor értél ide, Tipton fiam? - érdeklődött.

- Halihó, Mr. Threepwood. Ebben a percben futottam be. Üdvözlöm, Lord Emsworth. A házban mondták, hogy valahol errefelé kóricálhat. Nem tudja véletlenül, merre lehet Vee?

Ez a név ismeretlen volt őlordsága előtt.

- Milyen Vee?

- Veronica Londonban van - felelte a nagyméltóságú.

- A nemjóját! És mikor jön vissza?

- Hát, azt bizony nem tudnám megmondani. Úgy hallottam, ruhatárát frissítendő ugrott fel a fővárosba, így nem hinném, hogy hamarosan viszontlátod. Jobb híján kénytelen leszel beérni velem. Mondd csak, jól utaztál?

- Kösz, príma utam volt.

- Remekül nézel ki!

- Mert úgy is érzem magam!

A kilencedik earl úgy vélte: ahhoz képest, hogy nemrég koldusbotra jutott, amikor mindene elúszott a tőzsdén, bámulatos, milyen jókedvűnek látszik ez a Tipton (kinek nevét némi nehézségek árán végre sikerült felszínre ráncigálnia az agya legmélyén megbúvó süllyesztőből) - nagyot nőtt előtte a fiú, amiért ilyen hősiesen tartja magát. Erről a lelkierőről Kipling egyik verse jutott eszébe, melyet a tiszteletes szavalt el azon a falusi rendezvényen, ahová Constance húga egyszer magával hurcolta, és valami olyasmiről szól, hogy ha mindig megteszed ezt meg azt, de sohasem teszel így meg úgy, akkor ember leszel, fiam (vagy legalábbis valami ehhez hasonló).

- Finom volt a kávé, Tipton? - kérdezte.

- Embereld már meg egy kicsit magad, Clarence! - szólt rá Gallie. - Hetet-havat összehordasz!

- Már hogy hordanék össze hetet-havat! - heveskedett őlordsága. - New Yorkban egyik este Tipton felhívott telefonon, és igen érdekes dolgokról beszélgettünk. Akkor mondta, hogy megy, és iszik egy csésze kávét, meg vesz hozzá egy szelet süteményt.

- Hogy is felejtettem volna el - mondta Tipton. - És ha már itt tartunk: jövök magának húsz dollárral!

- De kedves barátom!

- Amint a házba visszaérünk, máris kiállítok önnek egy csekket.

Lord Emsworth elszörnyedt.

- Ugyan, esze ágába se jusson nekem csekkeket írni! Hisz engem majd felvet a pénz, magának viszont minden centre szüksége van. Nyugodtan felejtse csak el az egészet. Tipton - magyarázta öccsének őlordsága - nemrég mindenét elvesztette a tőzsdén.

Galahad arca komor kifejezést öltött. Az imént már említettük, mennyire megkedvelte Tiptont, és csak a javát akarta; s mivel tökéletesen tisztában volt azzal, mit gondol Hermione húga a lánya kezére pályázó, nincstelen kérőkről, attól tartott: templomi egereket idéző anyagi helyzete folytán a fiú nősülési tervei kútba eshetnek. Miként a lányos anyák zöme, Lady Hermione is olyan vőről ábrándozott, akinek jócskán van mit a tejbe aprítania, és aki vagyona túlnyomó részét a családi kasszában tartja.

- Ez komoly? - kérdezte aggodalommal teli hangon.

Tipton felnevetett - látszott rajta, milyen jól mulat ezen a feltevésen.

- Már hogy lenne az! Attól tartok, Lord Emsworth valamit félreértett New Yorkban akkor este. Én soha életemben egy fityinget sem vesztettem a tőzsdén. Az a húsz dolcsi csak arra kellett, hogy a haverommal együtt kiszabaduljak a hűvösről. Ugyanis ott ültem üres zsebbel, mert előzőleg lenyúlták a pénztárcámat. Egy zsaru pedig megpendítette, hogy óvadék ellenében kisétálhatunk - mármint ha képes vagyok ennyit legombolni valami balekról. Ideális alanyként Lord Emsworth neve jutott az eszembe.

A magyarázatot meghallván Gallie-ben egyre szilárdabbá vált a meggyőződés: Tipton pontosan az a fajta fiatalember, akit a Pelikánban minden egyes régi klubtag tárt karokkal fogadott volna.

- Á, szóval bekasztliztak?

- Egészen a tömlöc fenekére hajítottak!

- Részeg randalírozás vádjával?

- Mi másért?

- Értem. - Ahogy azokra a régi szép időkre gondolt, amikor még ő maga is ifjú és bohó volt, Gallie-n nosztalgikus hangulat lett úrrá. - Fiatalkoromban engem is fúrton-fúrt hűvösre tettek azzal, hogy részegen randalíroztam. Ha ott iddogáltam a régi Gardéniában (már sehol sincs, rég lerombolták, és bármilyen hihetetlen, de egy baptista templomot húztak fel a helyén), akkor szinte menetrendszerűen lecsuktak. Amolyan örökös bajkeverőnek számítottam a Gardéniában, ahol a kidobóemberek vad kézitusában döntötték el, melyiküket éri aznap a megtiszteltetés, hogy kihajíthat. Néhány ritka kivételtől eltekintve pár zsandár mindig javában ott szobrozott a járdán, s ahogy az ajtón keresztülsüvítettem, szinte azonnal nekem estek. Akkoriban mindig úgy éreztem, rossz formában vagyok, ha már két rendőr is a rabszállítóba bírt tuszkolni engem, míg egy mögöttünk a kalapomat hozta. Mondd csak, milyenek a New York-i cellák? Többször is jártam odaát, de bármilyen furcsa, az amerikai fakabátok egyszer sem csuktak le. Gondolom, az ottani dutyik nem sokban különböznek az angol sittektől. A párizsi fogdákat viszont jobb elkerülni, mert szörnyen kényelmetlenek. Emlékszem, egyszer épp a Bal Bullier mulatóban végeztem egy kis vérpezsdítő testmozgást, aztán...

De bármilyen szórakoztató történetet is kerekített volna belőle - amely bizonyára tele lett volna az ifjabb nemzedék számára hasznos, épületes jótanácsokkal -, a nagyméltóságú mégsem jutott a végére, mivel ekkor egy jól megtermett, csupaizom, kezeslábast viselő alak bukkant fel a láthatáron, amint öles léptekkel feléjük közeleg. Nem más, mint Monica Simmons, aki ebédjét elköltvén visszatérőben volt az ólhoz. Oroszlánokat megszégyenítő hangerejű bömböléssel köszöntötte munkaadóját, mely mennydörgésként robajlott végig hegyen-völgyön.

-      Hallottam, hogy megjött, Lord Emsworth - harsogta. - Gondolom, mennyire örül, hogy újra itthon lehet. Mindig mondtam: mindenütt jó, de legjobb itthon. Ugye, milyen jól néz ki a mi kis rifi-röfink?

- Remek formában van - értett vele egyet őlordsága.

Hangjából őszinte lelkesedés csendült ki. Régebben mind őt, mind Galahad öccsét komoly kétségek gyötörték azzal kapcsolatban, vajon mennyire lesz képes ellátni Monica Simmons a disznógondozás fontos feladatát, mivel rossz szokásai közé tartozott, hogy kis rifi-röfinek titulálta a Császárnőt. Gallie meg is jegyezte: ez a frivol hangnem akár azt is jelentheti, hogy Monica még nem elég érett ilyen komoly, felelősségteljes beosztás betöltésére. Az a lány, tette még hozzá, aki ma ilyen lazán lekisrifi-röfizi a megyei mezőgazdasági vásár háromszoros ezüstérmesét, holnap ugyanilyen könnyedén megfeledkezhet a nemes jószág ebédjéről. És egyetlen lelkiismeretes hízó sem engedheti meg magának, hogy étkezések idején a vályútól távol maradjon (miként azt Augustus Whipple monumentális művében is olvashatjuk). Ha a napi betevője nem éri el a kívánatos ötezer-hétszáz kalóriát (amely mintegy két kiló fehérjéből és nagyjából tizenegy kilónyi szénhidrátból áll), akkor hiába is strapálja magát.

Ám ezt az aggodalommal teli időszakot rég maguk mögött tudták. Őlordságának most már a szeme sem rebbent a kis rifi-röfi jelző hallatán. Monica Simmons nemcsak tovább öregbítette a mezőgazdasági egyetem jó hírét, ahol diplomát szerzett, de még azzal is remekül megbirkózott, hogy Blandings Császárnőjét kirobbanó formában tartsa - ami igencsak emberpróbáló feladat.

Miss Simmons felfogása szerint azonban napi teendői nem értek véget a kalóriadús étkek bevitelével a Császárnő bendőjébe. Következő szavai tanújelét adták: egyéb bokros teendői mellett még a díjnyertes jóllétét is a szívén viseli.

- Igaz is, Lord Emsworth - mondta. - Kis híján elfelejtettem megkérdezni: ki a csoda lehet az a szörnyű kiskölyök, akinek az ábrázata leginkább egy züllött aszalt szilvára emlékeztet?

E ravasz, fogós kérdés őlordságát igencsak zavarba ejtette, mivel ilyen külsővel senki sem jutott az eszébe - az öccsére maradt, hogy a talányra fényt derítsen. Fenti személyleírás Gallie szerint ugyanis olyan valósághű képet fest Dame Daphne Winkworth Huxley fiacskájáról, hogy azon még a legkényesebb stiliszta sem találna javítani valót.

- De miért hozta szóba azt a kis rémséget? - kérdezte. - Mivel sikerült így előtérbe tolakodnia?

- Örökösen erre eszi a kórság, mert szabadon akarja engedni a Császárnőt.

- Mordizomadta! - kiáltott fel döbbenten Lord Emsworth.

- Tegnap is és ma reggel is rajtakaptam, amint az ól zárja körül babrál.

- Legközelebb, amikor tetten éri, csak a fejét üsse, hogy meg ne sántuljon!

-      Inkább majd jól sárba döngölöm a képét.

- Sandy Callender viszont a te képed fogja sárba döngölni, Clarence, ha nem mégy vissza és írod meg azokat a leveleket - jegyezte meg Gallie. - Gyere csak szépen. Bezárt a bazár.

2

Miután édeskettesben hagyták Monica Simmonsszal, Tipton szakértő szemmel végigmustrálta a lányt, de ama mágikus vonzerőből, amely olyan mély benyomást tett Wilfred Allsopra, egy jottányit sem sikerült felfedeznie. Készséggel elismerte ugyan, hogy ha valami megvadult bika rontana rá, vagy huligánok esnének neki bokszerrel meg rugós késsel, akkor boldogan tudná Miss Simmonst a maga oldalán - hiszen a lány két vaskos karja az acélsodronyéval vetekedő erejű izmokat sejtetett -; de nagyítóval sem látta meg benne az ellenkező nem képviselőinek szívében gyengéd érzelmeket ébresztő tüneményt. Igazság szerint a barátjuk szerelmével először szembesülő férfiak zöméhez hasonlóan neki is az jutott eszébe: ha választhatna aközött, hogy a) feleségül veszi ezt a hajadont, vagy b) hordóba zárva átkel a Niagara vízesésen, habozás nélkül az utóbbi mellett döntene.

Azonban Tipton jól tudta, Wilfrednek erről egész más a véleménye, így hát nekigyürkőzött, hogy lehetőség szerint minden követ megmozgasson az érdekében - persze barátjával ellentétben ő nem mellébeszéléssel fogja tölteni az időt. A dutyiban elmeséltek alapján ugyanis Willie udvarlás helyett csak kertelt, abban bízva, hogy türelem előbb-utóbb Monicát terem; és Tipton hevesen ellenezte az ilyen „lassú-víz-partot-mos" alapon zajló széptevést. Szilárd meggyőződése szerint szívügyekben kizárólag nyílt kártyákkal szabad játszani, hiszen csak az vezet eredményre.

- Jól meghízott ez a disznó - jegyezte meg könnyedén, előkészítve a talajt a komolyabb beszédtémáknak.

- A hízósertések között nemcsak Shropshire-ben, de még Herefordshire-ben, sőt, Dél-Walesben sincs párja - jelentette ki büszkén Monica.

- Látom, ez a jószág aztán nem az éhkoppot nyeli.

- Bizony, uram, magának fikarcnyi esélye sincs böjtölésen érni a mi kis rifi-röfinket. Mottója ugyanis, ha eszem - leszem; és az sem izgatja, ha egyre jobban reng a háj rajta. Ugye, maga az a pasas, aki nemsokára elveszi Veronica Wedge-et?

- Személyesen. Plimsoll a nevem. Tipton Plimsoll.

- Az enyém pedig Monica Simmons.

- Mindjárt gondoltam. Willie Allsop a minap sokat mesélt nekem önről.

- Tényleg?

- És meg kell vallanom, szinte lírai hangnemet ütött meg önnel kapcsolatban. Az egekig magasztalta. Akkor sem lehetne jobban oda önért, ha az idei Miss Amerika cím nyertese lenne.

No már most, ami az elpirulást illeti, Monica Simmonsnak nem volt könnyű dolga. Hivatása, a disznógondozás velejárójaként ugyanis arcának jelentős részét sár pettyezte be. Igazán nem várható el az ember lányától, hogy megőrizze arcbőre üde hamvasságát, amikor éjt nappallá téve az ól körül robotol. Ha Gallie szerint Lord Emsworth dolgozószobájának takarítása közben Sandy Callender leginkább egy porlepte vándorra emlékeztetett, akkor Monica viszont úgy festett, mint aki iszapbirkózó versenyen vett részt. Mindezen gátló körülmények dacára a felszíni lerakódás mélyén Tiptonnak sikerült némi arcpír nyomára bukkannia. Ráadásul hegedűtok méretű topánjának orrával a lány szemérmesen túrni kezdte a gyepet. Eme biztató jelekből bátorságot merítvén, Tipton így folytatta:

- Egy szó mint száz - bökte ki nyíltan (félretéve immár az összes kertelést, és abbahagyva a köntörfalazást) -, a kölyök teljesen önbe habarodott; leghőbb vágya teljesülne, ha ön ezentúl Monica Allsopként írná alá a nevét.

A Miss Simmonshoz hasonlóan erőteljes felépítésű lányok nem képesek riadt őzike módjára felszökkeni, de Monica azért szemlátomást minden porcikájában remegni kezdett. Ajkáról a Császárnő röfögésére erősen emlékeztető hang rebbent, és két szeme addig tágult, míg végül elérte az átlag levesestányér méretét. Pár percig szóhoz sem jutott meglepetésében, s amikor összeszedte magát, akkor is csak fojtott suttogásra tellett tőle.

- Ez nem lehet igaz!

- És miért nem? Szerintem minden olyan világos, akár a vakablak. Mi olyan hihetetlen ebben?

- Hiszen ő annyival felettem áll!

- Ugyan már! Önnél legalább fél fejjel alacsonyabb.

- Úgy értem, sokkal eszesebb nálam.

- Honnan veszi, hogy Willie Allsopnak esze is van?

- Olyan értelmesnek látszik.

- Akárcsak én, de a látszat gyakran csalóka. Lehet, hogy Willie okosnak látszik, de nekem elhiheti: csak annyi a sütnivalója, mint egy átlag tökfejnek. De kis barátunk agykapacitását egy időre félretéve, most inkább arra vagyok kíváncsi, milyen is az ázsiója önnél. Mit felelne, ha Willie megkérné a kezét? Rávágná a boldogító igent, vagy csak gúnyosan elhúzná a száját, és foghegyről odavetné neki: „Szűnj már meg, te kis vakarcs!"?

A sár leple alatt Monica Simmons arcát heves véráram öntötte el. Lerítt róla, hogy Tipton utolsó szavai igencsak elevenébe vágtak.

- Mr. Allsop egyáltalán nem egy kis vakarcs!

- Pedig ő annak tartja saját magát. Pontosan ezeket a szavakat aggatta magára, amikor önről beszélgettünk. Idézem: „Monica olyan lenyűgöző jelenség, én meg csak egy kis vakarcs vagyok." De ön mintha jobb véleménnyel lenne róla; olybá vehetem tehát, hogy jók a kölyök esélyei önnél?

- Ha úgy érti, akarok-e a felesége lenni, akkor a válaszom: igen. Ha megkér, a keblére vetem magam örömömben.

- Szerintem ez nem valami jó ötlet. Már ne vegye személyeskedésnek, de míg ön elég masszív felépítésű, Willie amolyan nyápic kis legényke - még kárt tenne benne. De a kézfogót illetően egyetértenek, és csak ez számít. Akkor ezt sikerült is tisztába tennünk. Máris megyek, és mindent elmondok neki.

- Igazán megtenné?

- Már itt se vagyok!

- Jaj, Mr. Plimsoll!

- Kiskegyednek csak Tipton.

- Jaj, Tipton!

- Vagy még inkább Tippy!

- Jaj, Tippy, maga egy angyal!

- Igazából egyik haveromra hajazok. Ön ugyan nem ismeri, de Garroway közrendőrnek hívják - mondta Tipton.

- Miután már zsenge gyermekkoromban kiscserkésznek álltam, úgy tűnik, képtelen vagyok meglenni a napi betevő jócselekedetem nélkül. Most pedig megyek, és előkerítem Willie-t.

3

Wilfred Allsop előkerítése nem tartozott a könnyű feladatok közé, mivel Dame Daphne Winkworth nemrég sarokba szorította a fiút a teraszon. Az iskola-igazgatónő szerette alaposan kiismerni a tanárait, így aztán egy teljes órán keresztül faggatta Willie-t, aki a kihallgatást követően visszavonult a szobájába, hogy hideg vizet locsoljon a halántékára. Mire végül előkecmergett onnét és kicsit már jobban érezte magát (bár az átélt megpróbáltatások azért nem múltak el nyom nélkül felette), elsőként mindjárt Tiptonba botlott, aki már csaknem feladta az utána indított hajtóvadászatot.

Természetesen hatalmas ovációval üdvözölték egymást. Hiszen azóta nem találkoztak, hogy a New York-i rendőrkapitányság előtt kölcsönös jókívánságok közepette elváltak egymástól, és mindegyikük fején átfutott a gondolat, mennyire előnyére változott meg a másik időközben. Wilfred akkor Tipton egész arcát betegesen sápadtnak látta, amely a korai némafilmeket idéző módon vibrált előtte - és Tipton is hasonló benyomásokat őrzött barátja fizimiskájával kapcsolatban. Persze még így sem indulhattak volna nyerési esélyekről ábrándozva egy férfi-szépségversenyen (hacsak nem Garroway közrendőr az egyedüli vetélytársuk), de hangyányit jobban néztek ki, mint legutóbb.

Amikor két jó barát némi távollét után ismét összefut, a beszélgetés általában azzal veszi kezdetét, hogy mindketten a rég nem látott, közös ismerősök felől érdeklődnek. Tipton Plimsoll és Wilfred Allsop azonban mindössze egyszer találkoztak és Garroway rendőr számított az egyetlen közös ismerősüknek, így aztán pár mondatot váltván arról az aranyszívű hatósági közegről, túl is estek ezen a bevezetőn. Ennélfogva Tipton szinte rögtön a tárgyra térhetett, hisz mindig szeretett a lehető leghamarább előrukkolni vele.

- Képzeld, Willie-kém - vágott bele egyenesen a közepébe -, pont attól a Simmons nevű tyúktól jövök. Igazán remekül eldiskuráltunk.

Wilfrednek elborult az arca. Már máskor is barátja szemére kellett hánynia, hogy az általa hőn szeretett lányról beszélvén túlságosan frivol szavakat enged meg magának. Tiptonnak ugyan ez volt egyetlen hibája, ám az ilyesmi akkor is főbenjáró bűn.

- Ha lennél szíves kerülni a „tyúk" szó használatát Miss Simmonsszal kapcsolatban! - jegyezte meg hűvösen.

- Elnézést. Valahogy kicsúszott a számon. Azt akartam mondani, hogy csevegtem egy jót szíved icipici csücskével, és szenzációs híreket hoztam. Úgy tűnik, te vagy álmai szép, szőke hercege!

- Micsoda!?

- Legalábbis nekem ezt mondta. Nagyon jó vagy nála. Ha nem is jelentette ki kereken, hogy akár tűzbe menne érted, szerintem habozás nélkül megtenné. Elárulta, amint megkéred a kezét, a kebledre veti magát örömében. Ennél többet kívánni sem lehet!

Wilfrednek elkerekedett a szeme, nagyot nyelt, és fordult vele egyet a világ.

- Csak szédítesz engem!

- Ugyan már. Sem én, sem a lány nem szédítünk téged. Csak annyit kell tenned, hogy odamész hozzá, megtörlöd az arcát, aztán a karjaidba zárod és kész.

Bár az imént vázlatosan ismertetett napirend teljesen lenyűgözte Willie-t, mégis vacillálni kezdett.

- A karjaimba zárom?

- És megcsókolod. Előtte persze nem ártana kicsit kivakarnod a sárból. Igazság szerint az egész nőt tetőtől-talpig jó alaposan le kellene csutakolni. Wilfred megrázta a fejét.

- Ez nekem nem megy!

- Miért nem?

- Tudod, a zabszem...

Tipton megértően mosolygott.

- Én is szóról-szóra ezt mondtam annak a Prudence Garland nevű lánynak, amikor arra biztatott: kérjem meg Vee-t, hogy legyen a feleségem.

- Mármint Prücsök unokahúgom?

- Még egy unokahúg? Kiterjedt a te kuzinjaidnak köre, ó.Willie!

- Prücsi Dora nénikém lánya. Hozzáment egy Bill Lister nevű ürgéhez. Amolyan autóscsárda-féleségük van Oxford közelében.

- Ja. Emlékszem, mindketten azt akarták, szálljak be az üzletükbe némi kápéval, de én fürgén leléceltem és olcsón megúsztam. Szóval, az a Garland nevű lány is épp itt volt, amikor Veronica meg én megismerkedtünk, aztán egy szép napon félrevont, és azt kérdezte tőlem: „Mr. Plimsoll, ugye maga szereti Vee-t?"

- Mire te...?

- Egy darabig adós maradtam a válasszal, mert ha az ember nagyban lefelé potyog, akkor nemigen kotyog. Ugyanis épp a terasz falán ülve beszélgettünk, és annyira meglepett, amit mondott, hogy megbillentem, és érett gyümölcsként aláhulltam. Helyemre visszacsücsülvén aztán töredelmesen megvallottam neki, hogy szeretem Vee-t. „Hát akkor miért nem kéri meg a kezét?", kérdezte az unokahúgod, mire én, akárcsak te az imént, rávágtam, hogy nincs hozzá merszem. És tudod, akkor mivel hozakodott elő?

- Halvány fogalmam sincs.

- Azt mondta, mindjárt merész leszek, ha lány kérés előtt bedobok pár felest.

- És te szót fogadtál?

- Bizony, és mindjárt más színben láttam a világot! Szinte újjászülettem, és nagy lendülettel láttam dologhoz.

- Erélyes és határozott lettél?

- Mi az, hogy!

- És megkérted Vee-t, legyen a feleséged?

- A „ráparancsoltam" szó jobban passzol ide. Egyszerűen meghagytam neki, mihez tartsa magát.

- Egész pontosan mit mondtál?

- Ha jól emlékszem, azzal indítottam, hogy: „Én édes párom!". Igen, ez az. „Én édes párom!" Egy darabig kacérkodtam a gondolattal, hogy azt mondom neki: „Lelkem fele!", de aztán elvetettem, mert fenemód fellengzős frázis. De sose emészd magad a párbeszéden. Nem az a lényeg. Minden a „karjaiba zár és megcsókol" részen múlik. És hogy lásd, kivel van dolgod, Willie-kém, a jó tanácson kívül még egy csordultig teli flaskát is kapsz tőlem, ami per pillanat a kocsim kesztyűtartójában lapul. Lazán csúsztasd a zsebedbe, és pár perccel a lánykérés előtt ürítsd fenékig. Mintha kicseréltek volna.

Egy pillanatra Wilfred Allsop arca kigyúlt, akárcsak a költő Shelley-é (akire Willie egyébként is oly sokban emlékeztetett), amikor hirtelen ráébredt, hogy a „víg szellem" és a „messze mennyen" milyen remekül összecsengenek - no nem mintha tényleg olyan jól rímelnének; különben is ezekből az ódákból nagyjából tizenkettő egy tucat... Ám Wilfred öröme kérészéletűnek bizonyult. Kétkedve simított végig az állán.

- Éppenséggel megreszkírozhatom...

- Reszkír nuku. Jófajta skót whisky.

- Csak Dame Daphne Winkworth jutott eszembe.

- Ki fia-borja ez a spiné?

- Igazgatónő abban az iskolában, ahol ének-zenét fogok tanítani.

- Hát persze. Már akkor este New Yorkban is beszéltél róla. De mi köze neki ehhez?

- Dame Daphne is itt van, a kastélyban. Ha piálni lát, úgy kirúg, hogy a lábam se éri a földet. És ugyan távolról se nevezném valami kellemes melónak a zenei alapok belesulykolását egy rakás gülüszemű csitri fejébe, de bármilyen rémséges, akkor is munkának számít, és fizetség jár érte. Szerinted még így is megéri megpróbálnom?

- Tinta nélkül ne is reméld, hogy dűlőre jutsz Monicával! Mikor akarsz beszélni vele?

- Talán holnap reggel.

- Majd szólok neki, hogy számítson rád.

- De még mindig a frász kerülget a Winkworth nyanya miatt.

- Nyugi. Majd én teszek róla, hogy ne legyen módja abajgatni téged. A nyakába varrom magam és hagyom, hogy lyukat beszéljen a hasamba.

- Igaz barátom vagy, Tippy.

- Igyekszem megtenni, ami tőlem telik. Akkor ezt elboronáltuk. Ne fussunk át még egyszer a forgatókönyvön, csak hogy lássuk: betéve tudod az egészet?

- Nem bánom.

- Odamégy a lányhoz.

- Odamegyek hozzá.

- Karjaidba zárod.

- Karjaimba zárom.

- Megcsókolod.

- Megcsókolom.

- És rebegd a fülébe, hogy: „Én édes párom!" Hidd el, az egész pofonegyszerű. Behunyt szemmel is meg tudod csinálni.

Hetedik fejezet

1

Sosem kellemes egy lánynak, ha rájön: valaki folyton a nyomában jár. De ha már mindenáron követni kell őt valakinek, akkor is sokkal jobb néven veszi, ha az más, mint a férfi, aki nemrég rézhajú kis pukkancsnak nevezte. Amint Market Blandingsből visszaérve a bejárati ajtón a kastélyba lépett, csak úgy forrt Sandyben a düh, meg ette a méreg, és még számos kellemetlen érzés dúlt benne. Hatalmas, fojtogató gombócot érzett a torkában. Majd hanyatt vágódott meglepetésében, hogy ott látta meg Sam Bagshottot, ahol egyetlen Sam Bagshottnak sem lett volna semmi keresnivalója; és ezen még mindig nem sikerült túltennie magát.

A bejárati ajtó a kastély hatalmas előcsarnokára nyílt, melynek túlsó végén Sandy beléptekor egy inas jelent meg. Vörös zsinórtekercset tartott a kezében, egyik végét a falon lévő karikába fűzte, majd átment a szemközti falhoz, hogy oda is felerősítse. Ezután szembeötlő helyre két táblát aggatott. Az egyikre azt írták nyomtatott nagybetűkkel:

SZÍVESKEDJENEK A SORBAN MARADNI

A másikra pedig azt, hogy:

TILOS A DOHÁNYZÁS

Ezzel végezvén leporolta a kezét, és olyan elégedett képpel lépett hátra, mint aki tökéletesen tisztában van vele, milyen derekas munkát végzett.

Eme különös tevékenység annyira meglepte Sandyt, hogy rövid időre még a levakarhatatlan Samről is megfeledkezett. Később ugyan még törni fogja rajta a fejét, miként szabadulhatna meg tőle, de közben azt akarta kideríteni, mi a csoda ez az egész. Amikor kérdésével az inashoz fordult, a férfi arcán az olyan mester elnéző mosolya jelent meg, aki éppen valami zöldfülű tanonc beavatására készül.

- A nyílt napra készülünk, kisasszony.

- Az meg micsoda?

- A kastély minden csütörtökön megnyitja kapuit a jónép előtt. Mr. Beach vezeti körbe őket.

- Sokan eljönnek körülnézni?

- Ebben a melegben sáskarajként lepik el a vidéket. Múlt héten három autóbusz meg egy rakás iskoláslány járt minálunk.

- Én pénteken érkeztem, úgyhogy lemaradtam róluk.

- Mázlista - jegyezte meg az inas. Komor tekintetével mintha csak a múlt borzalmain merengett volna. - Jól húzza meg azt a kötelet, Thomas - tette még hozzá, amikor egy másik inas lépett a csarnokba, újabb felirattal a kezében, melyen az állt, hogy:

KÉRJÜK, NE NYÚLJANAK

A KIÁLLÍTOTT TÁRGYAKHOZ

- Legutóbb pár fruska átmászott rajta, és vérlázító szemtelenséggel a kandallórácsra telepedett.

Hirtelen megrázó felismerés hasított Sandybe. Csak most jutott el a tudatáig, valójában mit is jelent az, hogy minden csütörtökön megnyílnak a kastély kapui a jónép előtt.

-      Bárki eljöhet ide a nyílt napon?

- Az égvilágon bárki, ha van rá fél koronája, kisasszony - felelte az inas, majd újból rántott egyet a kötélen.

Amint a könyvtárszoba felé tartott, hogy alaposan rendbe tegye és kitakarítsa, Sandy arcán elgondolkozó kifejezés jelent meg. Bizony, jócskán volt is neki min törni a fejét. Gallie egész biztosan említést tett Samnek a nyílt napról, és ahogy öreg barátját ismerte, egyúttal arra is felhívta a fiú figyelmét: milyen remek alkalma lesz bevenni magát a házba. És ha Sam, az a tolakodó fráter egyszer beteszi ide a lábát, előbb-utóbb óhatatlanul összefutnak. A fiú biztosan megállja dohányzás nélkül, még a kiállított tárgyakhoz sem nyúl hozzá - de Sandy bármibe lefogadta volna: a sorban maradni már nem szíveskedik. Nemhogy egyetlen komornyik meg két inas, de még száz ló sem tartja vissza Samet, ha a fiú egyszer amúgy istenigazából nekiáll mindent tűvé tenni érte, amíg csak rá nem talál.

És Sandy hátán csak úgy futkosott a hideg, ha arra gondolt, hogy Sam rátalálhat. Egyáltalán nem akarta látni a fiút, még messzelátón keresztül sem. Csupán azt akarta tőle, hogy egyszer s mindenkorra hurcolkodjon ki az életéből. Bár maga előtt sem tagadta: Sam hiánya nagyjából olyan tátongó űrt hagyott benne, melybe nyugodtan elkezdhetnék lerakni egy felhőkarcoló alapjait - de hát ezen már úgysem lehet segíteni. Idővel ez a fájó seb majdcsak beheged valahogy; ám ha mégsem lelne gyógyírt bajára, akkor is jobb lesz neki egy olyan ember nélkül, aki olyasmiket volt képes a fejéhez vágni, mint Sam a legutóbb.

A könyvtárszobába érve Sandy gépiesen folytatta a takarítást. Könyveket porolt le, iratokat rendezgetett, ám közben végig másutt járt az esze. Minden gondolata akörül forgott, hogyan kerülhetné el ezt a kínosnak ígérkező találkozót valahogy. A megoldás akkor kezdett derengeni előtte, amikor épp a szenesvödör aljáról kotort elő egy munkaadójának címzett levelet (mely rejtélyesen e felette merész helyre keveredett), ezért Lord Emsworthhöz sietett.

Őlordságát alaposan megrázta a dolgozószobába toppanó Sandy látványa. Veszélyt szimatolt. Elfogult szemében titkárnője pontosan úgy festett, mint aki azért jött, hogy megint egy rakás mielőbb megválaszolandó levelet sózzon a nyakába. Hacsak meg nem csalja a szeme, mintha lenne is nála valami gyanúsan levélnek látszó papíros. Lélekben már megadta magát a sorsának, így aztán, amikor a lány végül megszólalt, csak úgy itta Sandy minden szavát.

- Ha lenne szíves elengedni pár napra, Lord Emsworth! Nagyon beteg az édesapám.

E hír a Gallie-hez és Tipton Plimsollhoz hasonló régi ismerősöket alaposan megdöbbentette volna, mivel ők jól tudták: Sandy apja, a néhai Ernest Callender még azelőtt elhalálozott, hogy leánya a nyolcadik évét betöltötte volna. Nem lévén tisztában a körülményekkel, őlordsága együttérző hangokat hallatott.

- Sajnálom - mondta. - Milyen szörnyű. Rémes!

- Nem baj, ha elmegyek pár napra?

- Ugyan, dehogy, egyáltalán nem - vágta rá a kilencedik earl olyan lelkesen, mely már-már a tapintatlanság határát súrolta. - Maradjon csak, ameddig szükséges. A sógorom, Wedge ezredes ma délután az állomásra megy, hogy vonatra szálljon. Ha jól tudom, Sussexbe utazik. A kocsi magát is elviheti Market Blandingsbe. Remek ötlet. De még mennyire.

- Nagyon szépen köszönöm.

-      Igazán nincs mit.

- Akkor megyek is csomagolni. Jut eszembe, ezt a levelet a dolgozószobában találtam, a szenesvödör alján. Szerintem minél előbb válaszolnia kellene rá.

Lord Emsworth lehangolva vette át a levelet. Ettől féltem, gondolta magában. Ha kicsivel több költői véna szorult volna belé, akkor lélekben így kiáltott volna fel: Ha Sandy Callender erre jő, vele szerves tartozéka: a sürgős levelek halma, mely igényli válaszom. Még ma.

2

A házba visszatérve Gallie a szalonba ment, hogy átnézze a képes hetilapokat, ám egyik újságnak sem sikerült megragadnia a figyelmét, mert javarészükben vagy olyan fotókat közöltek, melyeken sokkal inkább félvilági nőnek, mint jó társaságbeli hölgynek látszó fiatalasszonyok voltak, vagy a bálozó szörnyszülöttek fényképeivel riogatták a nyájas olvasót. A nagyméltóságú Galahad ezért arra gondolt: talán jobb lenne, ha fogná magát és átugrana a bátyjához egy kis csevelyre, hiszen vele mindig olyan élvezetesen el tud beszélgetni. Így aztán Lord Emsworth dolgozószobája felé vette az irányt, s ahogy odaért, az ajtó mögül, mint kakukk a faliórából, a kilencedik earl pattant elő.

- Á, Galahad - mondta. - Pont téged kereslek.

Gallie elámult, hogy fivérét ilyen fergeteges jókedvében találja, mikor lassan már lépni sem tud tőlük, annyian nyüzsögnek körülötte. Ahogy nemrég az ólhoz kísérte, őlordsága nemcsak rosszkedvű és nyűgös hangulatban leledzett, hanem (jelenlegi titkárnőjét szóba hozván) szinte teljesen alámerült az önsajnálat tengerében - most viszont nem egyszerűen derűs, hanem csak úgy ragyog.

- Galahad! - kiáltotta olyan örömtől sugárzó arccal, mintha Lady Hermione, Dame Daphne Winkworth, Wedge ezredes, a kis Huxley Winkworth és Sandy Callender mind a kastélytól kellő távolságra tartózkodott volna - Szinte hihetetlen, milyen csoda esett meg velem! Soha életemben nem voltam még ilyen boldog!

- Csak azzal ne gyere nekem, hogy Dámát csináltak belőled!

- He? Nem, dehogy. Legalábbis nem tudok róla. Te magad mondtad: a mi esetünkben ez merőben valószínűtlen. De ugye, meséltem már neked Augustus Whipple-ről?

- Arról a fazonról, aki azt a disznó könyvet írta, amit képtelen vagy letenni?

- Az nem disznó könyv, hanem sertésgondozási kézikönyv.

- Ha te mondod. Úgy tudom, Bostonban feketelistára tették.

- He?

- Ne is törődj vele. Szóval, mi van Augustus Whipple-lel?

- Miss Callender nemrég találta meg a levelét.

- Netán a papírkosárban?

- Nem, dehogy! Ami azt illeti, bármilyen furcsa, a könyvtárszobában, a szenesvödör alján bukkant rá.

El sem tudom képzelni, miként kerülhetett oda.

- Végül is, Sherlock Holmes egy perzsa papucs orrában tartotta a dohányzacskóját.

- Nekem soha életemben nem volt perzsa papucsom.

- Képzeld, nekem sem. Nem is hinnéd, titkon milyen régóta emészt a bánat emiatt. De most inkább a jó öreg Whipple tata leveléről beszélgessünk! Mit ír benne?

- Kizárólagos jogot kér a híres-nevezetes emséddel készítendő interjújához?

- Nem, csak ide akar jönni, látni szeretné a Császárnőt. Mint mondja, már annyi szépet hallott felőle. Meg néhány fényképet is akar róla készíteni. Az Athenaeum Klubból írt nekem.

- Abból a kriptaszökevényeknek való poros mauzóleumból? - kérdezte Gallie. Nem sokra tartotta az intézményt, ahol szerinte egyetlen olyan püspök vagy kabinetminiszter sincs, akit ő annak idején nyugodt szívvel a Pelikán berkein belülre vitt volna, hogy ott a kis Basham dugónak vagy a kapatos Strugglesnak bemutassa. Talán rosszul ítéli meg az Athenaeumot, mégis bármibe lefogadta volna: taglistáján sűrűfésűvel sem lelne afféle sportemberre, akitől kitelne, hogy lágy tojásokkal bombázza a ventillátort, vagy valamelyik szombat este baltával nekiesik a zongorának. - Egyszer együtt ebédeltem ott Whipple-lel.

Lord Emsworthnek leesett az álla.

- Az akarod mondani, hogy te ismered Augustus Whipple-t?

- Csak felületesen.

- És erről eddig egy árva szót sem szóltál nekem!

- Felteszem, ez a téma eddig sosem merült fel köztünk. Még amikor a memoárjaim megírását fontolgattam, akkor találkoztam vele. Első kézből szerettem volna megtudni, mi az igazság azzal a bácsikájával kapcsolatban, akinek nyolcvanéves korára új, erős fogsora nőtt, aztán folyton paradiót tört vele. Egész rendes fazon. Mármint Whipple, nem a bácsikája. Az öreget nyolcvankét évesen sírba vitte a mértéktelen paradió-fogyasztás. Na és meg fogod hívni Whipple-t a kastélyba?

- Természetesen. Hogy itt tudhatom, az nagy öröm és megtiszteltetés lesz nekem.

-

- A vén viskó meg szinte csordultig megtelik.

- Sürgönyt fogalmaztam Whipple-nek, amiben elmagyarázom neki, hogy csak most kaptam kézhez a levelét. Egyúttal meghívtam Blandingsbe; addig marad, ameddig jól érzi itt magát. A blankettát Voulesnak adom, majd ő feladja. Úgyis Market Blandingsbe megy, Egbertet viszi az állomásra.

- Miért nem intézed el telefonon?

- Valahányszor csak felhívom a postahivatalt, sosem boldogulok velük. Van ott egy féleszű nőszemély, aki örökösen félbeszakít: „Nem értem! Lenne szíves megismételni, kérem?" Isten ments, inkább Voulesra bízom.

- Add csak ide nekem. Magam is épp abba a koszfészekbe készülök. Találkám van ott egy pasassal.

- Nahát, ez igazán rendes tőled, Galahad. Köszönöm szépen.

Pár perccel később Gallie derűs hangulatban, kalapját hetykén féloldalra csapva, táncos léptekkel sétált a kocsifelhajtón Market Blandings irányába. Az úton lefelé ballagván dalra egyelőre még nem fakadt, ám botor lett volna, ki arra fogad, hogy ajka egész végig néma marad, mikor ez a Whipple-ügy szinte tálcán kínálja a megoldást arra a sok fenyegető gondra, amely Sam őrangyalaként jelenleg az ő vállát nyomja. Akár azt a kijelentést is megkockáztatja: mindent egybevetve végre jó irányba látszanak fordulni a dolgok.

Bár a hőség kissé mérséklődött délutánra, ám ahhoz azért még mindig elég meleg maradt az idő, hogy az Emsworth Címer sörét megidézze a recehártyájára; Galahad lelki szemei előtt fel is merült ez a kellemes látomás. Hatalmas, árnyékos, egészen a folyó partjáig nyúló kertje van a fogadónak; odatelepedvén az ember egy terebélyes fa lombkoronája alatt kedvére kortyolgathatja hűsítő nedűjét, miközben szomját csak fokozza a tűző napon vesződő, izzadt evezősök látványa, akiknek csónakjában sokszor a feleségen kívül még ott az asszony két rokona meg három gyerek, egy kutya és az elemózsiás kosár. A nagyméltóságú Galahad pont arra gondolt, ebben a kellemes környezetben mennyire jólesik majd neki ama bizonyos költők által megénekelt habzó kehely, amikor meghallotta, hogy valaki a nevén szólítja. Egy pöttöm kölyök lépett oda hozzá. A Kék Vadkan tulajdonosának Gary fia lelkiismeretesen kézbesítette Sam sorait.

- Üzenetet hoztam magának, Mr. Threepwood - mondta a gyerek. Eddig még soha nem járt a kastélyban, de látásból éppolyan jól ismerte Gallie-t, mint mindenki más, többmérföldes körzeten belül.

Galahad átvette a levelet, bár nem igazán értette, miért kapta. A boríték ugyan csupa ragacs lett a gyerek maszatos hüvelykujjától, de maga a levél olvasható maradt; ami viszont a tartalmát illeti, azt a nagyméltóságú eléggé zavarba ejtőnek ítélte. Tudniillik Sam, távirati stílusban fogalmazva (inkább csak körvonalazva, semmint teljes részletességgel ecsetelve a helyzetet) a lényeg kiemelésére szorítkozott. Mármint, hogy a jelek szerint nem a Market Blandingsbeli Emsworth Címerben, hanem Blandings Parvában, a Kék Vadkan fogadóban van, valamiért nagy bajba került, és mentő ötletért fordul a címzetthez, mert ő maga nem tudja, mitévő legyen. A sorok között burkoltan olyasmire célzott: véleménye szerint most jött el az idő, amikor minden jó embernek össze kell fognia.

Az ilyesfajta segélykérés felett Galahad Threepwood soha életében nem bírt közömbösen átsiklani. Még az a tudat sem riasztotta el, hogy a Kék Vadkan söre az Emsworth Címerben csapolttal összevetve csupán gyenge lőrének mondható - mint mindig, most is bölcs belenyugvással viselte a sors által rámért megpróbáltatásokat. Öt perc sem telt bele, már át is lépte a Kék Vadkan küszöbét.

3

Sam olyan kitörő örömmel fogadta Gallie-t, mely némileg a távolban fehér vitorlát megpillantó hajótörött tengerész ujjongására emlékeztetett. Az üzenet átadása és öreg barátja arcának felbukkanása között eltelt időben ugyanis újból górcső alá vette a helyzetet, s ettől még sokkal idegesebb lett, mint az elején, pedig már akkor is épp eléggé ideges volt. A délutáni meleg dacára is kiverte a hideg verejték. Feszült idegállapotában még a fogadó melletti bokorban fütyörésző kismadár énekét is rendőrsíp hangjának hallotta.

A nagyméltóságú Galahad mély érdeklődéssel követte Sam elbeszélését. Egyáltalán nem látszott rajta, hogy a történet rémületbe ejtené, vagy borsódzna tőle a háta. Mindig is szívvel-lélekkel pártolta a rendőrök szemének beverését. Véleménye szerint minden rendőrnek legalább napjában háromszor be kéne verni a szemét. (Hiszen az ilyen jó dolgokat egyszerűen lehetetlen túlzásba vinni.) Azt viszont belátta, micsoda kutyaszorítóba került fiatal barátja. Ha ebből ki szeretné őt szabadítani, ahhoz arra van szükség, hogy megtegye a szükséges lépéseket, és szerencsére neki módjában is áll megtenni őket.

- Meséld el még egyszer azt a Sandyvel kapcsolatos részt - kérte Samet. - Onnét kezdve, hogy megláttad őt. Sandy is meglátott téged?

-      Igen.

- És a következő pillanatban pedig villámgyorsan elhúzta a csíkot?

- Igen.

- Ez nem tetszik nekem.

- Nekem sem.

- Nem valami biztató. Ebből csak azt lehet leszűrni: Sandy nem akar beszélni veled.

- Én is erre a következtetésre jutottam.

- Ezen sürgősen változtatnunk kell. Aztán te a nyomába eredtél?

- Igen.

- Az órával a zsebedben?

- Igen.

- A zsaru meg ott lihegett a sarkadban, és mindenáron őrizetbe akart venni?

- Igen.

- Mire te behúztál neki egy szaftosat?

- Igen.

- Most már minden világos. Ahogy elnézem, pont olyan helyzetbe kerültél, mint a híves patakra vágyó, hajszában kimerült szarvasbika. Megbélyegzett ember lett belőled. Nem szabad visszamenned az Emsworth Címerbe.

- Én is azt hiszem.

- Ez nem hit kérdése. Csak egy másodpercre told oda a képed, és nem úszod meg a letartóztatást. Még köszönni sem marad időd, a törvény keze máris grabancon ragad. Valami búvóhelyre lesz szükséged, és biztos örülni fogsz, ha meghallod: én már kitaláltam, átmenetileg hol húzhatnád meg magad.

Sam összerezzent.

- Tényleg?

- Tényleg. Mellénk szegődött a szerencse. A kastélyba kell jönnöd, hogy a következő néhány napot ott töltsd, mialatt az utánad indított hajsza szép lassan elül.

- Micsoda!?

- Jól hallottad.

- Nem azt mondta, hogy senkit sem hívhat meg a kastélyba?

- De. Nem is én, hanem Clarence bátyó fog odainvitálni téged. Már kiadta az ukázt a cselédségnek a piros szőnyeg pince mélyéről történő mielőbbi előbányászására és alapos kiporolására, hogy illendően tudják elibéd teríteni, mikor megérkezel. De most jut eszembe: te néhány eseményről lemaradtál. Pár szóval hadd foglaljam össze neked, mi is történt időközben. Amikor az imént Clarence-be botlottam, észrevettem, csak úgy repes örömében. Tudnod kell, hogy a bátyám kedvenc olvasmánya az a sertésgondozási könyv, amit egy Whipple nevű fazon írt. Clarence szüntelenül csak arról áradozik, s úgy forgatja a szájában minden egyes szavát, mint gurmandok az ínyenc falatot. Egyszerűen imádja azt a könyvet, folyton azt bújja. Szerintem már oda-vissza betéve tudja. Eddig minden világos?

- Ha ez alatt azt érti, tudtam-e követni az elmondottakat, akkor a válaszom: igen. De nem értem...

- Hová is akarok kilyukadni? Hamarosan magadtól is rájössz. Folytathatom?

- Hát persze.

- Miután rákérdeztem, minek örül ennyire, a bátyám elmondta, hogy a kis Sandy Callender rábukkant ennek a Whipple-nek egy levelére, aki az iránt érdeklődik, beugorhatna-e Blandingsbe valamikor, mert mindenáron látni akarja a Császárnőt. Sejtheted, ez a hír milyen frenetikus hatással volt Clarence-re. Nekiállt rózsákat hinteni maga köré a kalapjából, és tüzes kánkánt járt a kastély körül. Óh, én Uram, poharam színültig töltéd, mondta, és a kezembe nyomott egy kitöltött távirati blankettát, hogy adjam fel Whipple-nek. Azt üzeni neki: gyorsan kapja a fogkeféjét, és vegye az irányt a kastély felé. Egyúttal arra kéri, érezze magát otthon a blandingsi kastélyban, ahol addig marad, ameddig csak akar. Na, most már kapiskálod?

- Nem.

- Hát nem érted, hogyan gördít el ez a távirat az utad-ból minden akadályt, és juttat végre egyenesbe?

- Nem.

- Mindig ilyen lassú a felfogásod? Az apád már réges-régen rájött volna. Csak annyit kell tenned, hogy megjelensz a főbejárat előtt, és azt mondod: „Szép napot, Whipple vagyok!", és azzal ripsz-ropsz benn vagy. Ezek után már meg se kottyan neked a kis fityfirittyet elcsípni és jobb belátásra bírni. Óriási mázli, hogy Whipple-nek pont most jutott eszébe levelet írni Clarence-nek. Azt is mondhatnám, a sors keze. Az embert megkísérti a gondolat: odafent valaki csakugyan vigyáz rá.

A nagyméltóságú Galahad rosszkor terjesztette elő javaslatát, mivel Sam épp akkor emelte ajkához korsaját, hogy szomját csillapítsa. A sör cigányútra csúszott, Sam pedig jó darabig fuldoklott, és néhányszor alaposan hátba kellett vágni, hogy levegőt kapjon. Amikor újra szóhoz jutott, hangjából hitetlenkedés csendült ki.

- Magának teljesen elment az esze! És akkor mi lesz, amikor Whipple frissen és vidáman befut a kastélyba?

- De nem fog befutni.

- Márpedig ha azt a sürgönyt kézhez kapja, tutira eljön a kastélyba.

- De nem azt a sürgönyt fogja megkapni. Távirati stílusban írt válaszomból sajnálattal értesül arról, hogy most semmiképp sem jöhet el hozzánk, mert Clarence per pillanat az ágyat nyomja, rózsahimlővel. Mielőtt ide indultam volna, már fel is adtam neki.

- És ha a kastélyban valaki ismerősbe botlok?

- Csak nem gondolod, hogy ezt a lehetőséget én számításon kívül hagytam? Sem Hermione húgommal, sem a férjével, de még Dame Daphne Winkworthszel sem találkoztál soha életedben, s te magad mondtad nekem, hogy Tipton Plimsollal még látásból sem ismeritek egymást. Emiatt igazán ne főjön a fejed.

- De mi lesz Sandyvel?

Gallie-t már a puszta feltevés is megbotránkoztatta.

- Egy olyan rendes lánynak, mint Sandy, álmában sem jutna eszében feladni téged. Nem mondom, hogy ha rájön, mennyire kibabráltunk vele, mérgében nem lesz egyből a plafonon, de ezzel együtt hallgatni fog, mint a csuka. Nem, az égvilágon semmi sem szól a tervem ellen.

- Engem kivéve. Ugyanis nincs az a pénz, ami rávenne erre az őrültségre. Ha csak rágondolok, máris görcsbe rándul a gyomrom. Nem, ebben a fogadóban töltöm az éjszakát, és azután, ha holnap sikerül beszélnem Sandyvel, rögvest visszatérek Londonba.

Galahad nagyot sóhajtott.

- Nem értem, mi bajuk a mai fiataloknak - rázta szomorúan a fejét. - Az ember akármerre néz, mindenütt azt látja: enerváltak, a kalandvágyat hírből sem ismerik, s olyan pupákok, még egy vég vászonba se mernek belevágni. A régi kompánia bármelyik tagja két kézzel kapott volna egy ilyen remek lehetőségen. Biztos nem gondolod meg magad?

- Száz százalék.

- Egy fedél alatt lakhatnál a szeretett lánnyal.

- Kábé öt percig. Lelki szemeimmel ugyanis már látom magam előtt: nagyjából ennyi idő eltelte után az a bizonyos hölgy, akiről annak idején mesélt már nekem (akinek megvan az a rossz szokása, hogy a fülüknél fogva penderíti ki az embereket), engem is megragad, és lendületet vesz. Na nem. Az ésszerű ötletekre mindig kapható vagyok, de ez már túlmegy minden határon.

- És mi lesz, ha az a zsaru felfedezi, hogy itt bujkálsz, és nyakon csíp?

- Az bizony szörnyen kínos lesz.

- Na ugye.

- De még az is százszor jobb annál, mint Whipple-ként Lord Emsworth elé plántálni magam.

Gallie beletörődő mozdulatot tett - Napóleon valószínűleg ugyanígy vonta volna meg a vállát, ha előrenyomulásra biztatván hadait, azok közlik vele: momentán nem fűlik hozzá a foguk.

- Sebaj - mondta. - Ha nem akarod, hát nem akarod. De jobb, ha tőlem tudod, hogy véleményem szerint csupa ócska kifogással hozakodtál elő. Akkor továbbra is az előzetes tervhez tartjuk magunkat, miszerint a nyílt napon próbálsz meg beszélni Sandyvel.

4

Az autó, mely a Market Blandings-i vasútállomásra viszi Wedge ezredest, s ezzel túljuttatja Worcestershire-be vezető útja első szakaszán, Voules sofőrrel a volánnál a kastély bejárata előtt állt. Egész meglehetős darab volt, már ami a kocsikat illeti, mégis csupán ócska tragacsnak tűnt az úton valamivel feljebb parkoló, remek Rollshoz képest. Az ezredes a házból kilépve elragadtatva legeltette a szemét e pompázatos járművön.

- Kié ez a kocsi, Voules? - érdeklődött.

- Ez Mr. Plimsoll autója, uram.

Wedge ezredes ezt már képtelen volt felérni ésszel.

- Mr. Plimsollé?

- Igenis, uram. A fiatalúr alig pár perce ezzel a kocsival érkezett.

Az ezredes még mindig nem tért magához iménti ámulatából. A Tipton anyagi helyzetéről hallottak alapján arra számított, hogy a fiú legfeljebb görkorcsolyán érkezik a kapu elé. És amint szapora pislogások közepette épp a kapott híreket emésztgette, egyszer csak Tipton is megjelent, személyesen. A fiatalember éppen kilépett a házból, a kezében valami téglalap alakú tárgyat szorongatva, ami első ránézésre ékszerdoboznak tűnt, s nem véletlenül, mert csakugyan ékszerdoboz volt.

- Hát itt van, ezredes! - kiáltotta. - Már mindenütt kerestem. Meg akartam mutatni magának a nyakláncot, amit Vee-nek vettem Londonban. Abban bíztam, hogy azzal a lendülettel, amivel befutok, egyből le is passzolhatom neki, de mint hallottam, elutazott. A mindenit, micsoda pech! - Kinyitotta a dobozt. - Ez biztos tetszene Vee-nek, nem? Maga mit gondol? - fordult Tipton leendő apósához, hiszen jól tudta, az ő szívszerelme mennyire él-hal a csecsebecsékért. Bizonyos lányok mindaddig meztelennek érzik magukat, amíg csak tele nem aggatták őket drágakövekkel - és Veronica Wedge is közéjük tartozott. Élete leghőbb vágya volt, hogy olyan ékkövektől ragyogó tünemény legyen, kinek láttán még a legfényesebb csillagok is belesápadnak az irigységbe.

Wedge ezredes azonban késlekedett a válaszadással. Még a lélegzete is elakadt, amikor meglátta, mi lapul a doboz mélyén. Nem sokat konyított ugyan az ékszerekhez, de itt vigye el az ördög, ha ez a nyakék nem került egy kisebb vagyonba.

- De... - kezdett bele, majd szavakat keresgélve elhallgatott. Az ember mégsem szegezheti neki nyíltan a lánya kérőjének: „Mondja csak, hogyan is áll anyagilag, fiatalember?" Illetve tulajdonképpen megteheti, de akkor kiteszi magát a válaszul fagyosan felvont szemöldök meg a jeges tekintet veszélyének. - De kedves fiam, megengedheti magának, hogy ennyit költsön ékszerre? - bökte ki végül, s úgy érezte, igazán tapintatosan közelítette meg a kérdést.

Tipton nemigen kapiskálta a dolgot. Elég ideje nyakába szakadt a jómód ahhoz, hogy az emberek ne akadjanak fenn azon, ha ő akár mindkét kezével nekiáll szórni a pénzt.

- Még szép! - mondta. - Csak nyolcezer fontba fájt. Mivel kápéval fizettem, alaposan lefaragták az árat.

Elbeszélésünk folyamán korábban már megemlítettük, hogy a blandingsi kastély, mint erős alapokon nyugvó, masszív épület, általában kevéssé volt hajlamos alapjaiban megrendülni. Wedge ezredesnek az iménti szavak hallatán most mégis úgy tűnt, mintha az egész ház féktelen rázkódásba kezdett volna. Eddig egyedül fiatal hadnagyként Kairóban állomásozva látott ehhez foghatót, amikor a keleti hastáncosok előadását figyelte. Azok is pont ugyanilyen vad vonaglások közepette riszálták magukat. Noha az ezredes nem volt valami nagy lángész, annyi sütnivalója azért még akadt, hogy felfogja: a Wedge família bizony igencsak kapitális bakot lőtt, amikor kezét-lábát törve sietett túladni egy olyan vőn, aki ötezer guinea-t érő autókon furikázik, és akinek nyolcezer font meg se kottyan, ha kedve szottyan kidobni nyakékre. Röviden szólva: iszonyúan eltolták a dolgot - úgy viselkedtek, mint az a bizonyos tudatlan indus, aki botorul eldobta a gyöngyöt, mi többet ért, mint népe birodalma. Veronica levele, amelyben felbontja az eljegyzést, mostanra már biztos nagyban errefelé tart, s ha Wedge ezredes arra gondolt, mit tesz majd Tipton, miután elolvasta, olyan hatással volt rá, mintha valaki megsemmisítő erejű csapást mért volna a gyomortájékára, és eltorzult képpel kapott a hasához.

- Rosszul van, ezredes? - kiáltotta Tipton aggodalommal teli hangon.

- Csak egy kisebb maláriaroham - nyögte ki nagy nehezen az ezredes.

- Gyakran előveszi?

- Elég gyakran. Mindig váratlanul tör rám.

- Az bizony baj. Biztos rémesek az ilyen rohamok.

- Hogyne - felelte Wedge ezredes, nem tudván, hogy e szó kimondásával lábbal tiporja Lord Emsworth szerzői jogait.

Már csak abban bízott, hogy a levél, ha meg is íródott, talán nem került még postára, és éppen ennek esélyét kezdte latolgatni magában (bár korántsem fűzött hozzá vérmes reményeket), amikor Wilfred Allsop jelent meg a bejárati ajtóhoz vezető lépcsősor tetején.

- Telefon, Egbert bácsi - mondta. - Hermione néni keres! - mire Wedge ezredes olyan szélvészsebesen süvített a készülék felé, melyre még puskából kilőtt golyók is csak ritkán képesek.

- Hahó, öreglány - pihegte, magához ragadva a kagylót.

- Holnapután megyek haza, Egbert. Gondolom, te addigra már Worcestershire-ben leszel.

- Ma délután indulok.

- Ne maradj tovább, mint okvetlenül szükséges.

- Nem fogok. Mi a helyzet azzal a levéllel?

- Milyen levéllel?

- Azzal, amit Vee-vel akartál íratni.

- Ja, hogy azzal! Csak nem idegeskedtél miatta? Igazán nem kellett volna. Te is nagyon jól tudod, milyen értelmes lány a mi Veronicánk. Ő is rögtön belátta, hogy az adott körülmények között mindenképp szakítania kell Tiptonnal.

- Úgy érted, már el is készült vele?

- Hát persze. Pont most adtam fel a postán. Mondtál valamit, Egbert?

Wedge ezredes semmit sem szólt. A felesége fülét imént megütő hang csupán valamiféle tompa nyögés volt, mely iménti halvány reménye halálos ágyánál szakadt ki belőle. Vágyálma mindig is csenevész, kehes kis jószágnak tűnt előtte, melyről lerítt, hogy úgysem húzza sokáig; s e hat szót meghallván szegényke csúnyán köhögni kezdett, majd csendben kimúlt.

- Semmit - felelte. - Egy árva szót se. Csak a torkomat köszörültem.

Azon morfondírozott magában, vajon elújságolja-e a nejének is a rossz hírt, ám végül elvetette az ötletet. Elég, ha az öreglány csak akkor ébred rá a szomorú valóra, amikor a kastélyba visszatér. Hadd legyen neki még egy boldog napja.

- Nos, azt hiszem, nem árt, ha szép lassan útnak indulok - jelentette ki. - Voules már vár, hogy a vonathoz vigyen. Szerinted mikorra fog ideérni az a levél?

- Holnap reggel, azt hiszem. Miért kérded?

- Puszta kíváncsiságból.

- Amint Tipton a kastélyba ér, mindjárt meg is kapja.

- Már itt van.

- Ne mondd, tényleg? És milyen az a szegény fiú? Nagyon levert?

Wedge ezredes lelki szemei előtt megjelent a nyakékben gyönyörködő Tipton képe, amint fülig érő szájjal vigyorog, akár a fakutya.

- Nem - mondta. - Nem nagyon.

- Milyen bátran viseli. Remélem, nem veszi szívére azt a levelet.

- Hát még én hogy remélem! - tette hozzá az ezredes. Ha valaki akkor épp arra jár és figyeli, amint Wedge ezredes a telefont letéve kifelé indul, viselkedéséből csakis arra következtethetett volna, hogy az iménti beszélgetés során semmilyen nagy horderejű téma nem került terítékre. Az ezredes ugyanis jól leplezte, mekkora megrázkódtatás érte. Derekát kihúzta, egy arcizma sem rezdült, még a bajsza is kackiásan felfelé meredt. Othello, bár sokkal kevesebb gond nyomta a vállát, mégis hagyta, hogy szeme úgy öntse megáradt csöppjeit, mint gyógy-erős nedvét a mézgafa, míg az ezredes látszólag megőrizte higgadtságát. A brit hadsereg méltán tekint büszkén fiaira.

Legbelül azonban Wedge ezredes fejében totális káosz uralkodott, melyből egyetlen épkézláb gondolatként a keserves megbánás öltött testet. Hogy valami ostoba félreértésnek köszönhetően hagyta félrevezetni magát, és képes volt komolyan venni Clarence sógora egyik kijelentését, figyelmen kívül hagyva azt az aranyszabályt, melyet mindenkinek, aki a kilencedik earllel kapcsolatba kerül, jó mélyen a saját kobakjába kell vésnie - mármint hogy annak sosincs se füle, se farka, amit őlordsága összehord. Tulajdonképpen az a legjobb, ha az ember rá sem hederít.

Wedge ezredes még akkor is határozottan maró dolgokat gondolt magában Clarence sógoráról, amikor az ajtón keresztül az udvarra lépett. Tipton már felszívódott valahol, cserébe viszont ott volt Gallie, aki Voulesszal beszélgetett; a jelek szerint éppen valami vicces történetet mesélt neki. A sofőr a szó szoros értelmében ugyan nem nevetett (hiszen céhe szigorúan tiltja tagjainak a nevetgélést), ám a szája sarka mégis árulkodón meg-megrándult.

- Nahát, Egbert - mondta Gallie. - Már indulsz is?

A nagyméltóságú Galahad láttán az ezredes fejében olyan világosság támadt, mintha csak valaki jelzőtüzeket gyújtott volna benne. Egy remek ötlet jutott az eszébe.

- Válthatnék pár szót veled, Galahad? - kérdezte.

- Hát persze - felelte Gallie.

Wedge ezredesnek semmi kedve sem volt Voules előtt mondandójába fogni - bár abból, ahogy a sofőr két füle vágyakozó csattogásba kezdett, egyértelmű volt, menynyire szeretné, ha a bizalmába avatná -, így aztán egy eldugott sarokba vonta félre Gallie-t. Innét senki sem hallgathatta ki őket (még a legvájtabb fülű sofőr sem, akármennyire mohón is ég benne a vágy, hogy emlékirataihoz anyagot gyűjtsön). Miután látta, hogy négyfülközt vannak, Wedge ezredes nyugodtan belevághatott.

Története határozottan lebilincselte hallgatóságát. Bár az ezredes az elején némi hajlandóságot mutatott arra, hogy a főtémától elkanyarodván epés megjegyzéseket tegyen Lord Emsworthre, de aztán hamar túltette magát rajta, és olyan világosan sorakoztatta fel Gallie előtt a tényeket, hogy sógorának igazán könnyű volt átlátni, milyen súlyos helyzettel állnak szemben.

A nagyméltóságú Galahad úgy vélte, felesleges kristálygömbbe néznie ahhoz, hogy megjósolja, mihez kezd Tipton, miután elolvasta Veronica levelét. Először is a lányhoz siet majd, hogy magyarázatot kérjen tőle, és ahhoz senkinek sem kell megerőltető találgatásokba fognia, hogy ráhibázzon, mit hoz fel sorai mentségéül Veronica, Shropshire megye és a környező grófságok legkevésbé eszes szőke leánya. „De hát én azt hittem, teljesen tönkrementél, Tipcsikém!" - turbékolja majd, két gyönyörű szemét meregetve. Persze így az esküvőből nem lesz semmi; csak annyi teendőjük marad, hogy visszaküldjék az ajándékokat, lemondják a nyoszolyólányokat, lefújják az esküvői lakomát, és amilyen kíméletesen csak lehet, a püspök meg a többi egyházfi tudtára adják, hogy aznap mégsem tartanak igényt a szolgálataikra. Egy szó mint száz: azok a bizonyos esküvői harangok némák maradnak - és Sam sorsjegye értéktelen papírfecnivé silányul, amely egy lyukas pennyt sem hoz neki a konyhára. Egyáltalán nem esünk túlzásba, amikor kijelentjük: az iménti hírek bizony alaposan felzaklatták Gallie-t. Olyan mélységesen megdöbbent, hogy tisztogatni kezdte a monokliját - mint mindig, amikor valami teljesen feldúlta a lelkivilágát.

- Egbert! - kiáltotta - Nem hagyhatjuk, hogy az a levél Tipton kezébe jusson!

- Én is pont erre gondoltam - jegyezte meg az ezredes. - És a következő lenne a javaslatom: neked kéne a dolgot megakadályozni valahogy. Tudod - fűzte hozzá gyorsan, szokatlan kérése indokaként -, én elutazom, így nem lesz rá lehetőségem, hogy Tipton előtt elcsípjem a levelet. Kénytelen vagyok a keresztanyámhoz menni.

- És ha most az egyszer elbliccelnéd a látogatást?

- Azt soha az életben nem bocsátaná meg nekem.

- Kedves barátom, ebben az esetben természetesen a legnagyobb örömmel állok a szolgálatodra.

Azóta, hogy huszonöt évvel ezelőtt Egbert Wedge ezredes feleségül vette Lord Emsworth Hermione húgát, az asszony egyik kedvenc vesszőparipája volt Galahad bátyja feslett erkölcsein lovagolni; ám az ezredes mindvégig tántoríthatatlanul kitartott abbéli meggyőződése mellett (melyet bölcsen magában tartott), hogy Gallie-nek sosem volt, és nem is lesz párja széles e világon. Mindig is rajongott érte, és ez az érzése most forró csodálattá mélyült.

- Istenem, hogy nekem mekkora kő esett le a szívemről! De egész biztosan el tudod intézni? - kérdezte, bár maga sem tudta, minek koptatja feleslegesen a száját. Ha ugyanis a jó öreg Gallie egyszer kijelentette, hogy elcsíp egy levelet, akkor az a levél lelkileg máris felkészülhet rá, hogy elcsípik. - Úgy értem, ehhez törvénytelenül korán fel kell kelned! Gallie azonban csak legyintett rá egyet.

- Semmi gond. Ha a pacsirták képesek hajnalhasadtakor ébredni, én is megoldom valahogy. Nyugodtan útnak eredhetsz, hogy gazsulálj a jó keresztanyádnak. De nem ártana máris indulnod, vagy lekésed a vonatot.

- Még megvárom azt a lányt.

- Melyiket?

- Clarence titkárnőjét. Az apja váratlanul lerobbant, ezért hozzáutazik pár napra. Á, már itt is van! - kiáltott fel az ezredes, ahogy megpillantotta a lépcsőkön lefelé ballagó Sandyt. A lány pont olyan gyászos képet vágott, amilyen az édesapák betegágyához siető gyermekekhez illik.

- Remélem, nem várattam meg nagyon, ezredes.

- Ugyan, dehogy. Még rengeteg időnk van.

- Fájdalom, kihagyom a nyílt napot, Gallie.

- Magamtól is rájöttem. Sajnálom, hogy beteg az édesapád.

- Köszönöm, Gallie. Számítottam az együttérzésére.

- És mi baja?

- Az orvosok képtelenek rájönni. Nem kellene indulnunk, ezredes?

- De igen. Mehetünk, Voules.

Az autó elhajtott, Gallie pedig mélyen gondolataiba merülve, tovább tisztogatta a monokliját.

Nyolcadik fejezet

1

Semmi sem veheti fel a versenyt egy meggyőző érvekkel alátámasztott baráti biztatásnak a szervezetre gyakorolt élénkítő hatásával. Wilfred Allsop másnap reggel vidáman ébredt, és minden porcikája megtelt győzni akarással. „Én édes párom!" - mormolta maga elé, mialatt megborotválkozott; „Én édes párom!" - ismételgette magában, miközben kávét és tojást reggelizett; és e szavak még néhány órával később is az ajkán rebegtek, midőn Tipton flaskájával a zsebében a Császárnő ólja felé tartott. Csak odaérvén ötlött először fel benne, hogy a dolgok talán mégsem egészen úgy alakulnak, ahogy eltervezte - s ez a gondolat eléggé kedvét is szegte. Ott volt az ól, ott volt a Császárnő, azonban Monica Simmonsnak híre-hamva sem volt. Willie nem tudta, miféle bokros teendői lehetnek egy disznógondozónak, de bármik legyenek is azok, szemlátomást máshová szólították el a lányt. Csak a rend kedvéért említjük meg: Monica a konyhakertbe ment, és a kútnál épp nagyban az arcát mosta. Amikor egy lány reményei szerint a szeretett férfi hamarosan szerelmet vall neki, akkor természetesen mindent megtesz annak érdekében, hogy a csúcsformáját hozza.

Ha van valami, ami minden szerelmest lelohaszt, az bizony nem más, mint amikor a nagyjelenethez érve sehol sem találja az imádott lényt. Lánykéréshez okvetlenül szükséges egy női szereplő is - és mivel lelkileg nem készült fel arra, hogy várnia kell, mielőtt színre lép, Wilfred teljesen magába roskadt. Amikor útnak eredt, még túláradt benne a derű, ám jókedve mostanra jócskán elapadt. Szinte érezte, amint percről-percre egyre inkább inába száll a bátorság. Aznap első ízben merült fel benne, milyen csacska dolog is valakinek azt mondani: „Én édes párom!".

Elérkezett a perc, mely tettekért kiált. Mielőtt az ólhoz indult, Willie egyszer már meghúzta a Tipton-féle flaskát, abban bízva, hogy annyi meg is teszi, de most rájött, okosabb lenne még egy kis bátorságot magába töltenie. Rémlett neki, mintha lenne is pár régi mondás arról, hogy jóból is megárt a kevés, meg amit ma megihatsz, ne halaszd holnapra. Ezzel aztán maradék kétségét is sikerült eloszlatnia, s miután hátát nekivetette az ól kerítésének, fejét hátrahajtván már épp ajkához emelte a palackot, amikor a szeme sarkából valami azonosítatlan, mozgó tárgyat vett észre a közelében. Rádöbbent, hogy az bizony ott nem más, mint Dame Daphne Winkworth fiacskája, Huxley. Wilfred ugyan nem tudta, de a kölyök azért lopakodott oda, mert ki akarta deríteni, mik az esélyei a Császárnő szabadon engedésének. Ha Huxley egyszer a fejébe vett valamit, képtelen volt letenni róla - és a vágy, hogy lássa, mi lesz, ha a disznót az óljából kiereszti, mostanra teljesen elharapódzott benne.

Ha azt állítjuk: Wilfred ereiben minden csepp vér megfagyott, távolról sem túlozzuk el a dolgot. Hisz a zsigereiben érezte, hogy Huxley az a fajta gyerek, aki mindig mindent elmesél az anyjának. Ezzel az erővel akár személyesen Dame Daphne is rajtakaphatta volna, amint szíverősítőt vesz magához. A helyzet villámgyors agymunkát igényelt - Wilfred fejében is észvesztő sebességgel kezdtek forogni a fogaskerekek. Háta mögé dugta a kezét, és a flaskát az ólba ejtette, mely egyenesen a Császárnő vályújába pottyant. Fellélegzett, amikor egy óvatos pillantást hátravetvén észrevette: a bűnös tárgy teljesen alámerült a disznótápban. Ettől ugyan még nem nyerte vissza egészen a hidegvérét, de azért valamivel már nyugodtabban állt a fiú elébe, s felkészült rá, hogy minden ellene felhozott vádat körömszakadtáig tagadni fog. Egész életében mindig is vakon hitt e taktika sikerében, s az eddig még sosem hagyta cserben.

Akárcsak Tipton, Huxley sem szívelte a köntörfalazást. Most is minden különösebb teketória nélkül, rögtön a tárgyra tért:

- Mindent láttam! Te ittál!

- Dehogyis ittam!

- Bizony hogy ittál!

- De ha egyszer nem ittam.

- De még mennyire, hogy ittál. Lehelj csak rám!

- Eszem ágában sincs rád lehelni.

- Gyanús - jegyezte meg Huxley. - Nagy-gyon gyanús.

A beszélgetésben ekkor rövid szünet állt be, melyet Wilfred csendes verejtékezéssel töltött, Huxley pedig így folytatta:

- Hallottál már arról, hogy a közönséges féregre is milyen pusztítóan hat az alkohol?

- Eddig még nem. Tényleg árt neki?

- Hajjaj! - felelte Huxley, majd egy időre komor hallgatásba burkolódzott - szemlátomást a baráti körébe tartozó, tragikus véget ért férgeken merengett. Végül így szólt: - Anya azt mondta, énektanár leszel az iskolában. Tényleg?

- Tényleg.

- Anya nem fogja csípni, ha folyton csak vedelsz, mint a gödény!

- Én egyáltalán nem vedelek!

- A banyáknak tilos vedelniük!

- Kiket értesz te „a banyák" címszó alatt?

- Hát a tanárnőket. Csak úgy hívom őket: a banyák kara.

- Inkább a tanári kar hölgytagjainak kellene hívnod őket!

- Még csak az kéne! - tiltakozott hevesen a kölyök. Majd hirtelen sátáni kacajra fakadt. - Hát ez marhajó!

- Micsoda?

- Hát az, hogy te is a tanári kar hölgytagja leszel! Vajon asszonyomnak fognak szólítani?

- Ó, dugulj már el!

- Vagy netán kisasszonynak?

- Mibe, hogy ki sem látszol a sok házi feladatból? Huxley erre rávágta, hogy neki semmi dolga, hisz javában tart a nyári szünet, majd újból felvette az iménti téma nemrég elejtett fonalát.

- Anya páros lábbal fog kirúgni, ha megtudja, hogy részeges vagy!

De nem vagyok részeges.

- Egyszer kihajította azt a banyát, amelyik egy pohár sherryt ivott.

Nagyon jól tette.

- El kell mondanom neki, hogy piálni láttalak.

- Én meg kerek-perec letagadom.

- Lehelj csak rám! - biztatta Willie-t a fiú, és ezzel mondhatni, a kör be is zárult.

Wilfred lélekben feljajdult. Volt valami a gyermek társalgási stílusában, amitől teljesen úgy érezte magát, mintha csak rendőri kihallgatáson vallatnák. Halvány sejtelme sem volt arról, milyen pályára szánja Dame Daphne Winkworth a fiát, de úgy vélte: ődámasága bölcsen tenné, ha csemetéjét jogot hallgatni küldené. Véleménye szerint Huxley-nak minden adottsága megvan ahhoz, hogy olyasfajta éles elméjű, rátermett büntetőjogász váljék belőle, aki addig bombázza a tanút dörgedelmes „Ezennel indítványozom...", meg „Akkor azt értsem ezalatt..." kezdetű mondataival, amíg végül teljesen összezavarja. És Willie gondolatban már épp feltette magának a kérdést: vajon meddig lesz még képes állni a sarat kettejük akaratának összecsapásában, amikor a láthatáron egy kéz tűnt fel, mely megragadta a gyerkőcöt a bal fülénél fogva, fájdalmas óbégatást váltva ki belőle.

A konyhakerti kútnál végzett tisztálkodásból visszatérő Monica Simmons nem csupán azért közeledett rohamléptekkel az ól felé, mert a Császárnő közelében látta Huxley-t. Rajta kívül Wilfred Allsopot is észrevette, és a legkevésbé arra vágyott, hogy ez a lurkó végigkibicelje a gyengéd jelenetet, melyre reményei szerint hamarosan sor kerül. Ugyanis amikor az ember enyelegni készül, ám ott lóg a nyakán egy kiskölyök (aki nyilván az egészet meredt szemmel végignézi), akkor arra az enyelgésre jobb keresztet vetni.

Ezért miután elkapta Huxley fülét és hármat csavart rajta, Monica maga után vonszolta a kölyköt a mezőn keresztül. Amikor a végéhez értek, kinyitotta a kaput és kipenderítette rajta a gyereket, s miután néhány keresetlen szóval velősen a tudtára adta: puszta kézzel fojtja meg, ha megint az ól közelében sündörög, dolgát jól végezvén visszaindult a szeretett férfihoz.

Ahogy kettejük távozását figyelte, Wilfred kebelében viharos érzések kavarogtak. Hallotta, amint mögötte a Császárnő hangosan csámcsogva táplálkozni kezd, és egy kevésbé feszült pillanatban komoly aggodalom fogta volna el, vajon mit tesz a disznótápba locsolt whisky a nemes jószággal, ha már a közönséges férgekre is olyan katasztrofálisan hat. Ám gondolatai ezúttal mégsem a Császárnő körül forogtak. Van olyan időszak az ember életében, amikor betegre aggódja magát a disznók miatt, és van, amikor rájuk sem hederít.

Wilfred legnagyobb örömére a várakozás hosszú percei, no meg a Huxley-val folytatott párbeszéd alatt alaposan megtépázott önbizalma is magára talált. A Tipton flaskájából garat mögé küldött pár korty megtette jótékony hatását. Ismét erősnek és ellenállhatatlannak érezte magát, és ahogy Monica visszaért, tudta, mit kell tennie: döngő léptekkel odamasírozott hozzá, a karjaiba zárta, és megcsókolta.

- Én édes párom! - süvöltötte olyan hangon, mellyel a piaci kofa hívja fel a nagyvilág figyelmét primőr zöldségére. Tiptonnak igaza volt: a lánykérés tényleg pofonegyszerű.

2

A nyílt napok mindig nyomasztóan hatottak Lord Emsworthre. Pontosan úgy lúdbőrzött tőlük a háta, mint az éves iskolaünnepségtől - azzal a különbséggel, hogy a látogatók érkezésének tiszteletére legalább nem kellett klakkba-frakkba vágnia magát. Természetére nézve - jóindulatú és barátságos főrend lévén - alapjában véve kedvelte embertársait, de sokkal jobban szerette őket, ha szép kényelmesen otthon maradnak, őt pedig békén hagyják. Teljesen felzaklatta, ha hozzá látogatván a tömeg gátlástalanul elözönlötte ősei birtokát; különösen akkor, ha frigyüket gyermekkel áldotta meg a sors, akit ide is magukkal cipeltek. A kölyköktől ugyanis még az is kitelik (hacsak az ember nem csügg árgus szemmel rajtuk), hogy a Császárnő óljához osonva különböző gaztettekkel belegázolnak az érzékeny jószág lelkivilágába. Őlordsága emlékezetében még mindig elevenen élt az a nap, amikor felfedezte: páratlan emséje lázasan kapkod egy madzagra kötött krumpli után, melyet durva kezek folyton elrángatnak előle. (A csínytevő egy Wolverhamptonból érkezett, Basil nevű lurkó volt.) Az ilyesfajta rémségek megismétlődését elkerülendő, amint az első autóbuszt befutni látta, a kilencedik earl azonnal felkerekedett. Miközben lovaglópálcával állig felfegyverkezve az ól felé vette az irányt, kereszteslovag felmenőinek vére hevesen lüktetve áramlott ereiben. Ha a kis Basil netán visszatér aznap, és további huncutságokon töri a fejét, kínos meglepetésben lesz része. Mire vendéglátója karmai közül kikerül, ráébred: bizony jó pár napig hason fekve lesz kénytelen ülni.

Lord Emsworth széles ívben elkerülte a főbejáratot, hiszen akkor keresztül kellett volna vágnia az előcsarnokon - ahol az autóbusz utasai (kerülve a dohányzást, és a kiállított tárgyakhoz sem nyúlva) épp javában beálltak a sorba -, és egy oldalsó ajtón keresztül elhagyta a házat. S alig tett pár lépést, máris feltartotta Sam, aki a Gallie által javasolt találkahelyet keresvén addig három embertől próbálta megtudni, merre van a Császárnő ólja, ám róluk kiderült, hogy ők sem ismerik a járást arrafelé.

A kilencedik earlhöz hasonlatosan Sam sem érezte magát igazán gondtalannak ezen a nyílt napon. Eszébe jutott: Evans közrendőr is a fejébe veheti, hogy idejön és megnézi a kastélyt meg a benne lévő műtárgyakat - az efféle gondolatok pedig bárkinek képesek feldúlni a lelki nyugalmát. Sam már akkor sem repesett örömében, amikor első ízben találkozott ezzel a túlbuzgó hatósági közeggel; ám a hatodik érzéke azt súgta neki, a következő alkalom még az előzőnél is rázósabb lehet. Sehogy sem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy akármikor, akármelyik sarok mögül felbukkanhat a bilincstől duzzadozó zsebű Evans.

A blandingsi kastélyt és környékét is elég félelmetesnek találta Sam. Ha valaki a londoni Halsey Courton található Halsey Chambers jóval szerényebb stílusához szokott, csak nehezen találja fel magát az ilyen fenségesen fényűző környezetben. A kis Basil Wolverhamptonból könnyedén túltette magát rajta; ám Samet már más fából faragták. Az épület lenyűgöző pompája láttán olyan tenyeres-talpas behemótnak érezte magát, akinek ormótlan testén pont úgy áll a ruha, mintha csak a huszadik emeletről öntötték volna rá.

Lord Emsworthszel találkozván viszont új élet költözött belé. Még az önbizalmát is visszanyerte. Ha a blandingsi kastély megtűri ezt a rozzant öregfiút a toldott-foldott nadrágjával meg a viharvert kalapjával, akkor egy szava sem lehet őrá, hisz hozzá képest szinte elegánsnak mondható.

- Jó napot - mondta. - Elárulná nekem, merre van a disznóól, ahol Blandings Császárnőjét találom?

Lord Emsworth szelíd tekintete felizzott. Mindig is rossznéven vette, hogy a nyílt napon a látogatók körbejárják a kastély belsejét, megbámulják a képeket, a faliszőnyegeket, a sárga szalont meg az ehhez hasonlókat - és eszükbe sem jut felkeresni Blandings egyetlen valódi nevezetességét. Sugárzó arccal nézett Samre; nagy örömére szolgált, hogy személyében rokonlélekre talált.

- Magam is épp arrafelé tartok - felelte barátságosan. - Ezek szerint maga is szereti a disznókat?

Sam meghányta-vetette magában a kérdést. Eddig még soha nem törte ilyesmin a fejét, és ha sarokba szorítják, valószínűleg úgy jellemezte volna magát, mint akinek az életében eddig nem sok vizet zavartak a disznók. Beszélgetőtársa mindazonáltal az „is" szót használta, mellyel valószínűleg arra célzott, hogy az ő szívének igencsak becsesek ezek a jószágok, így aztán úgy érezte, már csak udvariasságból is igennel illene válaszolnia. Helyeslését elismerő pillantással fogadták, mely meggyőzte arról, milyen jól tette, hogy egyetértett az előtte szólóval.

- Itt keresztülvágunk a konyhakerten. Erre rövidebb. Most jár először Blandingsben? - érdeklődött Lord Emsworth, ahogy útnak indultak.

- Igen - felelte Sam.

- Maga nem amerikai véletlenül?

- Nem.

- Csak arra gondoltam, hátha. Manapság mindenütt beléjük botlik az ember. Én is csak nemrég jöttem vissza Amerikából.

- Tényleg?

- A húgom esküvőjére utaztam oda. Az egyik New York-i hotelben szálltam meg. Maga szereti a főtt tojást?

- Igen, szeretem.

- Én is szeretem. De Amerikában masszává passzírozzák, és pohárban szervírozzák. Ez is a helyi sajátosságok közé tartozik. Hiába tiltakoztam ellene, nem volt semmi haszna. Valahányszor főtt tojást rendeltem, poharas masszát hoztak helyette.

- Az egészet megspórolhatta volna magának, ha nem rendelt volna főtt tojást.

- Szinte szóról-szóra ezt mondta nekem Galahad öcsém is. Szerinte is annyiban kellett volna hagynom. De ez akkor sincs rendjén, mert mi van, ha az ember főtt tojást szeretne enni? Akkor aztán törheti a fejét, mit is csináljon.

Sam teljesen elképedt. Magában már akaratlanul is kialakított egy képet ennek az igencsak előkelő angol úrilaknak a tulajdonosáról. Kissé ijesztő, busa szemöldökű, régi vágású úriembernek gondolta, aki eléggé hasonlít A kis Lord című könyv egyik szereplőjéhez (ezt a könyvet szinte képtelen volt letenni húsz évvel ezelőtt). Legalább úgy megdöbbent azon, hogy az egész birtokot ez a mellette lévő toldott-foldott, petyhüdt alak tudhatja magáénak, mint Wedge ezredes azon a bizonyos éjjelen, amikor az általa ócska ruhahalomnak vélt dologról kiderült, hogy valójában Lord Emsworthszel azonos. Samnek meglepetésében még a szava is elállt, és csaknem egész úton végig néma maradt. Ahogy az ólhoz közeledtek, őlordsága felkiáltott:

- Magasságos egek! Ez Wellbeloved!

- Tessék?

- Az előző sertésgondozóm - mutatott a kilencedik earl az ól kerítésére támaszkodó férfira. - Már nem dolgozik a szakmában. Ha jól tudom, valamelyik rokonától örökölt egy kocsmát Wolverhamptonban. Biztosan az egyik autóbusszal jött. Nahát, Wellbeloved - mondta. - Eljött megnézni a Császárnőt?

Ahogy George Cyril megfordult, Sam egy kancsal, törött orrú férfiút pillantott meg. Wellbeloved két szeme már születésétől fogva nem áll jól, az orrát viszont a Market Blandingsbeli Liba és gúnárban verték be valami politikai nézeteltérésből kifolyólag, miután nyíltan elkötelezte magát a szocialisták mellett.

- Halihó - köszönt oda nekik barátságtalanul.

A gazdája által neki fizetett bérből élő disznógondozó és egy jól jövedelmező kocsma tulajdonosának modora között leheletnyi, ám jól kivehető különbség mutatkozik. George Cyril esetében ez a különbség inkább volt markáns, mint leheletnyi, mivel sehogy sem tudta elfeledni, hogy ól mellett betöltött posztjából két ízben is őlordsága menesztette, mégpedig meglehetősen becsületbe gázoló szavak kíséretében. Az ilyen dolgok pedig sokáig mardossák a lelket. Végül is bármelyik dolgozóval megeshet, hogy egyszer kirúgják (hisz ez mindig benne van a pakliban), de ha másodjára teszik ki a szűrét, az már a munkaadó által elkövetett, előre kitervelt gaztettnek minősül.

- Na hiszen, sokra mentem vele, hogy eljöttem megnézni a Császárnőt! - jelentette ki komoran Wellbeloved.

- Bevette magát a vackába, és a világért sem enné ki onnan a fene - tette még hozzá, és Sam észrevette, hogy az ól egyik sarkában egy fából készült kuckó található, ahová az ezüstérmes visszavonulhat, amikor aludni vagy elmélkedni támad kedve.

- Milyen furcsán viselkedik - mondta Lord Emsworth.

- Ha engem kérdez, ez a viselkedés inkább aggasztó, mint fura. Én aszondom, valami kórság lappang benne.

- Ugyan már. Hívja csak bátran!

- Már taplószáraz a szájam, annyit szólongattam, de őnaccsága csak fütyül rám. Olyan, mint a süket vipera a Szentírásba. Nemtom, hallott-e már a süket viperáról. A vasárnapi iskolában tanultam a Bibliát, abban tesznek róla pár szavas említést. Ott áll, hogy a süket vipera oda se bagózik a kígyóbűvölőre, pedig az már majd beleszakad az erőlködésbe. Méghogy hívogassam! - kiáltotta George Cyril felháborodva.

- Biztos rosszul hívta. Tegyen egy újabb próbát!

- Én már belefáradtam, haver. A szájam is kicserepesedett. Magáé a pálya.

Rendben.

No már most, ami a disznókkal való kapcsolatteremtést illeti, őlordsága olyan tudás birtokában volt, mely nem adatik meg mindenkinek. Úgy esett ugyanis, hogy nagyjából egy éve valami fiatal fickó érkezett a blandingsi kastélyba, aki mindenáron el akarta venni az egyik unokahúgát. Ez a fiatal fickó annak idején elég rejtélyes körülmények között hagyta el Angliát, s aztán egy nebraskai farmon talált munkát magának. Hogy mi volt a neve, már rég kiment a kilencedik gróf fejéből - a tőle tanultakat viszont nem feledte. Bármilyen mély ábrándozásba merüljön is egy disznó, mesélte ez a fiatalember, továbbadva Lord Emsworthnek a nebraskai farmon szerzett tudást, mindig kirángatja belőle az a parancsszó, ami szinte mágikusan hat a disznókra. Erre a különleges hívószóra őlordságát is megtanította, s az úgy hangzott, hogy „Disznó-hé!". A „Hé" mély mollban, két negyedhanggal, négynegyedes ütemben veszi kezdetét; azután szép fokozatosan a magasabb régiókba csap, míg csak teljes hangerővel, két kitartott félhanggal egészen a fisz-mollig nem jut, hogy aztán módosított cifrázatok áradata zárja.

A kilencedik earlnek beletelt némi idejébe, míg teljesen elsajátította ezt a módszert, ám végül mégis sikerrel járt. Ezért most mindkét kezét tölcsérként a szája sarkához tapasztotta, hogy felerősítse kiáltása erejét, és elkurjantotta magát:

- DISZNÓÓÓÓHÉÉÉÉ!!! - mire a gyanútlanul mellette ácsorgó Sam akkorát ugrott, mint egy jó karban lévő szöcske. Egy pillanatig úgy érezte, ettől az elemi erejű hangrobbanástól mindjárt lerepül a feje teteje.

Ám nem hiába ment keresztül e dobhártyarepesztő megpróbáltatáson. Még jóval azelőtt, hogy a két füle csengése abbamaradt volna, a kuckó belsejéből olyasféle zajos dübörgés szűrődött ki, mintha csak egy víziló készülne kikászálódni a nád mélyén megbúvó vackáról. Röfögések hallatszottak. Kikukucskált a Császárnő szelíd, barátságos képe, és egy perc múlva már teljes életnagyságban láthatóvá vált.

Lord Emsworth részéről azonban elmaradt az a büszke öröm, mellyel szemét hírneves emséjén legeltetni szokta. Az ezüstérmessel csakugyan nem stimmelt valami. Dülöngélt és imbolygott, majd miután néhány bizonytalan lépést tett a vályú felé, szép lassan a földre rogyott, s csak feküdt ott mozdulatlanul.

- Hát nem megmondtam? - kiáltotta George Cyril Wellbeloved. - Tudni akarja, mi baja a disznónak, pajtikám? - folytatta, élvezettel forgatva meg szájában a szót.

- Kitört rajta a sertésvész.

A Császárnő állapotát látván őlordsága ijedtében valósággal sóbálvánnyá vált. Akár azt is kijelenthetnénk (feltéve, hogy ez a kifejezés nem áll szerzői jogvédelem alatt), hogy rémületében megállt benne az ütő. De a lelke erős maradt. Harciasan meredt egykori disznógondozójára.

- Maga teljesen megőrült, Wellbeloved?

George Cyril szemrehányó pillantást vetett rá.

- Felteszem, tisztába van azzal, minek teszi ki magát, ha a tesvérét őrültnek nevezi - mondta szigorúan. -A gyehenna örökös tüzét kockáztatja, úgy bizony. A Szentírásba is meg vagyon írva: „Ha őrültnek nevezed a te tesvéred..."

- De maga nem a testvérem! - állapította meg Lord Emsworth, hálát adva a Teremtőnek.

George Cyril Wellbeloved azonban nem hagyta magát.

- Csak a vita kedviért: az vagyok. Mindnyájan tesvérei vagyunk egymásnak. Ez is ott áll benne a Szentírásba.

- Menjen innét! Hagyja el a birtokot, de most rögtön!

- Oké-zsoké. Ahol nem látják szívesen, ott George Cyril Wellbeloved nem időz sokáig. Megjegyzem, azért vita tárgyát képezi, jogába áll-e kihajítani a jónépet, miután leszurkolta ide a belépti díjat. Most viszont a dolgot ennyibe hagyjuk. Inkább menjen, és gyorsan hívja ki az állatorvost - szólt még vissza egykori gazdájának, miközben méltóságteljesen elvonult az óltól. - Nem mintha bármi hasznát venné.

Lord Emsworth ekkor már félúton járt a telefon felé; hosszú lábai szinte szikrát hánytak, miközben a házba sietett. Sam pedig, magára maradván, a beteg jószágra meredt. És ahogy a Császárnőt bámulta, a nap kisütött egy felhő mögül, és az üres vályúban megcsillant valami, ami egészen olyan volt, mint egy flaska. Sam átmászott a kerítésen, és csakugyan egy palackot talált ott. Hirtelen az egész helyzet világossá vált előtte. Most már tudta, miért is motoszkált a fejében az első perctől kezdve: valahonnét gyanúsan ismerős neki a disznó külseje. Látta ugyanis a Nemzeti Regatta utáni nap reggelén a Parazita Klub dohányzójába betérő tagtársakat, és azok is szakasztott úgy festettek, mint a Császárnő. A Stekszes Prosserről nem is beszélve; hiszen ő tulajdonképpen sohasem néz ki másként. Ezért aztán, amint őlordsága visszatért az ólhoz, Sam nagyon örült annak, hogy megnyugtató híreket közölhet vele.

- Semmi baj - mondta.

- Semmi baj? - Lord Emsworth attól tartott, a szokatlan erőfeszítés hatására felhevült füle megcsalja. - Ha ez sertésvész, akkor...

- De nem az. Ezt nézze meg!

- Hát az meg micsoda?

- Egy üres italosüveg. A vályúban találtam.

- Az ég szerelmére! Vajon honnét szerezhette?

- Jó kérdés. De a jelek szerint a Császárnőnek azon kívül, hogy egy részeg disznó, semmi baja. Csak állatira berúgott. Talán ismeri is a mesét a kunkori farkú kismalacról, amelyik a sárga földig leitta magát?

- Nem, nem ismerem.

- Nos, a Császárnővel is ez történt. De röpke pár óra alatt kialussza mámorát. Nagy kár, hogy ilyen messze vagyunk Londontól. A Haymarketon ismerek egy patikust, csodálatos kotyvalékot készít, még a hullák is megelevenednek tőle. A maga disznaját is secperc alatt újjávarázsolná. Mindazonáltal egy kiadós alvás is megteszi. Majd meglátja, holnap a Császárnő akár bukfencet is hány!

A kilencedik earl mélyet sóhajtott. Tiszteletteljes pillantást vetett Samre. Általában véve nem kedvelte az ifjabb nemzedéket, de ha arra érdemes fiatalt látott, megbecsülte. Az pedig napnál világosabb volt előtte, hogy most valami egészen különleges ifjúval akadt össze; egy olyan példánnyal, akit nyugodtan a keblére ölelhet és puszipajtásává fogadhat. És egész megrémült, ha arra gondolt, hogy ez a fiatalember, aki olyan egészségesen vélekedik a disznókról, aki minden tekintetben annyira kedves és megértő, a mostani nyílt nap után örökre eltűnhet az életéből. Mindig maga mellett akarta tudni, hogy vég nélküli csevegéseket folytasson vele a disznókról, vagy felébredvén, lelkét az a szívmelengető érzés járja át: a reggeliző asztalnál őt is ott találja.

- Sokáig marad ezen a környéken? - kérdezte.

- Hát, az attól függ - felelte Sam, mivel Evans közrendőrjutott az eszébe.

- De ugye, nem körutazáson vesz részt? Nem kell sehová időre mennie?

- Nem.

- Ebben az esetben, ha nincs ellenvetése, szeretném pár hétre meghívni a kastélyba. Természetesen tovább is maradhat, ha épp úgy tartja kedve.

Ha Sam ekkor bármit is ki tud nyögni, biztos felkiált: „Hát mégis vannak csodák! Tényleg hiszek a tündérmesékben!" - ám ez a meghívás annyira váratlanul érte, hogy teljesen megkukult. Amikor újból szóhoz tudott jutni, azt mondta:

- Hát ez igazán nagyon kedves öntől. Boldogan elfogadom a meghívást.

- Pompás! Pompás, pompás, pompás.

- Hát itt van, kedves barátom - szólalt meg ekkor a hátuk mögött a nagyméltóságú Galahad vidám hangja.

- Ezek szerint összeismerkedtetek Augustus Whipple-lel, Clarence?

3

Lord Emsworth orráról lerepült a csíptető. Egész ösztövér testén remegés futott végig.

-Whipple? Whipple? Whipple? - hápogta. - Komolyan azt mondtad: Whipple?

- Igen, ez itt a jó öreg Gus, a fiúk az Aethenaeumban legalábbis így hívják. Felteszem, nem számítottál rá, hogy ilyen hamar ideér. De hát ő már csak ilyen. Ha valamibe belefog, nem sokat teketóriázik, az egyik lába itt, a másik ott! Jelszava: ne piszmogj, tedd meg most! Hahó, hát a Császárnőt meg mi lelte?

- Sajnos, meg kell vallanom neked, Galahad, hogy fejébe szállt az ital. Valaki óvatlanul egy whiskysüveget ejtett a disznótápba.

- Szolgáljon ez intő például mindenkinek, hogy nem árt tartózkodni a piától. A Császárnőt is meg kéne próbálnunk rávenni, hogy lépjen be az antialkoholista ligába. Nos, igazán örülök, hogy semmi ok az aggodalomra. Egy Worcester szószban felvert nyers tojás mindenesetre csodát tenne vele. Azért nem ártana kihívnod az állatorvost, hogy vessen rá egy pillantást.

-      Már odaszóltam neki telefonon. Épp úton van ide.

- Akkor a dolgozószobádba kísérem Whipple-t, te pedig hozzánk csapódsz, ha már beszéltél a dokival.

- Igen, hogyne, pompás ötlet. Büszke perc ez az életemben, Mr. Whipple - jelentette ki őlordsága, Sam pedig nagy nehezen egy bágyadt mosolyt erőltetett az arcára. Annyira még nem szedte össze magát, hogy a nyelve is megeredjen, és végig hallgatott, miközben Gallie a házba kísérte. Szerencsére a nagyméltóságú most is, mint mindig, győzte kettő helyett is szusszal a beszédet.

- Ez gyors agymunka volt a javából, fiam, de még milyen villámgyors - állapította meg önelégült hangon. - Mindig is szélvészsebesen kattogtak a fejemben a fogaskerekek. A Pelikán klubban állandó megjegyzés tárgyát képezte, milyen talpraesett vagyok. „Galahad Threepwood nem valami nagy szám, már ami a külsejét illeti - mondogatták -, de mindig, minden helyzetben feltalálja magát." Emlékszem, boldogult ifjúkoromban egyszer kinéztem az ablakon, és mit látnak szemeim? Nem mást, mint azt, hogy a bejárati ajtó előtt egy buki ácsorog, akinek tartoztam némi pénzmaggal. Tudtam, azonnali óvintézkedésre lesz szükség, hiszen akkoriban épp romokban hevertem anyagilag, ha kifizetem, tutira a tönk szélére sodor. Pár másodpercen belül megszállt az ihlet. Mire a buki megdöngette az ajtómat, már készen álltam. „Vigyázzon, Mr. Simms!" kiáltottam. Ugyanis a szóban forgó bukméker pont Tim Simms, becenevén a Kőszikla volt. „Ne jöjjön közel hozzám! Merő láz a testem, skarlátot kaptam!" Azonban ő váltig tamáskodott, meg is mondta nekem, hogy hiszi a piszi a skarlátot. Aztán mikor ajtót nyitottam, Simms csak egy pillantást vetett rám, és már tűzött is lefelé, kettesével véve a lépcsőket. Szerencsém volt, mert előző este valamelyik barátném a nappaliban felejtette az ajakrúzsát, így aztán kipingálhattam vele az arcomat. Miután a buki elment, megláttam magam a tükörben, és mondhatom, a rémséges látványtól még engem is majd kitört a frász.

-      Ide figyeljen - vetette közbe Sam.

-      Tudom, mit akarsz mondani - vágta el Sam mondandóját Gallie kezét felemelve, akár a közúti rendőr, amikor feltartóztatja a forgalmat. - Égsz a vágytól, hogy megtudd, a tegnapi hajthatatlan viselkedésed dacára miért hagytam figyelmen kívül az ellenvetésed, és mondtam Clarence-nek, hogy te vagy Augustus Whipple. Kedves fiam, ez életbevágóan fontos volt. Te még nem tudod, de a kis fityfiritty alaposan kifogott rajtunk, méghozzá olyan kígyószerű ravaszsággal, amivel porig rombolta nálam az ázsióját. Egy átlátszó ürüggyel kicsalt pár nap szabadságot Clarence-től, s ezzel annak esélyei, hogy beszélj vele, nullára redukálódtak. Ennélfogva vált szükségessé kiókumlálni, milyen úton-módon tudnál állandó vendégként a kastélyba jönni, hogy a tetthelyen légy, mire Sandy visszaérkezik. És ezt az akadályt sikerrel vettem, mint látjuk.

- Ide figyeljen - próbálkozott újra Sam, ám Gallie felemelt keze ismét szavai árját állta.

- Tudom jól, valamiért különösen berzenkedsz attól, hogy Augustus Whipple legyél, de neked is be kell látnod, ennek az egésznek sokkal több az előnye, mint a hátulütője. Sikerült a kastélyba jutnod, és itt aztán Evans közrendőr sem abajgathat. És amikor Sandy visszatér - a bajsza alatt somolyogva, hiszen azt hiszi, túljárt az eszünkön - és meglátja, hogy itt vagy, idegességében egyből a plafonon lesz. A hatalmas megrázkódtatástól elgyengülve aztán kényre-kedvre megadja magát neked. Bizony, szerintem remekül megbirkóztam ezzel a kényes helyzettel; a minimum, hogy néhány fejbólintást kapjak elismerésként. Pusmogtak egykor arról, hogy külügyi szolgálatba lépek, néha magam is bánom, hogy végül másként alakultak a dolgok. Nos, itt vagyunk Clarence bátyó dolgozószobájában. Igazán restellem, hogy ilyen kevés itt a kosz. Sandy tehet róla. Csak ülj le nyugodtan, és helyezd kényelembe magad.

Sam letelepedett, és barátságtalanul meredt öreg barátjára.

- Nem bánja, ha én is közbevetek pár szót? - érdeklődött hűvösen.

- Már hogy bánnám, kedves fiam. Csak bátran ki velük. De igazán felesleges hálálkodnod.

- Talán érdekelni fogja, ha elmondom: nem sokkal azelőtt, hogy maga ránk tört ezzel a „Hahó! Ez itt Whipple!" szöveggel, Lord Emsworth már meghívott a kastélyba, hogy maradjak, ameddig csak kedvem tartja!

A hallottak annyira megdöbbentették Gallie-t, hogy azonnal elszabadult a monoklija, pedig csak elvétve ejtette le. Hitetlenkedve meredt Samre.

- Ugye csak ugratsz?

- Eszem ágában sincs.

- De hogy tudtad erre rávenni Clarence-t?

- Nagyon hálás volt, amikor elmagyaráztam neki, hogy a Császárnőnek nincs komolyabb baja.

- És tényleg meghívott ide vendégségbe?

- Tényleg.

Gallie megkereste a monokliját, és visszatette a helyére.

- Ez teljesen más megvilágításba helyezi a dolgot - mondta mélyen elgondolkozva. - Talán mégis jobb lett volna, ha nem hozakodok elő a Whipple-témával. Igazán kár, hogy nem szóltál előbb nekem.

- Mintha csak alkalmam lett volna rá!

- Milyen igaz. Hát, ami történt, megtörtént, és ezt a témát már felesleges is ennél jobban ízekre szednünk.

- Én azért szívesen ízekre szednék még egyet s mást.

A nagyméltóságú Galahad fájdalmas képet vágott.

- Azért nem kell ennyire nekikeseredned, fiam. Most biztos nagyon mérges vagy, de igazán nem értem, miért sopánkodsz. Mivel a helyi zsandárok bármikor nyakon csíphettek, elsősorban búvóhelyre volt szükséged. Most van is hol meghúznod magad. Hogy is szólnak azok a szépséges sorok, amiket valaki versbe szedett a biztos révbe ért matrózról meg a hegyekből megtért vadászról? Te is biztos révbe futottál. Hisz Blandingsbe jutottál, nem?

- De valaki más neve alatt.

- És akkor mi van? Nincs semmi szégyenletes vagy kivetnivaló abban, ha valaki álnevet használ. Nézd csak meg Lord Bacont. Lépten-nyomon Shakespeare-nek hívatta magát.

- Ráadásul azt hiszik, az egész sertésgondozás a kisujjamban van.

És ezzel meg mi bajod?

- Hát, ha számításba vesszük, hogy csak annyit tudok róluk, miszerint evés közben a farkukat tekergetik... Mihez kezdek majd, ha Lord Emsworth elkezd disznókról beszélgetni velem?

- Emiatt igazán ne főjön a fejed! Clarence majd beszél kettő helyett is. Neked csupán néha oda kell dünnyögnöd neki valamit a bajszod alatt. De csitt!

-  Hogyhogy csitt?

- Tégy lakatot a szádra. Úgy hallom, Clarence közeleg. A nagyméltóságúnak igaza volt. Egy perc múlva csakugyan őlordsága robogott be, csupa mosoly arccal.

- Hát itt van, Mr. Whipple - mondta. - Pompás, pompás. Máris csengetek, és hozatok teát.

- Teát? - visszhangozta Gallie. - Eszedbe ne jusson teát inni. Pocsék lőre. Nézd csak meg, hová juttatta a teaivás szegény Struggles barátomat. Meséltem már neked a jó öreg Kapatosról? Valaki rávette, hogy elmenjen egy olyan előadásra, amit a mértékletesség apostolai tartanak. Színes diavetítésre is sor került, az egyik felvétel egy alkoholista májáról készült. Kapatos a következő nap halottsápadt arccal állított be hozzám. „Gallie! - kiáltotta. - Szerinted milyen úton-módon juthat teához az ember?" „Teához? - kérdeztem - Aztán minek neked tea?" „Meginni", felelte. Mire én rászóltam, hogy szedje össze magát. „Sületlenségeket beszélsz - mondtam. - Te nem ihatsz teát! Gyere, itt egy korty konyak." De ő csak a fejét rázta. „Nekem nem kell többé alkohol - jelentette ki. - Egy Turner ecsetjére méltó naplemente összes színében pompázik tőle az ember mája!" Könnyes szemmel esdekeltem neki, ne kapkodja el a dolgot, de nem tudtam lebeszélni róla. Tíz fonttal rendelt abból a moslékból, és két héttel később már el is prédikálták. Egy lovaskocsi csapta el a Piccadillyn. Pedig napnál világosabb, hogy ha nem gyengíti le a szervezetét a teaivás, könnyűszerrel elugrott volna a jármű elől. Hívd csak ide Beachet, és hozass vele egy palack jóféle pezsgőt. Úgy nézem, Whipple-re ráférne némi szíverősítő.

- Lehet, hogy igazad van - adta be a derekát Lord Emsworth.

- Tudom, hogy igazam van. Ha az ember biztosan keresztül akar vergődni ezen az életen, annak az egyedüli módja, ha alkoholba áztatással tartósítja magát. Példának okáért vegyük Freddie Potts és Eustace bátyja esetét, amikor mindketten sündisznót ettek.

-      Hogy mit ettek?

- Sündisznót. Akkortájt Freddie és Eustace a Riviérán tengették napjaikat, és francia szakácsuk volt, akinek a bevásárlás is a teendői közé tartozott. Egyik nap ez a szakács ment, mendegélt a piac felé a pénzzel a zsebében, míg csak észre nem vett egy döglött sündisznót, amint ott hever az út szélén. No már most ez a séf eléggé kupori alak volt, és mindjárt látta, mennyivel jobban jár, ha ahelyett, hogy megvenné a csirkét, amiért útnak eredt, simán elteszi az árát. Azt is tudta, miután jó alaposan befűszerezte azt a sündisznót, senki az égvilágon meg nem mondja, hogy nem csirke; így aztán felvette, hazavitte, és másnap serpenyőben sütve felszolgálta. Mindkét fivér alaposan belakott belőle, és most jön a lényeg, amiért az egész történetet elmesélem neked. Eustace, mivel soha életében egy korty alkoholt nem ivott, kis híján feldobta a talpát, míg Freddie-nek kutyabaja sem lett tőle - viszont ő már csecsszopóként is gyakran a whiskysüvegre tapadt. Szerintem ez a történet önmagáért beszél, úgyhogy gyorsan nyomd meg azt a csengőt, Clarence.

Őlordsága csengetett, és ezzel a megfeszített munkával töltött délután végén a tálalóba visszavonult Beach ismét mozgásba lendült. Ha a kis Huxley Winkworth szemtanúja annak, milyen komótosan tápászkodik fel a karosszékből, óhatatlanul újabb sértő párhuzamot von le közte meg a vackáról kikecmergő Császárnő között. A komornyik újból felhúzta cipőjét, melyet az imént levetett, hogy minél kényelmesebben pihenhessen, és fáradságosan felfelé indult a lépcsőn. Útközben látszott, milyen megviselt az arca, és lerítt róla, hogy másutt jár az esze.

A tizenkilenc év alatt, mióta főkomornyiki minőségben Lord Emswortht szolgálta, Beach mindig is vegyes érzelmekkel viseltetett a blandingsi kastélyban hetente megrendezett nyílt nap iránt. Bár megvoltak a maga előnyei, azért bizonyos hátrányokkal is járt. Egyrészt hízelgett a hiúságának, hogy szobáról szobára terelgeti emberi birkákból álló nyáját, s miközben az érdekességeket mutogatja nekik, megfigyeli áhítattal teli arcukat; másrészt az a sok mászkálás a lépcsőkön fel-le, folyosókon végig, meg szobákba ki-be, igencsak elgyötörte a lábát. Csak a beavatottak ismerték a komornyik titkát (hisz csónakméretű lábbelije mélyén nyom nélkül elrejtőztek a kandi tekintetek elől), hogy Beachet tyúkszemek kínozzák.

Mindent egybevéve azonban elmondhatjuk, hogy a dolog árnyoldala felett diadalmaskodott a jó, a lélek derűje túlsúlyba került a testi fájdalmakkal szemben; és Beach általában könnyű szívvel és kiegyensúlyozott kedélyállapotban látta el feladatát. De nem azon a napon. Attól a komornyiktól, akitől nemrég elrabolták az ezüstóráját, igazán nem várható el, hogy ugyanolyan tréfáskedvű idegenvezető legyen, mint az a komornyik, aki nem szenvedett el hasonló veszteséget. Beach lelke már ébredéskor sajgott az őt ért csapás miatt, és ahogy a kastélyban körbevezette a jónépet, mindvégig csak ezen rágódott, magát okolva, amiért is nem figyelt árgus szemmel arra a pasasra, akivel egymásba ütköztek az Emsworth Címer ajtajánál. Tudhatta volna, hogy karfiollá gyűrt fülű emberrel találkozni rosszat jelent.

Amikor Lord Emsworth kisebbik fia, Freddie Threepwood Amerikába utazott, hogy az ország vezető kutyatápellátó cége, a Long Island Cityben található Donaldson-féle DerűsEb Rt. alkalmazottjaként munkába álljon, Beachnek adományozta a megye egyik legteljesebb krimi-gyűjteményét. Ezekben a könyvekben pedig a leleplezett bűnözők kétharmadának karfiollá gyűrt füle volt. E példák igazán kellő tanulságul szolgálhattak volna neki, gondolta magában Beach, ám botor mód mégsem okult belőlük - és ahogy a dolgozószobába lépett, teljesen búnak eresztette a fejét.

A következő pillanatban azonban feledte minden búját-baját, és tetőtől talpig bizseregni kezdett, mint akit felvillanyoztak. Hiszen odabent nem más, mint maga a gazfickó ült teljes életnagyságban - ráadásul szemlátomást mind őlordságával, mind Mr. Galahaddel a lehető legbarátibb viszonyban. Éppen lehajtotta ugyan a fejét, mert Lord Emsworth néhány fényképet mutatott neki, és azokat nézegette, de azt a gyűrött fület ezer közül is felismerte volna.

Ha Beach nem ízig-vérig komornyik, ekkor valószínűleg csak úgy zeng a szoba a döbbent kiáltozástól, a komornyikok azonban, ha mégúgy megdöbbennek, sem kezdenek soha kiabálni. Beach mindössze azt kérdezte:

- Csengetett, milord?

- He? Aha. Hogyne, persze. Kérem, hozzon nekünk egy üveg pezsgőt, Beach.

- Igenis, uram.

- És amíg az italra várunk - mondta a kilencedik earl -, a könyvtárban van pár fénykép a Császárnőről, amit szeretném, ha megnézne.

- Ezzel ki is kísérte Samet a szobából, míg Gallie meglepetten vette észre: a komornyik, ahelyett, hogy távozna, ott marad, és cselszövőket idéző módon a székéhez oson.

- Válthatnék néhány szót önnel, Mr. Galahad?

- Hát persze, Beach. Annyi szót vált velem, amennyit csak akar.

- Mondanivalóm kapcsolatos azzal az úriemberrel - kezdte Beach, némi nehézséggel ejtve ki az utolsó szót -, aki az imént ment ki a szobából. Kicsoda ez az illető, Mr. Galahad?

- Nem más, mint Clarence bátyám. Ha jól tudom, őt már ismeri, nem? Legalábbis azt hittem, már bemutatkoztak egymásnak.

Beach nem volt vicces kedvében.

- A másik illetőre gondoltam, uram - jegyezte meg mereven.

- Á, szóval a másikra gondolt? Az Augustus Whipple, a jeles író.

A név nem volt ismeretlen Beach előtt. Őlordságának időnként elfáradt a szeme, és ilyenkor megesett, hogy a komornyikot kérte meg, olvasson fel neki kedvenc sertésgondozási könyvéből. Ennek a kérésnek Beach mindig szívesen eleget tett, noha szigorúan véve nem tartozott a kötelességei közé. Ezért most nagy szemeket meresztett a Whipple név hallatán.

- Whipple, Mr. Galahad?

- Bizony! Ő írta azt a disznókról szóló könyvet, amit az én bátyám sosem fog megunni. Whipple egy darabig nálunk fog vendégeskedni.

- De uram! - kiáltotta Beach megrendülve.

Gallie csodálkozva nézett rá.

- Hogy értette azt, hogy „De uram!", és miért tátog úgy, mint a partra vetett csuka? Talán nem örül annak, hogy Whipple itt lesz?

- Egyáltalán nem, Mr. Galahad. Ez az illető egy enyveskezű gazember.

- Ezt meg honnan a csudából veszi?

- Ő tulajdonította el az órámat tegnap az Emsworth Címerben, Mr. Galahad.

- Beach, maga ivott?

- Egy kortyot sem, uram. De ha röviden elmesélhetném a történteket...

Gallie figyelmesen hallgatta végig a már ismerős históriát. Úgy érezte, Beach még Samnél is jobban kihangsúlyozta a cselekményben rejlő drámai elemet. Mikor a komornyik elbeszélése végére ért, Galahad kétkedve kezdte ingatni a fejét.

- Ez a kis mese nem áll meg a lábán, Beach. Saját bevallása szerint is csupán egy futó pillantást vetett arra a palira.

- Ahhoz elég ideig láttam, hogy felfigyeljek a fülére, Mr. Galahad.

- Ezt meg hogy érti?

- Úgy értem, gyűrött volt a füle.

A nagyméltóságú Galahad elnézően mosolygott.

- És maga ezt az egész értelmetlen vádaskodást arra alapozza, hogy Whipple-nek szintén gyűrött füle van? Az ég szerelmére, Beach! Shropshire-ben csak úgy hemzsegnek a karfiollá gyűrt fülű emberek. Az sem lepne meg, ha kiderülne, társaskörökbe és egyletekbe tömörültek. Még más kifogása is van Whipple ellen?

- Igen, uram, mégpedig az életkora.

- Ezt nem értem.

- Túlságosan éretlennek tűnik ahhoz, hogy őlordsága kedvenc könyvének szerzője legyen.

- Nagyon fiatalosnak találja a külsejét?

- De még mennyire, uram!

Whipple elmondása szerint mások is így vannak vele. A rajongói is örökösen hanyatt vágódnak meglepetésükben, amikor meglátják, pedig rém egyszerű a magyarázata, miért ilyen fiatalos. Évek óta hajlító- és nyújtógyakorlatokkal kezdi a napot, ezen kívül nyers koszton él, és naponta kétszer vitaminokat szed. Ettől marad csúcsformában. Elismerem, tényleg jól tartja magát. De a rézangyalát, Beach, igazán nem állhat neki sorban megvádolni tiszteletre méltó írókat különböző brutális bűnök elkövetésével, csak azért, mert egy kicsit eláll a fülük, és mert maga valamivel idősebbnek gondolta őket! Már csak azért sem, mert elég gyakoriak az ilyen tévedések. A Pelikán klubban az egyik tag például a megszólalásig hasonlított valamelyik kabinetminiszterre. Elég kínos lehetett a politikusnak, hiszen a hasonmását (eléggé el nem ítélhető módon) fúrton-fúrt kihajigálták az éttermekből, ráadásul gyakran hordott masnis kalapot. Ugye, az én Freddie unokaöcsém magának adta az összes krimijét, mikor Amerikába ment?

- Igen, uram.

- És többször el is olvasta őket?

- Hogyne, uram.

- Hát akkor itt van a kutya elásva! Attól a sok detektívtörténettől túlságosan élénk lett a fantáziája, és mindig, mindenütt baljós figurákat lát. Szerintem Agatha Christie is ebben szenved. De nem szabad ilyesmiken rágódnia. Szép nyugodtan törődjön bele, hogy az iménti fazon bizony nem más, mint Augustus Whipple. Most viszont robogjon már el, és hozza azt a pezsgőt!

Már csak alkatánál fogva sem lehetett soha azt mondani Beachnek, hogy a szó szoros értelmében robogjon el valahová, hiszen szokásos haladási sebessége nagyjából az indiai dzsungelben ténfergő elefánténak felelt meg; ám ahogy most a pince irányába tartott, még ennél is lassabban lépdelt. Gyakran válik vontatottá a járás, ha a gyalogos fejében csak úgy kergetik egymást a gondolatok - a komornyik fejében pedig most olyan viharos sebességgel kergetődztek, mint még soha azelőtt. Esküdni mert volna rá: az az ember, kinek szomját enyhítendő a pezsgőért indult, ugyanaz az ember, aki megfosztotta őt az órájától - ám ha ez igaz, akkor hogyan került ez az alak ilyen meghitt viszonyba őlordságával és Mr. Galahaddel?

Erre a kérdésre bizony nem volt könnyű meglelni a választ, így aztán Beach valamiféle révületben szolgálta fel a dolgozószobában a frissítőt. Még akkor sem tért teljesen magához, amikor a tálalóba visszatérvén megint megszabadult a cipőjétől. Shakespeare valószínűleg úgy jellemezte volna, mint aki a döbbenet legvégső határáig jutott. Erle Stanley Gardner pedig őt látván ihletet kap a Kótyagos komornyik esete című könyvéhez. Ha pedig őt magát kérdezik, azt felelte volna, hogy szörnyen kóvályog a feje.

Amikor kóvályog a fej, az egyensúlyi helyzet visszaállítására szolgáló segédeszköz minden komornyik számára könnyen elérhető. A portói szinte csodákra képes. Beach is tartott egy üveggel a tálalóbeli szekrényben.

Elővette, és éppen ki akarta húzni a dugót, amikor megszólalt a telefon.

Felemelte a kagylót, és szokásos kimért hangján beleszólt:

-      Lord Emsworth rezidenciája. Őméltósága komornyikja beszél.

A neki válaszoló hang éles és átható volt. Gallie valószínűleg egy Athenaeum Klubbeli tag jellegzetes hangjának mondta volna.

-      Jó napot kívánok. Augustus Whipple vagyok.

Kilencedik fejezet

1

A nyílt nap eljött, és véget ért. A „Szíveskedjenek a sorban maradni" és a „Tilos a dohányzás" feliratú táblákat levették, akárcsak azt, amelyik arra kérte a jónépet, hogy ne nyúljon a kiállított tárgyakhoz. Az autóbuszok elmentek. George Cyril Wellbeloved visszatért Wolverhamptonba. Beachnek elmúlt a lábfájása. Attól eltekintve, hogy a Császárnőt szörnyű másnaposság gyötörte, s emiatt nemcsak rosszkedvű és ingerlékeny lett, de ráadásul még minden semmiségen ki is borult, a blandingsi kastély élete visszatért a megszokott kerékvágásba.

Másnap délután négy óra tájt Lady Hermione Wedge leszállt a londoni vonatról, és beült a kocsiba, mellyel Voules sofőr várta a Markét Blandings-i állomás előtt. Sandy Callender, ugyanezzel a vonattal érkezvén (bár ő a szerelvény másik végén, egy harmadosztályú kupéban utazott) a John Robinson tulajdonában lévő taxiba szállt. És ezzel egy időben Evans közrendőr nemrég visszakapott kerékpárja nyergébe pattant, és pedálozni kezdett a kastély irányába, hogy visszaadja Beachnek az óráját.

Nagyon úgy tűnt, valamiféle égiháború van kialakulóban, s bár az utazás kissé elnyűtte, Lady Hermionéval feledtette kimerültségét megkönnyebbülése. Hisz minden fáradságot megért az érzés, hogy gyermeke megszabadult ama legkevésbé sem kívánatos kapcsolattól. Ahogy Voules a gázba beletaposott, őladysége gondolatai gyengéd szeretettel terelődtek lányára. Veronicánál egyetlen gyermek sem lehetett volna megértőbb, vagy jobban tisztában azzal, hogy Anya mindent úgyis sokkal jobban tud. Akkor sem érhette gáncs a viselkedését, amikor tollba mondta neki a levelet. Nála kevesebb ellenvetéssel még egy diktafon sem élhetett volna. Csak egyszer szólalt meg, amikor megkérdezte, hány t-vel kell írni, hogy „elkedvetlenedett". „Kettővel, drágám" felelte neki Lady Hermione -, pedig ha szigorúan vesszük, három „t" van benne.

Amikor a volán mögött egy Voules képességeivel megáldott sofőr ül, a Market Blandings-i állomástól a blandingsi kastélyba jutni igazán nem tart sokáig; Lady Hermione épp idejében ért a budoárjába, hogy egy csésze teát megigyon. Csengetett, Beach cipőt húzott, odament, felvette a rendelést és visszavonult, hogy pár perc múlva ismét megjelenjen egy megrakott tálcát cipelő inas társaságában. Az inas (csak a rend kedvéért említjük meg: Stokesnak hívták) feladatát végrehajtván a távozás hímes mezejére lépett, és Lady Hermione, teletöltvén csészéjét a gőzölgő itallal, már épp kortyolgatni kezdett, amikor hirtelen észrevette, hogy Beach viszont egy tapodtat sem mozdult. A komornyik nagyjából úgy álldogált a szoba közepén, mint valami leleplezésre váró köztéri szobor, és jelenléte nagyon meglepte őladységét. Nem vallott Beachre, hogy teendői végeztén tovább bóklásszon valahol, s mivel egyedüllétre vágyott, Lady Hermione kissé ingerülten harapott az uborkás szendvicsébe.

- Mi az, Beach? - kérdezte.

- Válthatnék néhány szót önnel, milady?

Lady Hermionénak esze ágába sem jutott rávágni: Annyi szót vált velem, amennyit csak akar!", ahogy Galahad bátyja tette, beérte azzal, hogy mereven rábólint. Lerítt róla: ugyan kész meghallgatni a komornyikot, de melegen ajánlja neki, nehogy valami sületlenséggel hozakodjon elő.

Beach észrevette, hogy őladysége vajmi kevés kedvet érez egy bájcsevelyhez.

- Ha önnek jobban megfelel, milady, később is visszajöhetek.

- Semmi szükség rá, Beach. Valami fontos dolgot akar elmondani nekem?

- Igenis, asszonyom. Azzal az úriemberrel kapcsolatos, aki tegnap érkezett vendégként a kastélyba - kezdte Beach, s ugyanúgy megbicsaklott a hangja az „úriember" szón, mint mikor Gallie-nek mondta.

Lady Hermione vészjóslóan megdermedt. Zsarnoki várúrnő lévén rossz néven vette, ha tudta és beleegyezése nélkül vendégek érkeznek a kastélyba. Meg sem fordult a fejében, hogy Clarence az ő előzetes engedélye nélkül arra vetemedett volna, a kastélyba hívja valamelyik barátját - így aztán csakis arra tudott gondolni, a rejtélyes vendég biztosan Galahad egyik cimborája lehet, és ettől még jobban elborult az arca. Hisz az ember tisztában van vele, milyen szedett-vedett népséggel cimborál Galahad. Belőle kinézte, hogy egyedüli szalonképes haverjaként valami Silver Ringbeli bukmékert csempésszen a blandingsi társaságba.

-      Ki az az ember, Beach? - tudakolta türelmetlenül.

- Augustus Whipple néven mutatkozott be, asszonyom. Lady Hermione alaposan felborzolt kedélyei kissé lecsillapodtak. Lord Emsworthszel senki sem állhatott huzamosabb ideig kapcsolatban anélkül, hogy ne lenne ismerős előtte a Whipple név. Őladysége úgy tudta, a Gondolatok a sertésgondozásról szerzője nemcsak bejáratos a legjobb körökbe, de tagja az Athenaeum Klubnak is (s erről mindenki tudja, milyen tiszteletreméltó intézmény), esetenként pedig még a Mezőgazdasági Minisztérium is alkalmazza, szaktanácsadói minőségben. Feltehetőleg Clarence invitálta meg ide - s bár továbbra is az volt a véleménye: a bátyja elég faragatlanul viselkedett, midőn elmulasztotta előbb megbeszélni vele a dolgot, mégis szemmel láthatólag megnyugodott.

- Ó, Mr. Whipple! - kiáltott fel megkönnyebbülten. E nevet meghallván szertefoszlott előtte a rémkép, melyben Gallie egyik rikító eleganciával öltözött barátja borízű hangján „galambocskám"-nak titulálja őt. - Már alig várom, hogy megismerjem. Mr. Whipple közismert író.

- Feltéve, hogy ő csakugyan Mr. Whipple, milady.

- Ezt nem értem.

- Ez a személy szerintem egy szélhámos - sziszegte Beach. Ha egy mondatban ilyen sok az „sz" betű, elég bajos másként ejteni; ráadásul Beach minden lehetőséget megragadott a sziszegésre.

Teljesen felesleges volt annyira megrémülnie Lady Hermionénak a komornyik kijelentésétől. Addigra már igazán hozzászokhatott volna a szélhámosokhoz. Hiszen már évek óta mást sem csináltak, mint ki-be járkáltak a blandingsi kastélyba. Valami mélyenszántó gondolkodású író egyszer azt találta mondani, minden háznak megvan a maga keresztje: másutt egerek vannak, itt viszont csak úgy nyüzsögnek a szélhámosok. Őladysége most mégis olyan hangot hallatott, amelyet (amennyiben valami kisebb kaliberű asszonyról lenne szó) csakis horkantásként jellemezhetnénk, és ernyedt ujjai közül kihullott a vajas pirítós.

- Szélhámos!

- Igenis, asszonyom.

- De mire alapozza ezt az egészet?

- Nagyon különösnek találom, hogy nem sokkal az érkezése után egy másik úriember telefonáljon ide Londonból, azt állítva: őt is Augustus Whipple-nek hívják.

- Micsoda!?

- Igenis, milady. A másik úr őlordsága egészségi állapota felől érdeklődött. Mint tudomásomra hozta, olyan értelmű sürgönyt kapott kézhez, miszerint Lord Emsworth rózsahimlőben szenved. Ilyenkor az ember óhatatlanul gyanakodni kezd a jelenleg kastélyban tartózkodó másik úr szándékainak tisztaságát illetőleg.

-      De még mennyire!

- Meg kell vallanom, az egész helyzetet rendkívül zavarba ejtőnek találom.

Lady Hermione azonban cseppet sem esett zavarba. Ha ismeri ezt a kifejezést, akár azt is mondhatta volna, hogy hangyányit sem. Mintha csak lángbetűkkel lenne a budoárja falára írva, olyan kristálytisztán látta: a Whipple-létszám eme felduzzadásáról Galahad bátyja tehet.

- Ohó! - kiáltotta, és ez az indulatszó még soha nem állt közelebb ahhoz, hogy összetévesszék a Markét Blandingsbeli Evans közrendőr „Hö!" kurjantásával. Őladysége szemében vészjósló fény gyúlt. Szakasztott olyan volt, mint a szakácsnő, amikor a konyhában szembe jön vele egy tolakodó svábbogár.

- Megkeresné Mr. Galahadet, és megmondaná neki, hogy beszélni akarok vele? Nem, hagyja csak, majd megyek és megkeresem magam.

2

Lady Hermione a biliárdszobában talált bátyjára; a nagyméltóságú épp a karambolozást gyakorolta, nagy szakértelemről árulkodó csuklómozdulatokkal. Gallie udvariasan félbeszakította a játékot, amikor húga a szobába toppant, bár egyáltalán nem repesett az örömtől, hogy ott látja. Tapasztalatai szerint ugyanis Hermione feltűnése általában baljós előjelnek vehető (és ugyanez vonatkozott Constance, Dora és Julia húgára is) - ezzel együtt megpróbált némi testvéri melegséget csempészni a hangjába.

- Halihó, Hermione. Hát visszajöttél? Pocsék napot fogtál ki az utazásra. Fullasztó hőség lehetett a vonaton.

Lady Hermione viselkedésében semmi sem utalt rá, hogy ne szeretné bátyját - vagy hogy még az addiginál is elenyészőbb szeretetet érezne iránta. Feltett szándékában állt Galahadet hamis biztonságba ringatni, mielőtt leleplezné és hagyná, hogy szégyenében a föld alá süllyedjen.

- Csakugyan elég levegőtlen volt - értett egyet vele - Szerinted is nyakunkon a vihar?

- Eléggé lóg az eső lába. Hogy van Veronica?

- Remekül.

- Úgy hiányzik nekem a szép kis pofikája.

- Majd megmondom neki, hogy hiányolod, hadd hízzon a mája. És te jól vagy, Galahad?

- Csak lassan, öregesen, mint mindig.

- Hát Clarence?

- Ő sem panaszkodhat.

Lady Hermione elnevette magát.

- Na hiszen, úgy beszélek, mintha legalább egy hónapig távol lettem volna! Gondolom, semmi sem történt azóta, hogy elmentem.

- Semmi falrengető. Csak van egy új vendégünk.

- Ne mondd, tényleg? És kicsoda?

- Valami Whipple nevű fickó.

- Csak nem Clarence Whipple-jét érted ezalatt, aki a kedvenc sertésgondozási könyvét írta?

- De bizony! Kedves bátyánk kapott tőle egy levelet, amiben megkérdezte, lejöhetne-e ide, mert szeretne pár képet csinálni a Császárnőről. Clarence meg persze azonnal meghívta vendégségbe.

- Hát persze. Clarence most biztos nagyon boldog.

- A hetedik mennyországban érzi magát.

- Nem is csodálom. Mr. Whipple egyenesen párját ritkítja.

- Csak kevés ember van ennyire odáig a disznókért.

- Én inkább arra gondoltam: rendkívüli képességekkel rendelkezik, hisz egyszerre két helyen is ott tud lenni. Mindig úgy éreztem, az ehhez hasonló adottságok tesznek igazán érdekessé másokat.

- He?

- Csak azt ne mondd, szerinted nem elképesztő Mr. Whipple-től, hogy miközben a blandingsi kastélyban van, ugyanakkor mégis képes Londonból idetelefonálni! Kíváncsi lennék, hogy csinálta. Szerinted mi lehet a trükkje?

Gallie-t nem lehetett egykönnyen kihozni a sodrából; csak azzal árulta el, hogy húga szavai némileg felzaklatták, hogy levette és tisztogatni kezdte a monokliját. Amikor újból a szemébe csípte látüvegét, így szólt:

- Hát ez elképesztő. Különös eset.

- Nekem is pont ez jutott eszembe, amikor Beach elmesélte nekem. Ugyanis ő fogadta a hívást.

- Mármint Whipple telefonját?

- A Londonban lévőét, nem az itteni példányét.

- Beach biztosan rosszul értette a nevét. Az ember gyakran félrehallja a neveket a telefonban. És mit mondott neki ez a fickó?

- Azt, hogy az ő neve Augustus Whipple, Londonból telefonál, és afelől szeretne érdeklődni, mi van Clarence-szel, mert sürgönyöztek neki, hogy ágynak esett rózsahimlővel. Ugye, milyen rejtélyes az ügy?

Galahad kicsit eltöprengett a történteken, majd felderült az arca.

- Azt hiszem, rájöttem a megoldásra. Igazán egyszerű, ha az ember használja a fejét. Nyílt nap volt tegnap, és Beach egész délután úgy hajtott, mint a güzü, mialatt az egész kócerájon végigvezette a csürhét. Már ő sem mai gyerek, így aztán a dolog eléggé lestrapálja. Mire pedig az egész cécónak vége, teljesen kikészül, és szíverősítő után eped. És mit tesz ilyenkor? A tálalóba biceg, előveszi a portóit, de olyan szétszórt, hogy mire észbe kap, már alaposan megdöntötte a piásüveget. Miután a sárga földig leitta magát, persze, semmit sem ért abból, amit telefonon keresztül hablatyolnak neki. Talán a Wilson, vagy Wiggins, vagy Williams nevet értette Whipple-nek; és az a bizonyos Wilson, vagy Wiggins, vagy Williams beszélt arról Beachnek, hogy ő maga kapta el a rózsahimlőt. Ez az egyedüli lehetséges magyarázat.

Sok éve már annak, hogy Lady Hermione (akit erőteljes egyénisége folytán már akkor sem lehetett figyelmen kívül hagyni) a gyermekszobában egyszer fogta kedvenc Belinda babáját, és alaposan fejbe kólintotta vele Galahadet - mire a bátyja annak rendje s módja szerint elterült, és jó darabig nem mozdult. Őladysége most is szívesen a keze ügyébe kaparintott volna egy babát. Ám nem lévén válogatós, akár egy csatabárddal is beérte volna.

- Én jobbat tudok - mondta. - Szerintem valamilyen csak általad ismert okból kifolyólag nem átallottad a kastélyba csempészni valamelyik lehetetlen barátodat. Vagy talán inkább azt kellett volna mondanom, hogy már megint, hiszen ez már nem az első eset, hogy megteszed. Kicsoda ez az ember?

- Őszintén?

- Ha lennél olyan jó.

Egy Sam Bagshott nevű fickó.

- Lefogadom, hogy körözi a rendőrség.

- Ezt most eltaláltad - felelte Gallie lenyűgözve. Nagyon imponált neki a női megérzés ilyetén megnyilvánulása. - De az egész csak egy ostoba félreértés miatt van. Sam valójában talpig becsületes gyerek. Régi cimborámnak, Tülök Bagshottnak a fia. És azért van itt, mert jó oka van rá, hogy itt legyen. Életbevágó, hogy beszélhessen a Callender lánnyal (akit szívből szeret, a kis fityfiritty azonban mégis faképnél hagyta), de Sandy momentán elutazott, és ki tudja, mikor jön vissza. Magától értetődik, hogy itt kell maradnia, amíg a lány visszaérkezik.

- Méghogy maradnia kell! Ebben nem értünk egyet. Hatalmasat tévedsz, ha azt hiszed, a barátod akár egyetlen nappal is tovább fogja rontani itt a levegőt. Szólok Beachnek, intézkedjen, hogy összecsomagolják a holmiját, és hogy az az alak a következő félórában eltűnjön innét.

A nagyméltóságú Galahad megőrizte nyugalmát.

- A helyedben én nem tenném.

- És ha nem lennék ilyen végtelenül elnéző és angyalian türelmes, még ennyi időt sem kapna tőlem.

- Továbbra is csak azt tudom mondani: nagyot hibázol, ha megteszed.

- Gondolom, van valami értelme ennek a megjegyzésnek, de elképzelni sem tudom, mi lehet az.

- Egy pillanat alatt rá fogsz jönni. Bevezetésképp megemlíteném, mielőtt elutazott, egy jót beszélgettem Egberttel.

- Hát aztán?

- Elmesélte, hogy azért mentél Londonba, mert rá akarod venni Veronicát, írjon Tiptonnak egy levelet, amiben felbontja az eljegyzést.

- Hát aztán?

- Teljesen paff lettem. Azt hittem volna, álmaid netovábbja nem más, mint egy szép jövő előtt álló, fiatal multimilliomos vő. Vagy talán nem kedveled a multimilliomosokat?

- Tipton egyáltalán nem multimilliomos. Spekulált a tőzsdén, és minden pénze odalett.

- Ez elképesztő! Kitől hallottad?

Clarence mesélte.

- És te képes vagy komolyan venni, amit ő mond?

- Ebben az esetben legalábbis komolyan veszem. Az egészet Tipton szájából hallotta.

- És fel sem merült benned, hogy Clarence, miután egész életében mindig mindent csak összekutyult, esetleg most is a megszokott formáját hozza? Engedd meg, hogy pár szóval felvázoljam neked, mi is történt valójában. Tiptonnak egy pennyje sem úszott el a tőzsdén, csak ő is úgy járt, ahogy már oly sok rendes ember őelőtte: rács mögött találta magát. Mivel nem volt nála pénz letenni az óvadékot, mert aznap este valaki kirabolta, rácsörgött Clarence-re a szállodában. Elmesélte neki, hogy minden pénzét elvesztette, és volna-e olyan kedves kölcsön adni neki húsz dollárt. Ennyi volt az egész. Ha pedig még mindig kételyeid lennének Tipton vagyoni helyzetének szilárdsága felől, hadd áruljam el neked: amikor tegnapelőtt beállított ide, egy Rolls Royce volánja mögött ült, és nyolcezer fontot érő nyakéket lengetett - Vee-nek vette Londonban, kis meglepetésnek szánta. Nem láttam ugyan Tipton alsóneműjét, de a nyakamat tenném rá, hogy ezerdollárosokat hord alatta. A hozzá hasonló fickóknak általában még a bőrük alatt is pénz van.

Nagy érzelmi megrázkódtatás hatására egyesek elsápadnak, mások kivörösödnek. Lady Hermione, egyik csoporthoz sem tartozván, mindkét színváltás lehetőségével élt. Előbb minden vér kiszaladt az arcából, csak azért, hogy utána zúgva visszaszökjön. Kifilézett-mód rogyott le a közelében lévő pamlagra, és úgy bámult maga elé, mintha csak rémlátomás gyötörné - mármint egy jobb szemén fekete keretes monoklit viselő fivérnél is rémesebb látvány. Zihálva kapkodott levegő után, és Gallie sietett szóbeli elsősegélyt nyújtani. Érző lélek lévén nehezen viselte volna, ha valamelyik vérrokonát a szeme láttára üti meg a guta.

- Minden rendben - mondta -, abbahagyhatod az ájuldozást! Egbert megkért, hogy még Tipton előtt csípjem el Veronica levelét, így aztán hajnalhasadtakor felkeltem és elcsíptem.

Lady Hermione egész valóján olyan mérhetetlen megkönnyebbülés áradt el, hogy még a szava is elakadt belé. Hirtelen (Galahadet is beleértve) az egész világot csodaszépnek látta. Némi halk bugyborékolás után így szólt:

- Jaj, Galahad!

- Sejtettem, hogy e hír hallatán eldobod magad örömödben.

- Hol az a levél? Add csak ide nekem.

- Már nincs nálam.

- Lady Hermione, miután az imént kényelmesen hátradőlt a pamlagon, most egy hirtelen rándulással kiegyenesedett.

- Csak nem hagytad el valahol? - visította, és a szélütés lehetősége ismét fenyegetően felbukkant a láthatáron.

- Ugyan, dehogy. Nem elhagytam, hanem Samnek adtam. Csak rajtad áll, továbbadja-e Tiptonnak, vagy sem. Ha szívesen látott vendégként kezeled a fiút, és időről-időre megereszted felé sugárzó mosolyaid egyikét, akkor olyan nyugodtan alhatsz, mint a tej. De ha csak egy parányit is esni kezd a vendéglátás színvonala, Tipton postája kiegészül az általa hőn szeretett leány levelével. Legjobb lesz, ha máris nekilátsz, és gyakorolni kezded az „álmaim háziasszonya" szerepet, mert Samnek és nekem egyaránt magasak az elvárásaink, te pedig kénytelen leszel megfelelni nekik - mondta Gallie, és miután úgy ítélte, hogy a pillanat hevében ennél jobb végszót keresve sem találhatott volna, visszatette a biliárddákót az állványra, és kiment a szobából.

A dohányzóba indult, s célhoz érvén meglátta az ott ücsörgő Samet (a fiú tekintetében annak az embernek a lelki tompasága tükröződött, aki nemrég hosszas eszmecserébe bocsátkozott őlordságával a sertésekről), amikor hirtelen eszébe jutott valami. Hermione ellenségként olyan asszony volt, akit igen sokra tartott, és jól tudta, húga nem fog jámboran beletörődni a vereségbe. Legyőzni legyőzhetik, de meg sose törik. Több mint valószínű, hogy Sam, nem lévén tisztában a blandingsi kastélyban uralkodó áldatlan állapotokkal, valahol a szobájában rejtette el azt a levelet - hiszen meg sem fordult a fejében, hogy háziasszonya legelőször is az ő szobáját teszi tűvé utána. Galahad már látta, meg kell tennie a szükséges óvintézkedést, mégpedig most rögtön; hiszen tudta, Sam szobájának átkutatása már nem sokáig várat magára.

- Sam - kérdezte -, hová tetted azt a levelet, amit neked adtam?

- A szobámban van.

- Úgy tudtam! A csontjaimban éreztem. Gyorsan menj érte.

- De miért?

- Sose izgasson, miért. Egyszerűen kell nekem, és kész. Adja az ég, hogy még mindig a helyén legyen. Á - sóhajtott fel megkönnyebbülten, ahogy Sam visszatért a szobába -, ezek szerint minden rendben. Megmenekült a haza. Add csak ide azt a levelet.

- És mihez kezd vele?

- Beleteszem ebbe a vastag, barna borítékba és Clarence íróasztalában az egyik fiók mögé rejtem. Még Hermione sem gondolna rá, hogy ott keresse - jegyezte meg Gallie némi önelégültséggel a hangjában.

3

A nagyméltóságú Galahad egyáltalán nem esett tévedésbe, amikor megjósolta: Lady Hermione hamarosan Sam szobájának átkutatására indul. Már akkor látta húgán az elszántságot, hogy odabent minden szegletbe és zugolyba benéz, miközben hozzá beszélt. Magára maradván őladysége elsősorban felhívta Veronicát, és elmagyarázta neki, mi a helyzet Tipton anyagi hátterével kapcsolatban. Mire Veronica egy George Cyril Wellbeloved Marlene unokahúgáéval vetekedő hangerejű visítást hallatott, majd nagy nehezen kinyögte:„De Mamcsikám, mi lesz, ha elolvassa, amit írtam?" Lady Hermione azonban megnyugtatta, hogy nem szabad ezen rágódnia, mert Anya kézbe vette a dolgokat, és Tipton soha az életben nem fogja látni azt a levelet. Ezek után Wilfred keresésére indult, mert segéderőként be akarta szervezni a kutatásba. Unokaöccsére a hallban talált rá, amint mélán az ottani barométert kocogtatja; nyersen rárivallt, hogy azonnal hagyja abba, és jöjjön vele a budoárjába.

Leszámítva ama megjegyzést, hogy a barométer szerint (mely cseppet sem szépített a zord valón) most már bármelyik pillanatban kitör a pokoli égzengés, Wilfred egy szót sem szólt, miközben felfelé mentek a lépcsőn. Hermione néni társaságát már hátulgombolós kora óta szörnyen nyomasztónak érezte; folyton az motoszkált benne, vajon mikor melyik vétségével hozakodik elő, hogy az ő kendőzetlen stílusában a fejére olvassa. Bár momentán viszonylag tiszta volt a lelkiismerete, a budoárhoz érvén mégis balsejtelem kínozta. Nénikéje kurtán ráparancsolt, hogy üljön le, és Willie-nek nagyon nem tetszett, hogy szemlátomást csak úgy forr benne a méreg - hiszen ha életében látott már valaha felhergelt állapotban leledző nagynénit, akkor ez a nagynéni volt az a nagynéni.

Nagy kő esett le a szívéről, amikor rájött, nem miatta szökött fel rokona vérnyomása. Őladysége hozzá beszélvén (legalábbis egy nagynénihez képest) egész normális hangnemet ütött meg. Az igazat megvallva azért nem egészen úgy turbékolt, miként az örvös galamb, ha udvarol a párjának; stílusa mégis távolt állt attól, hogy valami lepusztult bárka durva pokróc hajóskapitányáéra emlékeztessen, amint éppen az egyik matrózt gorombítja le.

- Wilfred - kezdte Lady Hermione -, a segítségedre van szükségem.

- Tessék? - kérdezte Wilfred. Egyik ámulatból a másikba esett. Fel sem merült benne, hogy adódhat olyan helyzet, mellyel ez a zsarnoki nőszemély képtelen egyedül megbirkózni. Hacsak nem épp rejtvényfejtés közben akadt el egy hárombetűs szónál, amelyik e-vel kezdődik, és nagy ausztrál madár a meghatározása; ebben az esetben természetesen majd ő is törni fogja a fejét.

- Tudnod kell, hogy amit most elmesélek neked, az szigorúan bizalmas.

- Hogyne. Egy léleknek se fogom elmondani. De miről van szó?

- Ha lennél olyan szíves rám figyelni, máris elmagyarázom. Nagyon komoly probléma merült fel. Találkoztál már azzal az Augustus Whipple-lel, aki tegnap érkezett?

- Az étkezőben már láttam. Miért?

- Azért, mert az nem Augustus Whipple.

- Pedig mindenütt az a hír járja, hogy ő Mr. Whipple. Clarence bácsi is annak hívja.

- Meglehet. Akkor is szélhámos.

- Édes istenem! Biztos vagy benne?

- De még mennyire!

- És akkor miért nem penderíted ki innét?

- Pont erről akarok beszélni veled. Nem tudom, mit csináljak. Nála van Veronica levele.

- Ismerik egymást?

- Ugyan, dehogy!

- Akkor hogyhogy leveleznek?

- Jaj, Wilfred!

- Hiába jajwilfredezel itt nekem ilyen ingerülten, akkor is szédeleg a fejem, ahogy hallgatlak. Ha Vee nem ismeri ezt az alakot, akkor miért írt neki levelet? Ennek se füle, se farka.

- Azt a levelet Tiptonnak írta Veronica.

- Tippynek?

- Igen.

- Öntsünk csak tiszta vizet a pohárba: azt mondod, Tippynek íródott az a levél?

- Igen, igen, IGEN!

Wilfred kétségbeesett mozdulattal széttárta a karját - felborítva azt a kisasztalt, melyen egy rózsákkal teli váza volt, meg az a fénykép, melyen a shropshire-i könnyűgyalogság uniformisát viselő Wedge ezredes volt látható.

Hát ha azt hiszed, hogy ettől most már minden világos előttem, akkor nagyot tévedsz. Fel nem foghatom, Tippy hogy keveredett ebbe az egészbe. Teljesen érthetetlen...

- Wilfred!

- Hahó?

- Ne beszélj már annyit! Hogy magyarázzam el neked, mi történt, ha folyton-folyvást félbeszakítasz?

- Sajnálom. Tiéd a pálya. Csak megismétlem: szédeleg a fejem a mondókádtól.

- Pedig az egész pofonegyszerű.

- Szerinted!

- Tessék?

- Meg se szólaltam.

- Pedig mintha mondtál volna valamit.

- Csak tüsszentettem.

- Ó? Nos, ahogy azt már mondtam, az egész pofonegyszerű. Veronica valamiért nagyon ideges és rosszkedvű volt, és ebben a lehangolt kedélyállapotban úgy érezte, hibát követett el, amikor Tipton menyasszonya lett. Ezért fogta magát, és megírta neki, hogy szakít vele. Persze most már keservesen bánja, hogy postára adta azt a levelet.

- Mikor?

- Két nappal ezelőtt.

Akkor Tippynek már meg is kellett kapnia.

- Hát hányszor mondjam már neked, hogy annál az embernél van! Megszerezte valahogy, és most...

- Sakkban tart vele?

- De mennyire!

- És mit akar? Pénzt?

- Nem, nem pénzt akar. De Tiptonnak adja a levelet, ha nem engedem meg neki, hogy a kastélyban maradjon.

- És nem akarod, hogy itt legyen?

- Hát persze hogy nem akarom!

- Pedig nekem nagyon is úgy tűnik (legalábbis ebből a székből, ahol most ülök), hogy nemigen tehetsz mást - adta tudtára rokonának Wilfred a rossz hírt. - A markában tart. Nem hagyhatod, hogy Tippy meglássa azt a levelet. Ha csak egy pislantást is engedélyezel neki, a milliomos vőről szövögetett ábrándjaid úgy szétpukkadnak, akár a szappanbuborék.

Szavait kínos csend követte. A némaságot Wilfred törte meg, abbéli véleményének adva hangot, hogy Veronicának gumiszoba-igénylést kellene benyújtania valamelyik kevésbé finnyás diliházba, és minél hamarabb, annál jobb. Erre a megjegyzésre Lady Hermione anyai ösztönei működésbe léptek.

- Hát ezzel meg mit akarsz mondani? - esett neki Willie-nek ingerülten.

- Teljesen elment az esze, ha ilyeneket írt! Biztos bolondgombát evett.

- Már mondtam neked, nagyon nyomott volt aznap.

- Ha Tippy elhagyja, akkor még a pénztárcája is nyomott lesz. Mármint lapos. Megismétlem: szerintem Veenek egy jó agykurkászra lenne szüksége.

Lady Hermione rendkívül fárasztónak találta unokaöccse modorát, mely élesen elütött szokásos alázatos engedelmességétől, de az idő most nem volt alkalmas Wilfred rendreutasítására. Úgy látta, ha teljes határozottsággal cáfolni akarja a lánya értelmi képességeit ért vádakat, fel kell fednie az igazat. Kissé kelletlenül kezdett bele.

- Veronica semmiről sem tehet. Én vagyok a hibás, mert elhittem Clarence bácsikádnak, hogy Tipton minden pénzét elvesztette. Természetesen nem engedhetem a lányomat holmi senkiházi alakhoz hozzámenni. Az embernek gyakorlatiasnak kell lennie. Ezért azt tanácsoltam Veronicának, bontsa fel az eljegyzést.

Aha, most már értem. És Vee mit szólt hozzá?

- Az elején eléggé feldúltnak látszott.

- Ezen nem is csodálkozom. Teljesen Tippybe habarodott.

- De annyira mégsem vesztette el a fejét, hogy ne lássa be, egy ilyen házasságból semmi jó nem származhat.

- Abból tutira nem származhat semmi jó, ha Tippy meglátja azt a levelet.

- De sose látja meg, mert át fogom kutatni annak az embernek a szobáját, hogy megkeressem és megsemmisítsem Veronica levelét.

Wilfrednek elkerekedett a szeme. A hosszú évek alatt, amióta csak ismerte, sosem kételkedett abban, hogy az ő Hermione nénikéje igencsak kőkemény asszony, de azt még ő sem gyanította soha, hogy hozzá képest a gránit is vajkaramellának tűnik. Ráadásul mindig úgy hitte, hogy ez a gránitszerű keménység inkább szavakban, mint tettekben ölt testet. Mélységes megrendültségében olyan gurgulázó hangot hallatott, akárcsak egy lelkét kilehelni készülő, élemedett kacsa.

- Át akarod kutatni a szobáját?

- Igen, és azt akarom, hogy te is velem gyere.

- Méghogy én? Miért pont én?

- Mert szükségem van valakire, aki őrt áll a folyosón a szoba előtt, és tudtomra adja, ha bárki közeleg. Talán az lenne a legjobb, ha ilyenkor énekelni kezdenél.

- Énekeljek?

- Igen.

- Énekeljek?

- Igen.

- De mit?

Lady Hermione gyakran hallott titkos társaságokról, ahol a cseles cselszövők cselt szőttek; de kíváncsi lett volna rá, vajon bármelyik titkos társaság cselszövője ütközött-e már valaha is ennyi nehézségbe, miközben a másik cselszövő értésére adta, milyen cselt próbál szőni ő, mármint az első cselszövő. Komoly erőfeszítésébe került visszafognia az ajkára kívánkozó szavakat, melyek ugyan sokat könnyítettek volna a lelkén - ugyanakkor óhatatlanul ellene hangolták volna az egyetlen számba vehető szövetségest, akit maga mellé csatasorba állíthat. Ezért, akárcsak unokaöccse, ő is beérte azzal, hogy kétségbeesetten széttárja a karját.

- Tökéletesen mindegy, mit énekelsz! Nem azt kértem tőled, hogy lépj fel egy koncerten. Nem a Covent Garden-beli előadásodra készülsz. Azt énekeld, ami épp eszedbejut!

Wilfred gondolatban végigfutott a repertoárján, és ama dal mellett döntött, melyre Tipton tanította meg New York-i dorbézolásuk alatt, s arról a bizonyos még egy csésze kávéról és második szelet süteményről szól. Mind a szövege, mind a dallama nagyon megtetszett neki, ráadásul tudtára adták, hogy ezt a dalocskát nem más, mint személyesen maga a nagy Berlin, az Alexander's Ragtime Band, valamint számos népszerű sláger komponistája és zeneszerzője írta.

- Rendben - állt rá a dologra, ha nem is túl lelkesen. - És akkor te mihez kezdesz?

- Gyorsan eltűnök onnét.

- Netán lemászol az ereszcsatornán?

- A franciaajtón keresztül kisietek a kertbe. Az az alak a Kerti Lakosztályt kapta - jegyezte meg keserűen Lady Hermione. Még azt is szörnyen bosszantónak találta volna, ha valami sufniba dugnak be egy szélhámost, ráadásul a blandingsi kastély kínálatában a Kerti Lakosztály számított a legszebbnek. Ezt a szobát csak a Dunstable hercegéhez hasonló vendégek kapták, akiknek soha semmi sem volt elég jó.

Amikor nénikéje körvonalazta, milyen komoly szerepet osztott rá ebben a merész vállalkozásban, Wilfred Allsop szemében már akkor is annak az unokaöcsnek a tekintete jelent meg, akinek váratlanul fejére omlott a mennyezet; ám ahogy Lady Hermione folytatta, arckifejezéséből az volt kiolvasható immár: a felsőbb szintek is roskadozni kezdtek.

- Legelőször is félre kell állítani azt az embert az útból.

- Micsoda!?

- Keresd meg, és mondd azt neki, hogy Clarence bácsikád várja a Császárnő óljánál!

- Igazán remek ötlet - sóhajtott fel Willie megkönnyebbülten. Amikor nénikéje a megtévesztő „félreállítani" szót használta, már-már attól tartott, arra akarja rávenni: álljon lesben, és essen neki ennek a Whipple-utánzatnak a húsvágó bárddal. Hermione néniből kinézte volna, hogy erre kéri. Mindenre elszántnak látta, és lassan úgy érezte magát, mint Macbeth, amikor Lady Macbeth-tel átbeszélte a teendőket. Ahogy felkelt, és Sam keresésére indult, egész könnyűnek érezte a szívét - nemrég el se merte volna hinni, hogy még egyszer ilyen pehelysúlyú lesz.

Sam még mindig a dohányzóban ücsörgött, amikor Wilfred rátalált, és távolról sem fogadta kitörő örömmel az üzenetet. Az alatt a rövid idő alatt, mióta megismerte, nagyon megkedvelte Lord Emswortht, és boldogan társalgott volna vele a Bronte-nővérek könyveiről, vagy Dickens összes művéről - tulajdonképpen bármiről, csak disznókról nem. A hatodik érzéke azonban azt súgta neki, hogy pont ezeket a vonzó jószágokat hozza majd szóba házigazdája, amikor találkoznak. Egy ilyen kérést azonban semmiképp sem lehetett figyelmen kívül hagyni, ezért elindult az ól felé; s ahogy az előző nap őlordságával, úgy most is a rövidebbik úton - és amint a konyhakerten keresztülvágott, a Beach tálalójának ablakánál álló, kezében portóis poharat szorongató Evans minden mozdulatát tisztán látta. A rendőr egy darabig nem hitt a szemének, majd egy tömör „Hö!" kiáltással letette poharát, és olyan vehemenciával vetette utána magát, melynél féktelenebbül az éppen prédáját megpillantó leopárd sem ered a vad nyomába. Hónapok óta először nyílt alkalma letartóztatni valakit, és magában eltökélte: nem hagyja, hogy Sam kicsússzon a markából.

Célhoz érvén Samnek azonnal feltűnt, hogy az ól környéke akut Emsworth-hiányban szenved. Sehogy sem értette a dolgot, hiszen Wilfred világosan értésére adta: ott várja házigazdája. Valami tévedés lehet a dologban, gondolta, és örülve a haladéknak, cigarettára gyújtott. Szinte alig szívott egyet rajta, amikor valami vakítóan felvillant, majd hatalmas csattanás hallatszott - és a délután folyamán végig fenyegetően beborult égből egyszerre olyan heves zivatar tört ki, amely minden bizonnyal alaposan meglepte a hallban lévő barométert. Mikor Willie kocogtatta, már akkor is rossz időt jósolt; de ilyen felhőszakadásra azért még ő sem számított. A kissé megtépázott idegzetű Sam az egészet nagyjából az özönvíz és a végítélet kereszteződésének látta.

Ilyenkor minden épeszű ember fedél alá húzódik, és szerencsére a közelben kínálkozott is egy fedett hely. A konyhakert és a Császárnő főhadiszállása között egy melegház állt. Sam feltételezte, hogy a benti levegő ugyan elég áporodott és rossz szagú is lehet; mindezen hátrányok azonban eltörpültek ama tény mellett, hogy száraz. És most elsősorban száraz helyre vágyott - illetve ha épp az egyik magasröptű hetilapnak ír beszámolót, akkor úgy fejezte volna ki magát: talált kívánatosnak. Szempillantásnyi idő alatt már bent is termett, és pont nagyban gratulált magának a villámgyors akcióhoz, amikor az ajtó becsapódott mögötte, és hallotta, amint valaki a reteszt is a helyére tolja. Ez a dolog nemcsak teljesen váratlanul érte, de zavarba is ejtette.

- Hékás! - kiáltotta. Odakintről pedig érces, hideg hang felelt neki; annak a rendőrnek a hangja, aki épp fülön csípte a gonosztevőt.

-      Most elkaptam - mondta.

Aztán egy darabig csend lett. Amikor Evans közrendőr meglátta Samet belépni a melegházba, eredetileg úgy tervezte, utánamegy, és azonnal őrizetbe veszi - ám érettebb megfontolás után végül jobb belátásra tért. Úgy vélte, sokkal okosabb lesz kivárni, amíg megjön az erősítés. Elevenen élt az emlékezetében, milyen erős balegyenese van ennek a latornak; egy csepp kedve sem volt megtapasztalni, vajon milyen is lehet a jobb felütése. Ezért, miután bereteszelte az ajtót és közölte a delikvenssel, hogy elkapta, Evans visszasietett Beach tálalójába beszólni a rendőrőrsre, hogy küldjenek neki autót meg valami segítséget (lehetőleg egy nagydarab izompacsirtát).

Samnek csekély vigaszául szolgált az érzés: útközben olyan mérhetetlenül elázik, hogy még az alsóneműje is csuromvizes lesz.

Tizedik fejezet

1

Tulajdonosa, John Robinson mindig is azzal hencegett, hogy bérautója (bár kicsit nyikorog eresztékeiben, és emelkedőn felfelé menet hajlamos lefulladni) eddig cserben még soha senkit sem hagyott, s a kuncsaftokat előbb-utóbb mind eljuttatta úti céljukhoz - így Sandyt is gond nélkül a kastélyhoz fuvarozta. Miként az egy lelkiismeretes titkárnőhöz illik, megérkezése után Sandynek is első dolga volt bejelentkezni Lord Emsworthnél; őlordsága kissé alábocsátotta állkapcsát, hiszen azt remélte, sokkal hosszabb ideig távol marad. Ezek után a lány a könyvtárszobából nyíló apró kuckójába ment, ahol dolgozni szokott.

Hamarosan társaságot kapott. Miközben a lét nagy kérdésein elmélkedve üldögélt nyugágyában a kastély előtti pázsiton, a nagyméltóságú Galahad látta megérkezni a lányt, és bármilyen kelletlenül hagyta is ott kényelmes fekhelyét, fontosnak érezte, hogy megkeresse és elmondja neki, mi minden történt a kastélyban időközben. Ezenkívül a szemére akarta lobbantani, hogy egy hang nélkül elsunnyogott. Nagyon elítélte az ilyen alamuszi viselkedést. Sosem állhatta, ha a bolondját járatták vele, ezért elhatározta, hogy rideg és kimért lesz.

A maga részéről Sandy is rideg és kimért akart lenni Gallie-vel. Mikor Samet meglátta az Emsworth Címerből előbukkanni, azonnal rájött, hogy a fiú ottlétéről biztosan Galahad tehet, és ezért sokkal inkább rá, mint Samre neheztelt. így aztán találkozásukat mindkét részről fagyosnak mondható légkör jellemezte. Sandy egy hűvös „Jó estét" köszönt, a nagyméltóságú pedig azt felelte neki: „Szállj már le a magas lóról, kicsi Mona Lisám, beszédem van veled."

A lány azonban továbbra sem adta alább. Termetére nézve ugyan elég alacsony volt, de azért a lehetőségek adta határokig kihúzta magát.

- Ha Samről akar be...

- Még szép, hogy Samről akarok beszélni veled.

- Hallani sem akarok Samről.

Sandy jéghideg hangja hallatán egy Gallie-nél kevésbé elszánt embernek inába szállt volna a bátorsága, ám őt nem lehetett ilyen könnyen megfélemlíteni.

- Amiről hallani akarsz, és amiről hallani fogsz, két merőben különböző dolog - mondta. - Sam mindent elmesélt nekem a Parazita Klubbeli fogadásról meg a szindikátusról, és arról, miként próbáltad rávenni, hogy száz fontért elkótyavetyélje nekik a jegyét; mikor pedig elég, ha Sam szabad folyást enged a dolgoknak, máris tekintélyes summa hullik az ölébe. Az igazat megvallva teljesen paff lettem, hogy így álltál a dologhoz. Sose tételeztem volna fel rólad, hogy ilyen dinnye vagy.

- Én nem vagyok dinnye, hogy a maga kifejezésével éljek.

- Pedig az vagy, nekem elhiheted.

- Minden okom megvolt rá, hogy arra kérjem Samet, adja el nekik a jegyét. Tudom, milyen Tipton.

- Engem leginkább hórihorgas égimeszelőre emlékeztet, de nem értem, hogy jön ez ide.

- Nem a külsejére gondoltam, hanem arra, milyen a természete.

- És az milyen?

- Ingatag. Mindig fülig szerelmes, csak hol ebbe, hol abba. Mikor még a nagybátyjának dolgoztam, sorra egymás után jegyezte el a lányokat, de egyikkel sem jutott el a boldogító igenig. Szerintem ez a legutolsó eset sem lesz kivétel.

- Úgy gondolod, sosem fogják bekötni a fejét? Hatalmas tévedésben leledzel. Amit Veronica iránt érez, az szerelem a javából. Mikor tegnapelőtt befutott, szenvedély csillogott a szemében - meg egy nyolcezer dolláros nyakék a zsebében. Mire kettőt pislantasz, már öreg házasember lesz belőle. Az időpontot egyeztették, az összes kaját megrendelték, a püspök meg a többi egyház-fi pedig ott tolong az indítókorlátnál, csak a zászlójelre várnak.

- És akkor mi van, ha a lány teszi lapátra? Mindig is a barátnői dobták Tiptont.

Veronica sosem fogja őt lapátra tenni. Sam akár ingét-gatyáját ráteheti, olyan biztos, hogy Tipton ezúttal tényleg megnősül. Ennél tutibb tipp az életben még nem volt. Épp ezért azt tanácsolom neked, gyermekem, lásd be, hogy tévedtél, csókold meg Samet és békülj ki vele, amikor legközelebb találkoztok.

- Nem fogunk találkozni.

- De még mennyire, hogy találkozni fogtok, hiszen Sam is itt van.

- Tudom, hogy itt van. Az Emsworth Címerben vett ki szobát.

- Már nincs az Emsworth Címerben. A kastélyban vendégeskedik.

- Micsoda!?

- Pillanatnyilag az Augustus Whipple nevet használja.

- Micsoda!

- Most aztán alaposan megleptelek, igaz? Bizony, Sam szót fogadott nekem, és felvette a Whipple nevet, hogy minél jobban megkedveltesse magát Clarence-szel  - és mondhatom, mostanra már puszipajtások. Erről jut eszembe, ha valaha kételkedtél volna abban, mennyire őszintén szeret téged ez a fiú, vedd figyelembe: csak azért, hogy a közeledben lehessen, annak tette ki magát, hogy éjt nappallá téve Clarence-t kelljen hallgatnia, amint disznókról povedál neki. A poklokon megy keresztül miattad. Ezért hát, kicsi Sandy, ha rám hallgatsz, Sam nyakába borulsz, és közben a fülébe suttogod, hogy: „Meg tudsz nekem valaha is bocsátani, Sam?" vagy „Jaj, Sam, borítsunk fátylat a múltra!". Persze - tette hozzá a nagyméltóságú megértően -, igazából azt suttogsz a fülébe, amit csak akarsz. Én ezennel magadra hagylak, hogy mindent szép kényelmesen át tudj gondolni.

Gallie története alaposan felkavarta Sandyt. Nemhiába mondogatták Galahad Threepwoodról még a Pelikános időkben: ha valaki, ő aztán ért hozzá, hogyan kell tálalni a mesét. Ismerősei egyöntetű véleménye szerint bárkinek képes volt könnyedén lyukat beszélni a hasába, és aranyszájú szónokhoz méltó képességei az évek múlásával sem koptak meg. Fél órával ezelőtt Sandy még a gondolatát is túlságosan valóságtól elrugaszkodottnak érezte volna, hogy akár ebben, akár a következő életében újból szóba álljon Sammel; most viszont egyre inkább úgy vélte, nem is lenne olyan rossz Sam nyakába borulnia.

Mint oly sok, vörös hajszínnel megáldott lánynak, Sandynek is hamar felforrt a vére és könnyen dührohamot kapott; de ezek csak olyan rövid életűek voltak, mint a kinti vihar, mely a látványos kezdet után máris csitulni kezdett. Ahogy az ablakon kinézett, Sandy észrevette, hogy a pár perce még Niagaraként alázúduló eső vékonyan csordogáló erecskévé szelídült, és már az égzengés is teljesen alábbhagyott. Mintha csak a természet erői úgy vélték volna: miután jól kitombolták magukat, jöhet az édes pihenés - és velük összhangban a lány sem érezte már olyan feszültnek magát.

Amióta csak Sam megmondta neki a magáét a rézhajú kis pukkancsokkal kapcsolatban, ő pedig hozzávágta a gyűrűt, Sandy mindent megtett annak érdekében, hogy tovább dajkálgassa magában sérelmét; de igazság szerint már akkor sem tetszett neki a gondolat, hogy soha életében ne beszéljen többé vele. Azt hajtogatta magában: Sam csökönyösebb az öszvérnél, s egyetlen értelmes lány sem ábrándozna arról, hogy a felesége lesz; meg azt is, kettejük kapcsolatának jobb volt mindörökre végét vetni - ám közben egy hang végig azt suttogta benne: lett légyen bármilyen csökönyös is Sam, azzal együtt vitán felül aranyos barika is egyben, és a mai, mostoha időkben annál sokkal nehezebb barihoz jutni, mintsem az ember könnyelműen elfecsérelje őket. Egy szó, mint száz: Sandyt szörnyen bántotta a lelkiismerete, s ettől hajszálra úgy érezte magát, mint Wedge ezredes és neje, Hermione, amikor rájöttek, mennyire elhamarkodva adták ki útját dúsgazdag vőjelöltjüknek.

Gallie csak arról az egyről nem tudta meggyőzni, hogy Tipton Plimsoll valaha is házasember lesz. Amikor Sandy még Chet bácsikájának dolgozott, olyan sok elpuskázott nősülési kísérletet látott már a fiútól, hogy egyszerűen nem hitte, Tipton bármelyik eljegyzése is a kézfogóig jusson. Ahogy gondolatban felidézte a fiú menyasszonyainak hosszú sorát (akik olyan szemkápráztató gyorsasággal váltották egymást, hogy az embernek kóvályogni kezdett tőle a feje), Sandy semmi szín alatt sem tudta elképzelni, amint a legutolsóval az oltár előtt áll. Ezért miközben Sam keblére veti magát, szükségesnek tartotta tisztázni vele, hogy a szindikátus ajánlatát illetőleg jottányit sem változott a véleménye. Elhatározta,

ebből az egyből aztán végképp nem enged. Aranyos barika vagy sem, a fiúnak akkor is be kell adnia a derekát.

Épp idáig jutott gondolatban, amikor valami hosz-szú és meszelőnyélszerű a szobába pattant olyan harsány halihózás közepette, hogy az ablaktáblák beleremegtek; amerikai szülőföldjét elhagyván, Sandy először találta magát szemtől szemben Tipton Plimsollal.

Tipton igencsak meglepődött, hogy Sandyt Blandings-ben látja. A dohányzó ablakán kinézve észrevette az érkező taxit, meg azt is, hogy egy lány száll ki belőle, akit szakértői szemmel végigmustrálva a „meglehetősen csinos darab" kategóriába sorolt. Habár rögtön úgy tűnt neki, ismeri valahonnét, csak akkor jött rá, hogy nem más, mint az egyik legjobb haverja, amikor Sandy, John Robinsonnak a viteldíjat fizetvén, feléje fordult.

Tipton alig bírt magával örömében, hogy újra találkozhat Sandyvel. Mindig is a csodálói közé tartozott. Olyan volt neki a lány, mintha a kedves kishúga lenne, akinek mindig kiönthette a lelkét, amikor csak szerelembe esett. Sandy szükség szerint bátorította vagy vigasztalta; az utóbbira rendszerint az eljegyzéstől számított néhány hét múlva került sor - hiszen Tipton menyasszonyai egészen zavarba ejtő rendszerességgel ekkor látták jónak közölni vele: igazán szörnyen sajnálják, de máshoz mentek feleségül. Utóiratként még a levél aljára biggyesztették: azért Tipton mindig kedves barátjuk marad.

- Itt süllyedjek el, ha ez nem Sandy Callender! - kurjantotta Tipton. - Alig mertem hinni a szememnek, hogy téged lát kiszállni abból az autóból. Halvány fogalmam sem volt arról, hogy az óceán innenső partján tengeted napjaidat. Mi a csudát keresel te errefelé?

- Lord Emsworthnek dolgozom. Gallie Threepwood ajánlott be ide. Pont akkor futottunk össze Londonban, amikor a húga titkárt keresett őlordságának. Úgy örülök, hogy újra találkoztunk, Tipton. Hogy vagy?

- Köszi, jobban nem is lehetnék.

- Akkor jó. Hallom, már megint eljegyezted magad. Tipton túláradó jókedve alábbhagyott. Bármennyire távol állt is Sandytől, hogy megsértse, e szavakkal mégis a lelkébe gázolt.

- Ne mondd, hogy „már megint" - tiltakozott. - Ez pont úgy hangzott, mintha eddig boldog-boldogtalant feleségül kértem volna.

- Miért, talán nem?

Tiptonnak el kellett ismernie, hogy Sandy kérdésében sok igazság van.

- Na igen - vallotta meg -, régebben tényleg belehabarodtam pár lányba...

- Vagy inkább egy tucatba.

- .. .de egyik sem volt igazán komoly. Ez a mostani viszont az a fajta mély szerelem, ami örökké tart. Emlékszel azokra a tyúkokra, akikért odavoltam?

- Doris Jimpson, Angéla Thurloe, Vanessa Wainwright, Barbara Bessemer...

- Jól van már, elég. Nem kell mind az orrom alá dörgölnöd. Tulajdonképpen arra akartam kilyukadni, tudod-e, mi volt a legnagyobb hibájuk.

- Mind máshoz ment feleségül.

- Na igen, persze, de akkor is pórul jártam volna, ha hozzám jönnek. Mert egy részük folyton szellemeskedő, tipikus okostojás volt, aki mellett a hozzám hasonló ürgék tisztára pancsernek érzik magukat; vagy csuda műveltek voltak, és feltett szándékukban állt kikupálni engem. De sosem lettem volna elég jó nekik. Kispályás voltam hozzájuk képest. Vee viszont egészen más. Mindig is olyan feleségre vágytam, aki nem túl agyas hozzám (hiszen nem vagyok az a kimondott szellemóriás), és Vee-re hajszálra illik ez a meghatározás. Emlékszel Clarice Burbankre?

- A balerinára?

- Nem, azt Marcia Ferrisnek hívták. Clarice az volt, aki Kafkát olvastatott velem. És azért ezt hoztam fel elrettentő példának, mert ilyesmi Vee-nek álmában sem jutna eszébe.

- Hiszen ő Kafkáról biztos azt hiszi, valami csökkentett koffeintartalmú neszkávé neve.

- Pontosan. Vee nem más, mint egy édes, egyszerű angol lány, akinek csak annyi az esze, mint egy bugyuta libuskának, de én pont ezt szeretem benne.

- Akkor szuper!

- Még szép, hogy szuper!

- És mikor lesz a kézfogó?

Tipton óvatosan körülnézett, mintha csak arról akarna meggyőződni, hogy senki sem hallgathatja ki őket.

- Tudsz titkot tartani?

- Nem.

- Akkor legalább ezt az egyet próbáld magadba fojtani, mert ha kitudódik, elszabadul a pokol. Mielőtt Amerikába utaztam, Vee meg én mindent elboronáltunk. Úgy döntöttünk, hogy a hátunk közepére sem kívánunk valami nagy felhajtással járó esküvőt, ezért megszökünk előle. Holnap felmegyek Londonba, és pár napra rá az anyakönyvvezető összead minket.

- Hogyan?!

- Bizony! Fejest ugrunk a házasságba!

- Azt akarod mondani, hogy két nap múlva már...

- Javában rázom ki a rizst a hajamból, mármint ha az anyakönyvvezetők is rizzsel dobálódznak esketés után.

Sandy levegő után kapkodott. Mekkorát hibázott, gondolta magában, amikor arra próbálta rávenni Samet, fogadja el a szindikátus ajánlatát - és hálás volt a sorsnak, amiért alkalmat adott rá, hogy mindezt meg is tudja mondani neki.

- Nahát, ez igazán remek hír, Tippy - mondta kissé akadozva. Fel kellett emelnie a hangját, hogy túlkiabálja az andalító muzsikaszót, mely hirtelen az egész szobát betöltötte. - Szerintem jól teszitek, hogy megszöktök.

- Szerintem is.

- Kinek is kell egy csomó püspök meg egyházfi?

- Nekem ugyan nem. Felőlem annak papolnak, akinek akarnak, csak engem hagyjanak békén.

- Remélem, nagyon boldog leszel.

- Arra mérget vehetsz!

- Legalább olyan boldog, mint én.

- Csak nem azt akarod mondani, hogy te is arra készülsz, hogy igába hajtsd a fejed?

- De bizony, mégpedig nemsokára. Mondd csak, Blandingsben kóborolva nem találkoztál véletlenül egy Whipple nevű fazonnal?

- Láttam már errefelé lődörögni. Jól megtermett, ronggyá gyűrt fülű fickó. Őrá céloztál?

- Igen.

- Nekem tetszik.

- Hát még nekem! Nem tudod véletlenül, merre lehet?

- Már hogyne tudnám! Hallottam, amikor Willie Allsop azt mondta neki, Emsworth tata várja a disznóólnál. A disznóólnál ólálkodj, s megtalálod - szellemeskedett Tipton vidáman.

- Kösz, Tippy - mondta Sandy, ugyancsak vidáman. - Már itt se vagyok.

2

Egy fiatalembernek sosem könnyű gondtalannak és nyugodtnak érezni magát, ha a rendőrök egy rossz szagú melegházba zárták némi nézeteltérésből kifolyólag - és Sam, miközben egy törött talicskán üldögélt és magába szívta a trágya és a segédkertészek dús aromáját, igencsak távol állt attól, hogy a lelkiállapota kiegyensúlyozott legyen. Igazán boldogan meglátta volna a dolog jobbik oldalát; ám ami őt illeti, az eddig még rejtve maradt előtte. Amikor a jövőbe tekintett, rossz előérzetek gyötörték.

Nem tudta biztosan, milyen büntetést rónak rá az általa elkövetett bűnökért, de úgy rémlett neki, ilyesmiért lassú tűzön való sütögetés dukál, és ez eléggé kétségbe ejtette. Ráadásul teljesen összezavarodott. Nem lévén gondolatolvasó, rejtve maradt előtte, hogy a közrendőr időközben meggondolta magát; elképzelni sem tudta, hogy ama baljós „Most elkaptam!" szavakat követően Evans miért tűnt el oly váratlanul a színről.

Végül az egészből azt a következtetést vonta le, hogy igazán felesleges ezen tépelődnie, és Sandyn kezdte járatni az agyát, de ettől csak még nyomorultabbul érezte magát. Galahad a maga végtelen optimizmusában úgy vélte, amint találkoznak, minden szépen magától rendbe jön közöttük; de ő képtelen volt osztani öreg barátja derűs hozzáállását. Először is, a vita hevében nemcsak rézhajú kis pukkancsnak titulálta Sandyt, hanem számos egyéb olyan megjegyzés is kicsúszott a száján, melyen minden temperamentumos lány megsértődne. Aligha várhatja el Sandytől, hogy könnyedén túltegye magát rajtuk, és megbocsásson.

Másodszor, ott volt a jövőjét fenyegetően beárnyékoló börtönbüntetés réme. Hamarosan valamiféle bíróság elé citálják és elítélik, gondolta, bármivel sújtsák is az embert óralopásért meg a rendőrség inzultálásáért; ritka az olyan lány, aki szívesen hozzámegy valami börtöntöltelékhez, hisz oly sok kínos helyzet adódhat az efféle házasság során. Az újsütetű asszonykának mindig rém kellemetlen, ha kénytelen a házigazdák előtt mentegetni a férjét, hogy csakis azért nem jött el a partira, mert a napokban ismét a hűvösre kellett vonulnia.

Olyan heves, mindent elsöprő erejű keserűség lett úrrá rajta, hogy nagyot sóhajtott. Illetve tulajdonképpen sóhajtani akart, de valahogy kísérteties halálhörgés lett belőle, mire egy hang odakint meglepetten felkiáltott: „Hűha!" - melynek hallatán remény ébredt Sam szívében, mely már-már elfeledte, mit is jelent e szó. Ha minden igaz, női hangot hallott, és a nők segítségére általában bizton számíthatnak a bajba jutottak. A költők is folyton ezt hajtogatják. „Amikor homlokunkat fájdalom vagy baj felhőzi, mentőangyalunk te vagy", jutott Sam eszébe. Ezeket a sorokat Scott írta, és egy hozzá hasonló, megfontolt költőre nyugodtan építhet az ember, mármint hogy tudja, mit beszél. A melegház egyik oldalán keskeny ablak volt, melynek réges-rég kitört az üvege; helyét mindenütt pókok szőtték be. Sam az ablakhoz lépett és azt kérdezte:

- Van valaki odakint? - és ugyanakkor a hang is megszólalt:

- Van valaki odabent? - és ezektől a szavaktól Sam minden porcikájában bizseregni kezdett, mintha elektromos áram kúszott volna végig rajta. Nem sokat látott a külvilágból, de most még az is úszni kezdett a szeme előtt. Már akkor is nagyon ismerősnek találta a hangot, amikor az imént azt a „Hűha" kiáltást hallatta; és most, hogy kissé bőbeszédűbb lett, minden gond nélkül felismerte.

- Te vagy az, Sandy? - kérdezte, majd kicsit bátortalanul még hozzátette (hiszen a lány mostanában olyan lesújtó véleménnyel van róla, ezért ki tudja, mit szól ahhoz, ha megkéri valamire): - Megtennéd, hogy kiengedsz?

- Mi lenne, ha magadtól kijönnél?

- Nem tudok. Rám zárta az ajtót.

- Kicsoda?

- Az a zsaru. Őrizetbe vett.

- Mit csinált?

- Őrizetbe vett. Ő, mint őrjítő, r, mint rémes...

- Jaj, szegény drágáml

Sam testén ismét végigbizsergett az elektromosság. Valami teniszlabda nagyságú, kemény tárgy akadt meg a torkán; miután nagy nehezen lenyelte, fojtott hangon kinyögte:

- Azt mondtad: drágám?

- Még szép. Mit is mondtam volna?

- Úgy érted...

- Hát persze.

- Akkor minden rendben?

- Bizony. Még mindig szeretlek.

Sam mély levegőt vett.

- Hál' istennek. Mostanában tisztára öngyilkos kedvemben voltam.

- Én is!

- Bárcsak annyi ficcsem lenne, ahányszor azt fontolgattam: a sütőbe kéne dugni a fejem.

- Hát még én!

- Szörnyen sajnálom, Sandy, hogy rézhajú kis pukkancsnak neveztelek!

- Pedig igazad volt. Tényleg rézhajú kis pukkancs voltam, amikor azt akartam, hogy fogadd el a szindikátus javaslatát! Biztos teljesen becsavarodtam.

- Szóval meggondoltad magad?

- De még mennyire! Találkoztam Tiptonnal, és megtudtam, hogy holnapután elveszi Veronica Wedge-et. Ha szigorúan vesszük, már most is házasembernek tekinthető. De ne így beszélgessük. Én kiengedlek, te pedig szépen elmeséled nekem, mi a csudának akarnak téged letartóztatni a zsaruk.

Miután kiszabadult, Sam néhány perc leforgása alatt röviden összefoglalta a történteket, Sandy pedig egyre növekvő érdeklődéssel hallgatta.

- Jaj, Sam! - kiáltotta végül, és Sam keblére vetette magát (pont úgy, ahogy Galahad javasolta) - és a nagyméltóságú, aki épp akkor ért oda hozzájuk, atyai jóindulattal figyelte kibékülésüket.

- Hát ez igazán remek - mondta -, de most nincs időtök ölelkezni. El kell tűnnöd innét, fiam, úgyhogy szedd a lábad! Evans is bármikor befuthat, te meg majd nézhetsz, ha itt ér téged. Felteszem, a rendőr a konyhakerten át jön, úgyhogy te eredj csak a főbejárat felé, és vedd be magad a biliárdszobába vagy a dohányzóba, vagy bárhová, és maradj is ott, ameddig biztonságosnak véled. Majd Sandy meg én fogadjuk Evanst. Lehet, hogy most azon töröd a buksidat - fordult Sandyhez Gallie, miután iménti tanácsát Sam bölcsnek találván elszelelt -, miként pottyantam bele egyenest a dolgok sűrűjébe ilyen hirtelen, mint aki a süllyesztőből bukkan elő. A magyarázat igazán egyszerű. Fiatal barátunkat kerestem, mert el akartam újságolni neki, szerintem most lenne érdemes megpróbálnia kibékíteni téged. Beach kamrájába is benéztem, hogy megkérdezzem, hátha látta Samet. Erre ki mást találok ott, mint Evans közrendőrt, amint épp nagyban telefonál; Beach halkan odasúgta nekem, hogy e túlbuzgó közeg az ól mellett lévő melegházba zárta Samet, és most erősítést hív. Az embernek nem nehéz rájönni, mi is járhatott a fejében. Előző találkozásuk alkalmával Sam (hogy jól tette vagy sem, ezen lehet vitatkozni) beverte neki az egyik szemét, ezért Evans most visszariadt attól, hogy esetleg a másikra is kaphat monoklit. Biztos úgy gondolta, amikor befut a társa, előreengedi, ő meg a háttérben szépen kivárja, hová fajulnak a dolgok. Amikor szemek beverésére kerül sor, a mi megfontolt Evansünk jobban szereti, ha az a szem a másé, nem pedig az övé. És ha már a szemeknél tartunk, szerintem nemes cselekedet lenne tőled, és Sam napját is megédesítenéd, ha levetnéd ezt a rémes okulárét.

- Talán nem szereti?

- Egyenesen rosszul vagyok tőle.

- Sam is utálja. Szerinte úgy nézek ki vele, mint egy marsbéli bányarém.

- Biztos hízelegni akart. Vedd le szépen, és páros lábbal ugorj rá.

- Rendben - bólintott Sandy, és szót fogadott.

- Most pedig - mondta Gallie, elégedett terepszemlét tartva a romok felett -, ha balra pillantasz, Evanst és barátját láthatod, amint épp nagyban errefelé tartanak, zsákmányra éhesen, akárcsak két portyázó leopárd. Talán jobban tennéd, ha rám hagynád a beszédet. A pelikános időkben mindenki tudta, hogy a fakabátokkal folytatott tárgyalást bölcsebb Galahad Threepwoodra bízni. A zsarukkal való bájcsevely kifinomult modort és kellő tapintatot kíván. Jó estét, biztos urak. Isten hozta önöket a blandingsi kastélyban.

A két rendőr félelmetes párost alkotott. Pár szóval vázoltuk már Evans külsejét, és bajtársáról, Morgan közrendőrről csak annyit jegyeznénk meg: a megszólalásig hasonlított hozzá. Olyannyira, hogy aki együtt látta őket, azt gyakran megkísértette az érzés: netán duplán lát. Csak az Evans szeme körül terjengő fekete monokli segítségével lehetett őket megkülönböztetni egymástól.

- Igazán kellemes így a vihar után, nem gondolják? - szólította meg őket Gallie. - Bejárják a környéket? Andalognak egyet a boglárkák és százszorszépek között? Csatangolunk jobbra-balra, igaz?

Evans közrendőr, aki sértőnek találta e burkolt célzást, miszerint a Market Blandings-i karhatalom csak az élvezeteknek él, azt felelte, egészen másról van szó. Ő és a társa, magyarázta, azért jöttek, hogy valakit őrizetbe vegyenek, mire a nagyméltóságú Galahad felvonta a szemöldökét.

- Remélem, nem a bátyám hízójára célzott?

- Nem, uram - válaszolta Evans tömören. - Arra a személyre gondoltam, akit lopásért és hatósági közeg akadályoztatásáért körözünk.

- Tudják, merre van?

- Ott, abban a melegházban.

Galahad megigazította a monokliját, és a megadott irányba nézett. Kissé tanácstalannak látszott.

- Abban a melegházban?

- Igen, uram.

- Amelyik ott áll?

- Igen, uram.

- Amelyiknek zsindelyes a teteje?

Igen, uram. Gallie a fejét rázta.

- Azt hiszem, nagyot téved, kedves barátom. Ez a hölgy és én egy perce sincs, hogy bekukkantottunk oda, de teljesen üresnek találtuk a helyet. Illetve azért mégsem volt teljesen üres, mert egy ócska talicska, két-három virágcserép és emlékeim szerint még egy döglött patkány is volt benne, de az biztos, hogy a törvény elől senki sem bujkált ott. Honnan vette, hogy ott lesz, akit keres?

- Saját kezemmel zártam be oda.

- Abba a melegházba?

- Igen, uram.

- Véletlenül nem egy másik melegházra gondolt?

- Nem, uram. Pontosan erre a melegházra gondoltam.

- Nahát, ez igazán rejtélyes eset - jelentette ki Galahad. Aztán eszébe ötlött valami. - Ez az illető netán valami törpe lenne?

- Távolról sem, uram.

- Tudja, felmerült bennem a gyanú, talán meghúzta magát valamelyik virágcserép mögött, ami megmagyarázná, miért nem vettük észre. Hát, meg kell valljam, teljesen paff vagyok. Fel nem foghatom, hogy volt képes kijutni ebből a melegházból. Az ajtó zárva, másik kijárat pedig nincs. Ilyesmire csak Houdini, a szabadulóművész képes. Kíváncsi lennék... de nem, az sem lehetséges. Átfutott az agyamon, ez az alak esetleg azok közül az indiai fakírok közül való, akik képesek puszta energiává átalakítani magukat, hogy aztán másutt ismét testet öltsenek; de ebben az esetben mi a csodának vesződött volna az ajtóval, hiszen az tárva-nyitva állt, amikor benéztünk. Teljességgel érthetetlen. Kétlem, hogy valaha is megtudjuk, valójában mi történt.

Heves vérhullám öntötte el Evans közrendőr gránitba vésett vonásait. Mivel megvolt a magához való esze, ezért a megoldás, hogy áldozata eltűnéséről nem más, mint a nagyméltóságú Galahad tehet, olyan gyorsan eszébe jutott, hogy még Lady Hermione sem tudta volna lepipálni. Ennek a véleménynek azonban a rendőr mégsem mert hangot adni. Bármilyen távol állt ugyanis Gallie attól, hogy erkölcsileg feddhetetlen legyen, azért mégis a blandingsi kastély megbecsült lakója volt; márpedig a blandingsi kastély iránti tiszteletet már pendelyes korában jó mélyen Evansba oltották. Nem maradt más hátra, mint hogy annyit mondjon: Hö! - hát meg is tette. Morgan közrendőr, nemigen lévén a szavak embere, egy szót sem szólt; s miután néhány részvétteli megjegyzést fűzött a rejtélyhez, mely érzése szerint örökre megoldatlan marad (akárcsak a Marie Celeste meg a Vasálarcos titka), Gallie visszavonult a házba - látszólag fel sem véve a két rendőr mindvégig merőn hátára szegezett tekintetét.

- Hú, de rémes - jegyezte meg Galahad a ház felé menet Sandynek. - Az ember szíve szinte vérzik Evansért meg az ő erős, hallgatag társáért, kinek neve egyszer sem merült fel a beszélgetés során. Képzelem, mekkora csalódás lehetett ez mindkettejüknek. Annak idején rengeteg rendőrt ismertem, és mind azt mondták, főleg akkor érezték, mily sivár és kiábrándító is létük, amikor hiába koptatták tövig a lábukat, mégsem sikerült nekik elcsípni az emberüket. Ez a csalódás nagyjából ahhoz mérhető, mintha karácsonykor az ember egy ajándékot sem találna a fa alatt. Mindazonáltal sose feledjük, az efféle pofonokat a saját jól felfogott érdekünkben kapjuk a sorstól. Ettől válunk egyre gazdagabbá lelkileg. De váltsunk témát, és inkább rólad meg Samről beszélgessünk  - mondta Gallie. - Úgy vélem, látván, amit láttam, hogy ti ketten megint összejöttetek. Jól gondolom?

- De még mennyire!

- Nagyszerű. Mit is mondott a költő a csatabárdot elásó szerelmesekről?

- Nem tudom.

- Én sem, de lefogadom, hogy bármit mondott, nagyon jól mondta. - Most biztos úszol a boldogságban.

- Szinte a föld felett lebegek.

- Micsoda remek dolog is, ha fiatal és szerelmes az ember.

- Semmi sem vetekedhet vele. Volt már valaha szerelmes, Gallie?

- Folyton az voltam.

- Úgy értem, igazán szerelmes. Csak volt valaki, aki a világon mindennél többet jelentett magának, és el akarta venni.

Galahad arca fájdalmasan megvonaglott. Sandy kérdése egy réges-régi sebet tépett fel.

- Bizony - vetette oda röviden. - Egyszer én is igazán szerelembe estem. Semmi sem lett belőle.

- Mi történt?

- Az apám ellenezte. A lány ugyanis kabaréénekesnő volt. Több szórakozóhelyen fellépett a dalaival. Dolly Hendersonnak hívták. Az én viktoriánus apám azonban hallani sem akart arról, hogy elvegyem. Kínos jelenetek következtek: hangos veszekedések, ököllel csapkodott asztalok. Talán még egy atya átka is szóba került. Végül felzsuppoltak valami Dél-Afrikába induló hajóra, és amíg én ott voltam, a lány máshoz ment feleségül. Egy Jack Cotterleigh nevű fickóhoz, aki az ír Gárdában szolgált.

- Szegény Gallie!

- Igen, meg kell vallanom, én is nagyon sajnáltam magam. De mindez már jó rég történt, és Samet senki sem fogja elhajóztatni Dél-Afrikába. És ha már itt tartunk, felteszem, amikor tisztáztátok a dolgotokat, minden szindikátussal kapcsolatos kifogásodat sutba vetetted?

- Mind egy szálig!

- Okos kislány. Nem fogod megbánni.

- Tudom. Tipton holnapután nősül. Az anyakönyvvezető előtt, Londonban.

- Ez komoly? Honnan veszed?

Tipton maga mesélte nekem. Persze ez egyelőre még hétpecsétes titok.

- Hát persze. Bárcsak elmondhatnám Clarence-nek. Nagy kő esne le a szívéről, ha megtudná, elmarad a világraszóló lakodalom.

- Miért?

- Ha nincs lagzi, nem kell beszédet mondania, ráadásul cilindert sem kell felvennie. Clarence mindig is utálta a cilindereket. Furcsa, ebben mennyire eltér a kettőnk ízlése. Jómagam nagyon szeretem a cilindereket, főleg a szürkéket. Amikor fiatal voltam, bizonyos napokon elég volt megpillantanom egy olyan bükit, akinek tartoztam, máris remegtem, akár a nyárfalevél - ám a legnagyobb lelki nyugalommal szembe tudtam nézni vele, ha előtte szürke cilindert nyomtam a fejembe. És most - tette hozzá a nagyméltóságú, amint a házhoz értek -, felteszem, megkeresed Samet.

- Mielőtt még más találja meg.

- Igazán megpróbálhatnád kicsit felrázni. Nem tudom, miért, de amióta csak itt van, valahogy olyan idegesnek és nyomottnak látszik. Ami engem illet, én megyek, és beszélgetek egy jót Clarence-szel. Ha vele vagyok, az mindig úgy feldob.

3

Lord Emsworth dolgozószobája felé menet Gallie Dolly Henderson egyik dalának refrénjét dúdolgatta magában. Milyen furcsa, gondolta, hogy harminc év után még mindig összeszorul a szíve, valahányszor csak a lány az eszébe jut. Ami történt, megtörtént, és talán mindenkinek így volt a legjobb. Úgy érezte, egy olyan rendes lánynak, mint Dolly, biztos nagyon nehéz lett volna egy hozzá hasonló alakkal házasságban élni - hiszen sohasem táplált illúziókat önmagával kapcsolatban. A húgai, Constance, Júlia, Dora és Hermione egyaránt semmirekellőnek tartották, és minden okuk megvolt rá. Derűs egyénisége révén ugyan könnyen szerzett magának barátokat, és amennyire tudta, soha senkit nem hagyott cserben, de ettől még nem lett minden leányszobák álma. És akik ismerték őket, Dollyt és Jacket boldog és egymást odaadóan szerető párosnak mondták; úgyhogy minek is tölti el a lelkét valami csendes, sóvárgó érzés meg a szomorúság?

Mégis, ha az ember körül mindenkinek egyfolytában csak a házasságkötésen jár az esze, óhatatlanul elmereng azon, hogy vajon mi is lehetett volna. Tipton Veronicát veszi feleségül, Sam pedig Sandyt, Wilfred Allsop meg, mint azt Tipton elújságolta neki, azt a nagydarab Simmons lányt veszi el. Atyaúristen, riadt meg hirtelen, amennyire tudja, Clarence-nek is lanyhulhatott az ébersége, és most az a veszély fenyegeti, hogy nőül kell vennie Dame Daphne Winkwortht. Ha ez a házasodási láz egyszer komolyan elharapódzik, ki tudja, hol áll meg.

Épphogy átcikázott az agyán ez a nyugtalanító gondolat, amikor a dolgozószoba ajtaja kinyílt, és Dame Daphnét látta kilépni rajta. A nő végigment a folyosón, majd eltűnt a szeme elől; Gallie máris a dolgozószobába robbant, fivéri aggodalommal telve.

- Ó, Galahad - pillantott fel sertésgondozási könyvéből Lord Emsworth. - Reméltem, hogy benézel hozzám. Szerfelett különös dolog történt.

Gallie azonban nem volt megfelelő hangulatban ahhoz, hogy meghallgassa, mit talált a bátyja szerfelett különösnek.

- Megőrültél, Clarence? - kérdezte. - Hát elfelejtetted, mit mondtam neked?

- El - felelte őlordsága. Mindig elfelejtette, amit mondtak neki. - Mit is mondtál nekem, Galahad?

- Hogy soha, semmilyen körülmények között ne engedd, amikor magadban vagy, hogy rajtad üssön ez a nőszemély, akit csak az Emsworthök jószerencséjének köszönhetően nem vettél el húsz évvel ezelőtt. Óvakodj régi barátnődtől, Dame Daphne Winkworthtől! Hogy vagy képes cimborálni vele? Az efféle felelőtlenség már büntetendő!

- Mégis mit tehettem volna? Egyszer csak bejött a szobába. Erőszakkal mégsem dobhattam ki innét!

- És miről beszélgettetek?

- Hát, sok mindenről.

- A régi szép napokról?

- Emlékezetem szerint nem.

- Akkor mégis miről csevegtetek?

Lord Emsworth átkutatta szelektív memóriája minden zegzugát. Mindig is emberpróbáló feladat volt számára, ha akárcsak két perccel a társalgás végét követően fel kellett idéznie, miről is beszélgetett valakivel.

- Szóba kerültek esetleg az Indiai szerelmes versek?

- Nem hinném. Valakivel kapcsolatban mondott valamit, akit úgy hívnak... hogy is?... igen, megvan, Allsopnak hívják az illetőt. Én sehogy sem tudom hová tenni; te hallottál már valaha erről az Allsopról?

- Az egyik unokaöcsédet hívják Allsopnak.

- Tényleg?

Ha nem hiszel nekem, nézd meg a főnemesi almanachban. Wilfred Allsop. És mit mondott ez a nő Wilfredről?

- Ha jól értettem, nem fogja az iskolájában énektanárként alkalmazni. Rossz szemmel nézte, hogy Wilfred illuminált állapotba került.

- Illuminált állapotba került? - képedt el Gallie. Még a régi Pelikánban is szokatlannak számított volna, ha a tagoknak a délután közepére sikerül leinni magukat. Úgy érezte, Wilfred unokaöccse talán mégsem az a nyámnyila alak, akinek hitte. - Úgy érted, beszívott? A pohár fenekére nézett?

- Daphne legalábbis ezt mondta. Úgy tűnik, a fia...mi is a neve...

-      Huxley.

- Hogyne, hát persze, Huxley. Úgy látszik, ahogy Huxley végigment a Kerti Lakosztályhoz vezető folyosón, Wilfred Allsop épp ott álldogált, korhely dalokat zengedezve. Tegnap pedig a fiú rajtakapta, amint az ól mellett iszik, mint a kefekötő. Persze Huxley mindent elmondott az anyjának, aki erre meggondolta magát, és mégsem veszi fel Wilfred Allsopot. És én nem is hibáztatom. Daphne attól félt, hogy megharagszom rá, de én megértem, miért döntött így. Én ugyan soha életemben nem voltam még egy lánynevelde igazgatónője, de ha az lennék, kétszer is meggondolnám, alkalmazzak-e egy alkoholistát zenetanárnak. Szép kis példaképül szolgál az ilyen a tanulóknak!

- És csak ennyi volt az egész? Meghittebb témák nem is kerültek terítékre?

- Ha jól emlékszem, nem. Disznókról beszélgettünk. Daphnét nagyon érdeklik a disznók. Teljesen meglepődtem, mennyire érdeklődik irántuk.

Gallie monoklija lerepült, le bizony! Hangosan a Teremtőjéhez fohászkodott.

- Clarence, ez már a vég kezdete! Azonnal ki kell tenned ennek a nőnek a szűrét a házból, méghozzá minél gyorsabban, mert ha nem, akkor semmiképp sem kerülheted el sorsodat, és el kell venned. Mintha csak a Benger Pufi esete ismétlődne meg. Ugyanaz a csalárd cselszövés! Pufinál a nő azzal kezdte, hogy a megközelítő ütéseiről beszélgetett vele (mivel a barátom szenvedélyes golfjátékos volt), és addig-addig beszélgettek, lépésről lépésre, ütésről ütésre, míg a végén rávette a Hófehér kis kacsók a Shalimar kertje mellett felolvasására - és azzal Pufinak be is fellegzett. Komolyan mondom neked, ha nem lépsz azonnal a tettek mezejére, és nem ebrudalod ki innét ezt a nőszemélyt, amíg még megteheted, te leszel a házasságfutam tuti befutója. Egyre szorosabbra vonja körülötted a hurkot, Clarence, egyre jobban behálóz.

- Halálra rémítesz, Galahad!

- Pont azt akartam elérni. Ne mondd, hogy nem szóltam neked - figyelmeztette Gallie, és ezzel kimasírozott a szobából. Úgy ítélte meg, igazán megtett minden tőle telhetőt, hogy szeretett bátyját megvédje a halálnál is rosszabb sorstól.

Ahogy az ajtót becsukta, eszébe ötlött, hogy még a beszélgetés kezdetén Clarence mondott neki valamit, ami ugyan felkeltette az érdeklődését, ám akkor fontosabb dolgok miatt nem tudott figyelmet szentelni neki. Valamit valamiről, ami szerfelett különös, vagy hogy valami különös történt, vagy legalábbis ehhez hasonló. Kinyitotta az ajtót, és a szobába dugta a fejét.

- Mit is mondtál az előbb? - kérdezte.

- He? - hökkent meg őlordsága.

- Említettél valami különös dolgot.

- Há?

- Szedd már össze magad, Clarence. Azt mondtad, valami különös dolog történt.

- Ja, hogy az? - tért magához döbbenetéből Lord Emsworth. - Igazából nem nagy ügy, mégis furcsának találtam. Átfésültem az íróasztalomat a Shropshire, Herefordshire és Dél-Wales-i sertéstenyésztők egyesületének éves jelentése után, amit Miss Callender átkos rendrakása közben jól eltett valahová, és egy vastag, barna borítékra bukkantam. Kinyitottam, és egy másik, Tipton Plimsollnak címzett borítékot találtam benne. El sem tudom képzelni, hogy a csodába kerülhetett oda. Csengettem Miss Callendernek, és megkértem, adja oda Tiptonnak. Remélem, nem lesz baj abból, hogy késve kapta kézhez.

Tizenegyedik fejezet

1

Sandy sokkal szívesebben maradt volna Sammel beszélgetni a biliárdszobában, ahol a fiú menedéket talált, időközben mégis visszament dolgozni a könyvtár melletti kis zugban lévő irodájába. Lelkiismeretes titkárnő lévén mindig is úgy érezte, mivel fizetést kap, meg is kell dolgoznia érte. Ez a jellemhibája dühítette fel olyan nagyon Lord Emswortht. A kilencedik earl ugyanis álmai titkárának azt a személyt tartotta volna, aki a reggelijét ágyban fogyasztja, az egész délelőttöt egy karosszékben elnyúlva átszundikálja, a délutánt golfozással tölti, és a nap hátralévő részére pedig szabadságot vesz ki.

Bármennyire is tele ügybuzgalommal ült le íróasztalához Sandy, és bármilyen sok tennivalót adott is neki a rendrakás őlordsága őskáoszközeli állapotban lévő levelezésében, mégis csak nagy üggyel-bajjal tudott a feladatára összpontosítani. És épp valami Lord Emsworth-szerű, mély kábulat kezdett úrrá lenni rajta, mikor a kivágódó ajtó visszaráncigálta a jelenbe, s a lány néhány pislogás után már felismerte, hogy látogatója nem más, mint Gallie. Sandy úgy látta, a nagyméltóságút eléggé felzaklatta valami, és ez a megállapítás teljesen megfelelt a valóságnak. Galahadet nem volt könnyű kihozni a sodrából. Hosszú élete során iskolaigazgatóktól és oxfordi professzoroktól kezdve a lóversenyekre vonatozó hamiskártyásokig rengetegen megpróbálták már véghezvinni e bravúrt, ám igyekezetük sorra-rendre kudarcba fulladt.

A babérok learatása így bátyjára maradt; ő tudott sikerrel járni ott, hol már oly sokan elbuktak előtte.

- Hol az a levél? Nálad van? - tért a lényegre Gallie minden különösebb bevezető vagy időpocsékolás nélkül.

- Milyen levél? Ha nincs itt vagy száz, akkor egy sem; és mindegyikre már hetekkel ezelőtt válaszolni kellett volna.

Tipton leveléről beszélek, amit Clarence-től kaptál.

- Ja, vagy úgy? Az már nincs nálam. Beachre bíztam, hogy adja oda Tiptonnak.

- Kínkeserves, kénköves kárhozat! - fakadt ki Gallie.

Olyan szélvészsebesen távozott a szobából, amilyen viharosan betoppant. Nem tudván az egészet mire vélni, Sandy visszatért teendőihez, és épp Grant és Purvis értesítését olvasta Wolverhamptonból, akik kerti szerszámokkal kereskedtek, és sehogy sem tudták felfogni, miért nem válaszol már nekik végre Lord Emsworth, amikor a nagyméltóságú ismét felbukkant a láthatáron.

- Abban bíztam, talán még Beachnél lesz - mondta -, de már egy negyedórája Tiptonnak adta. A mindenségit annak a hebrencs fejének! Adná az ég, hogy a következő palack portóija pimpós legyen!

Nincs az a titkárnő, lett légyen bármilyen lelkiismeretes, aki efféle körülmények között dolgozni képes. Sandy is faképnél hagyta a Wolverhamptonba való Grant és Purvis urakat, csip-csup problémáikkal egyetemben.

- Az Isten szerelmére, Gallie! - kiáltotta. - Mi történt? Minek ez a nagy felhajtás Tipton levele körül? Miért baj az, ha megkapja, amit írtak neki?

Galahad a kis történetek előadójaként gyakran tette próbára hallgatósága türelmét a sok körülményeskedéssel - ám most mégis csodás tömörség, pusztán a tényekre szorítkozás jellemezte stílusát, s ahogy egyre nyilvánvalóbbá lettek a következmények, úgy hagyta el minden szín Sandy arcát, és a lány halálra váltan nézett Gallie-re.

- Jaj, Gallie!

A nagyméltóságú rosszkedvűen bólintott.

- Teljes joggal mondod, hogy „Jaj, Gallie!" Azt sem rónám fel neked, ha azt mondtad volna: „A pokolba!". Az egész rémséges kavarodásról én tehetek. Ebből is látszik, hová vezet, ha túl okos akar lenni az ember. Olyan pazar ötletnek tűnt becsúsztatni azt a levelet Clarence papírjai közé. Teljesen elenyésző volt az esélye, hogy valaha is átfésüli őket, nagyjából egy a százhoz adták volna; de miként az már oly gyakran megesik, a jó tervek dugába dőlnek. De azért még nem veszett el minden.

Sandy rámeredt.

- Hogy mondhat ilyet? Mégis, mit tud tenni?

- Puskavégre kerítem Tiptont, és beadok neki valami mesét, ami meggyőzi, az égadta világon semmi sincs abban a levélben, amiért aggódnia kellene.

- Ha ezt meg tudja tenni, akkor maga egy zseni.

- Persze, ezzel már úgyis mind réges-rég tisztában vagyunk. Máris megyek, és megkeresem a fiút.

A Tipton után indítandó hajsza azonban feleslegesnek bizonyult. Galahad jóformán még a kilincsre sem tette a kezét, amikor az ajtó feltárult, és a nyílásban maga a keresett egyed jelent meg.

- Á, Tipton fiam - mondta Gallie. - Gyere csak. Épp téged emlegettünk.

Tipton viselkedése gyökeresen megváltozott, mióta Sandy utoljára látta. Akkor még a legvaksibb szem is azonnal észrevette volna: ez a fiatalember szinte a felhők közt lebeg örömében. Most viszont ugyanolyan nyilvánvaló volt, hogy lezuhant onnét, és hatalmas csattanás kíséretében ért földet. A homloka ráncba szaladt, a tekintete tompa volt, a szája lefelé görbült. Dióhéjban: pontosan úgy nézett ki, mint amikor Sandyhez jött vigaszért, mert kiderült, hogy Doris Jimpson, Angéla Thurloe, Vanessa Wainwirght, Barbara Bessemer, Clarice Burbank és Marcia Ferris értékrendjében egyaránt a kedves barát szintjére süllyedt.

- Ó, hello, Mr. Threepwood - mondta, de semmi jelét nem adta, hogy örülne a találkozásnak. - Nem is tudtam, hogy itt van.

- Pedig itt vagyok - biztosította róla Galahad -, és mondhatom, mindent tudok arról a levélről, amit a kezedben tartasz. Sandy és én alaposan kiveséztük, mielőtt bejöttél.

- Tényleg? És kitől hallott róla?

- Ó, ettől is, attól is. Kémeim mindenhová befurakodtak. Megnézhetném? - s ezzel Gallie, anélkül, hogy az engedélyt megvárta volna, kikapta Tipton markából a papirost. Szemöldökét összevonva csendben végigfutott rajta, és amikor a végére ért, megvetően horkantott egyet.

- Ahogy gondoltam - állapította meg. - Lerí róla, hogy hamisítvány.

Tipton már eddig is szájtátva bámészkodott; most viszont olyan tágra nyílt a lepényiesője, mintha fogorvosnál lenne. Gallie társalgása gyakran ejtette ámulatba az embereket.

- Úgy érti, nem Vee írta? - kérdezte hirtelen feltámadó reménnyel. Ez eddig még nem jutott eszébe.

A nagyméltóságú megrázta a fejét.

- Nem igazán erre gondoltam, hanem arra: bár e levél sorait Veronica kis kacsója vetette papírra, ám a hangvétel már a drágalátos anyjáé.

- Úgy érti, ő vette rá Vee-t, hogy szakítson velem?

- Hát persze hogy ő! Hisz majd kiszúrja az ember szemét! Valószínűleg lovaglóostorral fenyegette azt a szegény lányt. Ennek a levélnek minden egyes szavát Hermione diktálta. Nézd csak a második oldalon ezt, hogy: „teljesen összeegyeztethetetlen az alaptermészetünk". Képes lennél feltételezni arról a féleszű fruskáról... már elnézést a féleszű miatt...

- Sose szabadkozzon - vetette közbe Sandy -, Tipton pont ilyennek szereti őt.

- Akárcsak jómagam. Mint mi, mindannyian. Ez is része a vonzerejének. Veronica épp ezzel lopja be mások szívébe magát. Az már sok lenne a jóból, ha egy ilyen gyönyörűszép lánynak még esze is volna. De hol is tartottam?

-      A féleszűnél hagyta abba.

- Ó, igen. Az egészből azt akartam kihozni, mennyire valószínűtlen, hogy ez a lány nemcsak tudja, mit jelent az „összeegyeztethetetlen alaptermészet" kifejezés, de ráadásul még képes helyesen is leírni. Senki sem vehet rá, hogy ne csodáljam Veronica számtalan erényét, ám róla még a legjobb barátja is elismeri: nálánál üresebb fejű szőkeség nem hordott még szélfútta frizurát ezen a földön - no meg hogy a két szótagnál hosszabb szavak leíráskor már kifognak rajta. Nézd csak meg ezt itt, ni, mindjárt az első oldalon: „elkedvetlenedett". Gondolod, hogy akkor is két t-vel írta volna, ha anyuci nem segít be neki? Vagy vegyük sorra az egyéb árulkodó jeleket. Figyeld csak meg, milyen reszketeg az írás. Szegény lány alig bírta a kezében tartani a tollat. És látod itt azt a foltot, amelyik úgy néz ki, mintha egy ázott légy mászott volna végig a papíron? Elég nyilvánvaló, hogy egy könnycsepp hagyta. Az erőszak előtt meghajolva Veronica ugyan engedte, hogy diktáljanak neki, de keserves zokogásának már senki sem szabhatott gátat. Röviden, egy olyan lány soraival állunk szemben, akinek majd megszakadt a szíve, miközben kénytelen volt papírra vetni ezeket a szavakat; ám aki egész életében mindig azt tette, amit az anyja mondott neki. Veronica a szemem láttára serdült kicsi lányból sudár hajadonná, de ha mindezen évek alatt Hermione akár egyetlen percre is engedte neki, hogy magáénak tudhassa a lelkét, akkor az valahogy elkerülte a figyelmemet. Éppen ezért azt tanácsolom neked, Tipton fiam, hogy egyáltalán ne is törődj ezzel a levéllel. Úgy, ahogy van, az egészet töröld ki szépen a buksidból.

Fentiekhez valószínűleg lett volna még hozzáfűznivalója, hiszen Galahad olyan ember volt, akinek folyton akad még mit hozzáfűzni a mondandójához, ám ekkor Tipton közbevetette:

- De ez így sehogy sem áll össze.

- Mármint?

- Hogy az anyja kényszerrel vette rá Vee-t a szakításra. Csak úgy repesett örömében, mikor jegyet váltottunk.

- Aha, de ez még azelőtt volt, mielőtt mindenki fejét telekürtölted, hogy elúszott az összes pénzed. Hermione Clarence bátyámtól szerzett tudomást róla, és ettől vőjelöltként mindjárt drasztikusan leesett nála az ázsiód. Biztos vagyok benne, hogy Veronica pusztán önmagadért szeret, Hermione viszont nem.

Tipton úgy kivirult, akár egy virág, ha a nap sugara éri; habár az ő esetében talán inkább paszulykórót kéne mondanunk.

- Akkor ön tényleg azt hiszi...?

- ...hogy Veronica érzései cseppet sem változtak irántad? Teljesen biztos vagyok benne. Szerintem még mindig te vagy a szíve csücske. Kétszeres pénzt adok, ha fogadni akarsz velem. Menj és telefonálj neki, turbékolj csak szerelmesen a fülébe, és meglátod, azonnal visszaturbékol neked. És ha a központos afelől érdeklődik, beszéltek-e még, kérj újabb három percet, s ne nézd, mibe kerül. A könyvtárszobában találsz készüléket - tette volna még hozzá, de Tipton addigra már rég kisüvített a szobából.

Sandy becsukta mögötte az ajtót. Lenyűgözve meredt Galahadre.

- Most már tudom, mit is jelent igazán az a szó, hogy: körítés!

- Egész tűrhető kis előadást hoztam össze - szerénykedett Gallie. - Hej, ha akkor láttál volna, amikor igazán elememben voltam! Az ember tehetsége kissé megkopik az évek során. Azért a célnak ez is megfelelt, nem?

- De igen, legalábbis ami Tippyt illeti. Ám akkor mi lesz, ha felhívja a lányt, Veronica pedig kerek-perc kijelenti, hogy már nem szereti?

- Miért tenné? Egyik unokahúgomról se tételezném fel, hogy ne szeressen egy Tiptonhoz hasonlóan gazdag palit.

- Ugye nem hiszi Veronicáról, hogy csak a pénze miatt vonzódik Tippyhez?

- Távolról sem. Őket az Isten is egymásnak teremtette. Veronica kábé olyan eszes, mint egy lökött biliárdgolyó, és Tiptonnak sem jutott ennél több sütnivaló. Remek házasság lesz az övék; igazán szívet melengető érzés arra gondolnom, hogy én is tehettem valamit az összeboronálásuk érdekében. Fura, milyen jólesik az embernek, ha a sok fiatal a szeme előtt párjára lel. Jut eszembe: beszélnem kell Tiptonnal Wilfred Allsop ügyében.

- Miért, mi van Wilfreddel?

- Állás nélkül maradt, én pedig abban bízom, ráveszem Tiptont, hogy találjon neki valamit.

- Holtbiztos ráveszi.

- Gondolod?

- Ha maga egyszer rákezdi, szegény fiú képtelen lesz nemet mondani. Vagyonokat keresett volna szélhámosként, Gallie.

- Ezt mások is mondták már nekem - jegyezte meg öntelten Gallie. - Mindig is remek érzékem volt hozzá, hogyan hassak az emberek szívére. Fiatalkoromban, amikor csúcsformában voltam, néha még a bukikat is sikerült megríkatnom.

2

Mire Gallie a könyvtárba ért, már senkit sem talált ott. Feltételezte, hogy Tipton, miután egy jót beszélgetett Veronicával, arra az elhatározásra jutott, azonnal Londonba siet a lányhoz, ezért a garázsba indult a kocsijáért. Tehát a főbejárat előtti felhajtónál lehet elcsípni, így arrafelé vette útját.

Lassan közeledett az esti koktél ideje, és egy Gallie-nél kevésbé elkötelezett ember, aki nem viseli annyira szívén felebarátai megsegítését, rég letett volna abbéli szándékáról, hogy Wilfred Allsop érdekében Tiptonnál közbejárjon, és nagyban befelé csörtetett volna. A nagyméltóságú azonban sohasem riadt vissza a nehézségektől, ha arról volt szó, hogy valakin segíteni kell. Ezzel együtt forrón remélte, hogy Tipton nem hagyja őt sokáig várakozni, mivel mellkastájékon máris észlelte magán a kiszáradás kezdeti jegyeit, s ezekre csak egy gyorsan legurított Martini jelenthetett gyógyírt - s ebben a pillanatban, mintha csak természetfeletti adottságai révén belelátott volna a gondolataiba, a keresett személy máris eléje gördült Rolls Royce márkájú kocsiján.

Egy szempillantás elég volt Galahadnek, hogy felmérje: Tipton iménti, Veronica Wedge-dzsel folytatott telefonbeszélgetésére biztosan a „rendkívül baráti légkörben zajlott" kifejezés illene (ezzel jellemzik a riporterek két külügyminiszter megbeszélését) - hiszen fülig érő szája egy olyan fiatalember fülig érő szája volt, akinek az égvilágon semmi gondja, és az a ruganyosság, ahogy kiugrott a kocsiból, önmagáért beszélt.

- Halihó, Mr. Threepwood - dalolta. - Épp Londonba készülök.

- Meglátogatod a kicsi asszonyt?

- Naná!

- Eszerint az a két ficcs, amit a telefonbeszélgetésre áldoztál, nem volt ablakon kidobott pénz. Kedves volt hozzád Veronica?

- Mérget vehet rá.

- És nemsokára megülitek az esküvőt, ahogy elterveztétek?

- Holnapután gördül fel a függöny. A jelek szerint kell egy nap azoknak a jómadaraknak, hogy mindent előkészítsenek.

- Erre azért van szükségük, hogy magukhoz térjenek. A vőlegénnyel való találkozás mindig szörnyen megviseli őket.

- Gondolom, elég vegyes lehet a választék.

- Bizony, nehéz lehet az anyakönyvvezetők élete. Ki lesz a tanúd?

- Már mindent elboronáltunk. Willie Allsop is velem jön. Épp a szobájában van, nagyban pakol.

- Aha. Nos, mielőtt ideérne, szeretnék Wilfredről beszélni veled. Tudsz arról, hogy kitették a szűrét?

- Halvány gőzöm sem volt róla. Úgy érti, a Winkworth nyanya mégsem vette fel énektanárnak?

- Nem, az egészet sztornózta, és Wilfred most szabad, mint a madár. A jelek szerint Dame Winkworth fülébe jutott, hogy a fiú bordalokat zengett a folyosón.

Tipton örömtől sugárzó arca elkomorodott, és megrázta a fejét.

- Azt biztos nem komálta az a nő.

- De nem ám!

- Kőkeményen ellenzi a tintázást.

- Mindenkinek vannak hibái.

- De most Willie mihez kezd?

- Pont erről akartam beszélni veled. Arra gondoltam, te talán segítesz neki találni valamit.

- Méghogy én?

- Talán nem a tiéd néhány igencsak jól menő cég?

- De igen.

- Mint például...?

- Hát, enyém a Tipton áruházlánc.

- És ott mit tudna csinálni Willie?

- Fehér kezeslábasban fel-alá járkálgatna, és megmondaná a vásárlóknak, merre találják a tisztítószereket.

- Ennél csak van valami jobb a tarsolyodban!

- Ott az arizonai ranch, ami Chet bácsitól maradt rám. De el tudja képzelni cowboyként Willie-t?

- Nem igazán. De nem volt a bácsikádnak valami zeneműkiadó cége Londonban? Mintha rémlene, hogy egyszer beszélt róla nekem.

- Szent Isten, teljesen kiment a fejemből! Hogyne lett volna! Betsy néném dalokat szerzett, és a bácsi csak úgy tudta kiadni őket, ha felvásárolja az egész kócerájt. Belekerült ugyan pár milliójába, de váltig állította, hogy a családi béke megőrzése mindent centet megért. Igazán szuper kis zenei kiadó, és ha jól tudom, mire az öreg beadta a kulcsot, a pénze már nagyjából vissza is térült.

- Akkor Wilfrednek is ott a helye. Hacsak neked nincs ellene kifogásod.

- Ugyan már! Aki úgy tud zongorázni, mint Willie, tutira megállja a helyét a zenei életben. Amint Londonba érek, máris intézkedem ez ügyben.

- Nagyszerű. Te pedig legyél nagyvonalú, amikor a fizetése kerül szóba; ne feledd, a fiú nősülni akar. Erről jut eszembe: Wilfred veled megy Londonba. Miért nem viszitek Miss Simmonst is magatokkal, és csaptok mindjárt kettős lagzit?

Tiptonnak szemlátomást megtetszett Gallie javaslata. Ez aztán a remek ötlet, mondta.

- De mit szól majd Lord Emsworth, ha rájön, hogy a tyúk faképnél hagyta?

- Nyilván azt, hogy: „Magasságos egek!". De sose emészd magad Clarence miatt. Ezek a lelki megrázkódtatások igazából javára válnak. Hozzásegítik, hogy élénk legyen, és mindig készenlétben álljon. Ha jól tudom, a mellékvesékre is áldásosán hat. És a Császárnő hogyléte se aggasszon: Beach majd ellátja kalóriadús betevőkkel. Már máskor is gondoskodott róla, és most sem fog szégyent vallani, amíg csak Clarence nem talál magának valami belevaló szakembert. Menj és puhatolóddz a Simmons leányzónál, mi a véleménye a dologról. Feltehetőleg Wilfrednél találod.

Tiptonnak már szemernyi kételye sem maradt. Elrobogott, és mielőtt még bárki kettőt pislantott volna, már vissza is tért azzal, hogy minden rendben van.

- Egy percen belül megfűztem a lányt. Már el is ment csomagolni.

- Pompás. Akkor végre porzó torkom kezelésével is foglalkozhatom; hiszen a szomjúság így estefelé egyre jobban úrra lesz az emberen. Ezennel magadra hagylak. Különben minden jót kívánok, és szívből gratulálok, satöbbi, satöbbi. Áldásom kísérjen utadon, Tipton fiam.

3

Ahogy Gallie a társalgó felé tartott, ahol a koktélokat felszolgálták, az a fajta kellemes melegség járta át a lelkét, mely minden jóindulatú ember lelkét átjárja, ha sikerül mások ügyes-bajos dolgát szépen elrendeznie. Mindig is azt vallotta, ha alkalma adódik rá, jártában-keltében némi boldogságot csempész mások életébe, és azon nincs mit tagadni, hogy az utolsó félórában igazán megtette a magáét. Ismerősei között akadtak olyanok, akik időnként keserűen felemlegették azt a szokását, mennyire szeret őrangyalt játszani - vagy még inkább kotnyeles vén kerékkötőnek hívták, akinek mindig mindenbe bele kell ártania magát; ám Galahad úgy érezte, ebben az esetben igenis jó okkal ártotta bele magát.

A nagyméltóságú Galahad rendszerint szívesen elidőzött az esti koktél felett, főleg akkor, ha kellemes társasága akadt - aznap azonban egymagában volt. Mikor belépett a társalgóba, senkit se talált ott; így aztán egy pusztán gyógyászati célokból gyorsan leküldött koktél után már ki is sietett a szobából, hogy még egyet csevegjen Sandy Callenderrel. Tudta, a lány már alig várja, hogy megtudja, mire jutott Tiptonnal.

- Nos, kis fityfiritty - robbant be az irodába -, nem pazaroltad méltatlanra a bizalmad. Tiptonnal, ahogy azt előre láttad, könnyedén dűlőre jutottam. Úgy játszottam rajta, akár egy húros hangszeren. Keresni fog valami jó kis munkát Wilfrednek, és Wilfred meg a Simmons lány is Londonba mennek vele, hogy együtt tartsák meg az esküvőt. Sima ügy volt, ha engem kérdezel. És te mit csináltál, amíg távol voltam? Biztos orcád verítékével igyekezted megszolgálni a béred, igaz?

- Nem, most egy kis üresjáratot tartottam.

- Mibe, hogy csak üldögéltél, és közben Samről ábrándoztál?

- Az igazat megvallva, a hatórás híreket hallgattam a rádióban.

- Volt benne valami érdekes?

- Nem sok. Bemondták, hogy Austin Phelps megházasodott.

- Remélem, nagyon-nagyon boldog lesz. Ki a fészkes fene az az Austin Phelps?

- Teniszjátékos, édes öregem. Biztosan hallott már Austin Phelpsről. A Davis kupában is szerepelt.

- Ja, hogy az a Phelps? Igen, róla már hallottam. Ide-oda járkál, s közben olyanokat kiabál, mint: „Negyven - semmi", meg „Semmi - tizenöt". Phelps? - mélázott el Gallie homlokráncolva. - Austin Phelps? Mintha teniszen kívül valami mással kapcsolatban is hallottam volna rebesgetni a nevét, de sehogy sem ugrik be nekem. Pedig csak pár nappal ezelőtt beszélt nekem róla valaki. Netán elvált mostanában? A Temzébe vetette magát, hogy kimentsen a vízből egy fuldokló gyermeket? Vagy egy konzervatív körzet választását nyerte volna meg? Esetleg dutyiba zárták, mert részegen ült a volán mögé? Őrjítő, milyen szita az agyam. Phelps? Austin Phelps? Talán te meg tudod mondani nekem, Sam.

Sam eltökélt arccal toppant a szobába; az a férfi vág ilyen képet, aki fontos dolgokat akar megbeszélni a hőn szeretett nővel. Gallie-t megpillantván azonban elszántsága zavarnak adta át a helyét. Bármennyire is kedvelte ezt az elvetemült öreg szivart, időnként még a legkedvesebb barát is csak nyűg az ember nyakán.

- Mit mondjak meg?

- Hogy mit tudsz Austin Phelpsről.

- Teniszezik.

- Ennyit még én is tudok. De miért érzem azt, hogy nagy horderejű dolgokkal függ össze a neve? Csinál még valami mást is a teniszezésen kívül?

- Nem hinném. Amennyire tudom, Phelps csak teniszezik, és... Aha, tudom már, mi járt a fejében. A parazitás fogadásra gondolt. Ugye emlékszik, mikor azt mondtam, ő a másik nagy esélyes? Tipton Plimsoll meg ő egy darabig fej fej mellett futottak, de aztán Phelps összezördült a menyasszonyával, és felbontották az eljegyzést. Ami nagyon is kapóra jött nekem.

- Te jó ég! - kiáltotta Gallie, miközben monoklija vadul kipattant helyéből - és ezzel egy időben Sandy is olyan sikítást vagy visítást produkált, mely hangerejét tekintve nagyjából megfelelt egy éppen megtiport macska óbégatásának; Sam pedig vagy húsz centire elhagyta a talajt a plafon irányába. Ez a sikítás vagy visítás pont olyan érzést váltott ki belőle, mintha valami játszi kéz forró vasalóval végigsimított volna a talpán. Miután újból szilárd talajt ért a lába, először is a fejéhez kapott és ellenőrizte, helyén van-e még a teteje.

- Mmm...? - makogta. Azt akarta kérdezni, hogy „Mi a baj?", de sehogy sem bírta kinyögni.

Gallie Sandyre meredt, Sandy pedig Gallie-re.

-      Én mondjam el neki, vagy te?

- Majd én - mondta Sandy. - Azt hiszem, amit mondani fogok, eléggé lesújt majd, kedvesem.

Sam lélekben igyekezett megerősíteni magát. Bár csak nemrég érkezett a blandingsi kastélyba, de ez a rövid idő is elegendő volt neki ahhoz, hogy rájöjjön: aki ide vendégként beteszi a lábát, jobb, ha felhagy minden reménnyel. Néhány lehetséges bajforrás már keresztül is cikázott a fején. Csak nem ég a ház? Blandings Császárnője netán újból a sárga földig leitta magát? Esetleg az igazi Augustus Whipple is a kastélyban vendégeskedik? Az ajtó előtt állna Evans közrendőr, házkutatási parancsot lengetve a kezében? A lehetőségek igen széles skálán mozogtak; Sam mindenesetre azon volt, hogy a sors bármilyen csapása ellen felvértezze magát.

És csakugyan felvértezte magát a legtöbb sorscsapással szemben - ám arra, amit végül kapott, mégsem számított.

- Austin Phelps ma megházasodott - mondta Sandy, és Sam teljesen úgy érezte magát, mintha megint azon a válogató futballmérkőzésen szerepelne, és valamelyik ellenfele könyékkel bevinne neki egyet övön alul. Megtántorodott, és egész biztosan el is esett volna, ha bele nem csimpaszkodik Gallie-be, aki egy üvöltés kíséretében kiszabadította magát.

- Itt már nincs mi tenni - állapította meg Sandy. - Utólag könnyen okos az ember. Ne vedd nagyon a szívedre, édesem.

Sam ránézett, és érezte, amint duplájára dagasztja a keblét a büszkeség. Észrevette, hogy Sandy iránti szerelme is hevesebbé vált, pedig már eddig is elég nagy lánggal lobogott benne. Ez aztán a hitves, gondolta magában, ez aztán a remek élettárs! Egyetlen árva szóval sem lobbantotta a szemére, milyen ostoba is volt, amikor elutasította a szindikátus javaslatát. Hát akad-e még rajta kívül olyan asszony a világtörténelemben, aki képes lett volna némán átsiklani felette? Vajon hasonló esetben Szép Heléna visszafogta volna magát? Vagy Kleopátra? Esetleg Viktória királynő? Sam egy percig sem hitt abban, hogy bármelyikük is képes lett volna rá; a lányhoz sietett, a karjába kapta és alázatosan megcsókolta. Mindketten csak valamivel később eszméltek rá, hogy Gallie hozzájuk beszél.

- Elnézést - szabadkozott Sam -, nem figyeltem. Mit is mondott?

Gallie, bár rövid időre kizökkent szokásos flegmájából, megint a régi önmaga volt. A monokliját újra a szemébe csípte, és ismét az a Galahad Threepwood volt, aki a Pelikán klub oszlopos tagjaként megtanulta, hogy soha ne adja fel a reményt.

- Csak azt mondtam: sajnálom, amiért hagytam, hogy ez az egész így kiborítson - mondta. - Csupán múló gyengeség volt. Most már újra higgadtan át tudom gondolni a dolgokat. Az biztos, hogy itt már csak egyet tehetünk: meg kell környékeznünk Clarence-t. Mit is mondtál, mennyi gubát sikerült összespórolnod? Kétszázat, ha jól emlékszem. És hétszázra van szükséged. Rendben. Clarence majd kipótolja neked.

Sam egész biztosan megsértődött volna, ha valaki megsúgja neki, hogy olyan képet vág, akár egy berezelt birka. Pedig miközben azon morfondírozott, vajon jól értette-e Gallie szavait, egy efféle jószághoz való hasonlatossága csakugyan szembetűnő volt. Még sokat kellett tanulnia ahhoz, hogy rájöjjön (amit a Threepwood család nőtagjai már hátulgombolós korukban felismertek): Galahad jóformán semmitől sem riad vissza.

- Megpróbálja megvágni Lord Emswortht? - hápogta hitetlenkedve.

A nagyméltóságú Galahad összevonta a szemöldökét.

- Nem igazán tetszik nekem ez a „megpróbálja". Mintha azt sugallná, kételkedsz bennem.

- De hát mégsem kérheti meg a bátyját arra, hogy kölcsönadjon ötszáz fontot egy hozzám hasonló vadidegennek!

- Tökéletesen igazad van. Felkerekítem ezerre. Kell neked hagynunk némi mozgásteret. Ilyesminek mindig nagy hasznát veszed, amikor nekiállsz felújítani a házad. Semmi értelme fogadhoz verni a garast. És hogy lennél már vadidegen Clarence-nek, amikor te írtad azt a könyvet, amit már évek óta képtelen letenni? Úgy szeret, mintha csak az édesfia lennél.

Samet azonban továbbra sem sikerült meggyőznie. Sosem állhatta, ha kölcsön kellett kérnie.

- Sehogy sem tetszik nekem, hogy pénzt kunyerálunk Lord Emsworthtől.

- Én fogok tőle kunyerálni. Te mindvégig a háttérben maradsz.

- Még így sem rajongok érte. Hát te mit szólsz hozzá, Sandy?

- Szerintem remek ötlet - vágta rá a lány.

- Hát persze - jelentette ki Gallie. - Hallgass csak Sandyre. Neki van esze, és jól tudja: amikor az embernek ezer fontra van szüksége, nem lehet szívbajos, hanem csuklás nélkül le kell gombolnia attól, akinek van ezer fontja. Különben is, kedves fiam, a rézangyalát, úgy teszel, mintha ezt a nevetségesen szerény összeget ajándékba kérném neked Clarence-től! Hiszen mihelyst eladtad a házad, azonnal vissza tudod fizetni neki. De azt hiszem, rájöttem, mi bajod. Szerinted a bátyámnál keveset nyom majd a latban, hogy te írtad az Aki korpa közé keveredik... című könyvet, szükség lesz valami ennél nyomósabb érvre, hogy Clarence viharos sebességgel a töltőtolla meg a csekk-könyve felé vegye az irányt. Lehet, hogy igazad van. Mindenesetre sosem árt, ha biztosra megyünk. Rögtön jövök - mondta Gallie; és azzal a gyíkszerű fürgeséggel, amely egyik legfőbb jellemvonása volt, már el is tűnt a szobából.

Beletelt pár percbe, mire Sam megszólalt, és a hangja még akkor is olyan gyenge és reszketeg volt, ami világosan jelezte: a blandingsi kastélyban rohamosan zajló élet lassan nála is kifejti romboló hatását.

- Sandy!

- Még itt vagyok, én uram-parancsolóm.

- Régóta ismered Gallie-t?

- Elég rég.

- Mindig ilyen izgága volt?

- Többé-kevésbé.

- Mit gondolsz, hová lett?

- Ki tudná megmondani? Felteszem, hirtelen eszébe jutott valami. És ha Gallie-nek egyszer eszébe jut valami, akkor az egyik lába itt, a másik ott.

- Bárcsak ne lenne ilyen nyüzsgönc! Ijedtemben alaposan a nyelvembe haraptam.

- Persze, más oka is lehetett annak, hogy ilyen gyorsan felszívódott.

- Éspedig?

- Talán felvetődött benne, szeretnénk végre egy kicsit kettesben maradni.

- És milyen igaza volt! - kurjantotta Sam, átmenetileg feledve minden búját-baját.

Negyedórába telt, mire Galahad visszatért hozzájuk. Mindig is volt benne valami, ami a társaságában lévőket drótszőrű foxterrierre emlékeztette; most például teljesen úgy festett, mint egy drótszőrű foxi, ha több napi kitartó kutatás után végre rábukkan az elásott velős csontra. Valahogy egész lényét a csendes diadal légköre lengte körül.

- Elnézést, hogy megvárakoztattalak benneteket - mondta.

- Semmi baj - felelte Sandy. - Kitaláltuk, mivel üssük agyon az időt.

- Turbékoltatok egyet, tubicáim?

- Bizony. Mondok én magának valamit, Gallie. Sam egy tündi-bündi barika.

- Meglehet, de ezt az oldalát majd inkább máskor vesézzük ki. Minket jelenleg sokkal jobban érdekel az a része, amelyik melegházakban lapul meg.

Sam megvonaglott.

- Megkérem, a jövőben lehetőleg ne emlegesse előttem azt a szót, hogy: „melegház" - fordult Gallie-hez. - Különös érzés fog el a hallatán.

-      Egyáltalán miért kanyarodtunk a melegházak témájához? - tudakolta Sandy. - Van valami értelme is annak, amit itt összehord?

- Mindjárt elárulom nektek. Biztos kíváncsian találgattátok, miért is húztam el az előbb olyan hirtelen a csíkot. Azért siettem úgy, mert meg akartam keresni a társadalom Huxley Winkworth nevű szégyenfoltját.

- Mégis mi a csodának?

- A nappaliban találtam rá. Éppen a lepkegyűjteményét vette jegyzékbe. Jól eldiskuráltam vele.

- Miről? A lepkékről?

- Nem, hanem a Császárnőről. Ti még nem tudjátok, de a kis rémség szívének leghőbb vágya, hogy lássa, mi lesz, ha a bátyám hízóját szabadon ereszti. Jó néhányszor megkísérelte már, de mindannyiszor kudarcot vallott. Monica Simmons éberségét sehogy sem tudta kijátszani. A rendíthetetlen hűséggel posztoló lány mindig keresztülhúzta a számításait.

- Még szerencse! Lord Emswortht egyből megütné a guta, ha a Császárnőt valaki szabadon engedné.

- Ahogy mondod. Ez alapjaiban rendítené meg Clarence bátyó egészségét. De ott tartottam, hogy amikor rátaláltam, a gyermek épp nagyban molyolt, én meg nyíltan elébe tártam a javaslatomat. Végre eljött az ő ideje, mondtam neki. Monica Simmons Londonba utazott, a kivont lángpallossal őrködő angyal otthagyta őrhelyét; egyszóval tiszta a levegő. Ragadd meg ezt a lehetőséget, kölyök, mondtam neki, mert lehet, hogy ez a soha vissza nem térő alkalom. Könnyen be tudtam neki adni a dolgot. Sandy a megmondhatója, nem vagyok elveszett ember a mások megagitálása terén. Hogy a tárgynál maradjak, Huxley kitörő örömmel fogadta a javaslatot, és azt ígérte, azonnal dologhoz lát, mihelyst befejezte a lajstromozást. Úgy saccolta, nagyjából húsz perc alatt végez vele. Akkor most már tiéd a pálya.

Itt szünetet tartott, mint a színész, ha tapsra vár, de Sam egyáltalán nem volt elragadtatva az előadástól.

- Lehet, hogy nagyon ostobának tart, mégis megkérdem, hogy értette azt: most már enyém a pálya?

A nagyméltóságú Galahad hitetlenkedve meredt rá.

- Csak nem azt akarod mondani, halvány sejtelmed sincs, hová akartam kilyukadni? Bármibe lefogadom, hogy Sandy azonnal rájött.

- Hát persze. Sam elbújik a melegházban, és amikor a kutyaütő kölykét arra eszi a penész, Sam előpattan és nyakon csípi. Lord Emsworth elé vonszolja, és miután mindent elmesél neki, őlordsága hálája egész addig terjed, hogy semmit sem tud megtagadni tőle. Akkor maga, Gallie, odamegy Lord Emsworthhöz, és arra kéri, adjon kölcsön ezer fontot ennek a jótét léleknek, mire őlordsága rávágja, hogy „Hogyne, persze, pompás" és ezzel máris elérkeztünk a boldog végkifejlethez. Igazam van, professzor?

- De még mennyire! Jobb lesz, Sam, ha lassan indulsz, és elfoglalod a helyed.

Sam arcáról még az előbbinél is kevesebb elragadtatást lehetett leolvasni.

- Azt kívánja tőlem, hogy odamenjek ücsörögni abba az átkozott melegházba?

- Helyesen szóltál.

- Van egy döglött patkány odabent.

- Legalább társaságod is lesz.

- Ráadásul egyáltalán nem biztos, nincs-e egypár eleven példány is. Míg ott voltam, folyton baljós ropogtatást hallottam. Eszem ágában sincs odamenni!

- Már hogyne mennél, édesem - vágta rá Sandy. - Gondolj csak arra, mit jelent ez nekünk.

- Igen, tudom, de...

- Sam! Sammy! Én drága Samuelem!

- Te könnyen mondod, hogy Sam, Sammy, drága Samuelem...

- Akkor az én kedvemért tedd meg! A nőért, akit szeretsz!

- Jól van, na.

Ez már az én bátor kis emberem.

- Csak még annyit engedtessék megjegyeznem - mondta Sam ünnepélyesen -, hogy távolról sem önként és dalolva megyek.

- Igazán fura - állapította meg Gallie, amint az ajtó becsukódott Sam mögött -, hogy egyetlen rövid látogatás ilyen mély benyomást tegyen Samre, és így irtózzon attól a melegháztól. Ránézvén, az ember soha nem gondolná Samről, hogy baj van az idegeivel. Persze, bármilyen hihetetlen, néha pont az ilyen keménykötésű fickók a legérzékenyebbek. Vegyük például a kis dugó Basham esetét, amikor a Benger Pufi meg én a hálószobájába vittük azt a disznót.

- Aztán minek, ha szabad kérdeznem?

- Fel akartuk vidítani szegény ürgét. Akkor már napok óta teljesen magába roskadt, már nem emlékszem, miért; a Pufi meg én meghánytuk-vetettük egymás közt a dolgot, és a végén oda jutottunk, hogy tennünk kell valamit, ha ki akarjuk őt rángatni ebből. Fel kell ráznunk Bashamet, mondtam Pufinak. Ezért jó alaposan, tetőtől talpig bekentünk foszforral egy disznót, és éjjel kettőkor a dugó ágya mellett hagytuk. Aztán pedig megütöttük a gongot. Remekül sült el a dolog. A kis dugó secperc összekapta magát; a látványtól olyan fel-, vagyis inkább megrázó élményben volt része. De az egészből azt akartam kihozni: még hosszú évekig, valahányszor csak meglátott egy disznót, kirázta a hideg. Legalább annyira megutálta őket, mint Sam a melegházakat. És a kis dugó még Samnél is keményebb fazon volt. Érdekes. Ó, halihó, Beach.

Az ajtónyílásban a komornyik alakja tűnt fel; rosszat sejtető magatartása azt sugallta: nem baráti látogatás céljából ugrott be hozzájuk.

- Engem keres?

- Nem, uram. Mr. Whipple-ért jöttem.

- Aztán minek magának Mr. Whipple?

- Evans és Morgan közrendőr egyaránt nagyon szeretné kihallgatni ezt az urat, Mr. Galahad. A tálalóban várakoznak.

Igazán szenzációs bejelentés volt, melynek hallatán Sandy, a gyenge lélek, halkan felsóhajtott - s ez a hang Gallie-t egy végelgyengülésben lévő szódásszifon halál-hörgésére emlékeztette. A nagyméltóságú Galahad viszont a Pelikán Klub hagyományaihoz híven megőrizte hidegvérét.

- Úgy érti, visszajöttek a kastélyba?

- Igen, uram.

- Nem hiszek a fülemnek! Eddig abban a hitben ringattam magam, hogy végleg búcsút vett tőlünk ez a két viccbe illő figura. Mi szél hozta őket?

- Telefonon közöltem Evans közrendőrrel, hogy a keresett személy a kastélyban tartózkodik, Mr. Galahad. Talán emlékszik rá, amikor annak a véleményemnek adtam hangot, hogy nemcsak enyveskezű gazembernek, de szélhámosnak is tartom.

- Rémlik, mintha hetet-havat összehordott volna nekem róla, de azt hittem, sikerült jobb belátásra térítenem.

- Nem sikerült, uram.

- Nos, hatalmas tévedésben leledzik, Beach, és a rend ama két őrének majd arcába szökik a vér, ha ráébrednek, hogy mekkora bolondot csinál belőlük; de ha annyira akarják Whipple-t, ám legyen: a tónál megtalálják. Elment úszni egyet vacsora előtt.

-      Köszönöm, Mr. Galahad. Meg fogom mondani nekik.

Az ajtó becsukódott. Gallie pedig ingerülten felhorkant.

- Micsoda átok is az, ha valaki ilyen buzgó mócsing! Te is ezzel hangoltad magad ellen Clarence-t. Beachben már pelyhesállú kisinasként is túltengett a tettvágy. Mindig mindenbe bele kellett ütnie az orrát! Sok szó érte már ezért a ház elejét. Viszont emiatt törölnünk kell a Sam-Huxley jelenetet.

- Nekem is pont ez jutott eszembe.

- Semmi gond. Clarence enélkül is úgy táncol majd, ahogy én fütyülök.

- És az én bankámmal mi lesz? Mitévők legyünk Sammel?

- Kicsempésszük innen.

- Szerintem is ez lenne a legjobb megoldás, hiszen vérebek eredtek a nyomába.

- Most már semmi értelme, hogy itt maradjon, amikor ti ketten mindent olyan szépen tisztába tettetek. Szaladj, szedd fel a melegháznál, vidd a garázshoz, és segíts neki eldönteni, melyik a legjobb kocsi a választékban; azzal menjen Londonba. Mondd meg neki, hogy hajtson, akár a veszett fene.

- Szóval most már nemcsak bicikliket, de kocsikat is lopkod.

- Na igen, a lejtőn nincs megállás. Te meg miért nem csipkeded magad?

- Már itt se vagyok!

- Akkor igyekezz. Nekem pedig - mondta Gallie - lesz egy beszédem Clarence-szel.

Tizenkettedik fejezet

1

Amikor létfontosságú megbeszélés előtt áll, az okos ember soha nem fog hozzá hűbelebalázs módjára. Valami Gallie-nél fiatalabb és tapasztalatlanabb egyén esetleg azonnal Lord Emsworth dolgozószobájába sietett volna anélkül, hogy előbb kis időt szakítana magának a felkészülésre; ám ő tökéletesen tisztában volt vele, ilyen esetekben mennyire nélkülözhetetlen a szíverősítő, ha az ember szeretné a csúcsformáját hozni. Ezért, miután Sandy magára hagyta, először is a társalgóba sietett. Attól tartott, az ott lévő koktélok addigra többé-kevésbé jeges vízzé silányultak, de bármennyire is szerette volna, arra már nem volt ideje, hogy Beach tálalójában szép komótosan elkortyolgasson egy pohár portóit. Különben is, a cél érdekében mindig képes volt áldozatot hozni.

A kitöltött Martini viszont kellemes meglepetést okozott. Hiszen ha nem is volt olyan erős, hogy sziszegjen, mint a kígyó, vagy megmarja, akár a vipera, azért híg lőrének sem lehetett mondani; miután Galahad betermelte, mindjárt sokkal jobban érezte magát - ám ekkor az ajtó feltárult, és a nyílásban Hermione nővére jelent meg.

Hogy őladysége mostanra így összeszedte magát és a társalgóba ment, azon igencsak meglepődött volna, aki tíz perccel azelőtt találkozott vele, hiszen Lady Hermione akkor még szánalmas állapotban volt. Szörnyen megviselte, hogy a Kerti Lakosztály átkutatásával ilyen csúfos kudarcot vallott, és még akkor is remegett, amikor a budoárjában ülve a történteket visszapergette a fejében. Csak úgy futkározott a hátán a hideg, amikor ahhoz a részhez ért, ahol Wilfred unokaöccse hirtelen dalra fakadt; a rémséges kornyikálást felidézvén minden egyes idegszála külön égnek állt. Talán túlzás lenne egy ilyen kaliberű asszonyról azt állítani, hogy rájött a nyavalyatörés, de a történtek azért eléggé felzaklatták. Ha egy pszichiáter meglátja, már nagyban dörzsölgette volna a kezét, pénzes kuncsaftot szimatolva benne.

Ám őladysége megtépázott idegrendszere mostanra megnyugodott. Hű, de szörnyen magabiztos, gondolta magában Gallie, ahogy végigmérte. Hátulgombolós kora óta ismervén húgát, mindig remekül ráérzett Hermione lelkiállapotára, és a mostani hangulatát felettébb gyanúsnak találta. Annak a lánytestvérnek az önelégültsége lengte körül, aki még tartogat egy ötödik ászt valahol - s ha kijátssza, azzal mindent megváltoztat. Ennek ellenére Gallie kedves „Halihó"-val üdvözölte húgát, és egy újabb híg Martinival igyekezett lélekben megacélozni magát, bármi csapás érje.

Lady Hermione orrcimpája rosszallóan megrezdült.

- Mindjárt gondoltam, hogy a koktélkeverő közelében talállak, Galahad.

- Beszélni akartál velem?

- Igen, sok mindent el akarok mondani neked.

- Mindig szíves-örömest cseverészek.

- Nem hinném, hogy annak is örülsz majd, amit most mondani fogok.

- Azért jöttél, hogy elmeséld, Dame Daphne Winkworth kitette Wilfredet a hóba?

- Tessék?

- Nem veszi fel a fiút énektanárnak az iskolájába.

- Tényleg? Nem, erről eddig még nem hallottam. De nem Wilfredről akarok beszélni veled.

- Akkor lennél szíves végre elárulni, egyáltalán mi a csodáról akarsz beszélni velem? Rém elfoglalt ember vagyok, vagy százfelé kéne szaladnom. Öt percet kapsz tőlem.

- Öt perc tökéletesen elegendő lesz.

Ezzel Lady Hermione helyet foglalt, és ha lehet, még az előbbinél is önelégültebb képet vágott.

- Pár perccel ezelőtt Veronica felhívott telefonon.

- Igazán?

- Szinte repesett örömében. Előtte jó sokat beszélgetett Tiptonnal.

- Csakugyan?

- Hogy rövidre fogjam...

- Az sosem árt.

- ...Tipton elmondta, hogy olvasta a levelét...

- Amit te mondtál tollba?

- ...és egészen biztos benne, hogy egy szavát se gondolta komolyan. Mire Veronica természetesen rávágta: hát persze hogy nem gondolta komolyan. Holnapután esküsznek az anyakönyvvezető előtt. Általában nem vagyok az ilyen kutyafuttában kötött házasságok híve, ám ebben az esetben mégis helyeslem. Téged azonban, félek, elég kínosan érint ez a helyzet.

- Úgy érted, Sam Bagshott miatt?

- Hát így hívják? Már el is felejtettem, milyen szörnyű neve van. Igen, Sam Bagshott miatt.

- Mégis mit akarsz csinálni?

- Mintha nem tudnád. Megmondom a barátodnak, hogy azonnal hagyja el a kastélyt, utána pedig Clarence-hez megyek és elmesélem neki, mi is történt.

- Értem.

- Merre találom?

- Azt hiszem, a dolgozószobájában van.

- Nem Clarence-re gondoltam, hanem arra a Bagshott nevű emberre.

- Ó, hogy Samre gondoltál? Nemrég a könyvtár melletti kis kuckóban láttam, ahol Sandy Callender dolgozik.

- Köszönöm. Felesleges engem kísérgetned, Galahad - jegyezte meg pár perccel később őladysége a könyvtárszoba ajtaja előtt állva.

- Nem akarod, hogy testőrként hozzád csapódjak?

- Nem értem, mire célzol.

- Sam, ha felingerlik, hajlamos képen törölni az embereket.

- Nem hinném, hogy engem is megütne.

- Ahogy gondolod. Azért légy résen. Csak a térdét figyeld. Azon észreveszed, ha lendületet vesz. Árgus szemmel figyeld, és vésd észbe: akkor kell elugranod, amikor lendül az ökle.

- Köszönöm. Isten áldjon, Galahad - köszönt el bátyjától Lady Hermione hűvösen, s azzal bement a szobába.

Gallie, becsukván mögötte az ajtót, gyorsan a kulcsot is ráfordította, majd sietős léptekkel eltávozott. Nem volt vesztegetni való ideje. Sajnálta, hogy bosszúságot okozott a húgának, de életbevágó volt, hogy mindaddig elraktározza valahol, amíg csak dűlőre nem jut Clarence-szel. A könyvtárba bezárva lenni végül is nem olyan rettenetes dolog. Hiszen tele van kényelmes székekkel, ahol lepihenhet, és ha olvasással akarja elütni az időt, több ezer remek könyv közül válogathat. Ahogy Lord Emsworth dolgozószobája felé indult, a nagyméltóságú Galahadnek az égvilágon semmi sem nyomta a lelkiismeretét (mármint ha feltételezzük, hogy egyáltalán volt neki lelkiismerete).

Útja keresztülvezetett a hatalmas előcsarnokon, ahol a „Tilos a dohányzás" meg a „Szíveskedjenek a sorban maradni" feliratú táblák voltak, és ahogy lefelé tartott a lépcsőn, egyszer csak egy kimért hangra lett figyelmes. Mintha arra próbálna rávenni valakit, hogy a lehető leghamarabb jöjjön a kastélyba. Ahogy a nagyméltóságú Galahad a hallba ért, Beachet pillantotta meg a telefonnál.

A beszélgetés, bármilyen horderejű ügyről is folyt, szemlátomást a végéhez közeledett, mivel a komornyik még udvariasan annyit mondott: „Köszönöm, uram. Értesíteni fogom róla Dame Daphnét", majd letette a kagylót.

- Mi történt, Beach? - érdeklődött Gallie.

Winkworth úrfi miatt kellett felhívnom az orvost, Mr. Galahad.

- Csak nem kapta el valami nyavalya? Remélem, gyógyíthatatlan.

- Megsérült a fiatalúr egyik ujja, uram. A Császárnő harapta meg.

- Micsoda!?

- Igen, uram. Nincs tudomásom róla, miként eshetett meg ilyen baleset.

- Akkor majd én elmesélem. Tudnia kell, Huxley szeme előtt egyetlen életcél lebeg, mégpedig az, hogy szabadon engedje a Császárnőt. Biztos most is az ólnál kujtorgott, mit sem tudván arról: szegény disznaja szörnyen másnapos, és csak az alkalomra vár, hogy valakibe beleköthessen. A Császárnő ugyanis tegnap alaposan kirúgott a hámból.

- Csakugyan, Mr. Galahad? Nem volt tudomásom róla.

- Bizony, úgy szívta magába a tintát, mint valami jófajta itatóspapír, és ez a tivornya ma bosszulta meg magát. Az ember szinte látja maga előtt: Huxley odaoson az ólhoz, és a disznót hívja. A Császárnő kínjában megvonaglik. A kölyök azonban nem tágít. A jószág, bajsza alatt fojtott káromkodást elmorzsolva a kapuhoz üget. A fiú benyúl, hogy a kallantyút felemelje, mire a Császárnő alaposan megadja neki a magáét. És én nem is hibáztatom érte. Hát maga?

- Én sem, uram.

- Maga szerint se törjünk pálcát felette? Velem együtt úgy érzi, hogy a kölyök magának kereste a bajt, és csak azt kapta, amit megérdemelt? Mindjárt gondoltam. Az az érzésem, ennél jobb nem is történhetett volna vele. Remélem, tanul majd belőle. Azon se csodálkoznék, ha a történtek után gyökeres változáson menne keresztül az élete - és ha valakinek volt már valaha égető szüksége rá, hogy megváltozzon az élete, akkor az Huxley. Ez az eset szerintem inkább csendes derűlátásra ad okot. De bármennyire élvezetes dolog is magával diskurálnom, mégsem maradhatok tovább. Fontos találkám van. Üzleti ügy. Nem tudja véletlenül, megtalálták már a zsandárok Mr. Whipple-t?

- Nem, uram. A két közrendőr még nem tért vissza.

- Hát akkor ha megjönnek, okvetlenül adja át nekik az üdvözletemet. Igazán elbűvölő két fazon - mondta Gallie, s azzal folytatta útját a dolgozószoba felé. Ahogy az ajtót kitárta, döbbenten dermedt meg a küszöbön.

- A kirelejzomát! - szaladt ki a száján.

2

A nagyméltóságú Galahad monoklis szeme elé táruló látvány kétségtelenül ijedelemre és nyugtalanságra adott okot. Valami szemlátomást kizökkentette medréből bátyja nyugodtan csordogáló életét. Egy stiliszta, ha jelzőket keresgél a rokon értelmű szavak szótárában, hogy lefesse a székében mintegy kifilézve elterülő Lord Emswortht, valószínűleg az elképedt, megrökönyödött, feldúlt, összezavart és felzaklatott mellett döntött volna. Gallie maga is zaklatott lett, ahogy meglátta, hisz kebelében érző szív dobogott. Ámbár ha szokása szerint a dolgok derűsebbik oldalát nézte, úgy érezte: bármi is történt, biztos csuda jót tett őlordsága mellékveséjének.

- A nemjóját, Clarence! - kiáltotta. - Mi gondolat bánt tégedet?

A kilencedik earl, bármennyire is elképedt, megrökönyödött és feldúlt volt, mégis észrevette, hogy öccse mekkora tévedésben leledzik.

- Engem semmi sem bánt, Galahad; a Császárnő viszont bántotta Dame Winkworth fiát, akinek folyton kimegy a fejemből a neve.

- Igen, Beach már mindent elmondott nekem. Meglep, hogy ennyire a szívedre vetted a dolgot. Azt hittem, Huxley szerinted is csak magának kereste a bajt, és megérdemelte, amit kapott, satöbbi, satöbbi.

- Hát persze, hogyne. Ebben egyetértünk.

- Akkor mitől nézel úgy ki, mint egy rakás szerencsétlenség?

Gallie együttérzése nagyban hozzájárult ahhoz, hogy őlordsága kissé lehiggadjon. Ilyen esetekben szinte mágikusan hat, ha valaki bízvást mindent elmondhat a fivérének.

- Galahad - kezdett bele -, rémes, miken mentem keresztül.

- Nem azt akartad mondani, hogy Huxley ment keresztül rémes dolgokon?

- Teljesen kiborultam. Voltál már valaha összezárva egy kis szobában egy dühös nővel?

- Boldogult fiatalkoromban számtalanszor megesett velem. Egyikük lábon szúrt egy hajtűvel. Netán veled is ezt tette a te dühös nőszemélyed?

- He? Ugyan, dehogy.

- Akkor te egész olcsón megúsztad. És ki volt az? Hermione nem lehetett, mert róla tudom, hogy másutt akadt dolga, ezért felteszem, csakis az isteni Winkworth lehetett az a dühös nő. Jól gondolom?

- Igen. A szobába rontott, rám zúdította a fiával kapcsolatos híreket, és tudod, mit mondott? Nem fogod elhinni, de szerinte a Császárnő egy veszedelmes fenevad, ezért le kell mészárolni. Még hogy a Császárnő veszélyes!

- A nemjóját! Nem magyaráztad el neki, hogy szegény jószág csak szörnyen másnapos, azért van harapós kedvében?

- Annyira megdöbbentett, amit mondott, egyszerűen semmi sem jutott eszembe. Jó darabig csak némán meredtem rá, s egy szót sem bírtam kinyögni. Aztán, attól tartok, elég faragatlanul viselkedtem.

- Kitűnő! Mit mondtál neki?

- Sajnos azt találtam mondani neki, ne legyen már ilyen agyalágyult.

- Ennél jobb kifejezést keresve sem találhattál volna. És azután?

- Parázs vitába bonyolódtunk, melynek során még jobban kihozott a sodromból. A végén a fejemhez vágta, hogy egyetlen nappal sem hajlandó tovább a kastélyban maradni, és azzal kiviharzott a szobából.

- Mi van a viharral? Ja, hogy a nő viharzott ki a szobából. Már értem.

- Azt hiszem, akkor sikerült vérig sértenem, amikor beszélgetés közben felhívtam az állatorvost, hogy megkérdezzem, szerinte kaphatott-e valami fertőzést a Császárnő.

- Sosem árt, ha óvatos az ember.

- Ettől szinte eszét vesztette. Mindketten kijöttünk a béketűrésből. Jobban kellett volna uralkodnom magamon. Nem lett volna szabad megbántanom Daphnét.

- Aztán miért nem? Hisz ez oly cél volt, minőt csak óhajthattál, hogy Hamlettel szóljak. A mindenségit, Clarence, hiszen pont miatta forogtál halálos veszélyben! Hát nem azt mondta neked, mennyire odavan a disznókért? Innen pedig már csak egy macskaugrás kellett volna neki ahhoz, hogy téged az oltár elé vonszoljon! Szerintem nagyon karakánul viselkedtél. Ha szegény Benger Pufinak is lett volna mersze ilyen bátran ellenállni, megúszta volna, hogy ma egy orrpolipos kissrác és két fogszabályozót viselő lányka boldog atyjának mondhassa magát. Te viszont leválasztottad magadról a Winkworth hölgyeményt. A fenyegető felleg immár elvonult. Végre biztonságban tudhatod magad.

- Szent Isten, erről teljesen megfeledkeztem!

- Ha úgy érzed, hogy szívesen ellejtenéd a hétfátyoltáncot a kastély körül, miattam ne fogd vissza magad. De még mindig olyan gondterheltnek látszol. Miért?

- Csak eszembe jutott Hermione.

- Mi van Hermionéval?

- Attól tartok, ehhez neki is lesz hozzáfűznivalója.

- Nahát, amikor nekiáll szövegelni, vele is csak légy ugyanolyan erélyes, mint Daphnével. Végül is, ha szigorúan vesszük, ki fia-borja Hermione? Csak egy asszony, akit szemed láttára náspángolt el a dadus a hajkefével. Ha nekiáll hepciáskodni veled, csak annyit mondj neki: „hajkefe", meglátod, mindjárt alább adja. Rá se ránts Hermionéra; az ő véleménye ebben az esetben se nem oszt, se nem szoroz.

Lord Emsworth szelíd tekintete felizzott.

- Te mindig olyan jól meg tudsz vigasztalni engem, Galahad.

- Azon vagyok, Clarence, azon vagyok.

Lord Emsworth ekkor csendben elmerengett; Gallie feltételezte, hogy a húgára gondol, és arra, miket is mondjon neki (esetleg csak úgy foghegyről odavetve), ám nem is járhatott volna messzebb az igazságtól. Amikor őlordsága végül megszólalt, kiderült, hogy mindvégig a Császárnő járt az eszében.

- Sehogy sem értem, hogy juthatott el az ólig az a fiú, Galahad. Miss Simmons a szavát adta: gondja lesz rá, hogy ez soha ne forduljon elő. Ha jól emlékszem, kereken kijelentette, a sárba döngöli a képét, ha megint a Császárnő közelében találja.

Gallie már látta, itt az ideje, hogy mindennel előrukkoljon.

- Sajnos, rossz híreim vannak, Clarence. Miss Simmons elhagyott minket. Londonba utazott, hogy férjhez menjen.

- Micsoda!?

- Igen, Wilfred Allsophoz megy hozzá. Bár elveszíted a disznógondozónődet, nyersz egy újabb unokahúgot.

Őlordsága tekintete immár távolról sem volt szelídnek mondható; szinte tüzet okádott a csíptetőn keresztül.

- Nem volt joga ezt tenni velem!

- Na de tudod, a szerelem mindent legyőz - legalábbis mintha ezt olvastam volna valahol. Felteszem, ennek az érzésnek Miss Simmons sem tudott ellenállni.

- De ki fogja ellátni a Császárnőt?

Pontosan abba az irányba terelődött a beszélgetés, ahová Gallie szerette volna.

- Ki más, mint Augustus Whipple? - mondta - Biztosra veszem, hogy boldogan beugrik ebbe a szerepkörbe, míg csak nem találsz magadnak valaki mást.

- Magasságos egek! - kiáltott fel Lord Emsworth. - De Galahad, szerinted tényleg megtenné?

- Még szép, hogy megteszi! Augustus Whipple még a csillagokat is lehozza az égből, ha tudja, hogy azzal a barátainak örömet szerez. És én jól tudom, érzése szerint kettőtök közt igazán őszinte, baráti viszony alakult ki. Bár nemsokára vissza kell mennie Londonba, de amíg itt van, bizton számíthatsz rá. Ugye, milyen rendes pasas?

- Igen, persze. Hogyne. De miért kell Londonba visz-szamennie?

A nagyméltóságú Galahad óvatosan körülnézett. A dolgozószoba ajtaja zárva volt. Senki sem hallgathatta ki őket.

- Ennek szigorúan köztünk kell maradnia, Clarence.

- Minek?

- Annak, amit most mondok neked. Whipple azért megy Londonba, mert megpróbál megvágni valakit. Tudom, te senkinek sem fogod továbbadni, de a szegény fickó úszik az adósságban. Egyik este vad pókercsatába keveredett az Athenaeumban, és neked mondanom se kell, mit jelent ez egy olyan helyen, ahol mindig nagyban játszanak. Már nem egy püspöknek kellett onnét szégyenszemre alsóneműben kiosonnia, miután egész éjjel verte a blattot. Whipple-nek az utolsó pennyje is elúszott. Vagy féltucat tag zsebében ott lapul a kötelezvénye, és ha nem tejel nekik, könyörtelenül kirakják a klubból.

A kilencedik earl csíptetője lágyan himbálódzott a zsinórja végén, mintha csak valami andalító muzsikára ringatná magát.

- De hisz ez elképesztő, Galahad! Mennyire lenne szüksége?

- Ezer fontra. Neked ez az összeg csekélység, neki viszont tekintélyes summa. Bízzunk benne, azért mégis sikerül neki összekuncsorogni valahogy.

- Na de Galahad! Hát miért nem szólt nekem?

- Teneked? - Gallie-nek olyan fura gondolata támadt, hogy még a szava is elállt döbbenetében. - Komolyan mondod, hogy te kisegítenéd Whipple-t?

- De még mennyire! Hogy ne segíteném ki a Gondolatok a sertésgondozásról szerzőjét? Máris kiállítok neki egy csekket.

A nagyméltóságú Galahadnek felragyogott az arca. Felkelt a székről, a bátyjához ment, vállon veregette, majd visszatelepedett a helyére, szemlátomást könnyekig elérzékenyülve.

- Nahát, tényleg ez lenne a lehető legjobb megoldás! Így mindent szépen egyenesbe hoznánk. Soha nem jutott eszembe, hogy Whipple-nek hozzád kéne fordulnia. De mondok neked valamit. Inkább az én nevemre állítsd ki a csekket. Whipple rém önérzetes, és bár tudom, mennyire megkedvelt, végül is alig ismeritek egymást. Még az is lehet, hogy egy pennyt sem fogadna el tőled - viszont ha egy hozzám hasonló, régi cimbora ad neki kölcsön, az már egészen más. Ugye érted, hogy gondolom?

- Hogyne, persze. Milyen figyelmes vagy, hogy még ez is eszedbe jutott. De hol a csekk-könyvem? Itt kell lennie valahol, hacsak Miss Callender nem rakta el valahová azzal a nyüves takarít...

Idáig jutott, amikor Lady Hermione lépett a dolgozószobába.

3

Lady Hermione ugyancsak elképedtnek, megrökönyödöttnek, feldúltnak, összezavartnak és zaklatottnak tűnt, akárcsak Clarence bátyja; olyannyira, hogy ha az imént már említett stiliszta is jelen lett volna, alighanem arra a következtetésre jut, hogy ez náluk valamiféle családi jellemvonás. Arca mélybíbor árnyalatot öltött, és tömzsi testének minden porcikája csak úgy reszketett féktelen dühében. Ránézvén, Galahadnek az jutott eszébe, hogy húgát teljesen elöntötte a pulykaméreg, és nem is tévedett. Csak igen kevés pulyka állt nála közelebb ahhoz, hogy felháborodásában felfújva magát megpukkadjon.

Bár őladysége azért jött, hogy Lord Emsworthszel beszéljen, első szavait mégis Gallie-hez intézte.

- Hogyan merészeltél engem a könyvtárszobába zárni, Galahad?

A nagyméltóságú elámult.

- Szent Habakuk! A könyvtárba zártalak volna?

- Még mindig ott lennék, ha Beach nem hallja meg, hogy kiabálok, és enged ki onnét.

- Biztos vagy benne, hogy nem Beach zárta rád az ajtót? Elég sajátságos a humorérzéke.

- Teljesen biztos vagyok benne, hogy nem Beach zárt be oda. Miután elmentél, történetesen megpróbáltam kinyitni az ajtót, de nem sikerült.

- Talán csak beragadt.

- Már hogy ragadt volna be?

- Az ajtókkal megesik, hogy időnként beragadnak.

- Ez az egy nem ragadt be. Zárva volt.

- Hát akkor - vállalta magára Gallie gálánsán a dolgot - attól tartok, hanyagságomban mégis én találtalak a könyvtárba zárni. Ahogy azt te is nagyon jól tudod, az emberrel néha megesik, hogy merő szórakozottságból fordítja el a kulcsokat. Szörnyen sajnálom.

- Bah! - fakadt ki Lady Hermione.

Minél tovább hallgatta Lord Emsworth kettejük szóváltását, annál inkább türelmét vesztette. Noha ténylegesen soha nem foglalták írásba, mégis mindenki hallgatólagosan tudomásul vette, hogy a dolgozószobája a végső mentsvára, ahová nőtestvéreknek kivétel nélkül szigorúan tilos behatolniuk. Ha valamelyik húga beszélni akart vele, akkor elvárta tőle, hogy vagy a könyvtárszobában, vagy a társalgóban, esetleg a ház körül keresse meg. Ehhez aztán körömszakadtáig ragaszkodott a nővérei által elnyomott, jobb sorsra érdemes főrend (bár mással kapcsolatban soha nem mutatta jelét efféle harci szellemnek). Ennek tudható be, hogy most szinte drasztikusnak mondható stílusban avatkozott közbe.

- Hermione!

- Tessék?

- Fontos dolgokról beszélgettem Galahaddel.

- Én is fontos dolgokról akarok beszélgetni veled. Most jövök Daphnétól. Szörnyen mérges rád. Azt mondja, gorombáskodtál vele.

Őlordsága modora most vált ténylegesen drasztikussá. Ennek a névnek már az említése is rejtett mélységeket tárt fel benne, a vérnyomását pedig szinte az egekig fel szöktette.

- Mégis, mit várt tőlem, azok után, hogy nagy sebbel-lobbal idejött...

- Beviharzott - segítette ki Gallie.

- Igenis, beviharzott, és a fejemhez vágta, hogy le kell mészároltatnom a Császárnőt, csak mert megharapta azt a szörnyszülött fiát...

- Pedig Huxley magának kereste a bajt - vetette közbe Gallie.

- Pontosan. Ki akarta engedi a Császárnőt az ólból, és csak a Jóisten tudja, mi lett volna, ha sikerrel jár. A mező csupa üreg és mélyedés. Ha egybe is belelép, a Császárnő igen könnyen eltörhette volna egyik lábát.

- Akár kettőt is - tódította a nagyméltóságú.

- Bizony, könnyen két lábát is törhette volna. És akkor arról még nem is beszéltem, hogy idegileg mennyire megviselte volna az egész. A Császárnőt minden csekélység megzavarja, és akkor visszautasítja a táplálékát. Talán napokig is koplalt volna, és ha egy disznó eledele nem éri el a napi ötezer-hétszáz kalóriát, mely mintegy két kiló fehérjéből és nagyjából tizenegy kilónyi szénhidrát. ..

Egy pillanatra úgy tűnt, mintha újból rázendített volna a délutáni égiháború, ám aztán kiderült, csupán Lady Hermione verte az íróasztal tetejét egy nehéz vonalzóval. Hogy Gallie szóhasználatával éljünk, merő szórakozottságból felkapta, és erélyes csuklómozdulatokkal lendületesen csapkodott vele.

- Abbahagynád már végre ezt a vége-hossza nincs locsogást arról a borzalmas jószágról! Nem azért jöttem, hogy disznókról beszélgessek veled! Azonnal bocsánatot kell kérned Daphnétól.

Láng lövellt Lord Emsworth csíptetőjéből - akárcsak akkor, amikor másodjára tette ki George Cyril Wellbeloved szűrét.

- Itt süllyedjek el, ha bocsánatot kérek tőle!

- Helyes a bőgés, Clarence! Ne is hagyd magad! A hozzád hasonló emberek tették naggyá Angliát.

Az elismerő szavakra nem Lady Hermione, hanem Gallie ragadtatta magát; mire húga olyan megsemmisítő pillantást lövellt felé, melynek láttán a legtöbb ember alázatosan meghunyászkodott volna - kivéve a régi Pelikán klub egykori tagját.

- Nem vagyok kíváncsi a véleményedre, Galahad.

- Hát az embernek már örömében tapsikálni sem szabad?

- Nem.

- Juszt se rontod el a kedvemet. Emlékszem, akkor is pont ilyen örömöt éreztem, amikor a Dadus a szemem láttára verte el rajtad a port a hajkefével.

Lord Hermione összerándult, mintha az a régi seb még mindig nem gyógyult volna be teljesen. Egy percre elhallgatott, de rettenthetetlen személyisége sosem engedte a régi emlékeknek, hogy sokáig szavát vegyék. Miután még egy olyan pillantást vetett Galahadre, melyet egy húgnak sem szabadna fivérre vetni, folytatta mondókáját.

- Daphne azt mondta, ha nem kérsz tőle elnézést, fogja magát és elutazik.

- Azt tesz, amit akar.

- Ha ő elmegy, én sem maradok itt tovább. Utoljára kérdem tőled, hajlandó vagy bocsánatot kérni Daphnétól, és leöletni azt a disznót.

- Eszem ágában sincs!

- Akkor holnap az első vonattal elutazom.

- Voules is elvihet az autóval.

- Nem akarok autóval menni. Vonattal megyek, de még mielőtt elindulnék, mondok neked valamit. Talán te is érdekesnek fogod találni. Eldicsekedett már Galahad, milyen rossz viccet űzött veled?

- He? Hogy mit csinált? Nem.

- Igazán nem szép tőled, Galahad. Egy vicc nem rétestészta, hogy a végletekig nyújtsad. Még megölöd a poént. Szóval, Clarence, nem árt, ha tudod: az a férfi, akit Augustus Whipple-ként a nyakadba akasztott, valójában nem Augustus Whipple...

- Micsoda!?

- ...hanem Galahad egyik rémséges cimborája; csak ő tudná megmondani, milyen apropóból csempészte a kastélyba.

- Nem hiszem!

- Talán akkor hinni fogsz nekem, ha elmondom, hogy ez az alak szinte még be sem tette ide a lábát, amikor az igazi Augustus Whipple idetelefonált a londoni Athenaeum Klubból. Beach beszélt vele. Isten veled, Clarence, ha reggel nem találkoznánk - s ezzel az ajtó becsukódott őladysége mögött.

A kilencedik earl, miután gyors egymásutánban hatot pislogott, megszólalt:

- Galahad...

- Clarence - vágott közbe lelkesen Gallie -, ezt nevezem! Heroikus helytállás volt a javából! Hódolatunk jeléül megemeljük kalapunkat ama ember előtt, aki előbb halálmegvető bátorsággal dacolt Dame Daphne Winkworthszel, de úgy, hogy annak mindjárt több számmal kisebb lett a mellénye; majd rögtön ezután még Hermionét is a földbe döngölte, és őt is viharos távozásra késztette. Mivel egyszerűen nem találunk a méltatására megfelelő szavakat, ezért csendben fejet hajtunk előtte, felismervén: ritkán lát az ember hozzá hasonló vitéz daliát és mindenre elszánt fenegyereket. És méltó jutalmad el is nyered, Clarence. Végre teljes és boldog életet élhetsz, édeskettesben Blandings Császárnőjével, szörnyella húgoktól mentesen - és szerintem minden percét alaposan meg is érdemelted. De bocsáss meg, félbeszakítottalak. Mintha mondani kezdtél volna valamit. Netán Hermione abszurd vádjával kapcsolatban?

-      Ööö... igen.

- Mindjárt gondoltam. Arra vagy kíváncsi, van-e valami alapja.

- Drága egy komám, hát tényleg kérdezned kell?

- De milyen furcsa, hogy állítása szerint Beach beszélt valakivel telefonon, aki Augustus Whipple-nek mondta magát.

- Ha jobban belegondolsz, cseppet sem furcsa. Mindjárt részletesen elmagyarázom. Hermionénak már elmagyaráztam, de rám se hederített. Te is tudod, hogy a nyílt nap mindig mennyire lestrapálja Beachet. Kimerítő dolog a látogatókat körbekalauzolni a kastélyban. Beach már félálomban volt, mikor felvette a telefont, így aztán rosszul értette a hívó fél nevét. Mással is megesett már ilyesmi. Fiatalkoromban ismertem egy lányt, aki őrülten szerelmes volt egy Joe Brice nevű pasiba. Valamelyik reggel megcsörrent a telefonja, és egy hang azt mondta neki „Halló, Mabel (vagy Jane, vagy Kate, vagy akárhogy hívták is ezt a nőt), itt Joe Brice beszél. Mondd csak, hozzám jönnél feleségül?" A lány meg persze rávágta, naná, hogy hozzámegy, hat lóval sem lehetne visszafogni; aztán megkérdezte, hol fussanak össze. A férfi egy Haymarketen lévő bár címét adta meg neki, és amikor a lány odament, valami Joe Price nevű muki, akit a nő szinte alig ismert, a nyakába vetette magát és szoros ölelésbe vonta. És amikor a lány végre lefejtette magáról és fejbe vágta a krokodilbőr táskájával (amibe minden valószínűség szerint egy rézbánya teljes ércmintakészletét gyömöszölte), a pasi durcás lett, és keserűen a szemére vetette: „Hiszen egy órája azt ígérted, a feleségem leszel!". Felteszem, eltartott egy darabig, mire a lány kimagyarázta magát valahogy. Halihó, Egbert! Hát már vissza is jöttél?

Utolsó szavait a nagyméltóságú Galahad már Egbert Wedge ezredeshez intézte. Sógora ebben a pillanatban lépett a szobába, s bár megviselte az utazás, mégsem tűnt olyan fáradtnak, mint ahogy az várható lett volna egy Worcestershire-ből megtett, hosszú vonatozás után.

- Pont most érkeztem - mondta. - Sikerült elcsípnem egy korábbi vonatot. Még az Emsworth Címerben is bedobtam egy felest. Mondd csak, Gallie, megszerezted azt a levelet, amiről beszéltünk?

- Igen.

- Remek - sóhajtott fel megkönnyebbülten az ezredes. Tudhatta volna, gondolta magában, hogy Gallie-re lehet számítani. - Hát Hermione meg hová lett? Beach azt mondta, itt találom.

- Nem sokkal ezelőtt ment el.

- Akkor a szobánkban lesz. Biztos azért ment fel, hogy átöltözzék. - Á, Clarence - állt meg Wedge ezredes az ajtóban -, biztos érdekelni fog, hogy mialatt bedobtam az Emsworth Címer bárjában azt a felest, betért oda egy fickó, akinek a képe nagyon ismerősnek tűnt, és a végén kiderült róla, hogy nem más, mint Whipple. Tudod, aki a kedvenc könyvedet írta.

- Micsoda!?

- Bizony! Megkérdeztem tőle, mi járatban van errefelé, mire ő azt felelte, meghívtad a kastélyba, de momentán mégsem tudod őt fogadni, mert rózsahimlővel ágynak estél. Mivel azonban mindenáron látni akarta a Császárnőt, az Emsworth Címerben húzta meg magát. Azonban itt valami nem stimmel, mert te egyáltalán nem úgy festesz, mintha rózsahimlőd lenne. Legjobb lesz, ha odatelefonálsz neki a fogadóba, és tisztázzátok a helyzetet. Nos, akkor én szedem is a sátorfám, és veszek egy fürdőt. Vastagon lep az út pora.

Lord Emsworth mély, reszketeg hangon sógora után szólt:

- Csak egy pillanat, Egbert - mondta. - Honnan ismered Mr. Whipple-t?

- Párszor összefutottunk az Athenaeumban. A vén Willoughby tábornok időnként meghív oda egy ebédre.

- Köszönöm, Egbert.

Az ezredes távozását hosszú hallgatás követte. Amikor őlordsága végül megtörte a csendet, hangjában mélységes szemrehányás csengett.

- Hát ez már mindennek a teteje, Galahad!

A Pelikán klubban gyakran mondogatták Galahad Threepwoodról, mégpedig a legnagyobb elismerés hangján, hogy nincs az a szorult helyzet, melyben ne lenne oly hűvös és nyugodt, akár a lepényhal a halaskofa asztalán; most bebizonyította, hogy nem véletlenül. Valami gyengébb lelkületű egyén orcája már rég szégyenpírban égett volna, és zavartan malmozni kezd az ujjával, ha a bátyja őrá vet olyan pillantást, amilyet ekkor Lord Emsworth Gallie-re vetett - a nagyméltóságú Galahad azonban nem vesztette el a fejét, és belefogott kis meséjébe, melynek olyan körítést adott, mint még soha azelőtt.

- Tudom, mit érzel, Clarence - kezdte. - Biztos majd felrobbansz, olyan mérges vagy. Nem te vagy a hibás, mindenről csakis én tehetek. Vétek volt becsapni téged, de kénytelen voltam kicsit szépíteni a tényeken. Ez az ál-Whipple nem más, mint a néhai Tülök Bagshott fia (biztos nem emlékszel rá, pedig kebelcimborák voltunk), mellesleg Sam Bagshottnak hívják. Teljesen belehabarodott a kis fityfirittybe, de nemrég elég csúnyán összekaptak, ezért létkérdés volt, hogy a fiú bejusson a kastélyba és megbékítse Sandyt. Nagy örömmel közlöm veled, meghívásodnak hála, sikerrel is járt. Azt az ezer fontot épp miatta akartam kicsikarni tőled, neki pedig azért kell, hogy végre megnősülhessen. Tulajdonképpen elejétől a végéig csakis a legjobb és legtisztább szándékok vezéreltek; de ne hidd, hogy nem látom az érem másik oldalát. Persze hogy ódzkodsz megválni ezer derék és fényesen csillogó aranycsikótól - még akkor is, ha csak kölcsönbe adnád, és kamatostul visszakapnád. Ennyit az ember nehezen köhög ki annak, akit szinte alig ismer. Teljesen igazad van. Ne is álmodj róla. Rossz ötlet volt. Hagyd csak a pénzed a régi tölgyfaasztal fiókjában porosodni. Azért kár, mert ha mégis megnyitnád a pénzes erszényt, egyből a hetedik mennyországban éreznéd magad. Hiszen megszabadultál a Winkworth hölgyeménytől, megszabadultál Hermionétól is; így pedig Sandytől is megszabadulnál. Elnézést, mondtál valamit,  Clarence?

- Galahad!

- Tessék?

- Komolyan mondod, hogy ha kölcsönadok ennek a Tülök Bagshottnak ezer fontot...

- Sam Bagshott a neve. Tülök az apja volt.

- Komolyan mondod, hogy ha kölcsönadok ennek a Sam Bagshottnak ezer fontot, akkor elviszi innét Miss Callendert?

- De még mennyire! Persze ha szigorúan vesszük, a pénzedet osztogatni igazán nincs okod - kivéve azt az egyet, hogy ha most fogadhoz vered a garast, Sandy vélhetően időtlen időkig a kastélyban marad, mintegy bebetonozva. Lehet, hogy azt mondogatod magadban, végül is bármikor szélnek eresztheted, de tényleg képes lennél rá? Kötve hiszem. Ha megpróbálod, a leányzó olyan sírást-rívást csap, hogy a te érző szíved legott megenyhül iránta. És miután egy fiatal lány mégsem maradhat itt kettesben, gardedám nélkül veled, ez azt jelenti, hogy vissza kell könyörögnöd Hermionét; ő pedig feltehetően a Winkworth nőszeméllyel karöltve állít be ide - te pedig ott leszel, ahol a part szakad. Kezdhetsz mindent elölről. Lord Emsworth hatalmasat sóhajtott.

- Megkapod tőlem azt az ezer fontot, Galahad. Máris megyek és kiállítom a csekket.

Gallie teljesen elképedt.

- Tényleg?

- Tényleg.

- Pompás, pompás, pompás - örvendezett a nagyméltóságú Galahad.

- Köszönöm, Clarence - tette hozzá pár perc múlva, amint átvette bátyjától a hosszúkás papírcetlit, melyen ott virított őlordsága szívet-lelket melengető aláírása.

Felkelt a székről. Egy pillantást vetett az órájára. Nagy örömmel látta, hogy a vacsora előtti átöltözés kezdetét jelző gongszó előtt még van ideje egy rövid látogatás erejéig beugrani Beach kamrájába. Nagy reményeket fűzött ehhez a látogatáshoz. Hiszen ott nemcsak finom portói bor várja, hanem az est fénypontjaként minden bizonnyal még maga Evans közrendőr is teljes életnagyságban, és vele igazán mindig olyan nagy örömmel vesézi ki a dolgokat.