Gergely Márta

HÁZASSÁGBÓL

ELÉGSÉGES

MÓRA FERENC IFJÚSÁGI KÖNYVKIADÓ

Budapest, 1972

Tartalom

1.

Szöszi hiú magára; miért is ne? A tavasszal múlt tizenhét éves, legyen mindig csinos és friss, ezt a nagymama is helyesli. De azt, hogy mindennap mos és vasal, hogy egy teljes óra nem elég neki ahhoz, hogy elkészüljön, ezzel a nagymama nem tud megbékülni. És akkor még itt van Dundi is, a húgocskája. Dundira ugyanolyan hiú, mint saját magára. Azt is „órákig” mosdatja, fésüli, öltözteti. Szalad a konyha, olyan pancsolást csapnak reggel, míg elkészülnek. Jó, jó, Szöszi feltörli a követ, felteregeti a törülközőket. Az volna még csak szép, ha a nagymama takarítana utánuk! Így is elég kerülgetni őket.

– Egész élete csak a pucc meg a flanc! – mondogatja a nagymama, így harmadik személyben, mintha valami láthatatlan szomszédnak panaszkodna. Pedig Szöszinek mondja, csak Szöszi van ott, no meg Dundi. De a nagymama Dundiról is harmadik személyben beszél: – Nem csoda, ha azt a kislányt is egészen elrontja. Valóságos primadonnát nevel belőle!

A primadonna, vagyis Dundi, sikkant egyet jókedvében. Egy szál kis bugyogóban szaladgál a konyhából a szobába és vissza. Szöszi egyszer már megfésülte, de csak ideiglenesen. Fénylő szőke haját egy ágba fonta, és feltűzte a búbjára.

– Miért nem fésülöd meg rendesen azt a kislányt? – kérdi a nagymama. Pedig tudhatná, hogy miért! Már néhányszor megkérdezte, és Szöszi nemegyszer elmagyarázta: az első fésülködés arra való, hogy kibontsa a haját, még öltözés előtt. Mert ha ruhában fésüli, akkor hajas lesz. Másrészt viszont, ha egészen és véglegesen megfésüli, és csak azután bújtatja ruhába, akkor összekócolódik a frizurája. Az a rend tehát, hogy kétszer fésülje. Már tudniillik Szöszi szerint. Ami a nagymamát illeti, az ő szemében mindez csak parádé. Szöszi jó dolgában nem tudja, mit találjon ki.

Ma különösen izgalmas a készülődés, mert Dundi még ebben a hónapban, vagyis júliusban betölti a hatodik évét, ma kell beíratni az iskolába. Persze a nagymama is elvihette volna, de Szöszi ebből is parádét csinál. Ezen a héten reggel kellett volna bejárnia a fodrászüzletbe, de ő inkább cserélt egy kolléganővel, és majd csak délután kezd dolgozni. Hadd lássa az Akácfa és Majakovszkij utca, hogy Dundi az övé, hogy ő neveli. Hogy őneki, Varga Szöszinek, tizenhét éves fejjel már van egy ilyen gyönyörű, élő babája.

Szöszi ebben a pillanatban fejezte be a vasalást. Két egyforma fehér blúzt és ugyancsak egyforma piros pettyes szoknyát vasalt, egy kicsit és egy nagyobbat. Mert még abban is majom, hogy Dundinak ugyanolyan ruhát csináltat, mint amilyen neki van. Kislány, nagylány, hadd járjon egyformában. Hiszen csinosak is ketten, utánuk is fordulnak az utcán. A nagylány karcsú, mint a nádszál, a kicsi pedig, mint ahogy korához illik, és mint neve is mutatja, dundi. Nem, nem nagyon, csak éppen úgy, ahogyan a legszebb. Szöszi vézna volt világéletében, csak most, az utolsó években kupálódott ki. Dundi azonban valódi szépség, szőke hajához igen illik az a nagy fekete szeme, és olyan hamvas a bőre, olyan kemény a húsa, hogy idegen néniknek és bácsiknak is kedve szottyan egy kicsit megszorongatni. No persze, persze, a kedves nénje harminchat forintos naranccsal etette egész télen. A háromforintos alma, amit a nagymama vásárol a piacon, nem is elég neki!

Szöszi csak hallgatja a nagymama mondókáját, nem válaszol, nem búsul rajta; még tán hiányozna is neki. A nagymama úgy tanulta valaha, hogy ez a nevelés. Zsörtölődni kell a fiatalokkal, szóvá kell tenni minden apróságot. Szavakkal csiszolgatja őt a nagymama, mindig is azzal csiszolgatta. Hogy használt-e vagy sem, ki tudja? Ki tudja, milyen lány lett volna őbelőle, ha a nagymama másképpen neveli? Egy biztos, ő másfajta nevelő, mint a nagymama. Ennek biztosan az az oka, hogy csak tizenegy évvel idősebb a húgánál, és kimondhatatlanul szereti ezt a tacskót. Való igaz, hogy egyszerűen nem tud haragudni rá.

A nagymama azt mondja, hogy egy élő kislány nem játék, nem baba… Babához nem kell szigorúnak lenni, de élő kislányhoz igen. De mit tegyen, ha nem talál alkalmat a szigorúságra. Dundi őneki mindig szót fogad. Hogy szót fogad? Sokszor még a gondolatát is kitalálja. Mert nemcsak ő szereti valahogyan ezt a vaskos angyalkát, az is őt. Legjobban a világon!

Most is ugrál, dalol és táncol az ajtóban, a szoba és a konyha között.

– Megyek, megyek iskolába… Megyek, megyek iskolába… – ezt énekli és tapsol. Nagymama is gyönyörködve nézi, de azért, mert ő felnőtt, nem állja meg, hogy valami kedvszegőt ne mondjon:

– No, aztán majd meglátom, hogy három-négy év múlva is úgy örülsz-e annak az iskolának. A nénéd is szerette ám az iskolát – nem látni!

Drága, édes, aranyos nagymamuska! Nem rossz ő, dehogy rossz, jobbat nála nem talál senki az egész VII. kerületben. Csak hát régimódi. És miért ne legyen régimódi, aki már olyan régen nagymama? Szöszi nem veheti zokon tőle… Nem is veszi. Egy modern nagymama sokkal furcsább volna. Sokkal-sokkal furcsább. Dundi meg sem értette, hogy a nagymama mit mondott. Nem is figyelt oda, mert Szöszi éppen a csipkés kis alsószoknyáját vette le a szekrény oldaláról. Röpült, hogy ráadhassák. Az alsószoknya is hajszálra olyan, mint Szöszié. A nagymama varrta mindkettőjüknek. Dundi kényesen forgolódik benne.

– Megnézem magam a tükörben – csipogja, és már szaladna is a szobába, mert csak ott van nagy tükör. De Szöszi megállítja.

– Majd ha készen leszel – és ráadja a blúzt, a szoknyát. Dundi kifeszíti magát, rizskása fogai szüntelenül kiragyognak a boldogságtól.

– A tükörbe! Az kell neki! A tükör… – dohog a nagymama, pedig ugye, a kislány nem is ment a tükör elé. – Menjetek már! Még majd elkéstek! Nem tud tőletek mozogni az ember.

Ilyenkor, reggel háromnegyed nyolckor, Szösziék sárga kockás udvarára még nem süt a nap. Fent jár a harmadik és negyedik emeleten. Nem is tartózkodik senki idelent, még a házmesterek két egyforma, hamuszürke macskája is felment oda, ahol a nap süt. Ott gyülekeznek a házbeli iskolások is mind. Hogy megnőttek három év alatt! Kocsis Miki is ötödikes. Kék nyakkendője van, egyedül megy beiratkozni. És egyáltalán… Mi minden történt három év alatt! Azóta a régi házmesterek is elköltöztek. Annak a vörös hajú asszonynak, aki annyiszor vette a nyelvére Szöszit, nem tetszett a házmesterség. Most egy háromgyerekes család lakik a házmesterlakásban, 1957-ben költöztek ide. Rég volt, rég volt, mégis, mintha tegnap történt volna minden. Három évvel ezelőtt végezte el Szöszi – nagy keservesen – a nyolcadik osztályt, és most ugyanabba az iskolába viszi a húgát. Bizony, ugyanabba! Ugyan megvannak-e még a régi tanárok?

Dundi szorosan fogja a nénje kezét. Kényeskedve lépeget, nem tud betelni azzal, hogy ő most milyen csinos. A tulajdon lábát nézi, az új fehér cipőt meg a pettyes szoknyát, amit olyan ügyesen kitart az alsószoknya. A sarkon meg kell állniuk, míg elmegy a troli. Dundi megkérdi:

– Mindig ebben a ruhában járok iskolába?

– Dehogyis! Ősszel mégy iskolába, akkor már hűvösebb lesz. Dundi nem érti egészen, mi az: „ősszel”. Hallgat, gondolkodik.

– Amikor esik az eső?

– Akkor sem esik mindig. Majd az iskolában megtanulod azt is, mi az ősz. Tél, nyár, tavasz. És még sok mindent.

Dundi ebben megnyugszik valamelyest. Igen, majd az iskolában!

– És akkor milyen ruhában járok iskolába? – firtatja a főkérdést.

– Veszek neked ábécés kötényt – mondja Szöszi. – Abból mindenki látja, hogy te már iskolás vagy!

Így szoktak ők beszélgetni. Nagymama már biztosan megszidná Dundit, hogy mindig csak a ruhára gondol. „Majom” – azt mondaná neki. De Szöszinek nincs szíve hozzá. Hadd örüljön. Mindig örüljön! Ráér még szomorkodni.

S csakugyan, Dundi már előre örül az ábécés köténynek.

Átkeltek az úton, máris ott vannak a kis utcában, előttük az iskola. A kapuban sok gyerek. Ismerősök is vannak, két kis ikerlány az ő házukból, Kellerman Mari és Juli. Dundi megáll velük beszélgetni.

– Most már én is iskolás vagyok! – újságolja.

– Csakhogy mi már harmadikosok leszünk – válaszol vontatott, éneklő hangon az egyik. Ezzel tulajdonképpen le akarta főzni Dundit, de Dundi szerencsére ezt nem veszi észre. Hiszen annyi mindennek lehet itt örülni! Még a sok lépcsőnek is, a zöld folyosónak is, a képeknek is. Az első emelet fordulóján most is ott az a hosszú orrú, fekete férfiarc. Szöszi nyolc éven át mindennap látta, mégsem tanulta meg, hogy kit ábrázol. Dundi most megkérdi tőle:

– Ki az a bácsi?

Szöszi odahajol és megnézi: Balassi Bálint.

– Egy író – mondja kissé bizonytalanul.

– Mi az az író?

– Az egy foglalkozás. Majd tanultok róla.

Belépnek a tanári szobába. Minden asztalnál más-más tanár, más-más osztály iratkozik be nála. Lajosffy tanárnőt nem látja köztük, de Hilda nénit igen. Köszön is neki, de Hilda néni nem néz oda, nem veszi észre. Sokan vannak a teremben, Hilda néni előtt is többen állnak. Egyszer régen Hilda néni vette el tőle a slágeres füzetét, és elfelejtette visszaadni. Nem baj. Ő már nagylány, felszabadult fodrászsegéd, úgyszólván családfenntartó. Három év óta van egy aránylag komoly udvarlója is, Körmendi Árpád nevezetű.

Lám, az elsős tanító néni ismerős! Kövérkés, melegszemű, nem sokat változott azóta. Mert már akkor sem volt fiatal, amikor őt tanította. Dóri néni, úgy hívják. Mindig csak elsősöket tanít. Biztos, hogy nem ismeri meg egykori tanítványát, tizenegy év után.

Hát megismerte!

– Te vagy a kis Varga Elvira – mondta barátságosan. – Jó kislány voltál. A kis húgod? Hogy hívnak, kicsikém?

– Vince Veronka – felelte Dundi nagy bizalommal, és felmosolygott Szöszire. Szöszi azt várta, hogy Dóri néni most majd csodálkozik. Miért hívják a húgát másként, mint őt? De nem csodálkozott. Szépen beírta Dundi nevét, és egyelőre csak annyit mondott:

– Szép neved van. Biztosan te is jó kislány leszel.

– Igen. Csak Szöszi mindent megenged nekem. A nagymama is mondja – csevegett Dundi elfogulatlanul.

– Szöszi?

– Hát ő – magyarázta Dundi, és hozzásimult a nővéréhez.

– Tudniillik én nevelem – mondta csendesen Szöszi.

– Illetve, hát mind a ketten a nagymamáéknál vagyunk 1956 decembere óta. A szüleink… illetve az én mamám és az ő édesapja, mert az második férje az én mamámnak… Vince Sándorné az én mamám… Szóval, ők külföldön vannak.

– Disszidáltak – szólt közbe váratlanul és élénken Dundi. – Németországban vannak. Mi is majdnem disszidáltunk, de mi lemaradtunk, és itt hagytak minket. De mi azért nem szomorkodunk, ugye, Szöszi? Azóta Szöszi a mamikám – fejezte be előadását.

Dóri néni figyelmesen hallgatott, aztán lesütötte a szemét. Szöszi gondolkodott, hogy rászóljon-e Dundira. A nagymama rászólna. Hogy minek beszél bele a nagyok dolgába. De hát Dundi azt nem értené, hogy mi ebben a rossz, ő csak az igazat mondta.

– Születési bizonyítványt hoztál? – kérdezte Dóri néni.

Igen, Szöszi hozott születési bizonyítványt. Tegnap váltotta ki, hiszen Dundi itt született a VII. kerületben, a Péterfy Sándor utcai kórházban.

Dóri néni aztán megkérdezte a nagypapa és nagymama nevét, pontos címét, foglalkozását. Dunditól kérdezte, mert biztosan tetszett neki, hogy ez a csöppség milyen okosan és szépen beszél. Dundi el is mondott mindent. A nagypapa Váradi Gáspár, a nagymama Váradi Gáspárné. Csak a nagymama leánykori nevét nem tudta, azt Szöszi mondta meg. Foglalkozása: nyugdíjas villamosvasúti ellenőr.

– És van nekünk gyümölcsösünk Rákoskerten – tette még hozzá kérdezés nélkül. A tanító néni mosolygott. Aztán azt kérdezte, ki a gyámja a kislánynak.

– A gyámja? – kérdezte Szöszi bizonytalanul.

– Nem nevezett ki gyámot az árvaszék?

Szöszi csak hallgatott. Erre a kérdésre, kivételesen, Dundi sem tudott felelni. Unta is már a dolgot, a többi gyereket nézegette; nem szerette, ha olyat beszélnek előtte, amit ő nem ért meg. „Gyám” – ezt a szót sohasem hallotta.

– Te hány éves vagy? – kérdezte most Dóri néni.

– Tizenhét múltam márciusban.

– Hol dolgozol?

– A Népköztársaság útján… Állami fodrászatban.

– Te tartod el a kislányt?

– Igen. Az én édesapám az nem disszidált. Kint laknak Pasaréten. Varga Rezső, szintén női fodrász.

Nem is tudta pontosan, ezt miért mondta el Dóri néninek. Csak úgy kicsúszott. Talán hogy Dóri néni lássa, van őneki a nagyszülein kívül is támasza, családja… Nem áll egyedül a világban! Dundinak jó helye van náluk.

– Amíg én tanuló voltam, az édesapám fizetett értünk a nagymamának. Még most is ad havonta négyszáz forintot.

Dóri néni ezek után igazán tisztán láthatott. Hiszen… hallhatott már hasonlót. Van még gyerek az iskolában, akinek nem élnek együtt a szülei, másnak is van féltestvére. Még olyan is akadhat, akinek a szülei disszidáltak.

Dóri néni nem is kérdezett többet. Csak annyit mondott Szöszinek, hogy ezt a gyámügyet most már el kell majd intézniük. Beszélje meg a nagyapjával. Esetleg a nagyapa jöjjön be egy alkalommal az iskolába, majd ők segítenek. Mindez csak a rend kedvéért van. ő, Dóri néni látja, hogy igen jó kezekben van a kislány, örül, hogy idejár majd az ő osztályába. Szereti az ilyen élénk, bátor, mosolygós gyermeket.

– Te nagyon derék lány vagy, Varga Elvira, vagyis Szöszi – tette még hozzá.

Még Dundit is elő kellett keríteni, hogy illően elbúcsúzzék. Ugyanis, míg ők beszélgettek, az újdonsült iskolás elténfergett, már a harmadik asztalnál társalgott a félelmetes bajuszú Novák tanár úrral, aki Szöszit valaha kémiára tanította. Ó, ez a Dundi! Mindenkit levesz a lábáról a bizalmas mosolyával. Mindenkit meghódít azzal a cicatermészetével. Egész kis kör támadt körülötte. Hilda néni is odahívta magához, és amikor Szöszi érte ment, egykori tanárnője barátságosan nyújtotta a kezét.

– Gratulálok a húgocskádhoz, Elvira!

Szöszi csak irult-pirult, melegedett a szíve a sok dicsérettől, öt sohasem szerették az iskolában. Bezzeg szeretik majd Dundit! Ez már látszik előre! Amilyen morcos, durcás, barátságtalan és boldogtalan volt ő, olyan kedves és derűs lélek Dundi. Mintha Dundi most mindent jóvátenne! Dundi vidám iskolás évei Szöszit is kárpótolják a fénytelen esztendőkért. Dundi és ő nagyon összetartoznak! Ezt a kislányt ő nevelte. Nemcsak azóta, hogy a mamáék elmentek. Már azelőtt is. Hát kinek a nevét mondta ki először, amikor beszélni tanult? Nem azt mondta, hogy „Töti”?

És mintha csak Szöszi szívének válaszolt volna, Hilda néni egyszerre csak kihúzta asztala fiókját.

– Várj csak, kismama. Három éve tartogatok neked valamit.

Keresgélt a fiókban, kirakott belőle egy csomó füzetet, végül legalulról kivett belőle egyet.„Slágerek”, ez volt a tetejére írva, egy volt nyolcadikos, bizonyos Varga Elvira nevezetű annak idején pirossal körül is pontozta. Ebbe a füzetbe írta bele kedves dalainak szövegét, a Szulikót, a Zsáttandrét és azt is, ami úgy kezdődik: Szöszi bon…

– Akkor elfelejtettem neked visszaadni – mondta Hilda néni. – De megőriztem. Szöszi nem nyúlt érte.

– No, csak vedd el, tedd el. Emlék ez is! Jó lesz a kishúgodnak.

– Neki nem – felelte halkan Szöszi. – ő nem gyűjt ilyen butaságot!

– Nem is örülsz neki? – kérdezte egy kicsit csalódottan Hilda néni.

Szöszi megértette.

– Annak örülök, hogy Hilda néni nem felejtett el – ezt válaszolta.

– No jó – mondta a tanárnő, és megmelegedett az ő hangja is. – Ha neked nem kell, akkor én teszem el. Emlékbe. Majd ha egyszer megint eljössz, és a saját kislányodat hozod beíratni, ha már igazi felnőtt és igazi mama leszel, akkor már nem röstelled, hogy egyszer csacsi kislány voltál.

És csakugyan visszatette a slágeres füzetet a fiókba.

Mi minden történhetik az emberrel egy egészen közönséges hétköznapon, 1959. július másodikán, csütörtökön délelőtt nyolc és tíz óra között! Elhozta Dundit, beíratta az iskolába. Hát aztán? Csakhogy minden úgy felkavarodott. El kellett mondani, hogy mamáék disszidáltak, és még otthon is meg kell mondani nagypapának azt a gyámügyet… Pedig jobb volna semmiről sem beszélni, nem gondolni olyanra, ami úgyis… úgy van, ahogy van! Ő, Varga Szöszi, mindig arról volt híres, hogy belőle tizenkettő megy egy tucatba. Olyan akar lenni, mint amilyenből a legtöbb van. Miért történnek akkor még vele is olyan különleges dolgok? Jaj, mindent inkább, csak soha ne érzelegjen az ember! Soha.

– Sétálunk? – kérdezte Dundi, ahogy lejöttek az iskolából.

Most sétálnak a Népköztársaság útján. Nem, nem az üzlet felé, hanem a Liget felé. Szép idő van, babakocsikat tolnak. Dundi minden babakocsiba benéz, és hízelgő megjegyzéseket tesz:

– Milyen aranyos csöppség! Édes baba! Megszólítja, kézen fogja a totyogókat is. Aztán megáll egy kerítésnél; odabent óvodások játszanak. Azokkal már komoly ismeretséget köt. Elmeséli nekik, hogy ő már iskolás. De ne búsuljanak, előbbutóbb minden óvodás beválik iskolásnak.

Felkapaszkodik a kerítés rácsára, onnan magyaráz az óvodásoknak.

– Engem Vince Veronkának hívnak. Azelőtt Dundi volt a nevem, de most már Veronka, mert iskolás vagyok.

Le kéne fényképeztetni Dundit, illetve hát most már Veronkát. A fényképekből talán majd küld a mamának is Nyugat-Németországba, örülne-e neki? Biztosan; de az is biztos: ha látná a legkisebb lányát, egy hétig sírna.

Ugyan hová, milyen iskolába járnak odakint a nagyobbak, Veronka három testvére? A mama egy szót sem ír erről soha.

Az első évben, 1957-ben, majdnem egy teljes esztendeig egyetlen levél sem érkezett. Utólag tudták meg, hogy miért: majdnem egy évig Bécsben élt a család, ha ugyan azt életnek nevezhetjük. (A mama használta ezt a kifejezést, amikor végre, 1957 decemberében, megírta első, rövid és kusza levelét.) Csak éppen mentegetőzött benne. Nem sikerült kijutniuk Amerikába, egyáltalán semmi sem sikerült. Egy ócska szállodában laknak, mind az öten egy szobában, villanyrezsón főz a mama, de még a mosáshoz is villanyrezsón melegíti a vizet. Ebből már mindent tudhatnak, azt írta. És még azt: örül, hogy legalább Dundit nem hozta magával, hogy legalább a kislány jó helyen van! Persze, a levelet titokban írta, nem mutatta meg a férjének. Noiszen! Aki Sándor bácsit, a mama férjét ismeri, az érti, hogy miért. Sándor bácsi nem engedte volna meg a mamának, hogy megírja az igazat a levélben. Sándor bácsi itthon is nagyon dühös és gőgös ember volt, mindenért veszekedett. Már a reggelihez is csemegeszalámit követelt és hatvan fokos rumot. Ugyan hol terített neki a mama reggelihez a szállodai szobában, ahol öten laknak?

Azért disszidáltak, mert Sándor bácsi Wartburg autót akart, meg hogy úriembereket nevelhessen a gyerekeiből. Noiszen! Amikor látták, hogy Amerikába nem mehetnek, akkor Ausztráliába akartak menni. De az se sikerült, nem is volt már annyi pénzük, hogy odáig futotta volna. Valahogy elvergődtek Németországba, ott Sándor bácsi egy garázsban dolgozik – pedig fogtechnikus a szakmája. És a mamának is dolgoznia kell, egy vendéglőbe jár, a konyhára, kisegíteni. A mama! A gyönyörű, édes kis mama, aki énekesnő szeretett volna lenni. És a türkizszínű selyemkosztümjéhez ugyanolyan türkizszínű nylonkesztyűt viselt, másfélét fel nem vett volna! És Ági? Mit csinál odakint Ági, a kényes kisasszony? Aki már tízéves korában verset írt a Balatonról? A két fiú, hát az majd kitanul valami szakmát. Majd csak megélnek, ahogyan lehet. Majd beleszoknak. A mama is azt írja: a gyerekek talán beleszoknak ebbe az itteni életbe, de az ő szíve megszakad. Mert semmi, de semmi öröme nincs neki abból, hogy él… Igen, épp a legutóbbi levelében írta ezt. Hogy minek is él az ember, ha csak annyija van, hogy reggel fölkel, dolgozik, eszik, aztán este megint lefekszik? Bánata, gondja lehet mindenkinek. Annak is, aki idehaza van. Bánat, öröm hozzátartozik az élethez. De csakis bánat, öröm nélkül? Ilyeneket ír a mama. Csupa lemondás, csupa búcsúzkodás minden szava. Pedig még most is csak harmincnégy éves.

A nagymama azt mondogatja, ő nem sajnálja, úgy kell nekik. Minek mentek el? Ki bántotta itt őket? Volt szép otthonuk, megélhetésük, most elmentek, hogy idegen nép kutyái legyenek. A nagymama keményen beszél, pedig azért ő is sajnálja őket. De hát tud segíteni rajtuk? Nem tud. Arról, hogy hazajöjjenek, szó sem lehet. Sándor bácsi hallani sem akar róla. Azt a szégyent ő ki nem állná semmiért. Meg aztán mire is jöjjenek haza? Amikor mindenüket elkótyavetyélték? Nagymama még a lakást is emlegeti. A szép lakást a Murányi utcában, amit eladtak harmincezerért. Ha nem adják el, hanem odaadják, mondjuk, nagymamáéknak, akkor minden más lenne. Akkor haza is jöhetnének, összehúznák magukat, megférnének benne. De hát ezek felégettek maguk mögött mindent! Megérdemlik a sorsukat.

Arról, hogy Dundit kivitessék maguk után, már nem is írnak soha. A mama azért nem, mert tudja, hogy Dundi jobb helyen van idehaza, Sándor bácsi pedig azért nem, mert egyáltalán nem szokott írni. A mama is egyre ritkábban. Néha fél év is elmúlik, és nem jön levél. Igaz, ők sem erőltetik meg magukat. De mit is írjanak?

Fényképet, azt kellene küldeni Dundiról. De még azt is jó lesz meggondolni. Még azt hihetik, dicsekednek. Vagy ha azt nem is, még jobban kínozza a mamát a honvágy, még jobban szenved tőle.

Ha jól utánagondol, valamikor februárban kaptak utoljára levelet a mamától, és ő még nem is válaszolt rá. A nagymama sem szeret levelet írni. Mindig csak egymásra tologatják. Nagypapa pedig talán még vőlegény korában sem írt levelet.

Tegyük fel, hogy most rászánná magát, hazamenne, papirost tenne maga elé; hogyan kezdené? „Drága, édes Mamikám! Ne haragudj, hogy olyan sokáig nem írtunk. Hála istennek, mi jól vagyunk, amit nektek is szívből kívánunk.” Jó, eddig eljutna, és aztán? Írja azt, hogy sokat gondolnak rájuk? Ez nem is volna igaz. Legsűrűbben a nagymama emlegeti őket, de azt csak nem írhatja, amit a nagymama mondogat? Hogy úgy kell nekik!

Azt okvetlenül meg kéne írnia, hogy Dundit beíratták az első osztályba. Ez eseménynek számít. No, de egy levélnek legalább másfél oldalasnak kell lennie, legalább tizenöt mondatból kell állnia. Honnan vegyen ő ennyit? Akárhogyan töri a fejét, csak három-négy mondatot hozna össze. Akkor pedig jobb, ha egyáltalán nem ír. A mama is így van vele bizonyosan. Azért ír olyan ritkán.

Az óvodásokat uzsonnázni hívták, otthagyták Dundit a kerítésnél. Visszaszaladt Szöszihez, hozzásimult, átkarolta:

– Menjünk az üzletbe. Jó?

Mert az a legjobb mulatság Dundinak. Az üzlet. Ott mindig újat lát és hall.

2.

Csütörtökön délelőtt kevesen vannak a fodrászüzletben. Több a személyzet, mint a vendég. A legtöbb nő hét végére csináltatja meg a frizuráját, pénteken és szombaton torlódik a munka. Vannak aztán olyanok, akik csak azért is a hét elején járnak fodrászhoz, hogy ne kelljen várniuk. Így aztán a csöndesebb napok hét közepére esnek, bár panaszra ilyenkor sincsen ok. Manapság már nagymamáktól az unokákig mindenki fodrászhoz jár. Hogy kevesebb a munka, az azt jelenti, hogy csupán tíz-tizenkét nő ül a piros burák alatt, és összesen négy fej van munkában. Zolinak, az első segédnek például soha nincs üres ideje. Telefonon jelentik be magukat nála a vendégek, negyedórát sem szabad késniük. Alkalmi, futó vendég egyáltalán nem számíthat arra, hogy Zolihoz kerül; akármilyen jelentéktelen fejhez a nagy mester, a nagy sztár hozzá sem nyúlna! Hozzá művésznők, színésznők és énekesnők járnak, a környék legelegánsabb asszonyai és olyan vezető állású hölgyek, mint például a szomszédos háziipari szövetkezet igazgatónője és Lórántné, akinek a Külügyminisztériumban van magas állása.

Hiába vannak sikerei, Zoli mégis keserű és boldogtalan ember, örökké elégedetlen, és lóhátról beszél mindenkivel. Még a vendégeivel is! Parancsolgat nekik. Jaj a vendégnek, ha bele mer szólni Zoli úr munkájába! Zoli úr szabja meg, hogy milyen színárnyalatú legyen az a haj, hogy fölfésülik-e, vagy a homlokba… Olyan csekélységgel, hogy az illető fejet mégiscsak a vendég hordja a nyakán, Zoli úr nem törődik. Hozzá csakis olyanok járhatnak, akik beletörődnek az ő döntésébe. Ha nem tetszik nekik, keressenek más fodrászt.

Ma délelőtt is mi történt? Bejött az üzletbe Szombati művésznő, a híres rádióénekesnő, ő is Zoli úr vendégei közé tartozik. Fiatal még ez a Szombati művésznő, és az egész város úgy ismeri, lenszőke hajjal. Zoli úr pedig egyszerűen kijelentette:

– Vörösre festjük. Az magának jobban áll…

– Vörösre? – tétovázott a kis művésznő. Mert nem idősebb huszonhat évesnél, még egészen karcsú, nem úgy, mint a legtöbb énekesnő, aki meghízik a sok dalolástól.

Épp akkor lépett be Szöszi Dundival, csak úgy látogatóba. Ez még súlyosbító körülménynek is számít. Mert hiszen, még ha szolgálatban lett volna is, mi jogon szól ő bele Zoli úr dolgába? Zoli úr bőven a papája lehetne, túl van az ötvenen, és noha nőtlen, és fiatalembernek tartja magát, erősen kopaszodik. Szöszi pedig még zöld, fiatal segéd.

És mégis mi történt?

Szöszi megállt a pénztár mellett, éppen csak köszönt – mert a többiek, akiknek éppen nem volt vendégük, a pénztár körül támasztották a falat –, és hallja, hogy Szombati művésznő azt csipogja:

– De Zolikám… Engem a közönség mégiscsak szőkének ismer. Tudja, hogyan van az.

– Majd megismeri vörösnek is – felelte fölényesen Zoli úr. – Meglátja, hogy még sokkal nagyobb sikerei lesznek.

Magda és Bözsi néni, két idősebb segéd, csak összenézett. Tóni bácsi, a vezető, aki éppen újságot olvasott, nem is figyelt oda. Még Tóni bácsinak sem jutott soha eszébe, hogy beleavatkozzék Zoli úr ügyeibe. Mindenki ismerte már a stílusát, a szeszélyeit. Mert ez is csak szeszély volt, hogy vörösre akarja festeni Szombati művésznő haját. Szöszit viszont épp ez ingerelte: a szeszély. Sohasem bírta Zoli urat.

Szombati művésznő már beült a székbe, már engedelmesen hajtotta volna a fejét Zoli úr keze alá, csak még petyegett egy kicsit, hogy így-úgy, ő nem tudja, jól illik-e az ő arcához a vörös, amikor Szöszi megszólalt:

– Ne hagyja, művésznő. A vörös haj öregíteni fogja!

A kis művésznő tüstént fölemelte a fejét a hajmosótálból.

– Öregíteni? – rémüldözött.

Bármi mást mondott volna Szöszi, nem rémítette volna meg, csakis ez, az öregítés.

– No, nézd csak – fordította a fejét Zoli úr is.

– Te béka!

– Igaza van Szöszinek – vette váratlanul védelmébe ifjú kolléganőjét Bözsi néni, egy köpcös, kocka alakú asszonyka, aki nemrégiben került ide az üzletbe. – Én csak nem akartam szólni, utóvégre a művésznő feje a művésznő sajátja. De hogy öregítené, az szent igaz!

– A művésznő tudtommal az én vendégem! – mondta Zoli úr, mint valami sértett fenség. De mondhatott, amit akart! A művésznő már fel is ugrott a székről.

– Zolikám! – fuvolázta. – Lássa be…

– Semmit se látok be! Ha a művésznő ezeknek hisz, és nem nekem… – Zoli úr most gúnyos, gyűlölködő udvariassággal meghajolt Szöszi felé. – Parancsoljon, békakisasszony! Kegyed jobban érti a szakmát, nemdebár? Átadom a művésznőt!

– Zolikám! – fuvolázta ismét, most már ijedten a művésznő. Mert ne higgye senki, hogy a dicsfény, ami eddig Zoli urat övezte, csak úgy egyszeribe szertefoszlott. Dehogyis akart ő Zoli úrtól elpártolni!

– Én délutános vagyok – mondta Szöszi foghegyről. Milyen buta ez a Zoli úr! Még azt képzeli, talán le akarta ütni a kezéről Szombati művésznőt. Hogy talán arra pályázik.

De mondhatott, amit akart. Zoli úr kijelentette: ő szőkére nem fest; ha a művésznőnek szőke kell, akkor majd Szöszi elintézi. Rágyújtott egy cigarettára, és tüntetően hátravonult, a kozmetikus részleg felé. A kozmetikusok ugyanis hátul vannak, a galérián, nyikorgó falépcsőn kell felmenni hozzájuk.

Most már Tóni bácsi is letette az újságot. Mégiscsak sok, amit ez a Zoli művel! Mégis Szöszire szólt rá haragosan:

– Te pedig minek ütöd bele mindenbe az orrod?

Szöszi megértette: Tóni bácsi sem szereti Zoli urat, Szöszi közelebb áll a szívéhez, épp azért Szöszit könnyebben leszidja. Nem is vette hát rossz néven a leszólást, csak a vállát vonogatta. Már megbánta, hogy bejött, hiszen nincs most itt semmi keresnivalója. Már menne is, csak azért marad még egy kis ideig, nehogy Zoli úr azt gondolja, megijedt tőle.

Tóni bácsi visszaültette a székbe Szombati művésznőt, és maga fogott hozzá a mosáshoz, hajfestéshez. Mert ismeri már annyira Zoli urat, hogy tudja: az most truccol. Azt sem bánja, ha a művésznő megsértődik, és másik fodrászüzletbe megy át. Törődik is az üzlettel! Neki csak a tulajdon személye a fontos.

Szöszi még egy ideig ott álldogált a pénztárpult mellett, és csak fél füllel hallgatta a kollégák megjegyzéseit.

– Nagy szamár vagy – mondta Magda, aki Soroksárról jár be. – Mit fáj az neked, hogy a művésznő haját milyenre festik?

Szöszi nem válaszolt. A platinaszőke, vagyis hófehérre festett Jucó felelt helyette, miközben megvető pillantást vetett Szöszire:

– Szöszike két kanállal ette a tudományt. Mindenkinél okosabb. Nem tudod?

Jucó a kozmetikában dolgozik, de most neki sincs vendége, azért jött le egy kis tereferére. Feltűnően szép lány, ő a legszebb az egész üzletben, gyönyörű alakja van és csodás lába. Vigyáz is a lábára, hófehér fűzős cipőt visel nyáron is, nehogy bokája a sok álldogálástól megvastagodjék. Színésznő szeretett volna lenni, még talán most sem tett le róla, titokban arról álmodozik, hogy majd fölfedezik. Pedig elmúlt már huszonhárom éves, és nagyon buta, műveletlen. Ki tudja, miért haragszik annyira Szöszire? Szöszi, amennyire tudja, még soha nem tett az útjába egy szalmaszálat se. De hát így van ez, vannak emberek, akik egyszerűen nem bírják egymást.

– Ha mindenkinél nem is, nálad biztosan okosabb – torkolta le Jucót a kocka alakú Bözsi néni, mert ő meg rokonszenvez Szöszivel. – Ennek a lánynak – és rövidke ujjával Szöszire mutatott – legalább van szíve a munkához. Van benne öntudat.

Öntudat! Szöszi arca megrándult. Bözsi néni őt dicséri, az ő védelmére kelt, mégsem örül neki, egy cseppet sem hálás érte. Miért? Bözsi néni rendes asszony, okos asszony, de nem szereti az üzletben senki. Mert a munkában ügyetlen, felületes, még egy hajmosást sem lehet jó szívvel rábízni, nem öblíti ki rendesen a sampont. Mert mindig másutt jár az esze, és mindig csak beszél a munkáról meg az öntudatról. Ő szedi a szakszervezeti pénzt, eljár a gyűlésekre, ott mindig felszólal, és beszámol, hogy micsoda sikere volt. Olyan körmönfont, nyakatekert kifejezéseket használ, olyan kacskaringós mondatokat ereget, hogy lehetetlen figyelni rá: irányt kell venni az önköltségcsökkentésre a szolgáltató ipar területén. Vagyis nem tiszta öröm, ha éppen ő veszi védelmébe az embert. Még néhány évvel ezelőtt maszek zöldségüzlete volt a Hajós utcában, senki nem is tudja, hol és mikor tanulta ki a fodrászatot, már amennyire kitanulta, ő szokta mondogatni Szöszinek, legalább hetenként egyszer, hogy lépjen be az ifjúsági szövetségbe, mert hogy őneki, mármint Szöszinek, ott a helye.

– Majd pont én hiányzom nekik! – szokta erre felelni Szöszi, mindig ugyanazzal a vállrángatással. És mert éppen Bözsi néni „agitálja” erre, még csak fontolóra sem veszi soha a dolgot. Majd még hogy őt ott bírálgassák vagy mi! Árpádtól, az udvarlójától tudja, hogy a KISZ-ben bírálni szokták egymást a fiatalok. Noiszen! Az ilyesmi nem Szöszinek való. Bírálják őt elegen anélkül is, és ő sem szorul segítségre, ami a mások kritizálását illeti. Meglátja ő is a szálkát akárki szemében, de saját magára is tud haragudni, ha éppen arról van szó. Most is milyen dühös, hogy Dundi kedvéért bejött az üzletbe, amikor nincs is semmi dolga itt! Ő az üzletet szereti, a szakmáját meg egyenesen imádja, semmi kétség. De azokat, akik vele együtt dolgoznak, nem szereti, azokhoz semmi köze. Vannak köztük olyanok, akiket „bír”, de ez a legtöbb. Barátnője nincs köztük. No, ami azt illeti, barátnőnek nem is érzi a hiányát. A barátnők csak arra jók, hogy csalódást és keserűséget okozzanak az embernek. Kislánykorában volt egyszer egy barátnője, Som Gizi nevezetű. Az most végezte a harmadik gimnáziumot, ott laknak velük egy házban, de olyan messze van tőle, mint a hold. Vagy még annál is messzebb. Mert lehet, hogy a hold és a föld hamarosan összeköttetésbe kerül egymással, amióta a sok szputnyikot és lunyikot küldözgetik felé. De Som Gizi és ő sohasem találnak többé kapcsolatot, nem is törekednek ilyesmire. Ha nagy néha összetalálkoznak, csak biccentenek egymásnak.

És volt őneki valaha még egy barátnőféléje, bizonyos Nájlon Bébi nevezetű, akire gondolni se szeret, mert az… Az egészen elzüllött, és aztán disszidált is. És az még jó, hogy disszidált, csak boldogítson más népeket az ilyen rosszfajta. Ha Szöszire volna bízva, ő azt tanácsolná például Zoli úrnak is, hogy disszidáljon. Miért nem ment el az ilyen ötvenhatban, amikor nyitva volt a határ? Aki uraskodni akar, akinek itt semmi sem tetszik. Minek rontja itt a levegőt?

Szöszi azt tartja, hogy megfelelő barátnőt úgysem találhat az ember, hát akkor jobb anélkül. Mert egyesek neki nem felelnek meg, másoknak meg ő nem tetszik. Három évvel ezelőtt, amikor majdnem disszidáltak, a győri pályaudvaron megismerkedett egy lánnyal, bizonyos Hédivel, aki szintén disszidálni akart, de aztán meggondolta, és visszajött velük. Ez a lány nagyon finom és kedves volt, nem nézte le Szöszit. De hát jóval idősebb nála, és sokkal, de sokkal műveltebb. Tanári diplomája van, és könyvtárban dolgozik. Néha most is itt mosatja a haját, akkor mindig nagyon kedvesen és barátságosan érdeklődik Szöszi sorsa felől. De ez minden! Biztos, hogy különb barátnőt is talál Varga Szöszinél. Szöszi a maga részéről szívesen beszélgetne az ilyen művelt lánnyal, de hát miből állna ez a beszélgetés? Hédi kérdezget egyet–-mást, és ő válaszol. Ha valaki, akkor Varga Szöszi tisztában van a tulajdon értékével, illetve inkább értéktelenségével. Sok rosszat mondhatnak rá, de azt nem, hogy jobbnak és okosabbnak tartja magát, mint amilyen. Éppen azért olyan bosszantó és képtelen, hogy ez a fehér hajú Jucó, ez a szépség, felvágósnak, beképzeltnek mondja. Még hogy ő okosabbnak tartja magát másoknál! Hogy ő két kanállal ette volna a tudományt! Sajnos, még kávéskanállal sem ette. Majdnem hiába járt iskolába nyolc évig. Épp csak írni és olvasni tanult meg, de még azt sem tökéletesen.

Ha valaki – például Hédi – azt kérdezi Szöszitől: hogy van? – nem felelhet mást, csak azt, hogy: jól. Egészséges, dolgozik, szórakozik, táncol, moziba jár, van sok csinos ruhája, igen sok öröme, külön a húgocskájában is. Van egy fiúpartnere is, ha úgy tetszik, udvarlója, akivel úgy, ahogy, valamennyire meg is értik egymást. Hogy az élete mégis tele van száz és száz kis bosszankodni valóval? Hogy mindennap ötször fel kell fortyannia különböző kis kellemetlenségen? Hogy mindenféle butaságot és sértőt gondolnak és mondanak róla? Hát aztán! Ez, úgy látszik, vele jár. Az emberek nem értik meg egymást, vagy ami még rosszabb, félreértik egymást.

A többiek már vígan tereferélnek. Bözsi néni tegnap megnézett egy olasz filmet, most azt meséli el aprólékos részletességgel. Pedig senki nem figyel rá. Magdának vendége jött, egy roskatag madárijesztő, egy tollavesztett öreg kanárimadárhoz hasonló dáma. Olyan kevéske haja van már, hogy majdnem kopasz, de azt a néhány szálat sárgára festeti. És már előre tudakolja Irmusnál, a manikűrösnél, hogy van-e abból a legjobb fajta ciklámenszínű körömlakkból, amit ő annyira szeret. De azért ne gondolja senki, hogy ez a kanári néni valami csodabogár. Fogorvos fiánál lakik a Körúton, és szép, rózsás képű, ragyogó szemű unokái vannak. Délutánonként ott fagylaltoztatja őket a cukrászda teraszán.

Dundi egy ideig szaladgált, aztán megállapodott Irmus néni, a manikűrös kis asztala mellett. Addig kuncsorgott ott, míg az egyik körmöcskéjére kapott egy kis lakkot, szaladt vele Szöszihez.

– Fúj! – mondta Szöszi. Tüstént kért egy kis éteres vattát Irmustól, lemosta Dundi körmét. Dundi nyafogott. Ez jó ürügy volt a távozásra. Nem, nem is hozza be mostanában az üzletbe Dundit. Minden kisgyerek majom, minden kell neki, amit lát. Fölösleges, hogy Dundi túl sokat lásson a fodrászüzletből. Dundiból legyen tanítónő, vagy tanárnő, esetleg mérnök vagy orvos, akármi, csak fodrászlány ne legyen belőle. Isten őrizz, hogy kedvet kapjon hozzá. Dundi tanuljon, ne maradjon oly buta, mint a nénje.

Lehet, hogy már el is késett Dundi nevelésével? Úgy kellett elvonszolnia az üzletből, és még kint az utcán is húzatta magát, akaratoskodott.

– Mért nem maradtunk ott, Szöszi, mért?

És mert erre Szöszi nem válaszolhatott:

– Én úgyis fodrász leszek… Manikűrös.

– Majd adok én neked! Tanító néni leszel.

– Én nem leszek tanító néni! – és Dundi, aki eddig csak komiszkodott, nyávogott, most valódi könnyekre fakadt, maszatolós, keserves könnyekre. Hát ilyen nehéz dolog a nevelés! Mit is gondolhatott róluk, aki látta őket, verőfényes délelőtt tizenegykor, a Népköztársaság útján? Egy kislány és egy nagylány, egyforma pettyes szoknyában. A kicsi bőg, a nagy rángatja.

– Hát jó – mondja Szöszi elkeseredetten, és elengedi Dundi kezét. – Bánom is én, menj csak az üzletbe! Legyél fodrász! De én akkor nem szeretlek.

Dundi meglepődik, bizonytalanul pislog. Szöszi nélkül persze nem megy vissza az üzletbe.

– Te is fodrász vagy – feleli. – És én azért szeretlek!

No tessék! Ilyenek a gyerekek. Szöszi érzi, hogy lefőzte őt ez a tacskó, de egy csöppet sem haragszik érte, sőt inkább megenyhül. És egyszerre csak úgy kezd beszélni Dundival, mint egy okos nagylánnyal.

– Okos lányok nem mennek fodrásznak. Te pedig okos vagy!

Dundi gondolkodik egy kicsit, valami ravaszkás fény ragyog fekete szemében.

– Hát akkor cukrász leszek! – jelenti ki. – Menjünk a cukrászdába!

Szöszi azt se tudja, bosszankodjék-e vagy nevessen. No persze, fodrász vagy cukrász. Dundi más szakmát igazában nem is ismer. Ha nem engedik fodrásznak, akkor cukrásznak megy, mint Árpád. Mert Árpád a legnagyobb tekintély Dundi szemében. Nincs a világon még egy olyan erős, okos és aranyos ember, mint Körmendi Árpád, nővére udvarlója. Persze, mert Árpád ugyancsak ért a gyerek nyelvén. Úgy szereti ezt a tacskót, mintha a saját húga volna.

– Nem megyünk a cukrászdába! – mondja nyomatékkal. – Nemsokára ebédelünk. Sétálunk egy kicsit, aztán hazamegyünk. Nekem kettőre vissza kell jönnöm.

No jó. Dundi váratlanul kezessé válik. Mindössze annyit kérdez:

– Mikor megyünk a cukrászdába?

– Majd vasárnap.

– Árpival?

Szöszi nem válaszol. De Dundit ez nem zavarja. Tovább tervezget:

– Vasárnap strandra megyünk, és utána a cukrászdába. Jó, Szöszi?

– Lehet – feleli kurtán Szöszi. Egy kicsit hallgatnak, mennek a Liget felé, a jó meleg napon. Szöszi szereti a napot, szeretne jó barnára lesülni. Aztán egyszerre csak megint megszólal Dundi:

– Ha Árpád téged elvesz feleségül, akkor én leszek a ti kislányotok. Igaz?

– Ki mondta, hogy Árpád engem elvesz feleségül? – fortyan fel Szöszi.

– Hát kit vegyen el? – csodálkozik Dundi. – Majd én megmondom neki, hogy téged vegyen el!

– Azt próbáld meg! Nem is megyek hozzá!

– Dehogyisnem! – hunyorog Dundi.

Szöszi váratlanul megáll és megfordul. Ebből elég volt, menjünk haza, nemsokára dél lesz, még át is kell öltöznie, Dundit is át kell öltöztetnie. Menjen Dundi az udvarra játszani a gyerekek közé vagy a Liszt Ferenc térre, sokkal jobb neki, mint ha örökké a felnőttek között lábatlankodik, attól ilyen kisöreg. Jó lesz, hogy már iskolába kerül, nagyon jó lesz! Ugyan akad-e majd barátnője? Kisiskolás korában neki, Szöszinek is volt.

És hogy elterelje Dundi figyelmét Árpádról, elkezd neki mesélni arról, hogy a sok kislány között, az iskolában, biztosan talál majd barátnőt. Kiválaszthatja közülük a legkedvesebbet, legvidámabbat. És milyen jó az, ha az embernek barátnője van! Együtt játszhatnak, tanulhatnak, beszélgethetnek.

Ámde Dundi egyszer csak azt kérdi:

– Fiúk is járnak az iskolába?

– Persze, hogy járnak – feleli Szöszi.

– Akkor énnekem egy fiú lesz a barátnőm – nyilatkoztatja ki Dundi. – Mint neked. No, tessék! Az ember egyhamar nem is tudja, mit válaszoljon ilyesmire. De Dundi máris folytatja a fejtegetést:

– A fiúk okosabbak és erősebbek is. Nekem Kocsis Laci lesz a barátnőm.

– Kocsis Laci?

– Hát, tudod… A harmadik emeleten laknak.

– És az is elsős, mint te?

– Az már harmadikos. Tegnap is adott nekem cseresznyét fülbevalónak – dicsekedett ártatlanul Dundi.

– Fiú nem lehet barátnője egy kislánynak.

– Miért, neked lehet?

Éppen befordultak a Vörösmarty utcába. Szöszi, hogy időt nyerjen, megállt egy zöldségesbolt kirakata előtt, és vásárolt egy csomó retket. A nagypapa úgyis szereti. Nohát ez a Dundi! Most hogyan magyarázza meg neki, hogy őneki Árpád nem barátnője, és egyáltalán, mi a különbség egy barátnő és egy fiú között, akivel az ember jár… Talán mégis inkább nagymamának van igaza, a maga régies nevelési nézeteivel. Nagymama sohasem engedné meg Dundinak, hogy így összevissza fecsegjen. Szöszinek sem engedte soha, amikor kislány volt, még most se nagyon. Nagymama nézete szerint gyereknek „hallgass” a neve, így aztán sohasem kerül olyan helyzetbe, mint amilyenbe most Szöszi került. Lehet, hogy a felnőttek azért nem engedik beszélni a gyerekeket, mert akkor olyanokat kérdeznének, amire nem tudnak felelni? Talán ha ő is mamája és nem nővére volna ennek a kislánynak, akkor ráripakodna: hallgass! És ezzel megszabadulna a gondjaitól. Egy szigorú mama talán még a szájára is verne a kislányának, ha ilyeneket mondana és kérdezne. Mit szemtelenkedik ez a kölyök? Pedig az az egy biztos: Dundinak esze ágában sincs, hogy szemtelenkedjék, ő csak egyszerűen kérdez, mert azt hiszi, a felnőttek mindenre tudnak válaszolni.

– Cseresznyét is vegyél – kérleli Dundi.

– Cseresznye nem kell. Nagypapa hoz majd a telekről, az jobb is, frissebb is.

– De csak fülbevalónak!

A boltos bácsi mosolyog, rávillantja ócska pápaszemét Dundira, kiválaszt két párosat, és Dundi fülére akasztja. Dundi örül neki, rázogatja fejecskéjét, szaladgál, olyan büszke az ékszerére, mint egy mesebeli kis hercegnő.

Az az egy jó tulajdonsága megvan Dundinak, hogy mindig meggondolkoztatja Szöszit.

Melyik lehet a házban az a Kocsis Laci? Biztosan Kocsis Miki öccse, azé a Kocsis Mikié, aki régebben mindig forintot kunyerált Szöszitől. Az ember észre sem veszi, úgy nőnek körülötte a gyerekek, mint tavasszal a kis fűzfacserjék a Dunaparton. Igaz, annyi a gyerek az ő házukban, ki győzi mindet számon tartani? Bezzeg Dundi megtalálta már közöttük a maga pajtását… A „barátnőjét”, ahogyan ő mondja. Hát nem mosolyogni való?

Ugyancsak korán hozzákezdett a kis haszontalan! Szöszi tizennégy éves volt, amikor Árpáddal megismerkedett. Igaz is, éppen három éve, amikor elvégezte a nyolcadikat, és először ment tánciskolába. Dundi hároméves kora óta ismeri Árpádot, minden héten legalább egyszer együtt vannak. Árpád ki szokott velük jönni a telekre is, amikor szőlőt kell kötözni meg gyümölcsfákat tisztogatni. Jó erős gyerek, nagy mackó, szereti a munkát is, a mókát is. Nagypapa meg is szerette, sőt még a nagymama sem néz rá már olyan görbén. Fölmegy a nagypapa helyett a létrán, cipeli a nehéz kosarakat, jó az ilyen fiú a háznál. Ragaszkodó gyerek, mondja róla a nagypapa. Szöszivel hétközben néha kétszer is moziba mennek, minden filmet megnéznek. Hát aztán, mi van abban? Nagymama persze dohog. Mozibolondok, azt mondja. Pazallják a pénzt. De a nagypapa azt tartja, jó a mozi a fiataloknak, nemcsak szórakoznak, tanulnak is belőle, olyan az, mintha világot látnának. Sokat köszönhet a mai fiatalság a mozinak, sokszor mondogatja. Persze a nagymama azt szeretné, ha Szöszi élére rakná a pénzét, kelengyére, bútorra gyűjtene, hiszen szépen keres, annak a felét megtakaríthatná. De hát ahhoz sok mindenről le kellene mondani. Arról, hogy minden évszakban új, divatos cipőt vegyen és csau kardigánt meg zöldet meg rózsaszínű banlon pulóvert meg hupikéket, jaj-vöröset, ahogy a nagymama mondja. Mert Szöszi olyan: ha meglát valamit a kirakatban, és két krajcárt érez a zsebében, akkor bemegy, és megveszi. A kosztpénzt odaadja a nagymamának, a többivel maga gazdálkodik. Noiszen! A nagymamának sehogy se fér a begyébe, hogy Szöszi tavaly ősszel hófehér teddy kabátot vett Dundinak, és százhúsz forintot adott egy pirinyó fehér retikülért. Ki hallott már olyat, százhúsz forintos táska egy ötéves gyereknek? Hova vezet ez a nagyzolás? A nagymama véleménye szerint haszontalan ember az, aki csak a mának él, és nem gondol a jövőre.

Tavaly például az történt, hogy Szöszi új fürdőruhával állított haza. Külföldi anyag, lastex, égszínkék, fehér szegéllyel. Szöszi még sorba is állt érte a RÖLTEX-bolt előtt.

Nagymama gyanakodva nézegette. Aztán megkérdezte, mibe került.

– Csekély négyszázharminc forint – felelte hetykén Szöszi, ö kereste a rávalót! Nagymama majdnem elájult.

– Szégyentelen vagy, tudod?

– Majd öreg napjaimra spórolok – vetette oda Szöszi, éppen azért, mert volt benne egy kis bűntudat.

Nagymama erre kapta magát, és jól pofon vágta Szöszit. Dundi szeme láttára!

Az igazat megvallva, Szöszi utálja azt a világhírű külföldi fürdőruhát. Nemcsak a pofon miatt, amit érte kapott. A fürdőruha túlságosan szoros és meleg. Idősebb és termetesebb hölgyek persze szívesen szenvednek benne, mert olyan, mint egy fűző, összeszorítja a hájasabb részeket. De Szöszinek nincs egy deka hája sem, rajta csak a csontokat szoríthatja össze.

Dundi ugrál a két pár cseresznyével a fülében. Ugyanúgy ugrálnak Szöszi gondolatai.

Ami Árpádot illeti, nagymama a fiút is olyasféle nagyzolásnak tartja, mint a külföldi lastex fürdőruhát. Vagyis hát nem magát Árpádot tartja nagyzolásnak, hanem azt, hogy Árpád most már három éve jár hozzájuk, és egyáltalán. Nagymama egyszerűen, praktikusan gondolkodik. A pénzt, az időt be kell osztani. Mindig a legfontosabbra és leghasznosabbra kell fordítani. No, mármost, a nagymamának az nem tetszik, hogy Szöszi máris három évet fordított Árpádra, és ki tudja, lesz-e értelme? Merthogy olyan fiatalon kezdtek együtt járni, már hátulgombolós korukban. Már ez sem tetszett nagymamának. Ráért volna még Szöszi, és Árpád nemkülönben. Nagymama véleménye szerint egy rendes fiú csak akkor közeledjék egy tisztességes lányhoz, ha házasodni akar. És ugyancsak: egy tisztességes lány csak olyan fiúval álljon szóba, aki el akarja venni, és csak akkor, ha annak eljön az ideje. De két olyan zöldfülű, mint amilyenek ők voltak még három évvel ezelőtt! A nagymama akkor ki is tiltotta a házból Árpádot, és csak azért nyugodott bele később, már annyira-amennyire, mert Árpád az ellenforradalom alatt, amikor lövöldöztek, kenyeret szerzett nekik. Árpád jó fiú, rendes fiú, sokkal rendesebb, mint Szöszi. Ezt a nagymama is tudja. De épp ez nyugtalanítja is nagymamát. Mert hátha később, amikor Árpád már húszéves elmúlik, és egy kicsit benő a feje lágya, kevesli Szöszit. Hátha talál Szöszinél különbet, rendesebbet, szolidabbat, okosabbat és szebbet. Ami azt illeti, ez nem is olyan nehéz. Magának Szöszinek is az a véleménye, hogy nála különbet nagyon könnyű találni, nemhogy a VII. kerületben, de akár csak az Akácfa utcában is. És van itt még egy bökkenő! Árpád félig-meddig már családtag Szösziéknél, de Szöszi a mai napig sem ismeri Árpád szüleit. A nővérével és a sógorával egyszer véletlenül találkoztak a mozi előtt, akkor Árpád bemutatta Szöszit, de hogy a szülők tudnak-e egyáltalán Szösziről, és ha tudnak, mit, ez elég homályos, sőt rejtélyes.

No, Szöszi egyáltalán nem vágyódik arra, hogy Árpád őt felcipelje a családjához, hogy a családi kritikusok átható pillantásai elé kerüljön. Aki Varga Szöszit csak egy kicsit is ismeri, tudja, hogy milyen érdes modora van, mennyire nem tud, nem szeret kedveskedni senkinek. Egy porcikája sem kívánja, hogy őt Árpád elővezesse, mint menyasszonyjelölt-félét idősebb Körmendi Árpád szabómester és neje elé. Ilyen helyzetben ő morcosabb, harapósabb és kellemetlenebb lenne még a szokottnál is, csak azért is. Az a tudat, hogy őneki most tetszenie kell, hogy meg kéne hódítani leendő apósát és anyósát, teljesen kihúzná a talajt a lába alól, a száját se nyitná ki, és ha igen, akkor foghegyről adná a szót, tán még a vállát is rángatná. Egy biztos, elfogná az ide-gesség. Egyébre sem tudna gondolni, csak arra: „Bánom is én, tetszem, vagy nem tet-szem. Ilyen vagyok, és kész.”

Árpád is tudja ezt. Ő ne tudná? Ismeri Szöszit, jobban, mint akárki. Hát akkor minek mutatná be a szüleinek? Mire volna az jó? Árpád még a katonaidejét sem szolgálta le, és még mindig nem tett le arról, hogy egy évre vagy legalább fél évre külföldi tanulmányútra menjen. Ezt már évekkel ezelőtt elhatározta. Miért mondana le róla? Majd ha bolond volna! Ráér még megházasodni, elég hosszú az élet. Csak addig mozoghat, amíg nőtlen, szabad fiatalember, aztán már a kötelesség parancsol. Szöszi tudja ezt magáról. Minden lány sült bolond, aki korán férjhez megy. Soha az életben nem lesz már olyan könnyű élete, mint lánykorában. Amit keres, magára költheti. Amit megkíván, ami megtetszik neki, megveszi. Hogy Dundira is költ? Az csak olyan, mintha magára költené, mert Dundit éppen úgy szereti, akár saját magát. Ha Dundinak vesz valamit vagy saját magának, az ugyanaz, ugyanolyan örömet szerez. Gondja semmi. Ha elsején odaad a nagymamának hétszáz forintot, abból kitelik a kettőjük kosztja. Ezen felül apa is fizet utána négyszázat a nagymamának, az már ezeregyszáz. A nagymama, ahogyan gazdálkodni tud, kihozza belőle az egész háztartást, gázzal, villannyal, lakbérrel együtt. A nagypapa nyugdíja meg az a kis mellékes, amit mindenféle szereléssel, javítással keres, mind megmarad tisztán, azt a nagymama élére rakosgatja. Ruházkodásra elég nekik, amit a telek, a gyümölcsös hoz. Á, nem is költi el azt a nagymama! Mire költené? Szöszi sok mindent megvásárol hónap közben is, a saját pénzéből. Néha egy csirkét, sokszor egy kis édességet, a nagypapának nyakkendőt, a nagymamának blúzra-szoknyára valót. Nincs két hónapja, hogy rekamiét, kinyitható, kétszemélyes rekamiét csináltatott a régi sezlon helyett, most azon alszanak Dundival ketten, annak is már több, mint a felét kifizette. Pedig nem von meg magától semmit. Nem kell krajcároskodnia. Hát, ha férjhez menne, lehetne ilyen élete?

A Majakovszkij utcában Dundi elvesztette az egyik fülbevalót. Vissza akart menni, hogy ő azt megkeresi.

– Inkább edd meg a másikat – tanácsolta neki Szöszi. Dundinak tetszett az ötlet, ügyesen leakasztotta füléről a cseresznyét, bekapta. – Tudod mit? Viszünk minyomot nagymamának! – mert éppen egy cukrászda előtt álltak.

– Jó! – mondta Dundi, és megtapsolta a javaslatot. Dundi nevezte el a minyont „minyom”-nak, amikor még kicsi volt. Egyszer bement a cukrászdába, hogy két minyont vásároljon. De olyan kicsi volt még, hogy nem tudta biztosan, mennyi az a kettő, és úgy kérte: „Kérek egy minyomot és még egy minyomot!” – azóta hívják ők családi nyelven a népszerű kis süteményt minyomnak. Szöszi pénzt adott neki.

– De odabent rendesen mondd! Ahogy kell… Hat minyont kérsz!

– Tuuudom – mondta Dundi. – De menjünk inkább Árpikához.

– Dehogyis! Arra már nincs idő. Árpikád úgyis a műhelyben van.

– A te Árpikád! – kacagott Dundi, mert ugyancsak érti a tréfát, és máris befutott a cukrászdába. Szöszi kintről, a kirakaton keresztül nézte, hogy nyújtogatja a kis kezét, hogy mutogatja, melyik süteményt csomagolják.

Ha jól meggondoljuk, igazában Dundi találta el legjobban az igazságot, amikor azt mondta, hogy Árpád Szöszi barátnője.

Tavaly egyszer, egy özönvíz előtti színházi újságban – a manikűrös Irmus adta kölcsön – olvasott egy cikket arról, hogy lehet-e igazi barátság férfi és nő között. Magyarán szólva agyalágyult hülyeségnek tartotta azt a cikket, nem is egészen értette. Még az sem jött ki belőle, hogy igen vagy nem. Most csak azért jutott az eszébe, mert Dundi összetévesztette a fogalmakat, és azt hiszi a kis bimbó, hogy fiú is lehet barátnője egy lánynak. Aki azt a régi cikket írta, biztosan okos ember volt máskülönben, Dundi meg csak egy tücsök, aki azt sem tudja még, mit jelentenek a szavak. Mégis ez egyszer a kis tücsök találta fején a szöget. Árpád és ő egyszerűen megértik egymást, ez a helyzet. Vitatkoznak sok mindenen, ajjaj! Így például, noha Árpád okosabb és műveltebb Szöszinél, az iskolában is jó tanuló volt, de azért sok tekintetben maradi. Maradi és vidéki. Ha Szöszi őrá hallgatna, akkor még a száját se festené ki soha, és rövidre vágott körömmel járna, mint egy mosónő. Mert Árpádnak az tetszik! Azok a nők, akik simára fésülik a hajukat, és egyszerűen öltözködnek. És ezt pont Szöszinek mondogatja, és pont ő, aki olyan lánnyal jár, aki legszívesebben még a fülét is festené, és mindig a legutolsó divat szerint öltözködik. Nincs egy hete, hogy patáliát csapott Szöszi legújabb, sarkatlan papucscipője miatt. Hogy ővele ilyen cipőben ne járjon, és addig erőszakoskodott, míg Szöszi fölhúzta a tavalyi szandálját, és abban ment el moziba. Hát jó, legyen meg az öröme! Nem az erőszaknak engedett, nagylelkűségből cserélt cipőt, mintegy baráti szívességből. Mint nő, mint lány Varga Szöszi nem tűr beleszólást abba, hogyan öltözködjék. (Eleget hallgat érte a nagymamától is.)

Miért, őneki talán tetszik Árpád öltözködése? Egyáltalán nem. Még nincs húszéves, de olyan öregesen jár, mint egy bácsika. Hosszú, háromgombos zakót visel, és az ejtett vállat szereti, pedig járhatna divatosan, szabó az apja, az aztán igazán tudja, milyen ruhában járnak a fiatalok. Más fiúk, akik pedig állami boltból öltözködnek, kész ruhát vesznek, sokkal csinosabban járnak. Szörnyűek a nadrágjai is, bővek, lötyögnek. És mindig egyszínű nyakkendőt hord. Szöszi egyszer vett neki a születésnapjára egy csíkosat, igazán szolidat, mert hiszen tudja, milyen dilis. Hát fölvette? Nem!

Ők ketten, ha jól meggondoljuk, homlokegyenest ellenkező természetűek. Ami mégis együtt tartja őket, az igenis valami barátságféle. Hogy őszintén tudnak beszélni egymással, hogy elnézik egymás hibáit, de azért veszekednek is. Veszekednek, de mégsem vesznek össze. (Csak egyszer régen, még amikor egészen zöldek voltak, mert Árpád nem akarta, hogy Szöszi barátkozzék Nájlon Bébivel. Szöszi sehogy sem hitte el neki, hogy Bébi igazán rossz. Azóta kiderült, hogy Árpádnak volt igaza.)

Talán azért is nem hiányzott őneki olyan nagyon a barátnő, mert Árpáddal mindenről beszélhet? Ha valakivel összevész az üzletben, neki mondja el. Szó sincs arról, hogy Árpád mindig neki adna igazat, ez ritkán történik, de mégis legalább meghallgatja. Ugyanúgy Árpád is elmondja neki gondját-baját, még azt is, ha valamiért összekülönbözik az apjával. Szöszi igazában már nagyon jól ismeri Árpád családját. Jó ember az öreg Körmendi, csak sajnos nagyon ideges. Túl sokat dolgozik. Segédet nem tart, mert akkor nagyon nagy adót vetnének ki rá. Maga bököd, vasal hajnaltól éjszakáig, mert a pénzt azt szereti. Ugyan magára nem költ jóformán semmit, de mindig attól fél, ha megöregszik, éhen hal. Emiatt néha napokig alig beszél. Évek óta azon vívódik, hogy belép egy szövetkezetbe. Hívják erősen, mert igen derék ember, jó munkás hírében áll, vezető állást is kapna, de hiába, nem tudja rászánni magát. Mert egyfelől csábítja a könnyebb, emberibb élet, hogy csak nyolc órát dolgozna naponta, végre ő is pihenhetne, szórakozhatna egy kicsit, másfelől meg attól tart, hogy ő már nem tudja megszokni a közösséget. Ahány ember, annyiféle; aztán, úgy hallotta, egy-egy ilyen szövetkezetben lógósok, nagyszájúak is akadnak, ő azokkal, amilyen indulatos természet, rövid idő alatt összerúgná a patkót. Ezen tűnődik, amikor napokig hallgat, máskor meg mindenkinek, a megrendelőknek is elmondja, részletesen elmeséli az ő nagy problémáját, mindenkitől tanácsot kér, de senkire sem hallgat, húzza tovább az igát. Árpáddal is azért vesztek össze egyszer, mert a fia bele mert szólni az ő dolgába. Azt mondta neki, szánja rá magát, haladjon a korral, mégse élet az, hogy jóformán tizenhat órát dolgozik naponta! Kis híja volt, hogy – amilyen hörcsög ember – a fiához nem vágta a szabóvasalót.

Dundi kilépett a cukrászdából, két kis tenyerén hozta a pici tálcát, a tálcán a hat minyont a nagymamának. Szöszi el akarta venni tőle, hogy ő majd viszi.

– Én viszem… – könyörgött a kicsi lány.

– És ha elejted?

– Nem ejtem el.

Előreszaladt, nehogy Szöszi elvegye tőle. Vagy húsz lépésről visszafordult, nevetett. Ez okozta a bajt, meg egy tégla. Mindenütt, mindig építenek valamit ebben a mi, kedves városunkban. Dundi megbotlott, elesett, a minyonok elgurultak. Dundi még föl sem kelt a földről, már keserves sírásra fakadt. Szöszi emelte föl. Csupa por a szép pettyes ruhája, fehér blúzocskája.

Ha most Árpád itt lenne, azt mondaná, Szöszi volt az oka, nem Dundi. Miért akarta kivenni a kezéből? A kislánynak több esze legyen?

– Ne sírj – mondta Szöszi.

– Ez csak azért van – hüppögte Dundi –, mert nem Árpikánál vettük…

Jött egy kutyus, elkezdte eszegetni az elgurult minyonokat. Szöszi porolgatta Dundi ruháját. A nagymama majd jól leszidja, hogy nem tud vigyázni a kislányra.

A nagymama csakugyan megszidta mindjárt, ahogy hazaértek, de nem Dundi elpiszkolódott ruhácskája miatt. Azt észre sem vette. Nagymama ott ült a homályos konyhában, ahova soha nem süt be a nap, az asztal mellett. Könyökölt, öreg fejét a két bütykös öklére hajtotta. Már ebből is látszott, hogy valami bántja. Nagymama örökké tesz-vesz, rakosgat, varr, takarít otthon, ujjai csakis akkor csukódnak össze, ha valami bánat bénítja őket. Szöszi csak halk csókolommal köszönt, és megállt az ajtóban. A nagymama meg:

– Most megsütheted magad, te bolond, te széllelbélelt… Te dilihercegnő! Itt volt a lovagod! Szaladhatsz utána a világ végére! Megkapta az útlevelét, utazik Németországba. Németországba! Itt hagy téged! Én édes jó istenkém, de megvertél engem!

3.

Délután háromnegyed háromkor bejött az üzletbe Kerecsendy Annamária, tiszta selyem emprimében, hegyes orrú cipőben, tízcentis sarokkal. Megállt középen, és hangosan, hogy mindenki hallja, azt mondja:

– Szöszikém… Ugye, berakod a hajam? Megfizetem, mint akárki más.

Szöszi a közeli kávéház ruhatárosnőjét fésülte éppen, egy nagy orrú, melegszemű, ötvenéves nénit. Csak bólintott, hogy azonnal.

Annamária egy kis sárga széket penderített, éppen a bolt közepére, és oda ült le, hogy mindenki lássa, és kellőképpen csodálhassa őt. Vállán külföldi, műanyagból készült piros szatyor lógott. Abból elővett egy parányi, még nedves, sűrűn húzott tarka fürdőnadrágot, kirázta és körülnézett:

– Ezt hová terítsem?

Mint egy előkelő idegen! De mert senki nem válaszolt neki, felugrott, egy piros szárítóbura tetejéről leszedte a száradó törülközőt, helyébe a fürdőnadrágot terítette. Elővette hozzá a még parányibb felsőrészt is, azt is odaterítette. És közben szüntelenül fecsegett.

– A férjem még ott maradt az uszodában. Hatkor van randevúnk a Sziget bejárójánál. Ezzel a szétázott hajjal nem mehetek csörögni, nem igaz? És ragad is… Imádok fejest ugrani, nem tudok lemondani róla! És a sapka semmit sem ér…

Annamária itt dolgozik az üzletben, fiatal segéd, akárcsak Szöszi. Most szabadságon van, mert három nappal ezelőtt volt az esküvője. Egy Zsiga nevű ifjúhoz ment feleségül, akit az üzletben mindenki ismer, mert itt szokta várni Annamáriát az üzlet előtt. Csinos fiú, már akinek tetszik az ilyen halszemű, baltaképű. De karcsú és magas. Különben mintalakatos, egy nagyüzemben dolgozik, és kétezren felül keres havonta. Érettségije is van, csak azért nem vették fel az egyetemre, mert nem volt protekciója. Annamária legalábbis így mondja. De most már nem is bánja, az érettségizett szakmunkást nagyon megbecsülik az üzemben, egy fiatal mérnök sem keres többet, mint ő. Akkor meg minek törje magát a sok tanulással, nem igaz?

Nagyon összeillenek Annamáriával. Annamária is úrilány, vagyis értelmiségi családból származik. Az apja valami hivatalban dolgozik, ahol külföldi újságokat fordítanak magyarra, anyja pedig tisztviselőnő egy exportvállalatnál, külföldre is szokott utazni. Mégis Annamária ugyanolyan rossz tanuló volt az iskolában, mint annak idején Szöszi. Persze a szülei erőltették a dolgot, mégis beíratták a gimnáziumba. Fűhöz-fához szaladgáltak, hogy felvétessék, minden követ megmozgattak, de Annamária már az első félévben öt tárgyból megbukott. Mit volt mit tenni, odaadták fodrásznak. Annamária két évvel idősebb Szöszinél, de ő sem töltötte még be a húszat. Most aztán férjhez is ment, boldog fiatalasszony. Egyelőre a szülőknél laknak, mert van háromszobás lakásuk, az egyik szobát berendezték az ifjú párnak. Hát, ha valakinek fenékig tejfel az élete, akkor Annamáriáé az! És tulajdonképpen jószívű, kedves lány. Minden keresetét magára költheti, a szüleinek egy fillért sem kell leadnia, örül, ha valakinek ajándékot adhat. Szöszinek is adott egyszer egy kék mintás tiszta selyem stólát, de Szöszi azt sohasem viseli. A jó ég tudja, miért! Minden oka megvolna, hogy szeresse Annamáriát, sőt, hogy barátkozzék is vele. Ők ketten sok mindenben egyívásúak, hasonlít az ízlésük, a felfogásuk. Annamáriának is mindene a tánc, a szórakozás, a mozi, a csinos holmi, akárcsak Szöszinek. A munkája ellen sincs kifogás. Talán nincs egészen olyan ügyes, mint Szöszi, de szereti az üzletet, sokkal élénkebb, beszédesebb, szívesebb, a vendégek is szeretik, a kollégák is. Igazában jobb szíve van, mint Szöszinek, és sohasem morcos, nem szól bele mások dolgába. Aranyos teremtés, majdnem mindenkinek az a véleménye róla. Fecsegéséért, túlságos közlékenységéért megmosolyogják. Hát aztán? Ez még mindig kisebb hiba, mint ha fölényes pocoknak tartanak valakit. Annamária szeretne Szöszivel barátkozni. Néha majdnem hízeleg neki. Nemegyszer hívta már, menjen velük szórakozni, táncolni. Az ő Zsigájának rengeteg haverja van, jópofák, csupa jobb családból való srác. De Szöszi még soha nem fogadta el a meghívást. Pedig Annamária azt mondta, hogy nyugodtan elhozhatja a fiúját is.

Noiszen! Még hogy Árpádot ezek közé… Először is el sem jönne. Árpád utálja a jampikat. Ez azért különös, mert hiszen Szöszi is jampi. De hát Szöszi jampiságát Árpád már valahogy lenyeli. Ördög tudja, miért, de lenyeli. Hanem hogy megsokszorozva kapja… Elég neki a jampiságból, amennyit Szöszitől kap.

A ruhatáros néni kész. Két forint borravalót adott, mindig annyit szokott adni. Hja, ő maga is kap borravalót, hát egy kis részét továbbadja.

Annamária beült a hajmosó székbe. Szöszi ráadott egy fehér köpenyt, hogy a tiszta selyem ruhára egy csepp víz se kerüljön. Szép sűrű, aranyos barna haja van Annamáriának. Ahogy hátrahajtja a fejét, furcsán kiugrik az orra. Az orra egy kicsit nagyobb és vastagabb a kelleténél. De azért csinos lány, különösen a foga szép. Csak úgy vakít a sok egyforma fog abban a nyitott, nevetős szájban. Mert most is szüntelenül fecseg, ahogy Szöszi a haját mossa:

– Igazán eljöhetnél velünk egyszer – hívja most is. – Istenien táncolnak a fiúk, és meg kell szakadni a nevetéstől, olyan állati bemondásaik vannak.

Szöszi nem is válaszol, de Annamária azért nem sértődik meg. Ismeri ő Szöszit! Talán nem is azért hívja, hogy igazán eljöjjön, hanem csak úgy… Hogy kedveskedjék neki. De nem érdekből, dehogy.

– Fölveszed a rózsaszín nylonruhámat. Az állatian jól állna neked… Isteni lennél benne!

Isteni… Állati… Minden mondatában, majdnem mindegyikben szerepel ez a két szó. És tulajdonképpen ugyanazt jelenti. Szöszi is szokta használni ezt a két szót, de most már csak nagyon ritkán. Mert Árpád egyszer kicsúfolta érte. Árpád azt mondta, hogy nem véletlenül mondogatják a jampecek: állati, isteni. Mert azt még véletlenül sem mondják semmire, hogy emberi. Ezt a szót talán nem is ismerik.

Árpád… Mindig csak Árpád… Tulajdonképpen mi köze hozzá? Különösen most, hogy… Mind a tíz ujjával erősen, nagyon erősen dörzsölte, csutakolta Annamária fejét. Annamária nyögdécselt:

– Ez jó. Csuda jól csinálod.

– Állatian vagy istenien? – szólalt meg váratlanul Szöszi. De nem mosolygott. Annamária nem vette észre a csúfolódást. Beszélt, csevegett tovább. Mint a kis báránykák, úgy ugráltak a fogai, ahogy nyitogatta a száját. Külön-külön beszélt mindegyik fiúról, akivel Szöszi táncolhatna, ha elmenne velük, férje barátairól. Sorra vette őket, és igyekezett részletesen bemutatni kiváló tulajdonságaikat. De igazában mindegyikről ugyanazokat a jelzőket mondta, csak a nevek különböztek. Igaz, Szöszi nem is nagyon figyelt rá. Volt őneki mire figyelnie, de befelé.

Árpád ott volt náluk délelőtt, amíg ő Dundival sétált. Azt üzente, hogy megkapta az útlevelét, és hogy rövid idő múlva utazik, most a vízumért szaladgál. Azért is nem volt a műhelyben délelőtt, a követségre kellett mennie. De délután bemegy dolgozni, és azt üzente a nagymamával, hogy Szöszi hívja fel.

Hívja fel a halál!

Mint aki követ nyelt, úgy érzi magát Szöszi déli tizenkettő óta, hogy nagymama átadta az üzenetet. Átadta? Ez nem kifejezés. A nagymama dühöngött és csapkodott.

A nagymama szerint Árpád utolsó csirkefogó, alávaló gazember. Idejön, és egyszerűen bejelenti, hogy ő megy. Külföldre! Mintha senkinek semmi köze nem volna hozzá. Éppen Németországba. Hát mindenki Németországba megy? Mindenki?

– Anyád és testvéreid után most már a mélyen tisztelt vőlegényed is ott lesz – mondta a nagymama, fuldokolva a haragtól.

– No, és? Menjen, ha akar. Ki tartja vissza? – Szöszi csak ennyit felelt nagymamának, és ezzel még jobban, a végsőkig felbőszítette. Istenverte buta libának nevezte Szöszit. Nem volna kár a nyakát elmetszeni az ilyennek, azt is mondta. Hogy miért engedi, miért hagyja! Három évig bolondította, most aztán egyszerűen alászolgája?

– Először is nem a vőlegényem – mondhatta volna Szöszi a nagymamának, de semmit sem mondott. Hallgatott, hallgatott, egyszerűen megkukult. Megebédelt, bejött ide az üzletbe. Szerencsére azóta megállás nélkül dolgozik, délután többen jöttek, mint délelőtt, ezt az Annamáriát is az isten küldte, szinte jó hallgatni a fecsegését, közben ő megpróbál valami rendet teremteni a saját fejében. Ha ugyan egyáltalán lehetséges. És mire volna jó az a nagy rend? Nem is a fejében érzi a bajt, inkább a gyomrában, ott nyomja az a nagy kő, mázsánál is súlyosabb. Van értelme annak, hogy az ember gondolkodjék? Van értelme annak, hogy az ember saját magával beszélgessen vagy még inkább azzal a mázsás kővel, amely a belsejét nyomja?

Utóvégre is kicsodája-micsodája őneki Körmendi Árpád? És mi van abban, hogy elmegy? Még csak nem is újság. Évek óta tervezi, hogy külföldi tanulmányúton egészíti ki szakmai tudását. Mert ez ilyen pók… Ennek nem elég, amit itthon tanulhat a cukrásziparból. Ennek semmi sem jó, ami másnak megfelel. Hát aztán? Jól teszi, ha elmegy. Szöszi, mint jó barát csak gratulálhat hozzá. Nem minden fiatalember tudná ezt ilyen szépen kigondolni, és ha ki is gondolná, igen kevés volna képes végre is hajtani. Ezért csak hódolat, csodálat és elismerés illeti meg Körmendi Árpádot. Útlevelet sem adnak akármilyen embernek. Körmendi Árpád megbízható. Egyedül csak a nagymama nem bízik meg benne.

Leöblítette Annamária haját, aztán jól szárazra dörgölte a törülközővel. Annamária még most is folyton beszélt. A Szigeten, a Casinóban a Wurlitzer valódi amerikai slágereket játszik. Egyik klasszabb, mint a másik!

Hogy Szöszi hívja fel telefonon Árpádot? Mi a csudának? Ha volna ideje, kiszaladna a postára, és küldene neki egy dísztáviratot:

KUELFOELDI UTADHOZ GRATULAALOK

SZOESZI

Ez volna a katonás dolog, de hál’ istennek egymás után jönnek a nők az üzletbe, ketten is várják, hogy végezzen Annamáriával. Mert nemcsak Zoli úrnak, neki is vannak már törzsvendégei. Akik az ő kezéhez szoktak, és inkább várnak, csak hogy Szöszi frizurázza őket. Mert Szöszi minden egyes vendégének ismeri már az ízlését, de még a szeszélyeit is. Sok vendégének – a legtöbbnek – a nevét sem tudja, de azt igen, hogy a lapos, sima hullámokat szereti, vagy inkább a bodrosabbat. Az ő kezét inkább a civil vendégek szeretik, az egyszerűbb dolgozó nők, akik nem csevegni járnak a fodrászhoz, és nem várják el, hogy a fodrásznő bókoljon, hízelegjen nekik. Mert Szöszi azt nem tud.

De még Annamária is elismeri, hogy „isteni

” keze van. Gyors, könnyű és biztos. Szöszi maga is érzi, hogy megbízhat a kezében. Ha az esze másutt jár is, a keze tudja a dolgát, egy mozdulatot sem vét el. Mintha zongorázna a nők hajában. Úgy rakja fel a csipeszeket, mint ahogy némely zongorista játszik a zenés eszpresszókban: oda se néz, köszönget, mosolyog, és közben a keze szaladgál a billentyűkön.

Hát, ha őneki senkije és semmije az a Körmendi Árpád, akkor mit keres az a kő a bordái között, valahol a szíve és a gyomra tájékán?

Lehetséges, hogy nagymama az oka az egésznek? Nagymama gazemberségnek tartja, hogy Árpád elutazik, de hát mi köze őneki a nagymama véleményéhez? A nagymama vőlegénynek néz minden fiatalembert, aki egy lánnyal jár, vagyis fiú és lány között csakis holmi gyöngéd kapcsolatot ismer.

A nagymama nem hiszi, nem is érti, hogy őközöttük nincs, nem is volt semmiféle gyöngéd kapcsolat. Kettesben legföljebb moziba mentek, no és táncolni. Már ha sétáltak, vagy nagy néha kirándultak, Dundi mindig velük volt, és egyáltalán nem zavarta őket. Csak nem képzeli a nagymama, hogy ő szerelmes ebbe a fiúba? Nevetséges! ő nem szerelmes, és nem is lesz soha. A szerelmet egyszerűen nem Varga Szöszinek találták ki. A szerelem meg mindenféle gügyögés az ő szemében egyszerűen nevetséges ócskaság, azt se tudja, mi fán terem, csak könyvben olvasott róla.

A nagymama egyszer, nem is olyan régen, kerek perec megkérdezte Szöszitől, hogy ugyan szokott-e Árpáddal csókolózni.

De meg se várta, hogy Szöszi válaszoljon, látta, hogy elvörösödik, erre elkezdte mondani, minden teketória nélkül, hogy így, úgy, ő nem mondja, a csókolózásban tulajdonképpen nem volna semmi, csak hát nem jó az ilyet elkezdeni, mert aztán nincs megállás. Hát a nagymama azt hiszi, hogy Szöszi ezt nem tudja? Őt sem a gólya költötte! Egyébként ugyan hol az ördögben csókolóznának, mit gondol a nagymama? Az utcán vagy a moziban, mások szeme láttára? No, láttunk már ilyet is. Itt van mindjárt maga Annamária, ez meg a Zsigája fényes nappal is nyalják-falják egymást, de nemcsak most, hanem akkor is, amikor még nem voltak házasok. Ami Szöszit illeti, ő bizony húsz évig lehetne valakinek a felesége, akkor sem csókolózna vele mások előtt. És az az egy megvan Árpádban is, ad az ilyesmire, utálja a feltűnősködést; ha Szöszi véletlenül hangosabban beszél az utcán – persze, amikor vitatkoznak valamin –, tüstént rászól: „Mindjárt hívom a kisbírót, kidoboltatom!” – mert ilyen vidékies kiszólásai vannak, holott ő Pesten született, csak a szülei származnak Veszprém megyéből, otthon tanulja az ilyesmit.

Hogy mégis miért vörösödött el olyan nagyon, amikor a nagymama megkérdezte? Jó vicc! Ilyesmiről nem szokás beszélni. Persze a nagymamának ez semmi. Könnyű neki! Ha Szöszi azt mondta volna a nagymamának, hogy Árpád őt még soha nem csókolta meg, azt úgyse hitte volna, meg aztán ez… nem is volna igaz. Épp a télen, amikor elvitte őt a cukrászok báljára, és ott egy kicsit ittak – Szöszi egy féldeci meggyet, Árpád meg három fröccsöt is –, tánc közben igenis megcsókolta, de ott nem vette észre senki, mert olyan sűrűn voltak a táncosok, hogy mozogni sem lehetett, és senki nem figyelt a másikra, meg nem is látott a nagy füsttől. Az ilyen összegabalyodott nagy tömeg, az már majdnem olyan, mintha mindenki maga lenne, vagyis egy lenne az egész. És aztán tavaly nyáron, egyszer kint a telken, amikor a búzaérő körtét szedték, és nagymamáék leültek pihenni a szerszámos kamra elé, Dundit meg átküldték a szomszédba egy kis kóstolóval. Hát azért Árpád sem olyan mamlasz, nem is volna jó. Most sorolja el az ilyeneket nagymamának? Jól adja a nagymama! Ha ő nem tudna vigyázni magára, akkor ugyan jókor jött volna az okítás! Néha a moziban, amikor olyan jelenetet vetítenek, Árpád rásimítja a kezét az övére, de Szöszi egy kis idő múlva elhúzza, mert különben nem is tudna a filmre odafigyelni.

– Hát akkor jössz este? – kérdezte Annamária, miközben a tükörben nézegette magát, és olyan volt az arca, mintha saját magához beszélne. Nem is érdekelte, hogy Szöszi mit válaszol, Szöszi tehát nem is felelt semmit. Butaság a kérdés maga, hiszen úgyis tudja, tudhatja, hogy Szöszi eddig se ment, most se megy.

– Szöszi! Telefon! – kiabálta akkor Maurerné a pénztárból.

Még abban is szerencséje van annak a csirkefogónak, hogy ő most éppen végzett Annamáriával, és a következő fejet még nem vette munkába. Mert amilyen jókedve van, ha éppen hajat mosna, vagy ondolálna, csak odakiáltaná Maurernénak: „Mondd, hogy nem érek rá!” – így azonban nem mondhatja. Szép kényelmesen odasétál a telefonhoz, rákönyököl a pénztárpultra. Minthogy sokan vannak az üzletben, remélhetőleg nem figyel rá senki, de azért mindenesetre unott arcot vett föl, és a hangja is unott:

– Halló…

– Te vagy az? – Távolról és gyöngén hallotta, nagy volt a zaj, a zsongás, de azért mégis érezni lehetett, hogy a fiúnak izgatott és aggodalmas a hangja.

– Nem. A dalai láma – felelte Szöszi.

– Miért nem hívtál fel? Nem kaptad meg az üzenetet?

– Miféle üzenetet? – kérdezte Szöszi. Mert semmi más komiszság nem jutott hirtelen az eszébe, csak az, hogy megbeszéltesse egy kicsit a fickót.

– Nem beszéltél nagyanyáddal? – Árpád hangja türelmetlenné vált.

– De beszéltem.

– Hát akkor?

– Nem tudtam, hogy az üzenet volt – ejtette a szót Szöszi.

Most egy kis csönd támadt a telefonban. Alighanem sikerült a gyereket felpaprikáznia. Pedig ez elég veszélyes játék, mert kitelik tőle az is, hogy lecsapja a kagylót, miután bemond valami gorombaságot. Mert azért az megvan benne, hogy vigyáz a férfiúi tekintélyre.

– Este odamegyek érted – jött a hang nagy sokára, röviden és erőteljesen, majdnemhogy parancsolóan. Utána semmi. Még egy szervusz sem, egy viszlát sem, csak a kattanás, ahogy letette a kagylót.

Szöszi felborzolódva és csak egy kis tétovázás után akasztotta vissza a kagylót. Mint aki nem hisz a fülének. Mi a csuda! Olyan sürgős? Olyan fontos, hogy este kilenckor kell megbeszélni? Kiadja a parancsot… És leteszi a kagylót! Hogy az összes berzenkedés és kötözködés és nyelvelés bennszorult Szösziben. Hja, úgy látszik, akinek útlevele van, az nagy úr… Azt hiszi, mindenkinek úgy kell táncolnia, ahogyan ő fütyörészik!

No, csak gyere ide este. Majd megkapod te a magadét!

A kő, amely úgy nyomta még tíz perccel ezelőtt is a gyomra és szíve tájékát, egyszerre felszívódott. De olyan hirtelen, hogy szinte észre sem vette. Ahogy akkor nem tudta, mitől szenved, most azt nem tudta, minek örül. De nem is törte a fejét rajta. Az a fő, hogy elmúlt róla az a furcsa, kellemetlen nyomás. Ha Árpád tudná, hogy ő egész délután milyen kókadt volt, még azt képzelné, hogy miatta búsul. Utána.

Hogyisne! Most hallhatta a telefonban is, hogy Szöszinek kutya baja… Föl se vette a dolgot. Oda se neki! És a java még hátravan. Amit nem mondhatott el a telefonban, azt majd elmondja személyesen. El ő! Elég lesz az út hazáig, a Népköztársaság útjától az Akácfa utcáig.

Nyolc óra után már alig volt vendég az üzletben. Két nő üldögélt a bura alatt, az egyik kötött, a másik olvasott. Csak a manikűrösöknek volt még mindig munkájuk. Egy fényes hajú cigánylány negyed kilenc után jött be, nagyvirágos, tiszta selyem, kínai kiskosztümben, csak lakkoztatni szeretné a körmeit, biztosan táncolni megy. A segédek ásítoztak, tereferéltek. Szöszi a saját haját fésülte az üzlet legmélyén, a leghátsó tükör előtt, amikor Székelyné, a helyettes üzletvezető, egyszerre csak odaszólt neki:

– A fiúd itt sétál az üzlet előtt.

Szöszi megrezzent, aztán tovább fésülködött.

– Hadd sétáljon! – vetette oda foghegyről. Ilyenkor ő nagyon dühös. Mert mit kell azt az egész üzletnek látnia és tudnia, hogy őt valaki várja? Miért kellett Árpádnak majdnem egy fél órával előbb idejönnie?

Nemcsak Árpádra, Székelynére is dühös volt. Minek avatkozik bele? Ő soha életében nem beszélt az üzletben senkinek Árpádról vagy arról, hogy neki egyáltalán van valakije. Mégis tudják. Hát persze, nem nehéz! Sokan dolgoznak egy ilyen nagy üzletben, két váltásban, és elég az, hogy csak egyszer lássa meg valamelyik, nem is az üzlet előtt, hanem akárhol, egy fiúval. Itt mindenkiről mindent tudnak, és amit nem tudnak, azt kitalálják.

– Most mit duzzogsz? Te kis hörcsög – mondta Székelyné barátságos csúfolkodással. Szép asszony, pedig már talán negyvenöt éves is megvan, szép, derék asszony, bronzszínűre festi a haját, és az a nagy, fémes csillogása hajzat úgy ül a fején, mint valami sisak. – Öltözz át és eredj. Bár én volnék tizenhét éves, és engem várnának.

Bizonyos, hogy Székelyné csupa szeretetből engedte el korábban. Szeretetből és jóindulatból. Úgy illene, hogy Szöszi megköszönje a vezető kartársnő szívességét. Ki érti meg, hogy ez neki rossz? Most majd Árpád azt hiszi, ő kéredzkedett el korábban, csakhogy mielőbb együtt legyenek.

Most már mit tehet? Megy és öltözködik, mert csak nem magyarázhatja meg Székelynének: „Kérem szépen, én nem megyek, nehogy a fiú elbízza magát.”

Világos és kellemes nyári este van. Még az aszfalt is fénylik a Népköztársaság útján, mert a sok autó kifényesítette. Szemközt egy drogéria két óriási, pompás kirakata ragyog. Szöszinek, ahogy kilép, váratlanul az jut az eszébe, hogy micsoda üszkös, fekete lyukak tátongtak e kirakatok helyén két és fél évvel ezelőtt, azon a borzasztó őszön és télen. Miért jutott most ez eszébe? Talán azért, mert Árpád ott áll egy körülkerített fa mellett, és olyan komoran cigarettázik? Világos nyári ruha van Árpádon, kihajtott, vakítóan fehér ing, valahogy mégis olyan komornak látszik. Most megint valami olyan történik velük, ami nem jó.

– Szevasz – mondta Szöszi, és megállt.

– Szevasz – felelte Árpád, és nem kérdezte meg, miért és hogyan jött ki Szöszi húsz perccel zárás előtt az üzletből. Pedig ott az óra a November 7. tér sarkán, idáig világít: háromnegyed kilenc lesz öt perc múlva. – Sétálunk, vagy leülünk valahol?

Szöszi vállat von. Nem mondja, hogy ő hazamegy, hiszen mondanivalójához elég az a rövidke út innen az Akácfa utcáig, akár a Liszt Ferenc téren mennek át, akár a Nagymező utcán. Szótlanul lépeget Árpád mellett. Lefelé mennek, a Bajcsy-Zsilinsz-ky út irányába.

– Ha megkapom a vízumot, lehet, hogy már a jövő héten indulok – kezdi Árpád.

– Gratulálok! – Szöszi csak ennyit mond egyelőre abból a sokból, amit előre elhatározott. És ezt is hogyan! Siralom még hallgatni is. Semmi csúfondárosság, semmi könnyedség nincs benne. Inkább egy kis epe, sok titkolt keserűség.

– Az útlevelem egy évre szól – folytatja Árpád. – Mindenki azt mondja, nagy szó, hogy megkaptam.

– Megbíznak benned – vágja oda Szöszi, mint valami sértést.

– Miért ne bíznának? – csodálkozik Árpád, és nagy, barna szeme őszinte szemrehányással tekint Szöszire. – Ha disszidálni akartam volna, itt volt ötvenhat.

– Persze – bólint Szöszi. Rémülten érzi, hogy könnyek szöknek a szemébe. Lehajtja a fejét. Csak Árpád meg ne lássa! Szerencse, hogy itt, a Népköztársaság útján még nem szerelték fel az újfajta ostornyeles lámpákat.

– Ősszel kellett volna bevonulnom katonának – maradt a tárgynál a fiú. – Arra is kaptam egy év haladékot. Jó véleménnyel vannak rólam. Jó a szakmai minősítésem. A KISZ-ből is ajánlottak.

– Látod, milyen jó, hogy beléptél! – döf egyet rajta Szöszi. Könnyes a hangja, mégis majdnem kiabál. Éppen a könnyeiért akar bosszút állni Árpádon. – Most hasznod van belőle!

Árpád egy kis ideig nem válaszol. Csak kisvártatva mondja:

– Egy év nem a világ!

– Csak azt ne hidd, hogy nekem hiányzol.

Árpád megint nem felel, megy egyenesen előre, még a fejét sem fordítja Szöszire. Szöszi mégis észreveszi, hogy mosolyog a bitang. Mosolyog! Vagyis nem hisz neki!

– Szerencsés utat! Kár ebből ilyen nagy cirkuszt csinálni! Ha azt kibírtam, hogy a mamám Németországban van, akkor majd talán téged is elnélkülözlek. Hólyag!

Árpád most megáll. Nem nevet. Szöszire néz, de Szöszi elfordítja a fejét.

– Csakhogy én nem abba a Németországba megyek, ahová a mamád ment.

– Hát?

– A másikba. A demokratikusba.

– Bánom is én! Nekem nyolc.

– Tudod egyáltalán, hogy mi a különbség a kettő között?

– Hagyj engem békében! Elég nekem annyi, amennyit tudok.

– Mit kiabálsz? Szóljak a kisbírónak? No tessék! Itt vagyunk tehát a kisbírónál. Szöszi sarkon fordult.

– Én hazamegyek – mondta és elindult. – Elegem volt belőled!

De Árpád nem sértődik meg. Nem és nem. Hát persze! Minél jobban kiabál és toporzékol Szöszi, annál biztosabb a dolgában. Még azt fogja hinni, hogy szerelmes belé és ezért csinálja ezeket a jeleneteket.

Két lépéssel utoléri, elébe kerül, megállítja.

– Gyere – azt mondja. – Fizetek neked egy fagylaltot, tejszínhabbal.

Szöszi megint vállat von. Először is túlságosan szereti a fagylaltot tejszínhabbal. Ez egy. Másrészt jobb, ha taktikát változtat.

Átmennek a másik oldalra, ott van egy cukrászda, az tízig nyitva tart. A teraszon persze nincs hely, de jobb is őnekik bent, a terem legvégében. Itt ugyan meleg van és fülledt a levegő, de legalább nincsenek sokan. Nem kell, hogy húsz ember figyeljen rájuk, amikor Szöszit elkapja az indulat. Ugyan most erősen fogadkozik, hogy higgadt lesz és előkelő, mint egy angol lady.

Árpádot ismeri a kiszolgálónő. Az ő üzemük is szállít ide süteményt. Kedvesen mosolyog, és soron kívül hozza a fagyit, csak Szöszinek. Árpád egy szimpla kávét rendelt. Ezzel is adja a nagyot, a felnőttet. Persze, egy világutazó! Még cukrot sem tesz a kávéba, úgy issza meg.

– Nézd – kezdi csendesen –, megértem, hogy haragszol. Nem mondtam neked, amikor beadtuk az útlevelet…

– Ki mondta, hogy haragszom? – vág közbe Szöszi.

– Hagyjuk ezt, művésznő. Szóval, az úgy volt, hogy az útlevélkérelmet beadtuk, de én biztosra vettem, hogy úgyse kapom meg.

– Hát akkor minek adtad be?

– Tulajdonképpen az öregem akarta.

– És te nem?

– Vegyél egy kis fagylaltot a szádba – szemtelenkedik Árpád. – Hűtsd le a nyelvecskédet.

Szöszit nagyon bosszantja ez a szellemeskedés, de türtőzteti magát. Elhatározza, hogy most legalább egy fél óráig nem is fog megszólalni. Beszéljen a pasas, amit akar.

Árpádnak csakugyan sikerült vagy négy percig egyfolytában beszélnie. Szöszi, ugye, ismeri az ő családi körülményeit? Nagyjából! Az öreg egyre rosszabb idegállapotban van. Kikészítette a tenger sok munka. Gondoljuk csak el, egészen ifjú kora óta mit böködött össze, évtizedeken át. Tizenkét éves korában ült le a szabóasztalhoz, és azóta jóformán csak aludni kelt fel mellőle. Mert az ebédjét sokszor ott eszi meg, azon a rücskös, töredezett, kecskelábú szabóasztalon. És az a rögeszméje, hogy vénségére mégis majd koldulnia kell, mert vagyont nem gyűjtött, de ha gyűjtött volna, azt a kommunisták úgyis elvennék tőle. Ahhoz pedig, hogy most kezdjen új életet, már késő. Nem a kora miatt, hiszen még csak ötvenéves! Egyszerűen nem képes rá. Fél az emberektől. Senki nem tud segíteni rajta.

Szöszi felnéz, de nem szól. Árpád megérti a pillantását.

Mármost miért mondja ő el mindezt? Mi az összefüggés az ő utazása és az édesapja tragédiája között? Az, hogy az öreg akarja mindenáron. Azt tartja, hogy a fia menjen el innen, el ebből az országból.

– Örökre? – kérdi Szöszi.

– Hát ő úgy gondolja. De hát ez az ő dolga – teszi hozzá Árpád. – Neki nem tetszik a mi világunk, és minket okol mindenért. Sem én, sem más nem tudja bebizonyítani neki, hogy őt igenis a régi világ készítette ki. Az embertelen robot. A félelem, hogy holnap nem lesz betevő falatja. Amit mi már nem ismerünk.

Árpád elhallgatott egy kis időre. Szöszi most közbeszólhatott volna, a fagylaltnak is végére járt, mégsem beszélt. Aztán Árpád sóhajtott egy nagyot.

– Szóval, ha már megvan az útlevelem, megyek. Bolondság volna ilyet kihagyni. Weimarba megyek, oda, ahol Goethe is élt. Ott laknak a rokonok. Az se haszontalan, hogy megtanulok németül. A nagynénim azt írja, nagyon örül, hogy legalább valakivel magyarul beszélhet. Mert már huszonhat éve kint van, oda ment férjhez, és már majdnem egészen elfelejtett magyarul. A levelein is meglátszik. Nemcsak unokatestvére, de barátnője is volt a mamámnak. És nekik nincs is gyerekük.

– Még utóbb ott fognak

– jegyezte meg Szöszi, és sikerült majdnem egészen közönyösre fogni a hangját. Kikanalazta a fagylalt megolvadt alját.

– Engem? – Árpád csak ennyit felelt. És utána azt mondta: – Egyél meg még egy fagylaltot!

– Á, köszönöm, elég volt – tiltakozott Szöszi, de meggyőződés nélkül.

Árpád már intett is az ismerősének, hogy hozzon még egy adagot, ugyanilyet. Aztán váratlanul feltette a kérdést:

– És veled mi lesz, jampihercegnő?

– Velem? Mi lenne? – válaszolt gondolkodás nélkül Szöszi, de elakadt egy kicsit a lélegzete.

A kisasszony már hozta is az új fagylaltot. Letette, rámosolygott a párocskára. Amikor elment, Szöszi váratlanul kibökte:

– A nagymamám rém zabos rád!

– És te? – kérdi Árpád.

Szöszi lesüti a szemét. Most valahogy nincs kedve ahhoz, hogy kötekedjék.

– Hát én azt mondom, igazad van – feleli őszintén. – A helyedben én is csak azt tenném. Az olyan emberre, aki külföldön volt már, mindjárt másképp néznek.

– Arra én nem sokat adok – így Árpád.

– De azért az is számít. Nálunk az mindjárt jobban tetszik, ami külföldi. Tudod!

– Ne erről beszélj. Hanem arról, hogy mit csinálsz egy évig! Amíg nem leszek itt!

– Én?

– Te!

– Hát – próbálja Szöszi tréfával elütni a dolgot –, majd kolostorba vonulok!

De Árpádnak nincs kedve nevetni. Ráncolja a homlokát.

– Nem savanyíthatod be magad. Szeretsz táncolni, igaz? Ajjaj, de még mennyire. Moziba se járhatsz egyedül.

Szöszi rábámul. Nem egészen érti, mit akar a fiú, és valami ingerültség támad benne. Most hova akar ez kilyukadni?

– Még egy barátnőd sincs – folytatja Árpád. Szöszinek eszébe jut, mit mondott Dundi. Hogy őneki Árpád a barátnője. De nem mondja Árpádnak, valahogy nincs kedve hozzá. Egyáltalán, most már nincs ínyére az egész. Most mit akar ebből kihozni Árpád? Talán azt, hogy valami fogadalmat vagy mit tegyen? Hogy egy álló esztendeig a kuckóban ül?

– Csak azt bánom – hallja a fiú hangját –, hogy nem vittelek be a KISZ-be. Akkor volna társaságod.

No, ez olyan Szöszinek, mint amikor az embernek a fejére borítanak egy tányér krumplipaprikást. Ez az Árpád mégiscsak egy unalmas, sőt undok és erőszakos fráter. Kezet foghatna Bözsi nénivel. Nem elég, hogy elmegy, még azt is ő akarja előírni, hogy amíg nem lesz itt, Szöszi mit csináljon.

– Te csak ne félts engem – vágja oda dühösen. – Majd szerzek én magamnak társaságot. Ha éppen tudni akarod, Annamária ma is annyira hívott, hogy menjek velük a Szigetre!

– Annamária! – mondja vészjósló hangsúllyal Árpád.

– Miért? Férjes asszony. Talán nem felel meg neked?

– Neked nem felel meg.

– Azt majd én mondom meg, hogy nekem ki felel meg. Miért, azt hiszed, az egész világon csak egy rendes ember van, és az te vagy? Látod, ettől mászom én a falra. A nagyképűségedtől!

Árpád körülnéz. Persze, mert Szöszi megint túl hangosan beszél, még a süteményes pulttól is idenéznek a kiszolgáló kisasszonyok.

– Neked Nájlon Bébi is jó társaság volt – szűri a szót a foga között.

No, hát ez már igazán sok! Ilyen régi dolgokat előhozni! Szöszi felugrik.

– Ülj le – szólt rá a fiú. – Ne csinálj itt cirkuszt!

– Te csinálod a cirkuszt!

És nem ül le, ott áll az asztal mellett, míg Árpád kifizeti a két fagylaltot meg a feketét. Szótlanul lépnek ki az utcára, indulnak hazafelé. Ebből elég volt. Szöszinek sírhatnékja van, és összehúzza magán a kötött kabátkáját.

– Fázol? – kérdi egy kis idő múlva Árpád.

Szöszi nem felel. Árpád mégis leveti a vászonkabátját, és a vállára teríti. Szöszi legszívesebben ledobná. Most mit adja a jóságosat? Őrajta két kabát is van, Árpád meg ingujjban. Persze, ő így se fázik… őt nem kell félteni. Csak Szöszit kell félteni! Mindig csak Szöszit! Mindentől! A nyári este hűvösétől meg Annamáriától meg mindentől és mindenkitől.

Már a mellékutcában járnak, és Árpád egyszerre csak elkezdi:

– Te nem tudsz magadra vigyázni. Meg a nagyanyád se tud rád vigyázni.

– Hát ki tud rám vigyázni? – és Szöszi szeme csak úgy szikrázik a homályban.

– Én – feleli Árpád nyugodtan.

Ha a szavaktól meg lehetne fulladni, akkor Szöszi most biztosan megfulladna. Hát olyan semmi ember ő, hogy örökösen csak gyámkodni kell felette? Nem áll ő meg a maga lábán? Őrizni kell őt, mint egy sánta verebet, hogy el ne vigye a macska? Csoda-e, hogy tüskéket növeszt magának, mint a sündisznó? Amikor örökké csak bántják, sértegetik?

Szöszi vékonyka cipősarka visszhangosan kopog a Nagymező utca fái alatt. Árpád gumisarkot visel a szandálján. Hallgatnak, nem beszélnek. De sok lépést tettek már meg így együtt három év alatt! Hiszen igaz, ami igaz, volt egynéhány nehéz pillanat Szöszi életében, amikor isten tudja, mi történt volna vele Árpád nélkül. Amikor egyszer, 1956 decemberében úgy érezte, legjobb volna meghalni, mert ő senkinek sem kell, senkinek sem fontos. Ha nem is ölte volna meg magát, talán elkövet valami más őrültséget; talán disszidált volna, ha Árpád, csupa barátságból, nem ígért volna neki egy nagy pofont. No de akkor is, hát most már egész életében legyen hálás Árpádnak? Most már egész életében kiskorú maradjon, akinek mindenki parancsol?

És ilyenkor, amikor így hallgat, ugyan mit gondol magában Árpád? Keresztülmentek a Majakovszkij utcán, bebújtak az egészen csöndes Akácfa utcába, és még mindig egy árva szót sem beszéltek. Odaértek Szösziék kapuja elé. Még nyitva a kapu, vaksi lámpa ég a kapu alatt, és bágyadtan csillognak a fedeles alumínium szemeteskannák.

– Szevasz – mondta kurtán Szöszi, és egyik lábát már a csorba lépcsőre tette. Akkor Árpád elkapta, magához húzta, megcsókolta. Pedig minden pillanatban jöhetett volna valaki. És ez már nem is olyan csók volt, mint a régiek, hanem igazi, hosszú, felnőttes. És a kapuban! A kapuban még sohasem csókolta meg.

Szöszi szíve vadul vert. Tiszta erőből feszítette a két karját Árpád mellének, és a fejét is elfordította. Menekülni akart. De Árpád nem engedte el egészen, fogta mind a két kezét, és azt kérdezte, nagyon mély hangon:

– Nem mondod, hogy ne menjek el?

Szöszi pedig anélkül, hogy a fejét visszafordította volna:

– És ha azt mondanám, akkor… nem mennél el?

– Nem tudom – felelte Árpád, és Szöszi hirtelen megértette: a fiú is nagyon odavan. Neki sem könnyű.

Hirtelen kitépte a kezét Árpádéból, és befutott.

4.

Nagymamáék már lefeküdtek, amikor Szöszi hazaért, égett az ágy fölött a kislámpa. De csak Dundi aludt a kinyitott rekamién, szokása szerint keresztben, szanaszét hajigálva pizsamás kis lábát. A nagypapa a Népszavát olvasta. Nagymama, ahogy Szöszi belépett, felült az ágyon, és összekulcsolta a kezét a hálóréklijén:

– Hát te hol cavarogtál? – mert éjszaka, amikor kiveszi a fogát, a nagymama mindig selypít. – Beszéltél avval a cirkefogóval?

– Beszéltem – felelte kurtán Szöszi, és leült a rekamié szélére, úgy bújt ki a ruhájából. Mert a rekamié nagymamáék ágya előtt áll, keresztben, és ha ülve vetkőzik, akkor az ágy vége eltakarja. Nem való, hogy egy nagylány akár a nagyapja előtt is vetkőzzék.

– Ész mit mondtál neki?

Tessék! Ez a nagymama. Most számoljon be neki töviről hegyire mindenről.

– Majd legközelebb viszek magammal egy magnetofont, és akkor utána lejátszom a nagymamának – így Szöszi. Ledobta a cipőjét, a lába ujját nézegette. Poros. Nem fekhet így le, meg kell mosdania.

– Akarsz egy pofont? – érdeklődött szelíden a nagymama. – Ész ne feküdj le nekem azzal a bemázolt képeddel. Örökké cupa rúzs a vánkosza neki!

Szöszi magára kapta a kockás nyári takaróját, indult kifelé a konyhába.

– Moszt miért nem mondod, hogy mi volt? – állította meg az ajtóban a nagymama szava.

– Meséljek vagy mosakodjak? – tette fel a drámai kérdést Szöszi.

– Hagyd már azt a lányt! – engedte le újságját a takaróra nagypapa. – Sose kell a gyereket faggatni! Majd elmondja, ha jónak látja!

– Te, te aztán nagyon értesz hozzá! Te cak ne avatkozz bele. Ha rád volna bízva, már iszten tudja, hová jutott volna az a lány.

Szöszi ezt már a konyhában hallgatta, mert egy kicsit nyitva hagyta az ajtót. Mondhatta volna nagymamának, hogy nagyon is téved… Nagyon is. Ő igenis nagyon sokat köszönhet nagypapának. Kimondhatatlan, hogy mennyit. Nagypapa mindig bízott őbenne. Nagypapának ő soha, de soha nem bírna hazudni. Nagypapa soha nem prédikál, de ha baj van, őrá mindig számíthat az ember. Például akkor is, amikor ők Dundival Győrből hazajöttek, egy szál ruha és minden nélkül, és a nagymama kétségbeesett, hogy mi lesz. Nagypapa volt az, aki a sarkára állt, és megmondta előre, hogy nem lesz semmi baj, majd ők szépen felnevelik Dundit. Isten éltesse nagypapát!

Jó hideg vizet engedett a mosdótálba, és bevonult a konyha hátulsó részébe, a függöny mögé. Odabent nagymamáék most is dödögnek, vitatkoznak. Ha nem csörögne úgy a víz, akkor értené is, hogy mit beszélnek. Érdekes, ő már megfigyelte, a hideg víz jobban csörög, mint ha melegben mosdik az ember. De nem is fontos, hogy hallja, nagymamáék mit beszélnek. Úgyis tudja kívülről. Ezek már olyan családi lemezek. A nagypapának más nézetei vannak a nevelésről, ő emberszámba veszi a gyerekeket is, nagymama meg rövid pórázon tartaná az unokáját, pedig már felnőtt kenyérkereső. Nagypapa például sohasem kérdezné meg tőle, hogy csókolózott-e már Árpáddal. Mert minek ilyet kérdezni? Két eset van: vagy csókolózott, vagy nem. Ha nem csókolózott, akkor megbántja vele a gyereket, mert gyanúsítás, ha pedig igen, akkor úgyis mindegy, eső után köpönyeg. Ha Dundi már nagyocska lány lesz, ő bizony sohasem fog ilyeneket kérdezni tőle, hanem iparkodik, hogy Dundi magától forduljon hozzá akármivel. Mire Dundi tizenhét éves lesz, nővére és nevelőanyja betölti a huszonnyolcat. És akkor majd nem vetheti a szemére Árpád, hogy neki nincs barátnője. Dundi lesz az ő legjobb barátnője.

A nevelésben továbbra is nagypapáról veszi a példát. Mert ha Dundi nagyobb korában úgy tiszteli és szereti a nővérét, mint ahogyan ő tiszteli és szereti a nagypapát, ha úgy bízik benne, akkor jó. Akkor nem lesz semmi baj.

Jólesett a mosdás, és egyáltalán, hirtelen könnyű lett a szíve, de annyira, hogy még dudorászott is:

„Ancsa, Ancsa, Ancsa, vigyázz… Öltözz fel az útra, ne fázz…!”

A dalról eszébe jutott Árpád kabátja. Mikor is adta vissza? Hiszen az rajta volt, abban jött egészen hazáig, de nem is gondolt rá. Egy biztos, amikor beszaladt, akkor már nem volt rajta. Biztosan leesett, amikor Árpád őt elkapta és… És aztán, amikor egyedül maradt, akkor fölvette és leporolta. Ezen nevetnie kellett. Látta Árpádot, hogy lehajol a kabátjáért, és porolgatja. A gazember!

– De jókedved van – ezzel fogadta a nagymama, amikor visszament a szobába és bebújt Dundi mellé, mert biztosan meghallotta a dudorászását. – Hát nem mondod, hogy miben maradtatok?

Szöszi óvatosan egymás mellé tette Dundi két lábacskáját, aztán tenyerét a kislány háta alá dugva, óvatosan beljebb gurította. A kis piszok, hogy elterpeszkedik! Nem állta meg, hogy egy puszit ne adjon a feje búbjára. Csak azután felelt:

– Semmiben!

– Az nem szok – vélte a nagymama. – Megy vagy nem megy?

Szöszi hanyatt feküdt, a mennyezetet nézte.

– Miért ne menne?

– Talán még szerencész utat is kívántál neki? – érdeklődött nagymama gúnyosan.

– Miért ne? – dobta a szót Szöszi. És utána, mintha az ördög belebújt volna, hogy még inkább ingerelje nagymamát: – Ha nagyon akarnám, akkor itthon maradna. Meg is kérdezte. De miattam ne maradjon itthon.

És még mielőtt a nagymama elkezdhette volna a szörnyülködést, váratlanul közbeszólt a nagypapa:

– Igazad van, lányom. Határozzon ő maga. Nehogy aztán később azt vesse a szemedre, hogy miattad nem sikerült neki valami. Abból nem sül ki semmi jó. Legyen mindenki a maga sorsának a kovácsa.

Még csak ez hiányzott nagymamának! Épp csak ez! Most már egyenesen nagypapára támadt, sziszegve, mint egy fogatlan öreg kígyó. Hogy hát ez micsoda fejtetőre állított okoskodás! Az egész rokonság meg az egész ház tudja, három év óta jár az a fiú Szöszivel. Mindenki mást elmart mellőle. Ki tudja, kit és mit szalasztott el miatta Szöszi? Ő ugyan, a nagymama, mindig mondta, hogy a szeme sem áll jól annak a gazembernek, ráért volna még Szöszi lekötni magát– így mondta –, de ha már akkor nem hallgattak rá, akkor legalább most legyen eszük. A nagypapának az volna a kötelessége, hogy bölcselkedés helyett vegye elő azt a fiút, és magyarázza meg neki: fiam, ilyet nem lehet csinálni.

– Milyet? – csattant föl a nagypapa. – Nagyon jól teszi, ha tanulni akar…

– Tanuljon itthon! Pont a németektől akar tanulni? – pörölt a nagymama. – Azok úgysze értenek a cukrászathoz. Nem megírta a lányod, hogy még a szüteményük színe sem olyan azoknak, mint minekünk. Mihez értenek azok!

Szöszi csak lapított, és kedve lett volna nevetni. De nagymama hamarosan elvette a kedvét a nevetéstől:

– Holnap megmondod neki – adta ki a parancsot –, hogy te nem vársz rá! Ha ő úgy, te isz úgy! Ha ő nem tud békében a fenekén megmaradni, akkor te szakitól vele, ész kész! Vagy itthon marad, vagy a szemed elé sze kerüljön többet, ész még a leveleit isz összetéped. Így kell egy férfival beszélni, ha cak annyi önérzet van a lányban, mint köröm alatt a piszok!

No, ez jól hangzott! Szöszi várt egy kicsit, hátha a nagypapa válaszol. De hiába várt. A nagypapa is jó mérges lehet, mérgében nem is talált szavakat.

– No? – firtatta a nagymama harciasan. – Ugye, erre nem tudsz felelni? Libamadár! Nem magad mondtad, hogy meg isz kérdezte tőled? Hogy menjen-e, vagy ne menjen? Málészájú! Hogy mit eszik rajtad az a fiú, azt nem tudom, de szerelmesz… A vak isz látja, hogy szerelmesz. Hát nem tudod kihasználni a szerencédet?

– Nem is akarom – felelte igen csöndesen Szöszi. Nem, ennél többet nem tudott volna mondani. Most egyszerre megint elszorult a szíve. Ez már így van, ő sohasem tudja, mitől van jókedve, mitől szomorodik el. Csak úgy jön magától. De a nagypapa, a drága nagypapa megint csak segítségére sietett. Mintha csak belelátna Szöszi szívébe, a szíve csücskébe, ahova maga Szöszi se lát… Ahol ő maga sem ismeri ki magát.

– Ide hallgass, mama – kezdte dörmögve, és fészkelődött, fel is könyökölt, mint aki hosszabb beszédbe kezd. – Amikor te lány voltál, akkor is más világ volt, ma is más világ van. Ezt kell neked megértened. A te unokád az dolgozó nő. Az nem szalad egy fiú után. Azt mondod, hogy legyen benne önérzet? Hát van! De nem az az önérzet, hogy felül a magas lóra, aztán… ahogy te mondod… még kimondani is szégyellem… ha elmegy, fel is út, le is út. Látod-e, ez az egy megvan ebben a mi unokánkban. Éppen hogy az önérzet. De a jobbik fajta! Hadd menjen az a fiú, hadd lásson világot!

– Ész ha nem jön vissza? Ha bolonddá tartja ezt a lányt?

– Hogy visszajön, vagy nem, az már az ő dolga. Ha visszajön, jó, ha nem jön vissza, akkor nem köll sajnálni. Erővel, erőszakkal úgyse hozhatod vissza, meg akkor nem is volna köszönet benne.

– Legalább eljegyezte volna! Hogy legalább gyűrűsz menyasszony volna! – siránkozott nagyanyó.

– Ej, mit ér a gyűrű… A szíve meg a szava ér valamit, ha ér. Látod-e, én azt mondom, jobb is, hogy elmegy.

– Még hogy jobb?

– Legalább próbára teszik egymást. Meg tulajdon magukat is. Nézd csak, ezek gyerekfejjel kezdtek együtt járni. Igaz-e? No, jól van, amíg gyerekek voltak, nincs semmi baj. De most már innen-onnan férfi lesz abból a gyerekből, az unokádból meg nő. Nincs abban semmi, de ha az a fiú most el nem menne, előbb-utóbb bolondságra is ráviheti őket a természet. Mert ami jó volt két éve meg egy éve is, az nem jó már most. Ahhoz meg fiatalok, éretlenek, hogy egy pár legyen belőlük. Van még tanulni- meg okulni valójuk. Azért mondom én azt: menjen az a fiú, a többit majd meglátjuk.

– Hát iszen – sóhajt egy nagyot a nagymama – hiába beszélek én ennek, látod!

És eloltotta a kislámpát. Meg sem kérdezte nagypapától, kiolvasta-e már az újságot.

És még a nagymama mondogatja a nagypapának, hogy nem ért a neveléshez! Mennyi zűrzavar volt az ő szívében egész nap! Az egyik percben sírni, a másikban nevetni volt kedve, és néha egyszerre mind a kettőt. És most, csak most, hogy a nagypapa ezt ilyen világosan és egyszerűen elmondta, mintha világosodna előtte minden. Menjen csak, menjen Árpád! Menjen mentől előbb! Már a jövő héten, hétfőn vagy kedden, jó, nem bánja, még a vasárnapot töltsék együtt, de aztán gyorsan, gyorsan menjen el! Rossz lesz nélküle, nem lesz kivel táncolni meg moziba járni, de baj is az? Vele még rosszabb lenne. Inkább nem táncol egy évig, hát aztán, anélkül kibírja az ember. És amikor délutános, elmehet moziba Dundival délelőtt is, ha nem is akármilyen filmhez. Majd hoz ki könyveket a szakszervezeti könyvtárból, olvas, meg rádiót hallgat, ráfér egy kis művelődés. De ezt nem mondja meg Árpádnak, hogyisne, még azt hinné, hogy az ő kedvéért teszi. Úgyis mindig mondogatja, hogy olvasson, még azt is, hogy hallgasson néha komoly zenét is a rádión, mert azt is meg lehet szeretni, csak nem egyszerre.

Lám csak, a nagypapa nem kérdezte tőle azt, amit a nagymama kérdezett, mégis tudja, méghozzá előre tudja, hogy veszedelem leselkedik rá. Árpád se olyan már, mint amilyen azelőtt volt, nagypapa magától is tudja, mert hát ez az élet. És még volt képe a pimasznak azt mondani, hogy ő, csakis ő tud Szöszire vigyázni. Köszöni szépen Szöszi, tessék csak ezt rábízni. Csak menjen a mélyen tisztelt Körmendi elvtárs az ő kedves Németországába, Szöszi nagyon jól meglesz itthon Dundival, ő még egyelőre vígan és gondtalanul szeretne élni, a vasárnapjait is majd csak eltölti valahogy! Elviszi Dundit uszodába, úszni is taníttatja, ne legyen olyan ügyetlen, mint a nénje. Délután fagylaltozni mennek, nagymamát is elviszik. Dundi úgyis iskolás lesz az ősszel, és akkor többet kell majd foglalkozni vele. Vesz neki karácsonyra ródlit, mert télen is kell a levegő a gyereknek. Hát a Szabadság-hegy mire való? Meg a Rózsadomb? Tavaly látott egy körúti kirakatban vízhatlan ballonvászonból készült síruhát, meggypirosat, vajszínű teddyvel bélelve. Hát az olyan cuki volt, hogy leírni nem lehet! Életében először sajnálta, hogy ő sohasem sportolt, így hát nem vehet magának ilyesmit. De idén megveszi! Megcsináltatja! Kerül, amibe kerül, hajszálra egyformát csináltat Dundinak és saját magának, hozzá olyan kis szöges talpú, turcsi orrú bakancsot, az van minden sportboltban. Nincs ember, aki utánuk ne fordulna, ha ők ketten abban kivonulnak! És találgatják, hogy vajon ő a mamája lehet ennek a gyönyörű szőke kislánynak. Megveszi, összespórolja. Igaz, ha szól apunak, hogy azt kéri karácsonyra, akkor apu is megveszi, odaadja rá a pénzt. Különben, ha most egyedül lesz, apuhoz is gyakrabban jár ki. Mert apu jó és kedves, és szereti a lányát, csak hát hajlamos arra, hogy időnként megfeledkezzék róla. De ha Szöszi kimegy hozzá, akkor mindig nagyon örül, és mindig megvendégeli, megajándékozza, és Dundit is úgy szereti, összecsókolja, mintha a saját lánya vagy éppen az unokája volna. Szegény apu! Biztosan azért jár annyit a lóversenyre is, mert nincs semmi öröme az életből az öreg felesége mellett. És tiszta haszon, amit a lányának ad, mert amúgy csak ellóversenyezi a pénzt.

Itt szemben, a régi tánciskolában, ahol Szöszi élete első boldog óráit áttáncolta, van baletttanfolyam is, persze gyerekeknek. Mi volna, ha Dundit oda is beíratná? Persze nem azért, hogy baletttáncosnő legyen belőle, le is törné a derekát. Különben is vaskos hozzá. Nem, Dundiból ő művelt nőt nevel, önálló és okos nőt, diplomásat, akivel senki nem packázhat. De ügyesebb lesz a mozgása, ha táncolni tanul.

És most vasárnap, ha strandra mennek, akkor Dundit is elviszi magával, és egy percre sem engedi el maga mellől, még ha Árpád talán azt akarná is, hogy az utolsó vasárnapot töltsék kettesben.

De nem akarta. Sőt! Szombat délután, amikor Szöszi az üzletben volt – persze, ilyenkor van a legtöbb dolog, a legnagyobb rumli –, Árpád elment hozzájuk, mert őneki szabad a szombat délutánja, és elvitte magával Dundit, elkérte a nagymamától. A zuglói sportuszodába vitte, még úszni is tanította, Dundi este eldicsekedett vele a nagymamának, a nagymama meg elmesélte az egészet Szöszinek. De hogyan!

Szöszi későn került haza, szombaton este tízig tartanak nyitva, és ma Árpád sem várta meg. Még pénteken megbeszélték, hogy vasárnap a Dunára mennek, nagymama már össze is készítette az egész napra szóló ennivalót. Úgy csomagolt, hogy Árpádot is jóltarthassák, hadd emlegesse meg ott Németországban, azon a korpakoszton, hogy mennyivel jobbakat ehetne itthon. Vagyis a nagymama még mindig nem nyugodott bele abba egészen, hogy elmegy ez a fiú. De most egészen más húrokat pengetett. Már nem nevezte gazembernek, se csirkefogónak.

– Micsoda arany gyerek ez, hallod! Én még nem is hallottam olyat, hogy egy felnőtt fiatalember így szeresse a gyerekeket. Nem talál jobb szórakozást, mint hogy egy ilyen pockot vigyen magával az uszodába!

– Dundi jól elszórakoztatja az embert – válaszolta Szöszi.

– No hallod, ha mutatsz nekem még egy húszéves fiút, aki egész délután egy hatéves kislányt dajkál…

Szöszi a tarka mintás szalmatáskába csomagolta a fürdőruhákat, szappant, törülközőt meg a kötött kabátokat. Holnap korán kelnek, hét óra húszkor indulnak a Nyugati pályaudvarról. Jobb, ha mindent előkészít.

Tudta ő jól, mire célozgat a nagymama, hát huncutul elébe vágott:

– Jó férj lesz belőle, igaz? Szerencsés lesz az a lány, akit majd elvesz.

– Nem tudod megbecsülni ezt a gyereket – háborgott a nagymama.

– Hát, majd valamelyik nagylábú német lány jobban megbecsüli.

– Nem félsz az Istentől? Mondd!

– Attól nem.

– Hát?

– Nem mondom meg, mert szájon tetszik vágni.

– Noiszen! Ha mindig szájon vágnálak, ahányszor rászolgálsz!

– És akkor még kérdezi a nagymama, hogy kitől félek!

– És mondd csak, egy csöppet se búsulsz utána? – kérdezte hirtelen és kíváncsian nagymama.

– Ha búsulnék, se mondanám

– felelte Szöszi. – Menjünk aludni, nagymamuskám. Holnap ötkor kelünk. Dundit is fel kell öltöztetnem!

Úgy beszélték meg, hogy reggel pontosan hétkor találkoznak a Nyugati bejáratánál. De a lányok ma kivételesen olyan ügyesen és gyorsan öltözködtek, hogy már hét óra előtt tíz perccel leszálltak a villamosról. Árpád mégis ott várta már őket, sőt a jegyeket is megváltotta.

– Hát akkor szálljunk be gyorsan, hogy jó helyet kapjunk – mondta Szöszi.

– Nincs sok utas – adta meg a felvilágosítást Árpád. Mert ő már a vonatnál is járt, tudta, hogy merre kell menni. Mert ilyen vasárnap reggeleken jó egynéhány szerelvény füstölög a kormos üvegtető alatt.

– De hát meddig megyünk tulajdonképpen? – Szöszinek csak most jutott eszébe, hogy ezt is megkérdezze.

– Majd meglátod.

– Te már voltál ott, ahová megyünk?

– Nem én. Kinéztem a térképről.

– A térképről? – Szöszi hangjában őszinte tisztelet bujkált. Ő még az iskolában sem ismerte ki magát a térképeken. – Hát neked van térképed?

– Van egynéhány – válaszolta Árpád. – Gyűjtöm a térképeket.

– Mi a csuda! – álmélkodott Szöszi. – Nem is tudtam.

– Miért, azt hiszed, te már mindent tudsz rólam?

Dundi előttük lépegetett, forgatta a fejét. Hiszen itt annyi a látnivaló, oly élénk a nyüzsgés. Láthatóan el van ragadtatva. Most hirtelen hátrafordult, közéjük furakodott, és megfogta mindkettőjük kezét. Egyikről a másikra nézett, titokzatosan mosolygott, aztán azt mondta:

– Játsszunk papást-mamást! Neked – és megrántotta Árpád kezét – azt mondom, hogy papa, Szöszinek, hogy mami. Egészen estig!

– Nem bánom – mondta Árpád. – De nem felejted el?

– Csak ne félj! Ti meg nekem azt mondjátok, hogy Veronka! Mert én már iskolás vagyok. Ti ne felejtsétek el!

Odaértek a vonathoz. Dundi, azaz Veronka szállt fel elsőnek egy szép, új alumínium kocsiba, végigszaladt rajta, aztán kihajolt az ablakon, és csilingelve szólította őket:

– Apuci! Anyuci! Ide szálljatok! Nincsenek sokan!

Apuci és Anyuci felszállt. Csakugyan kevesen voltak odafönt. A tágas, levegős középső szakaszban csak két szemközti padot foglalt el egy vasárnapi társaság, három férfi, két asszony, már nem fiatalok. Munkásemberek lehetnek. Két házaspár, a harmadik férfit tán csak az ultiparti kedvéért hívták. Mert a kártya már ott várakozott mellettük, csak még egyelőre reggeliztek. Otthon, a sietségben, nem volt rá idő. Meg aztán jobban is esik tán a vonatban.

– Jó reggelt! – köszönt nekik Árpád, aztán a saját családját igazította el. – Ide üljetek, a bal oldalra. Innen látni a Dunát. Az egész Duna-kanyart.

– Ezt is a térképről nézted le? – nevetett rá a kedves felesége. – Veronka! Ne fogdoss mindent össze! Milyen lesz a kezed?

– Azért, mert anyuka vagy, nem kell mindig dirigálni – szólalt meg felsőbbségesen apuka. Kivette az elemózsiás kosarat Szöszi kezéből, feltette a csomagtartóba, meg a tarka szalmatáskát is. – Majd megmossa a kezét a Dunában. Igaz-e, kislányom?

Szó, ami szó, a játék, amit a kislány talált ki, jobban sikerült, mint gondolták. Mert közönség is volt hozzá! A kedves útitársak ugyancsak jól megnézték őket. És hát nem állták meg szó nélkül. Rögtön megkínálták a kislányt cseresznyés rétessel, már csak azért is, hogy megkérdezhessék:

– Ugyan már, ha meg nem sérteném a kedves anyukát és apukát… Talán pólyás korukban házasodtak össze?

– Nem vagyunk mi olyan fiatalok, az csak a látszat – válaszolt nagy komolyan az ifjú atya. Kényelmesen letelepedett, és mint családapához illik, újságot húzott elő a zsebéből. Hogy ő most olvas egész úton. De mielőtt beletemetkezett volna, még megjegyezte: – A feleségemről, ugye, senki nem hinné, hogy harmincötödik évét tapossa?

– Öregek ők már, ajjaj – segített apukájának Veronka is, és legyintett hozzá azzal a csöpp, dundi kezével.

Szöszi, mit tehetett volna egyebet, kihajolt az ablakon; hát megállhatja ezt az ember nevetés nélkül? Veronka betömte a száját rétessel, Árpád meg elbújt az újságja mögött. De az útitársak is ravaszak ám, meg szeretik a tréfát. Gyanakodva firtatták:

– Hát, ha kedves felesége harmincöt, ha meg nem sérteném, kedves elvtársam, akkor maga hány esztendős? Mert látom, KISZ-jelvény van a gomblyukában.

Ajjaj, erről egészen elfeledkeztek. De sebaj! Árpád azért kivágja magát:

– Én tízzel fiatalabb vagyok. Tetszik tudni, mindig szerettem az idősebb nőket. Óriási kacagás. Szöszi, anélkül, hogy az ablakból visszafordult volna, egy picit megrúgta férjeura bokáját.

– Ejnye, szívecském – tette a dolgot rögtön szóvá a családapa. – Alig van utas, mégsem férsz el a vonaton? Bezzeg menyasszony korodban jobban megbecsültél! Tessék elhinni – fordult a közönséghez –, nem érdemes megházasodni!

– Csak nem bánta meg? – ingerkedett az egyik szaki.

– Ha meg is bántam, a feleségem előtt nem mondhatom – hunyorgott Árpád. – Bántalmaz! És nem ad reggelit! El kell pusztulnia az embernek az éhségtől!

Szöszi gyorsan visszafordult az ablaktól, kihúzta magát, a kezét meg csípőre tette. Tudja a szerepét ő is! Megjátssza ő a házsártos feleséget, ha csak az kell:

– Hát, ha éhes vagy, akkor minek tetted fel az elemózsiát? Talán én vegyem le? Reggelizés közben pedig, miközben vajas kenyeret kent meg húst szeletelt, szüntelenül sóhajtozott:

– Nem érdemes férjhez menni. Mindig csak a munka meg a munka. Bezzeg lánykoromban!

– Te miért nem eszel? – érdeklődött Árpád.

– Az én koromban már fél az ember az elhízástól – vallotta be Szöszi pironkodva, és rágcsálni kezdett egy uborkát.

– No, nézd csak

– sértődött meg élete párja. – Aztán kinek akarsz tetszeni? Nekem jó vagy így kövéren is. Nézze meg az ember! Kilencvenkét kiló nem súly egy családanyának!

– No, jó – egyezett bele Szöszi bánatosan, és önfeláldozóan beleharapott egy csirkecombba.

Hogy ez búcsúkirándulás, az Szöszinek csak Nógrádverőce után jutott az eszébe, mert ott a víg és barátságos útitársak leszálltak, és ők hárman maguk maradtak a szakaszban. Most már csak Veronka játszotta tovább a játékot, de az már nem volt ugyanaz. Elcsendesedtek. Árpád az ablakhoz állt.

– Nézzetek ki ti is. Most érünk a Duna-kanyarba. Ez talán Magyarország legszebb tája. Mindenesetre a legszebbek közül való.

Veronka persze mindjárt odafurakodott, kidugta a fejét apukája karja alatt, és kérdezősködni kezdett: – Ezek milyen fák? Hova vezet ez az út? Nézd, apuka, ott szalad egy piros autó. Milyen autó az? Moszkvics?

– Szpartak – felelte neki csendesen a fiú.

– Aha – hagyta jóvá a kislány, mint aki most már érti a dolgot.

Biztosan a házbeli fiúktól hallotta, hogy miféle autók vannak, de még egyelőre csak a Moszkvics nevét jegyezte meg. Azt meg kell adni, pontosan kimondja! Ugyan megjegyzi-e azt a szót is, hogy Szpartak?

Szöszi ülve maradt, őt soha nem érdekelte a természet. Az csak fa meg fű meg víz. Hegy és völgy, mi van azon nézni való? Ő városi lány a szíve gyökeréig. Egyszer anyáékkal nyaralt a Balatonon, de abból is főképp a legyekre emlékszik meg a hernyókra, mert azok örökkön–örökké leereszkedtek azokról a szerencsétlen almafákról.

Árpád oda is szólt neki:

– Téged nem érdekel?

– Ismerd meg hazádat! – idézte Szöszi, egy kicsit csúfondárosan, a plakátszöveget. Ezt is azért tudja, mert a pesti házak falán meg a pesti villamoson olvasta. Mondott ő már ennél sokkal csípősebbet is Árpádnak, mégis, úgy látszik, most érzékenyebb, mert mintha megrándult volna az arca. No persze, persze! Külföldre utazik, most aztán jó sokáig nem látja édes hazája tájait. Most gyötri a honfibánat. Hát, ami azt illeti, hadd gyötörje, Szöszi nem szereti, sohasem szerette az ilyen érzelgős dolgokat, az ilyesmi mindig könnyen válik nevetségessé, ő nem érzeleg, viszont nem is utazik külföldre. Hát ez a különbség.

De úgy ültében, mégiscsak kipillantott az ablakon, és egy kicsit meghökkent. Már maga a Duna is egészen más itt, mint Pesten. Játékosan fényes, és mégis olyan ünnepélyes és méltóságteljes, úgy szikrázik a reggeli fényben, mintha egyenesen Varga Szöszi szívét akarná meghódítani. És szemközt azok a zöld hegyek! Szebb a színük a legcsábítóbb banlon pulóvernél. A tetején meg várrom. Mint egy képeslap! De biztosan butaság ilyet gondolni, mert a képeslapot csinálják a tájakról, és nem a tájakat a képeslapokról. És az egész hegy meg várrom meg alatta a falu visszatükröződik a Dunában.

Ez csudálatosan gyönyörű, de azért ülve maradt. Ülve is látja. De meg aztán mit lehet csinálni az ilyen szépséggel? Nem lehet megenni, sem felvenni magára, hogy parádézzék benne. Ezt csak nézni lehet, egy percig, kettőig, tízig. Persze vannak, akik sokkal tovább tudnak gyönyörködni benne, a műveltebb és finomabb emberek, ő, Varga Szöszi, zenében is csak azt szereti, amire táncolni lehet, amivel kezdhet valamit az ember, azonfelül is, hogy szép. Isten neki, inkább ne legyen olyan szép, de vegye valami hasznát az ember.

Azok ketten, az ablaknál, jól megértik egymást. Még szerencse, hogy a kislány is itt van, különben ők most összevesznének a Duna-kanyaron. Árpád megsértődne, hogy ő nem méltányolja e rendkívüli természeti szépségeket; úgy érezné, mintha valami ajándékot adott volna Szöszinek, és Szöszi azt félredobná. Szöszi meg csak azért se tudna egy jó szót se szólni. Még annyit se árul el, amennyit csakugyan érez. Még ingerelné is Árpádot. „Csinos! – mondaná neki, mintha egy kalapot nézne a kirakatban. – Látszik, hogy maszek munka.” Árpád meg a plafonig ugrik az ilyesmitől.

Most meg elővett egy kis tarka térképet a zsebéből, mutatta rajta a kislánynak, hogy merre megy a vonat. Itt ni, a kék vonal, vagyis a Duna mentén. Nagyon érti azt az a pocok! Ha érti, ha nem, érdeklődéssel figyel.

– Nézd csak, azok a jegenyefák is ide vannak rajzolva – és ujjával a térképre bökött.

– Tényleg! – ámuldozott Dundi-Veronka, és úgy megörült a térképre rajzolt jegenyefáknak, hogy örömében egy cuppanós puszit adott apukájának.

De már ez Szöszit is izgatta. Csak nem tartja bolonddá ez a fiú a kislányt? Miféle térkép lehet az, amire a jegenyefákat is rárajzolják?

Egy kicsit felemelkedett ültéből, hogy ő is lássa. Árpád tüstént észrevette a mozdulatát, és a térképet a háta mögé dugta.

– Ezt csak természetbarátok nézegethetik.

– Hát akkor süsd meg! – Ez egyszer Árpádnak sikerült őt beugratnia.

Duzzogva ült az ablaknál, és csak lopva pillantott ki néha. Szemközt a gyepes parton ezer és ezer liba fehérlett.

– Ez Dömös – mondta Árpád a kislánynak, mert ők a térképen mindent ellenőriztek. A kultúremberek. De vele egyik sem törődött. Még az a taknyos Dundi sem. Nem is mondja neki többet, hogy Veronka.

Még akkor is duzzogott, amikor Zebegényben kiszálltak.

– Itt maradjunk? Vagy menjünk át a túlsó partra a vízibusszal? – kérdezte Árpád.

– Nekem nyolc – felelte kurtán Szöszi.

– Vízibusszal! Vízibusszal! – ujjongott Veronka, és ez el is döntötte a kérdést. Sorba álltak a hajóhídnál, a pilismaród partról most indult el értük a vízibusz. Veronka egy pillanatra sem engedte el Árpád kezét, és be nem állt a szája.

– Odaát mit csinálunk?

– Hát fürdünk.

– És még?

– Napozunk!

– És még?

– Eszünk!

– És még?

– Birkózunk.

– És még?

– Fogócskázunk.

– És még? És még? És még?

– Kacsázunk… Köveket dobálunk a vízbe.

Ez a kacsázás, ez aratta a legnagyobb sikert. Ugrált, tapsolt örömében ez a jövendőbeli elsős, és nem is kérdezett többet. Figyelmét amúgy is lekötötte a közelgő hajó.

Szöszi meg azt gondolta: „Minek jöttem én el? Eljöhettek volna ezek ketten is, én itt csak ünneprontó vagyok. Legjobb volna, ha a legközelebbi vonattal haza is mennék.”

Hátra is nézett, vissza az állomásra, hogy ugyan mikor is mehet a következő vonat Pest felé. Meg is érdemelnék, hogy itthagyja őket. Csak azért nem teszi, mert úgyse törődnének vele. Azt se veszik észre, azzal sem törődnek, hogy neki micsoda gyilkos rosszkedve van.

A pilismaród parton szép kavicsos a strand, és fűzfák vannak, azok mögött levetkőzhet az ember, és az mindjárt fogasnak is jó, felakasztja rá a ruháját. A fák alatt, a hűvösön van a spájz, ott nem süti a nap az elemózsiát. Árpád és Veronka, a két kölyök, mindketten egy szál kis nadrágban – és véletlenül mindkettőjüké piros – rögtön lementek a partra, és megkezdték a kacsázást. Szöszi a drága, feszes és undok, káprázatos lastex fürdőruhájában unottan ült le a fűbe, és elkeseredetten figyelte, hogy azok milyen jól játszanak. Nem is bírta sokáig. A fű is szúrta. Fölkelt, visszament a ruhatár-fűzfához, hogy elővegyen egy törülközőt. Akkor meglátta Árpád vászonkabátját, ott lógott egy bütykön, zsebéből kikandikált az újság. No, ez jó, legalább most újságot fog olvasni.

De ahogy az újságot kivette, még valami kiesett a zsebéből: az a tarkabarka térkép, amire állítólag még a jegenyefákat is ráfestették.

Kinyitotta, szétteregette. Még hogy ilyet!

Legfelül rá volt írva, nagy betűkkel: „A festői Dunakanyar” – alul meg, ugyanolyan betűkkel: „Kellemes kirándulást!” No, ez a jókívánság éppen elkel. Amilyen kellemes az ő kirándulása! Majd megpukkad mérgében. Hanem a térkép, az csakugyan szemrevaló. Nemcsak hogy a jegenyefák vannak rajta, de bottal bandukoló turisták, fürdőruhás nőszemélyek, pici házak, rövid szoknyás, pajzsos, lándzsás rómaiak is, már aszerint, hogy melyik községnek mi a nevezetessége. A turisták a hegyi utakon bandukolnak, a fürdőruhás nőcske azt jelképezi, hogy ott, például Szentendrén, fürdeni és evezni lehet. Ahol a római katona áll, ott biztosan valami ásatások vannak. De talál az ember a térképen terített asztalt is, ez vendéglőt jelent. Itt-ott tehenek legelnek. Solymár mellett bányászt lehet látni, fejtőkalapáccsal, Nagymaros és Zebegény fölött egy mókus néz farkasszemet egy szarvasbogárral. Tőlük balra egy nagy kalapú festő örökíti meg a táj szépségeit, Pilismaróton pedig – vagyis itt, ahol ő most üldögél – egy sárga kabátos horgász éppen egy pontyot ránt ki a Dunából.

No, hát ez bolondos és mulatságos kis térkép, az már bizonyos. Most már csak Dömöst akarta megkeresni, hogy ugyan odarajzolták-e a térképre a libákat.

És akkor egy nedves kis kéz hátulról befogta a szemét.

Ettől a kezecskétől – vagy már a beszélő térképtől, egyszeriben elmúlt minden rosszkedve. Két karjával hátranyúlt, foglyul ejtette a kezecske gazdáját, aztán nagyot hemperegtek a fűben.

Persze, hiszen Árpád a birkózást is megígérte Veronkának.

5.

Ott, a pilismaróti parton, még sok minden történt azon a fénylő nyári vasárnapon. Például az, hogy Árpád megismerkedett Szöszi apjával, Varga Rezső fodrásszal és Mici nénivel, apa feleségével.

Tiszta véletlenség, hogy egyáltalán találkoztak. Veronka akadt rájuk ebéd után, amikor elment a csatos üveggel, hogy valahol vizet keressen. Jó sokáig elmaradt, és amikor visszajött, titokzatosan emelgette a csatos üveget:

– Málnaszörpöt hoztam!

– És honnan volt pénzed? – csodálkozott Szöszi.

– Nagyapuci fizette – kacarászott Dundi. – Ott van a kocsmában.

– Nagyapa? – értetlenkedett Szöszi.

– Nem az a nagyapa! – erősködött a kislány. – A másik! Aki Pasaréten lakik!

Mert ő még nem tett le arról, hogy folytassa a papás-mamás játékot. Akkor pedig világos, hogy Szöszi papája Veronkának nagypapája.

– Vagy úgy – mondta Szöszi, és kitöltött egy kicsit a málnaszörpből egy kis füles pohárba. Húgocskájának nyújtotta, de az a fejét rázta, ő már ivott, egy egész pohárral. „Nagypapa” őneki külön fizetett.

– Mici néni is ott van? – érdeklődött Szöszi, nem valami nagy lelkesedéssel.

– Ojjé – felelte Veronka. – Meg még egy bácsi meg két néni. Azt üzente, hogy mi is menjünk oda. Kártyáznak.

– Apád? – kérdezte Árpád röviden.

Szöszi csak bólintott.

– Odamegyünk? – törleszkedett Veronka.

– Majd később – mondta Szöszi.

Veronka leszaladt a partra. Homokvárat építenek a gyerekek. Egy tízévesforma, élénk fiúcska vezeti az építkezést, most éppen árkot ásnak, hogy a várhoz vezessék a Duna vizét. Csak úgy csörömpölnek a kis lapátok, kannák a kisebbek kezében. A víz ugyanis sehogy sem akar belefolyni az árokba, mert a part valamicskével mégiscsak magasabb a Duna medrénél. Most úgy hordják a vizet a játék vödrökkel, lapátokkal. Veronkának nincs játék vödre, se lapátja, Szöszi elfelejtette kihozni. De azért feltalálja magát. Szöszi fehér fürdősapkájában hordja a vizet. Abba még több fér.

– Akarsz odamenni hozzájuk? – kérdezte egy kis idő múlva Árpád.

Szöszi vállat vont. Megint hallgattak egy sort. Igazában semmi oka nincs Szöszinek, hogy oda ne menjen apjához, ha már a véletlen úgy hozta, hogy mindketten a pilismaród partra jöttek kirándulni. Apa jó fiú, és Szöszi szereti is őt a maga módján. De hát apa talán nem a maga módján szereti a lányát? Nagyon is! Gavallér hozzá, Szöszi úgyszólván nem kérhet tőle olyat, amit ne teljesítene. Viszont az is igaz, hogy Szöszi már tudja, mit kérhet tőle. Fodrásznak is azért ment, mert apa fodrász. Most látta ezt egészen világosan, így még sohasem gondolt rá. Apa szerezte neki a helyet az állami fodrászatban, apának köszönheti, hogy őt a szakmában úgy fogadták, mint közéjük tartozót, mint régi fodrászcsalád leszármazottját. Tóni bácsi is, Szöszi főnöke, úgy beszél apáról, mint derék emberről és legjobb cimboráról, sőt majdnem úgy, mint közeli rokonról. Igen, ez így még helyesebb. Azok az emberek, akik szeretik a szakmájukat, gyakran testvériesebb viszonyban vannak egymással, mint az igazi testvérek. Még akkor is, ha ritkán találkoznak.

Szöszi is ritkán találkozik apával, nemde? Hónapok is elmúlnak, néha fél esztendő is! De azért nem távolodnak el egymástól. Igaz, nem is közelednek. Apára mindig lehet számítani, és ez is nagy szó. A pénzen kívül nem sokat nyújt a lányának, de nem is követel tőle sokat. Nem veti a szemére, hogy ritkán megy hozzá, még azt se mondta soha: „Csak akkor jössz, ha kell valami.” (Pedig ebben volna is valami igazság.) Ha Szöszi kimegy hozzá, leülnek az eszpresszóba egy félórácskára, és ennyi idő elég is ahhoz, hogy kibeszélgessék magukat. Szöszi mindig az üzletben keresi fel apát, nem a lakásán, mert először is, este ritkán találná otthon, és Mici nénihez Szöszinek mind a mai napig nincs semmi köze. Mici nénivel igazán nincs mit beszélnie, és úgy vette észre, hogy Mici nénit sem érdekli valami nagyon férjének leánya. Ezért van az, hogy apa például semmit nem tud Árpádról, nem is ismeri, még hallomásból sem. És ezért nincs most kedve Szöszinek ahhoz, hogy odamenjen hozzájuk. Mit mondjon, kivel van itt? Apa nem kérdezősködne, de apa nincs egyedül, és Mici néni esetleg megkérdi, már csak azért is, mert nincs egyéb kérdeznivalója. Hogy Árpádnak nincs kedve vele együtt odamenni, azt nagyon megérti, sőt egyetért vele, neki sincs kedve ahhoz, hogy Árpádot elővezesse. Pláne még idegenek is vannak ott, mint Veronka jelentette! Nincs utálatosabb dolog, mint vadidegen emberekkel olyasmit közölni, amihez azoknak semmi közük, ami azokat nem is érdekelheti, csak esetleg unalmukban kíváncsiskodnak.

– Szerintem azért úgy való, hogy odamenj hozzá – jegyezte meg jó idő múlva Árpád. Megjegyezte? Kinyilatkoztatta! Legalábbis Szöszi így hallotta. Tüstént összeszaladt a szemöldöke.

– Ne avatkozz a családi ügyeimbe! Én sem avatkozom a te családi ügyeidbe.

Most Árpádnak szaladt össze a szemöldöke, de egy ideig megint nem szólt. Nyilván, hogy ne vesszenek össze. De ez olyan késő bánat, mert igazában már össze is vesztek. Könnyen megy ez náluk! És ha már úgyis mindegy, akkor az ember nem tudja sokáig magában tartani a véleményét.

– Te kezdted – vetette oda ezúttal Szöszi, ő a mérgesebbik. És ebben volt egy kis beismerés és védekezés is. Ő maga is érezte, hogy túl fullánkos volt a hangja, amikor visszavágott.

– Én nem avatkoztam semmibe, csak megmondtam a véleményemet – így Árpád.

– Hát akkor egy-egy. Én is megmondtam! Ilyenkor, amikor így összeszólalkoznak, egyszerűen nem bírják egymást. Nincs tűrhetetlenebb érzés, mint ilyen hangulatban egymás mellett üldögélni. Szöszi ilyenkor nem kisebbet, nem kevesebbet érez, csak annyit, hogy Körmendi Árpádnál undokabb fráter nincs egész Budapesten, de tán Közép-Európában sem. És valami hasonlót kell éreznie Árpádnak is, ez nincs másképp. Varga Szöszinél nyeglébb, tüskésebb, szeszélyesebb és szemtelenebb lányt kitalálni sem lehetne. Egyszerűen üresfejű. Viszont vannak üresfejű lányok, akik legalább mosolygósak, kedvesek.

Nemcsak egymásra dühösek ilyenkor, hanem saját magukra is. Mindegyik azt gondolja a másikról: „Mi az ördögöt akarok én ettől? Miért járunk együtt három éve? Ez… hülyeség.” Miféle erő vagy gyengeség kényszeríti őket, hogy folyton kínozzák egymást? Szép idő van, ragyog a nap, csillog a Duna. Körös-körül a sok félmeztelen ember mind örül az életének. A gyerekek önfeledten kiáltoznak játék közben, a papák és mamák sütkéreznek, jókat esznek. Épp most jön egy agársovány, bajszos vénember a büfé felől, öt pohár habos sört egyensúlyoz: csak úgy ragyog róla a boldogság. Pedig húsz évvel öregebb, mint ők ketten együttvéve, csúnya és nyamvadt. Még a fürdőgatyája is csupa stoppolás.

Árpád megmozdult, fölkelt, odament a fűzfához, előkereste a cigarettatárcáját, rágyújtott. No persze, most dühös és ideges a lelkem. Szöszit ez a rágyújtás még külön is vérig bosszantotta. Hát ő mire gyújtson rá? Hogy csak ment volna el már egy héttel, egy évvel, tíz évvel ezelőtt!

És hogy Árpád mennyire olvas az ő gondolataiban, az kitetszett abból, amit most dörmögött:

– No, ezt a három napot még kibírjuk. Holnap megkapom a vízumot, szerdán indulok.

– Hál’ istennek.

Árpád két lépést közelített, de megállt, némán cigarettázott egy ideig, nem ült le. Úgy mondta:

– Nézd, Szöszi. Azt hiszem, ennek semmi értelme. Én gondolkoztam ezen az egészen…

Szöszi föl nem nézett volna a világért sem. Vörösre lakkozott lábujjait mozgatta, és magában átkozódott. Igenis átkozódott. Hogy bárcsak süllyedne el ő is meg ez az átok gazember is. Most rögtön, mélyen a homokba.

– Azt hiszem, tehozzád egészen másféle fiú illene, mint én – folytatta Árpád. Nehezen beszélt, mindig megállt, hogy szippantson a cigarettából, de aztán elfeledkezett a cigarettáról. – Te alapjában véve rendes lány vagy. Találsz te magadhoz valót, ahányat csak akarsz. Szóval énmiattam ne zavartasd magad, csak azt akarom mondani. Mi csak marakodtunk egymással mindig. Találsz te olyan fiút, akinek pont olyan lány kell, amilyen te vagy.

– Meg te is olyat, aki megfelel – lehelte egészen csöndesen Szöszi.

Csodálatos, hogy most, éppen most nem dobta, nem vágta oda a szót, amit mondott; nem azért mondta, hogy bántsa, szúrja Árpádot, hogy fájdalmat okozzon neki. Az most nem kellett, nem illett ide. Ez már nem veszekedés, ez szakítás. Árpád most nem ezt vagy azt kifogásolta benne: hogy túl vörösre festi a száját, vagy hogy nincs érzéke a természet szépségei iránt. Árpád most egészében, mindenestül elvetette őt. Tegyük fel, hogy az ő barátságuk, szerelmük, vagy nevezzük bárminek, három éve sínylődik a kettőjük szívében. Igen, éppen úgy, mintha a véletlen valami kis magocskát ejtett volna az ő szívükbe, és abból kikelt ez a csenevész növényke. Vékony gyökerecskéivel egyfelől Árpád, másfelől Szöszi szívébe kapaszkodott. Ezért huzakodtak ők annyit, mert amelyikük mozdult, fájdalmat okozott a másiknak. A gyökerecskék szakadtak, aztán újra megkapaszkodtak. Lehet, hogy dudva volt, haszontalan gyomnövény. Mindenesetre Árpád most azzal, amit mondott, kitépte gyökerestül. Nagyon fájt, de mégis, mintha valamitől megszabadult volna. Az első pillanatban az ember még nem tudhatja, hogy mi következik utána. De biztosan nem lehet belehalni.

– Szervusztok, gyerekek – mondta apa, Varga Rezső női fodrász, egy szál fürdőnadrágban, mezítláb, ahogy megállt előttük. Egy pirinyó kis rádió volt a kezében, abból szólt a zene:

„Kék nefelejcs, kék nefelejcs, virágzik a… virágzik a… tó partján…”

Szöszi csak nézte. Már egészen elfeledkezett arról, hogy apa miatt vesztek össze. Illetve, hogy szakítottak. Mert őneki nem volt kedve odamenni apához és Mici nénihez, Árpád viszont úgy vélte, hogy ez… illik.

Árpád viszont, mintha mi sem történt volna, udvariasan köszönt:

– Jó napot kívánok!

– Takard be a válladat, kislányom, mert megég – mondta apa. Lehajolt, megsimogatta Szöszi haját, meg is csókolta az arcát, aztán kezet nyújtott a fiúnak, de úgy, mintha öt éve ismerné. – Ebédeltetek már?

– Amióta elindultunk, folyton eszünk.

– Nem baj – mondta apa. – Az üdülőben, ahol mi tanyázunk, nagyon finom tejfeles tököt főztek. Félretétettem nektek. Az se baj, ha hideg, hidegen még jobb. Hát Dundi hol van?

– Homokozik – felelte Árpád. Csakis ő társalgott apával, Szöszi még mindig nem szólalt meg. – De ne tessék Dundinak szólítani, mert ő, amióta iskolás, Veronka. Tessék mondani, ez tranzisztoros? – és a picike rádióra mutatott, mint akinek semmi egyébre nincs gondja.

– Nem tudom, fiam, milyen „toros”, nem értek hozzá. No, szedjétek a cókmókotokat, aztán gyerünk. Mi itt vendégségben vagyunk egy üdülőben. De ezek mindig úgy főznek, hogy a vendégeknek is adnak menüt. Nem kell felöltöznötök, jöhettek így is, három perc ide. Szöszikém, te menj le a kislányért, meg hozd ezt – és a rádiót a lánya kezébe nyomta. – A többit majd mi elintézzük.

És ezzel Árpáddal a fűzfához mentek, leszedték a felaggatott ruhát, összecsomagolták a szatyrokat, és élénk társalgás közben el is vonultak. Hogy Szöszi és a kislány majd mennek utánuk. Hát, hiszen igaz, miért ne mennének? Mi történt? Semmi se történt.

Ez a vacak kis rádió alig nagyobb, mint nagymama gyufaskatulyái, amit azért vásárol, hogy nagypapa ne vághassa zsebre, szóval, ez az óriási gyufaskatulyarádió most éppen azt játssza, hogy

„Ihajja, sárga virág, ha leszakítanálak. Mit szólnál, kis angyalom, ha faképnél hagynálak…”

– ami azt jelenti, hogy nem Varga Szöszi az első, akivel ez megtörtént. Valamint azt is, hogy a rádióban jó ebédhez szól a nóta.

Még az a jó, hogy senkivel nem kell beszélgetnie. Apa és Árpád előrement. Ha Veronka nem ismerné az utat, Szöszi oda se talált volna az üdülőhöz. Picike az üdülő, de tornyosra építették. Az udvar egyik felét befedték cseréptetővel, azt faoszlopok tartják. Hosszú asztalok vannak a tető alatt, ott ebédelnek a vendégek. Ugyan már megebédeltek, most csak néhány asztalnál söröznek, csupa fürdőruhás alak. Mici néni is fürdőruhában van, szintén lastexben, de az övé sárga, és Mici nénin legalább van mit összeszorítani. Mici néni kártyázik a társaságával, szerencsére vannak elegen apa nélkül is. Ők négyen, apával, másik asztalhoz ülnek, csak éppen odaköszönt Mici néninek, és az visszamosolygott rá. Az egyik férfinak, Mici nénivel épp szemközt, rongyos a meztelen háta, mert leégette a nap. Apa kihozatta a három tányér tökfőzeléket. Fasírozott húst is adtak hozzá. Egyedül csak Szöszi nem tudta megenni. Veszekedtek is vele miatta: apa, Árpád, még Veronka is. Miért nem eszik, amikor úgyis olyan sovány? Apa még a pulzusát is megtapogatta, nem ártott-e neki a túl forró déli nap.

Aztán sört ittak, még Veronka is, és már nem foglalkoztak Szöszivel. Nagyon élénken társalogtak. Eleinte a sportról. A sport igazán nem érdekli Szöszit, de most mégis érdeklődéssel hallgatta, persze nem a sport miatt, hanem azért, mert abból, amit beszéltek, megint egy csomó új dolgot tudott meg, nemcsak Árpádról, hanem apáról is.

Árpádról eddig még azt se tudta, hogy birkózni jár egy egyesületbe. Apa ezt nagyon helyeselte. Mert birkózni nem lehet anélkül, hogy például ne atletizáljon. És ez nagyon üdvös. Most, amíg fiatal, még tán föl sem tudja mérni ennek a jelentőségét, de majd idősebb korban!

– Én bizony nem sportolhattam fiatalkoromban – fejtegette apa. – Nem volt rá lehetőségem. Érzem is most a hiányát. Ötvenéves vagyok, de hatvannak érzem magam.

Szó, ami szó, apa erősen öregszik. Ráncos az arca, a lába vékony, a válla csontos, mégis van egy kis pocakja. De hogy ez attól volna, hogy nem sportolt? Szöszi nehezen hiszi el. És hogy Árpádnak a birkózástól lenne olyan széles a válla? Igaz, Árpád úszni is tud. No, úszni egy kicsit apa is tud, ez kiderült akkor, amikor délután három óra felé lementek újra a Dunához. De hát apa úszása és Árpád úszása, az nem ugyanaz. Árpád beúszik messzire, erőteljesen tempózik, apa meg csak a parti vízben evez vékony karjával, a fejét meg magasra feltartja. Szöszi viszont egyáltalán nem tud úszni, csak a Duna szélében álldogál, és mindjárt fázik, mert nem mozog. Ebből megint csak az tetszik ki, hogy ők nem illenek egymáshoz Árpáddal. Veronka, az más… Veszekszik, kiabál, Árpád jöjjön ki a mély vízből, és tanítsa őt, már tegnap is tanította az uszodában.

– Majd én tanítlak – mondja neki apa, de Veronka udvariatlanul tiltakozik. Neki csak Árpád jó úszómesternek! Ő olyan úszó akar lenni, mint Árpád.

Hát jó, Árpád, ahogy kifelé jön, karjára fekteti a pockot, egy-két percig úsztatja, de aztán abbahagyja, átadja apának, ő pedig arrafelé csobog, ahol Szöszi álldogál a vízben. Ahogy elmegy mellette, jó alaposan lefröcsköli.

– Hát te? Gólyamadár! Úgy állsz itt, mintha el akarnál repülni.

A szava csúfolódó, de a tekintetében van valami, amitől Szöszi elfordítja a fejét. De nem felel semmit, nem nyelvel. Egyszerűen nincs kedve hozzá. Egész délután hallgat. Később jó hosszút sétálnak a parton, a hajóállomás felé. A zöld tisztásokon, a fűzfák között, mindenütt családi táborok virulnak. Kék, piros, zöld és sárga felfújható gumiágyak virítanak egymás mellett. Egy nagyobbacska tisztáson, már a hajóállomáshoz közel, igazi sátor is van, alig nagyobb egy kutyaháznál, de biztosan lehet benne aludni. És a fák között sok-sok piros és kék motorkerékpár, hogy ne süsse őket a nap. Szöszi arra gondol, hogy ő soha, soha többé nem jön a Dunára. Minek?

Apának fel is tűnik az ő szótlansága.

– De nagyon csöndes ma az én kislányom!

– Talán szerelmes – jegyzi meg Árpád. – Csak azt tudnám, hogy kibe!

Szöszi elvörösödik, de megint csak nem válaszol. Pedig Árpád hangjában valami olyasmit érez, ami minden csepp vérét fellázítja. Ez a senkiházi most azt hiszi, hogy Szöszi miatta szótlan és szomorú. Merthogy ők szakítottak. Valami borzasztót kellene neki mondani, valamit, ami minden eddiginél csípősebb és élesebb. De egyszerűen mintha megbénult volna a nyelve! Gondoljon, amit akar. Egy biztos, ha levelet ír neki Németországból, ő olvasatlanul összetépi. És el fog menni Annamáriával és a férjével a Szigetre táncolni. Csak azért is! És ott a házban, náluk, az Akácfa utcában, lakik egy fiú. Kárpitos a szakmája, göndör haja van. Az mindig úgy meresztgeti a szemét Szöszire. Igaz, alacsony fiú, de Szöszinél azért nem alacsonyabb. Veczkóéknál lakik albérletben, a negyedik emeleten. Az boldog volna, ha szóba állna vele!

Apa egészen faképnél hagyta a társaságát, a kedves feleségével együtt. Azok most is ott ülnek az üdülőben, és kártyáznak, apa meg szemmel láthatóan örül annak, hogy velük töltheti ezt a napot. Azt se tudja, hogy mivel kedveskedjék nekik. Már ittak kávét, ettek fagylaltot, vásároltak almát. Mindent apa fizet, Árpád egy kicsit veszekedik is miatta. De hiába minden, apa azt mondja, ő előbb született. A kis rádióval egész délután Veronka játszik, szaladgál, mindenkinek mutogatja, és apa nem fél, hogy leejti, eltöri. Hiába, no, apa szereti a fiatalságot, szereti a szépet. Egészen megfiatalodik köztük. És mindentől, amit látnak, el van ragadtatva. A piros és kék motorkerékpároktól, a tarka gumiágyaktól, még attól a nagy, kék pettyes labdától is, amivel néhány kislány a büfé előtt játszik. Hogy milyen szép élete van a mai fiatalságnak, ezt hajtogatja. És hogy ő máskor is, minden vasárnap kijár ezentúl ide a Dunára, és hogy Szöszi és Árpád, de Veronka is mindig az ő vendégei lesznek. Most van itt először, de többet ő nem kuksol odahaza.

Szöszi nem szól, nem mondja, hogy Árpád jövő vasárnap már nem lesz itthon. Várja, hogy Árpád mondja meg. De Árpád se mondja. Ha nem, nem. Hiszen meglehet, most egy félévig megint nem találkoznak apával. Aki apát ismeri, tudja, hogy úgyse lesz abból semmi, hogy ők minden vasárnap a Dunára járjanak. Igen, ha lóverseny nem volna… És Mici néni talán még nagyobb lóversenyes, mint apa. És apáéknál Mici néni parancsol. Dehogyis ellenkezik vele apa. Már a békesség kedvéért sem.

Szöszi csak azon csodálkozik, hogy apa olyanféléket mondogat a mai fiatalság életéről, mint amilyeneket a kocka alakú Bözsi néni szokott mondani. No, de Bözsi néni szakszervezeti bizalmi, és a lányok véleménye szerint azért agitál olyan lelkesen, mert mutatni akarja, hogy ő, volt maszek létére, milyen lelkes híve a szocializmusnak. Apának viszont semmi oka sincs arra, hogy agitáljon, pláne a saját lányát! Hát akkor mi ütött hozzá? Olyanokat mond, hogy bárcsak ő harminc évvel később született volna, és most lehetne fiatal. (Már amikor a sportról beszéltek, akkor is volt abban valami ilyesféle.) De most, hogy a parton sétálnak, egészen, de egészen föllelkesedik. És már nemcsak a sportolás szempontjából hasonlítja össze a mai fiatalok életét a saját fiatalságával.

Különös vallomásokat tesz: hogy ő mennyit hányódott és vetődött fiatalkorában. Szolnokon született, és hatan voltak testvérek, az édesapja szobafestő. De korán meghalt, elvitte a tüdőbaj. Szöszi ezekről a dolgokról még soha nem hallott senkitől. És hogy neki, Varga Rezsőnek, tizenkét éves korától senki, de senki nem viselte a gondját. Ne higgye senki, hogy ő szépen kitanulta a fodrászatot, amikor annak ideje volt. Szó sincs róla! Kifutó volt évekig egy bőrkereskedésben meg egy jutanagykereskedőnél. Ünnep volt számára, ha a targoncán ülve tíz deka lókolbászt ebédelhetett. Hát nem úgy hangzik ez, mint valami részlet egy brosúrából? Csak az a különös benne, hogy Varga Rezső meséli, és épp azért meséli, mert még soha életében nem olvasott brosúrát. Különben talán röstellné, hogy elmondja. Aztán a vágóhídra került, ott takarított meg trógerolt, vérben, szennyben. Hát bizony, ahogy mondani szokás, ő alaposan kijárta az élet iskoláját. Persze van ennek jó oldala is, mert az ember megedződik, megkeményedik a sok viszontagság és nyomorúság közepette megtanul foggal és körömmel harcolni. De milyen áron? Örömtelen és gyászos volt egész ifjúsága. És a rengeteg pofon, amit az élettől kapott – így mondta –, elfásította a szívét. Mert az embernek, ha túl nehéz a sorsa, nemcsak a csontjai keményednek meg, hanem a szíve is.

– És hogyan tetszett mégis a fodrászszakmába kerülni? – érdeklődött Árpád.

– Hát, fiam, azt a vakszerencsének köszönhetem. Húszéves elmúltam már akkor… Egy kicsit tűnődött, talán azon, hogy elmesélje-e. Aztán mégiscsak folytatta:

– Egy barátom, Béla nevezetű, szegény, odamaradt később a háborúban, bemutatott egy özvegyasszonynak, akinek borbélyüzlete volt a Nagydiófa utcában. Én akkoriban, ahogy mondani szokás, császár voltam. Kijártam a lóversenyre, ismerős voltam azokban a berkekben. Sorsjegyet is árultam, szóval, ahogy jött… Megmondom, ahogy van, a könnyebbik végén fogtam meg a dolgot. Szóval, volt egy kis pénzem, betársultam a borbélyüzletbe, de nagyon megbántam. Döglött bolt volt egészen. Én meg, hogy mentsem a pénzemet, kitaláltam, hogy csináljunk belőle női fodrászatot.

Lehetséges, hogy ha ma nem találkoznak Pilismaróton, Szöszi soha, de soha meg nem ismeri édesapja ifjúságának titkait? Így már sokkal jobban megérti az ember azt is, ami fölött eddig nem is gondolkodott. A felnőttek jól tennék, ha többet mesélnének az életükről. De olyan őszintén ám, mint Varga Rezső! Nem is tagadja, hogy tarkabarka volt az élete. De hát akkor a világ, az élet is ilyen tarkabarka volt. No persze, Varga Rezső egy szóval sem mondja, hogy ő maga soha semmi hibát nem követett el, hogy minden tarkaságért, ami életében előfordult, csakis az akkori idők felelősek.

Estefelé, a hatórás hajóval indultak vissza Budapestre. Mici néni és ismerősei levonultak a szalonba, és folytatták a kártyázást. De apa Szösziékkel maradt, kint üldögéltek a fedélzeten, a kis hevederes székeken. Veronka mindjárt a beszállás után elrontotta a kis rádiót, de Árpád valamit piszkált rajta, és akkor újra szólt. Így hát Veronkára nem volt gondjuk. Szaladgált az utasok között, mindenkit elbűvölt a rádióval, és megivott vagy öt málnaszörpöt. Nyolc óra után, amikor már kiütköztek a csillagok, és a hajó Szentendrét is elhagyta, apa a házasságáról is mesélt egyet-mást a fiataloknak. Az elsőről tudniillik, arról, amelyből Szöszi született.

Ő már akkor elmúlt harmincéves, és jó menetelű fodrászüzlete volt, már nem a Nagydiófa, hanem az Izabella utcában. Mert időközben különvált az özvegytől, és saját üzletet nyitott. Hozzá mindjárt, első perctől kezdve szívesen jártak a nők. Mert, mi tagadás, tudott a nyelvükön beszélni. Ezen múlik a siker az életben! No, Szöszi mamácskájával is így ismerkedett meg. A legcsinosabb fruska volt, aki valaha is az Izabella utca kövét koptatta. Varga Rezső az első pillantásra beleszeretett. A kislány még nem volt tizenhat éves, csak éppen a születésnapját várták meg az esküvővel. Igen, ez így ment akkor! Hozzáadták, miért is ne? A kislány apja – vagyis Szöszi nagypapája – törpefizetésű villamoskalauz. Bármilyen csinos is a kislány, ennél nagyobb szerencsét, mint hogy egy önálló női fodrász elvegye, nem csinálhatott. De hát ez a házasság felbomlott, és apa most már világosan látja, hogy miért. Hiszen nem is ismerték egymást! Ő már sokat próbált, tapasztalt férfi volt, a lányka pedig egy kis libuska, félig gyerek. Hiú, csinos gyerek, de gyerek. Apa önmagát hibáztatja; neki kellett volna okosabbnak lennie! De hát nem volt az. Még egy évig sem éltek együtt. Ha Szöszi meg nem születik, már talán alig emlékezne erre a házasságra. És ha semmire sem volt jó, hát arra igen, hogy Varga Rezsőnek most van egy nagy lánya. Szomorú történet ez. Hát, ha éppen szomorkodásra van kedvük, lehetne rajta még könnyezni is. Szöszi sokszor érezte már: talán azért olyan sikerületlen teremtés ő, mert elhibázott házasságból született.

– Nektek, mai fiataloknak, mindenképpen más az életetek

– tért vissza apa a fő témára. – Ma már nem kötnek ilyen házasságokat. Én csak figyelem: a fiatal párok most sokkal jobban összeillenek. Fiatal a fiatallal! A lányok nem azért mennek férjhez, hogy legyen, aki eltartsa őket. Hát így már egészen más! Több szava van a szívnek meg az észnek is. Megismerik egymást, összebarátkoznak.

Csöndesen locsog a Duna a hajókerekek alatt. A fiatalok egy szót sem szólnak. Ha apa tudná, hogy milyen rosszkor mondja ezt! És éppen nekik! Még hogy ők összeillenek… Csak azért, mert nincs olyan nagy korkülönbség közöttük? Az nem elég. Az önmagában nem elég.

Sokan voltak a hajón. Egy csupa fiatalból álló társaság – Visegrádon szálltak fel, alighanem egyetemisták – mégis talált helyet, hogy táncoljon. Mert a hajó megafonja tánclemezeket harsogott:

„Csini baba, szeress belém…”

Veronka időnként visszatért hozzájuk, és panaszkodott. Olyan hangosan szól a megafon, hogy a rádiót nem is lehet hallani.

Apa kiszállt a Bem téren, mert ő Budán lakik, ők áthajóztak a Molotov térre. Veronka addigra nagyon elálmosodott, csöndesen baktatott közöttük. Árpád is hallgatott, Szöszi is. Csak olyanokat beszéltek: érdemes–e villamosra ülni? Nem, egyszerűbb gyalog. És hogy azok a táncoló fiatalok a hajón csakugyan egyetemisták lehettek-e? Árpád véleménye szerint ez egyáltalán nem biztos. Éppúgy lehettek üzemiek is, miért ne? Ma már az üzemi fiatalok is tudják, hogyan kell kulturáltan viselkedni. Szöszi rögtön átlátta, hogy Árpád ezt mire mondja, bizonyos célzást is érzett ki belőle, mert Árpád szerint a kultúra követelményei éppen úgy vonatkoznak – például egy fodrászlányra, akárcsak egy tanítónőre. Most azonban nem volt kedve ahhoz, hogy vitatkozzék. Csak annyit jegyzett meg, hogy Árpád napolaja benne maradt az ő táskájukban, Árpád majd figyelmeztesse, hogy mielőtt elválnak, visszaadja.

– Maradhat nálad – felelte erre Árpád.

Hamarosan Szösziék kapujához értek. Itt a szokásos vasárnap esti kép fogadta őket. Építőmunkáslányok is laknak a házban, a földszinten, Szösziék ajtajával éppen szemben. És minthogy a szállásra fiúnak nem szabad belépnie, a lányok, ahogy vasárnap hazatérnek, mindig beszélgetnek még egy kicsit udvarlóikkal. Három párocska is ácsorog, egyik a kaputól jobbra, a másik balra, a harmadik meg odabent, a kapu alatt támasztja a falat.

Mert sok a megbeszélnivalójuk. Csak az a különös az ilyesmiben, hogy a párocskák rendszerint nagyokat hallgatnak, legalábbis, ha valaki felbukkan a közelben. És minthogy a házból folyton ki-be járnak, meg az utcán is sétálnak, hát majdnem mindig van valaki a közelben. Szöszi mindig bosszankodik egy kicsit ezeken az ácsorgókon. Hogy valaki ne restellje ennyire elárulni magát!

Nekik most igazán meg kellett volna egyet-mást beszélniük, legalább néhány szóval. Árpád azt mondta, holnap megkapja a vízumot, és szerdán utazik. Hogy egyáltalán találkoznak-e még addig, vagy hogy… Szöszi ezen a héten is délutános, akárcsak a múlt héten. Sőt most az igazán, mert a múlt héten csak cserélt, Veronka beíratása miatt. Ez azt jelenti, hogy kettőre jár be, és késő estig dolgozik. Délelőtt szabad ugyan, de akkor meg Árpádnak nincs ideje. Ha ugyan még egyáltalán bemegy a cukrászatba. Bemegy vagy nem, ez az ő dolga. Talán más lány Szöszi helyében megkérdezte volna:

– Látlak még szerdáig?

Vagy csak annyit:

– Hát szóval, akkor…

De Szöszi nem! Még annyit sem, hogy egy pillanatnyi tétovázással időt adjon a fiúnak ahhoz, hogy valamit mondjon. Belenyúlt a szatyorba, kivette belőle a fehér napolajas üveget, átadta. És mert keze az üveggel foglalatoskodott, még arra sem talált alkalmat, hogy kezet fogjon vele.

– Szevasz! – biccentett, és már be is lépett a kapun. Veronka még egy pillanattal tovább maradt, puszit kért kedves fogadott apukájától. Szöszi már a konyhaajtó kilincsére tette a kezét, amikor húgocskája utolérte.

Ők tulajdonképpen szakítottak ma. Nem igaz? És mire volna az jó, nem tudom hányszor búcsúzkodni? Ha Árpádnak van még valami mondanivalója, majd keres és talál alkalmat arra, hogy közölje.

6.

Csakhogy Árpád sem hétfőn, sem kedden nem jelentkezett, még csak nem is telefonált. Ha nem, hát nem, jobb is. Minden embernek van két válla, de Szöszinek három van; a jobb és bal vállán kívül van őneki egy lelki válla is, amit magában szokott rángatni, olyankor, amikor nem kívánatos dolog jut az eszébe.

Miért van az, hogy az ember sokszor gondol olyasmire, amire pedig nem akar? Miért nem parancsolhat valaki a tulajdon fejének? Bosszantó és helytelen. Arra, hogy mit mond az ember, hogy mit árul el abból, amit magában gondol, többé-kevésbé tud ügyelni. De mennyivel egyszerűbb volna, ha már a gondolatainak is parancsolhatna. Az úgy van ugyanis, hogy meglátszik, ha valaki folyton másra gondol. Szöszi például mogorva és ingerült ilyenkor. Ebben a két napban is az volt. Szól hozzá a vendég, néha meg sem hallja, ha pedig hallja, nem tudja hirtelenében, mit válaszoljon. Az a baj, az a legnagyobb baj, hogy majdnem csupa ismerős vendég jár az üzletbe, és hiába, no, szeretnek társalogni.

Bejön például Som néni, Som Gizinek, egykori barátnőjének mamája, aki Szöszit pólyás kora óta ismeri. Egy ideig azért sóhajtozik, hogy nagyon vékony a haja. Mit gondol Szöszi, miért vékonyodik annyira? Szöszi nem tudja. Bezzeg Zoli úr, az első segéd leadna most egy nagy halandzsát, szterogenolos hajmosást ajánlana, meg hajszeszt meg mindenfélét, és megvigasztalná a kedves vendéget, hogy a haja nem is olyan vékony, van, akinek sokkal vékonyabb, például egy főorvosnőnek, az még nyáron is kendőben jár, mert a búbján kopaszodik. És a vendég áhítattal hallgatja ilyenkor Zoli urat, és nem jut eszébe, hogy megkérdezze: hát az a főorvosnő tudós létére miért nem tud segíteni a tulajdon kopaszodásán? És maga Zoli úr, aki a bölcs tanácsokat adja, szintén majdnem teljesen kopasz. De a vendég nem tesz fel ilyen keresztkérdéseket, örül, ha hízelegnek és udvarolnak neki, és egy kicsit vigasztalják. De Szöszi nem hajlandó.

Som néni akkor más témára tér át, hogy mit gondol Szöszi: nem volna-e okosabb, ha Gizinek is levágatnák a haját rövidre? Nehogy később annak is ritkuljon… És mert Szöszi erre sem ad érdemleges választ, Som néni megkérdezi, nem tud-e Szöszi valami jó helyet Gizinek nyárra. Most végezte a harmadik gimnáziumot, jövőre érettségizik, de hiszen ezt Szöszi maga is tudja. Egyidősek. Ha tovább tanult volna, Szöszi is most az ősszel kezdené a negyedik gimnáziumot. Jóságos egek, még gondolatnak is rossz! Hogy ő még iskolás lány lenne… Ez a Gizi életében nem keresett még egy pár nylonzoknira valót. Rémes! Som néni is sopánkodik. Nagyon jó volna, ha keresne valamit, de hát hol és hogyan? Talán menjen el építőmunkásokhoz? Az nem neki való. Piszkos a munka, de az még hagyján… Tudjuk, milyen durván beszélnek ilyen helyen a munkások, még a nők is… A nagyüzemekbe persze szinte lehetetlen bejutni nyárra, ha nincs valami jó összeköttetése az embernek. A rádiógyárak és ehhez hasonlók saját dolgozóik diákgyerekeit veszik oda két hónapra.

– Hát, ahol az édesapja dolgozik – kockáztatja meg csöndesen Szöszi.

– Á, ott nincs semmi lehetőség – panaszolja Som néni, és közben elmerülten nézi magát a tükörben. Tele van a feje fémcsipeszekkel. Som bácsi a papírszakmában dolgozik, kereskedelmi alkalmazott. De ide, a fodrászüzletbe annyiféle ember jár… Som néni arra kéri Szöszit, ha netán hallana valamit… ha eszébe jutna, akkor szóljon.

Szöszi az egészet csak fecsegésnek tartja. Az igaz, hogy ide sokféle ember, illetve nő jár. De hát ma már a nők is emberek, nem? És a vendégek között vannak vezető állásúak is. Csakhogy éppen azok, a vezető állásúak, nemigen csevegnek, nem kötik a fodrászlány orrára, hogy hol dolgoznak, és miféle munkakörben. Éppen magatartásukon látszik meg, hogy valakik; barátságosak, de tartózkodóak, a bura alatt ülve is jelentéseket vagy más effélét olvasnak, nem nézegetik magukat a tükörben, mint Som néni, hanem gondolkodnak, néha jegyezgetnek is. A legtöbbnek a nevét sem tudják. Jár ide például egy szép, magas, barna asszony. Nem fiatalabb Som néninél, csak fiatalosabb. Nem festi magát, egyszerűen öltözködik, de mindig tipp-topp, jól ápolt, minden héten manikűröztet, de sohasem lakkoztat. Egyszer egy kolléganőjével együtt jött, azzal beszélgetett, onnan tudja Szöszi, hogy ez az asszony főmérnök egy gyárban, ahol Szöszi számára érthetetlen nevű műszereket készítenek, főképp exportra. Szöszi csak minden második szavukat értette, mintha nem is magyarul beszélgettek volna. De éppen ebből tudja, hogy valami igazán fontos és érdekes, bonyolult munkakört lát el.

Talán ennek az asszonynak szóljon Som Gizi érdekében? Szólhatna éppen, de először nem is biztos, hogy a főmérnöknő a napokban bejön. Nyár van, hátha elutazott szabadságra. És különben is… Kije-mije őneki Som Gizi? Magasan hordja az orrát, mert gimnazista, és mindig lapos sarkú cipőben jár. Hogy húzta az orrát, amikor Szöszit kifestve látta! Jó, most már megszokták, hogy ő „modernül” öltözködik, de azelőtt! No meg aztán… Hagyják őt békében, ő csak egy fodrászlány, nem igaz?

Valahányszor csengett a telefon, mindig felkapta a fejét, és utána dühösen harapta össze a száját, amikor kiderült, hogy nem őt keresik.

Kedden este, amikor kijött az üzletből, körülnézett. Ha ma este sem várja meg Árpád, akkor már biztos, hogy búcsú nélkül utazik el. Holnap szerda. És nem várta! Bánja is ő… Ezen az estén sokáig mosdott a konyhában, sőt mosott is, hogy nagymama elaludjék, mire ő bemegy. De mégis ébren volt, és persze megkérdezte:

– Hát Árpád? Mikor utazik? Mit mondott? Megkapta a vízumot?

– Nem tudom – felelte Szöszi, és lefeküdt.

– Hogyhogy nem tudod?

Úgy tett, mintha egy szempillantás alatt elaludt volna. Pedig dehogyis! Sokáig nem tudott elaludni.

Sírt. Sokáig, csöndben, csak úgy folydogáltak a könnyei. Azért ezt… nem hitte volna. Hogy elmegy búcsú nélkül. Igaz, saját magáról sem hitte volna, hogy ő ezért éjszaka a sötétben sírdogál.

Talán azt várta Árpád, hogy ő szalad utána?

Vannak olyan lányok is, persze. Például Jucó. Ha nem jön el a lovagja – pedig elég gyakran változnak a lovagjai –, akkor bárki füle hallatára telefonálgat neki az üzletből. Leteremti, piszkolja, számon kéri, hol volt. Még fenyegeti is, hogy utánamegy, és ha más nővel csavarog, akkor meglátja, hogy Jucókája mit csinál. És Jucó ebben nem talál semmit, sőt azt hiszi, hogy ezt így kell, ő klassz lány, vele nem lehet kukoricázni.

Egyszer Magda, az a fiatalasszony, aki Soroksárról jár be az üzletbe, elmesélte, hogy szerelmes levelet talált az ura ruhájának a zsebében, amikor tisztította és vasalta. És akkor megleste az urát, nem is egyszer, napokig lesett rá a garázs előtt – mert gépkocsivezető a férje. És a férfi észrevette, így nem tudta rajtacsípni, még a csillagot is letagadta az égről, hogy az a levél nem is neki szólt, hanem egy barátjának, satöbbi. És talán három hónap múlva egyszer, véletlenül, amikor nem is gondolt rá, egy eszpresszóban meglátta a férjét egy nővel, de csak sírva kiszaladt, és el akart válni a férjétől, pedig két gyerekük is van.

Magda rendes asszony, sokkal rendesebb, mint Jucó, meg utóvégre a férjéről volt szó, nem pedig az udvarlójáról, de Szöszi azt gondolta, hogy ő ugyan sohase tenne egy lépést egy büdös férfi után se.

Vagyis hát nem vagyunk egyformák. Hogy honnan őbenne ez a csuda önérzet? Ki tudja? Hiszen a tulajdon nagymamája is azt tanácsolja neki, hogy ne engedje Árpádot, hanem kapaszkodjék bele két kézzel, így meg úgy. És hátha Árpád maga is azt szeretné? Talán csak próbára akarta tenni. Azért nem telefonált, azért nem jött, hogy most az egyszer Szöszi közeledjék. Hátha Árpád is azt gondolja magában: „Ha te úgy, én is úgy. Ha neked így jó, nekem is…” – Talán arra számít, hogy Szöszi majd kimegy az állomásra, a vonathoz, amikor indul.

Először is azt se tudja, hogy mikor megy az a vonat, és melyik pályaudvarról. És ha tudná? Akkor sem menne ki. De tegyük fel, hogy rászánná magát. Akkor mit csinálna ott? Biztos, hogy Árpádot az egész család kikíséri. Ott lesz apja, anyja, nővére, sógora, talán még néhányan a rokonságból és a szomszédságból. Neki igazán nincs nagyon élénk fantáziája, de ezt a képet maga előtt látja. Ott ácsorognak a vonat mellett, mindenki nagyon meghatott, és épp ezért ostoba képet vág. Mindjárt indul a vonat, senki nem tud okosat mondani, még butaságot se nagyon. Árpád a kijárat felé nézeget, hogy jön-e még valaki, és akkor felbukkanna Szöszi… Hogy eggyel több legyen ott, aki buta képet vág, sőt már nem is butát, hanem egyszerűen hülye képet… Hiszen nem ismerik egymást a szülők és Szöszi! És most mutassa be? Hogyan „Egy ismerősöm…” Milyen bájos! Az embernek ökölbe szorul a keze még a gondolatra is.

Megvan! Árpád nem akarta, hogy ő kikísérje a vonathoz, ezért inkább el sem búcsúzott. Mondani mégsem akarta, hogy: „… nézd, hát ott lesznek az öregeim meg a rokonság, tudod, jobb, ha nem jössz ki…” Szóval, könnyen meglehet, hogy ezért távozik ilyen angolosan. Mert ha eddig nem ismerkedett meg a szüleivel, most minek ismerkedne? Körmendi szabómester és neje azt se tudják, hogy Varga Szöszi a világon van. Hát akkor majd épp most adja tudomásukra? Minek?

Megvan hát a magyarázata, és minden jól van így, ahogy van. Minden a legjobb! Árpád megmondta vasárnap, hogy őközöttük vége mindennek, elég magyarán megmondta, hogy Szöszi keressen más fiút magának. Tiszta sor, világos a helyzet.

Csak az érthetetlen, hogy neki miért kell sírnia.

Még jó, hogy senki nem látja, és soha senki nem tudja meg. Elég baj az, hogy ő maga tudja… Valahogy az volna jó, ha ő maga sem tudna róla.

Ha egy okos ember álmatlanul tölti az éjszakát, annak lehet valami haszna. Kitalál vagy akár csak megért valamit. De olyan buta lánynak, mint amilyennek Varga Szöszi tartja magát, sehogy sem való az ilyesmi. Csak fekszik és gondolkodik, minden haszon nélkül. Mennél többet gondolkodik, annál inkább összezavarodik minden.

Jó, tudjuk, nem lehet mindenki okos. Ez rendben van. De, ahogy mondani szokták, legyen mindenkinek magához való esze. Eddig ő azt gondolta, hogy Varga Szöszinek van annyi esze, amennyi Varga Szöszinek – nagyjából – kell. Mindig lenézte magában az olyanokat, akik többet hisznek magukról, akik okosabbak és jobbak akarnak lenni, mint amilyenek. Itt van például Zsurki bácsi, aki a negyedik emeleten lakik, és nagyapával szokott vasárnap kártyázni. Ez a Zsurki bácsi minden héten kijelenti, hogy ő jobban elvezetné az országot, mint azok, akik a kormányban vannak, ő tudja, hogy mi kellene a népnek. Mármint Zsurki bácsi. Azt mondják róla, hogy tanult ember, tisztviselő volt valamikor, most pedig kenyérkihordó. Már huszonöt évvel ezelőtt elcsapták a hivatalából, mert részegeskedett, meg idegen pénz ragadt a kezéhez. Még családot sem alapított soha. Egyszerűen nem kapott feleséget, most sincs, aki az ingét kimossa. Mégis, ilyen ember nem átallja, hogy az okosaknál okosabbnak hirdesse magát. És az ilyet azért senki nem csukja be a bolondokházába. Csak él a többi között, öreg már nagyon, egyszer majd meghal.

Hm, Zsurki bácsi! Hát azért tölti Varga Szöszi álmatlanul az éjszakát, hogy Zsurki bácsi felől gondolkodjék?

Úgy látszik, ő is bolond, nemcsak a vén kenyérkihordó. Varga Szöszi is megöregszik egyszer. Ugyan kihez hasonlít majd, ha megöregszik? Megvastagodik, mint a nagymama, vagy vékonyka lesz, mint a Kocsis gyerekek dédikéje? Bolondság ilyeneken gondolkodni, bolondság. És mégis, az embernek muszáj magát másakkal, más emberekkel összehasonlítania, mert máskülönben nem tudja, hogy milyen. Így se tudja! Sokkal jobb volna, ha az emberek jobban hasonlítanának egymásra. Ha nem lennének annyira különbözők.

Árpád elmegy, ő itt marad. Csak nem azért sír? És ha nem azért, akkor miért? Van ő olyan bolond, mint Zsurki bácsi! Sőt! Mert Zsurki bácsi csak mondogatja, hogy ő jobban elvezetné az országot, mint akárki. Valójában dehogyis szeretne miniszterelnök lenni! Alighanem elégedett is a sorsával. De Varga Szöszi egyáltalán nem elégedett. Valami olyat szeretne… ami lehetetlen. Hogy mit szeretne, azt nem is tudja, csak annyit tud róla, hogy lehetetlen.

Hogy aludt-e valamicskét ezen az éjszakán? Maga se tudja. Alig virradt, felkelt, kiment a konyhába, vizet melegített, nekiállt, és lemosta a konyhaajtót meg a kamra ajtaját. Nagymama csak nézett, amikor fölkelt. Szó sincs arról, hogy megdicsérte volna, nagymamának ez nem szokása. Inkább gyanakodva dohogott, és tűnődött, hogy mi üthetett unokájához. Később, amikor már mindenki felkelt, Szöszi folytatta ádáz munkálkodását, létrát cipelt, és a szoba ablakát is lemosta, mind a kettőt, de még az ablakfákat is. Az ember nem is hinné, hogy aránylag rövid idő alatt milyen szurtosak lesznek az ablakkeretek. Szöszinek még az orra hegye is fekete a nagytakarítástól, a két karja könyökig és még azon felül is. Igaz, utoljára húsvét előtt mosták le őket. De hát egy földszinti lakásban, Pesten! Nagymama szükségesnek tartja, hogy dörmögve mentegetőzzék. Utóvégre minden három hétben mégsem forgathatja fel az ember a házat, nemde? Veszekedik Szöszivel, hogy majd leesik a létráról, meg azért is, hogy annyira összekeni magát. Azért mert egy lány takarít, nem kell így bemaszatolnia magát.

Szöszi hallgat, dolgozik.

– Mosakodj meg – pöröl a nagymama.

– Majd ha készen leszek.

– És ha ide talál jönni délelőtt az a fiú? – döf Szöszi szívébe akaratlanul a nagymama. – A múlt héten is délelőtt volt itt. Most folyton az útlevél meg a vízum miatt mászkál. És tudja, hogy délutános vagy.

Most Szöszi erre mit válaszoljon? Világosítsa fel a nagymamát, hogy az a fiú ma utazik, kisebb gondja is nagyobb annál, semmint hogy idejöjjön. És ha mégis, ha csakugyan ide hozná a balsors, ha, tegyük fel, csak délután vagy este utazna, és beállítana egy csokor rózsával. (Négy forintért tíz szálat is kaphat most a piacon…) Nos, ha csakugyan megjelenne itt azzal a lomha, kiállhatatlan járásával, hát akkor annál inkább legyen ő szurtos. Ebből is megértheti, hogy egyáltalán nem óhajt tetszeni neki. Mit, hát csak nem képzeli, hogy epekedve várja, egy karosszékben elomolva?

Ha ide állna az ablak elé, rákiabálna:

– Eriggy onnét, mert lefröcsköllek!

De Árpád nem jött. Hanem jött másvalaki: a göndör hajú kis kárpitos a negyedik emeletről, Veczkóék albérlője. Egyszerre csak kisündörög az udvarra. Meglátta Szöszit a lépcsőház ablakából, és most vigyorog, mint a rongyos szűr.

– Öcsi – szólítja meg Kocsis Lacit, Veronka „barátnőjét” –, hoznál nekem a trafikból egy csomag Kossuthot? Itt van négy forint, a cigaretta három, a többi a tied.

Laci ugrik. Egy forintért? Akárcsak a bátyja valamikor. A rollerját is otthagyja Veronka őrizetére. A kárpitos pedig mintha csakis a cigarettát várná, elkezd évődni a gyerekekkel. Sorra kérdezi a nevüket: „Téged hogy hívnak? Hát téged?”

– És téged? – kérdez vissza Veronka.

– Engem Tomi bácsinak. Ha jóba leszel velem, csinálok neked egyszer bababútort… Igazi rekamiét meg fotelt.

– Mikor? – tudakolja Veronka.

– Előbb mutassál be a nővérkédnek. Akkor mindjárt!

Szöszi kezében megállt a törlőrongy ott a létra tetején, a nyitott ablakban. Adta kárpitosa! Ugyancsak gyors tempót vág ki.

– Ott a nővérem – buzgólkodik Veronka a bababútor érdekében. – Szöszi! Ez a fiú azt mondta, mutassalak meg neki…

– Helyre kislány a húga – fordul most már a kárpitos egyenesen Szöszihez.

– És honnan tudta, hogy a húgom? – kérdi harciasan Szöszi.

– Hát, hasonlítanak egymáshoz – hunyorít a kárpitos. És hogy egyéb kérdéseknek elébe vágjon: – Ajánlottak egy kis maszek munkát, tízre megyek megbeszélni. Maga is délutános?

Szöszi nem válaszolt, de az őt nem zavarta. Céltudatos fiatalember! Mire Kocsis Laci megjött a cigarettával, előadta, hogy fehérvári, négyen vannak testvérek, ő a harmadik a családban. Veczkóékkal rokonságban van, anyai ágról. Tetszik neki Budapest, csak az a baj, hogy nincs ismeretsége. Pedig szeret szórakozni, táncolni. Volt már kétszer ötórai teán a Béke Szállóban meg a Szigeten, de hát ott nincsenek olyan lányok, akikkel kedve volna ismerkedni, ő nem vagány, ezt megmondja, különben az autóbuszüzemnél dolgozik, az új kocsikat kárpitozzák, és akad néha privát munka is. Mi volna Szöszi véleménye arról, hogy ma este elmenjenek egy kicsit a Szigetre? Hétköznap van, az igaz, de ilyenkor legalább nincs az a nagy tömeg, jobban lehet táncolni. És egyiküknek sem kell korán fölkelnie, mert délutánosok. Igaz?

Szösziben benn szorult a válasz, mert éppen befutott Laci. Hozta a cigarettát. A maga forintját már el is költötte, egy szelet csokit vett érte. Tüstént kettőbe törte, és megkínálta vele Veronkát. Ez nagyon tetszett a kárpitosnak.

– Rendes gyerek vagy – dicsérte Lacit. – Idejében kell az embernek menyasszonyt foglalni, mert különben hoppon marad!

Szöszi közben leszállt a létráról, fogta, kivitte a konyhába, nem mondott semmit. A létrának nem a konyhában a helye, hanem kint a mosókonyhában, hanem oda most nem vitte ki. Még azt hinné a kárpitos, hogy folytatni akarja az eszmecserét. Csak a konyhafüggöny mögül vetett egy pillantást ki az udvarra. A kárpitos még ott ődöngött egy kicsit, rágyújtott egy Kossuthra, aztán a kapu felé indult. A szemtelen kiskakas! Még jó, hogy a nagymama kiment a piacra, nem hallotta. Majd mondaná most: „Rendes ruha van a gyereken, nem rossz szakma a kárpitosság. Addig örülj, fiam, míg legyeskednek körülötted. Harminc év múlva majd nem legyeskednek…”

Persze, Szöszi így sem úszta meg szárazon. Ahogy a nagymama hazajött a piacról, Veronka tüstént elújságolta neki, hogy Tomi bácsi bababútort, igazi rekamiét és fotelt csinál neki, annak fejében, hogy „megmutatta” a nővérkéjét. A nagymama érdeklődése nyomban felcsillant, apróra kikérdezte a kislányt, aztán pontosan úgy nyilatkozott, ahogyan azt Szöszi előre megjósolta:

– A jó isten küldte ezt a fiút, épp most! Ha neked lennék, lányom, megugrasztanám vele azt az elbizakodott frátert. A kárpitosság se rosszabb szakma, mint a cukrászat. Az emberek manapság már nem fekszenek szalmazsákon. Hogy nincs olyan magas? Hát aztán! Kevesebb szövet kell neki egy ruhához.

– Tudtam – nevette el magát Szöszi.

– Mit tudtál?

– Hát hogy a nagymama majd ezt mondja…

– A lottón is legalább két szelvénnyel játszik az ember! – így a nagymama.

Elmúlt a szerda délután is, és Árpád nem jelentkezett.

Most már vége, mindennek vége. Valahol messze robog vele a vonat.

Ha Annamária ma bejönne az üzletbe, és megint hívná a Szigetre, mint a múlt héten, most elmenne vele. El ő. Mért ne? Úgyse tud éjjel aludni.

Annamária nem jött, hanem igenis bejött az a magas, barna főmérnökasszony, akinek talán szólhatna Som Gizi érdekében.

– Hogy van, kislány? – kérdezte a hölgy, miközben Szöszi a csipeszeket rakta a hajába. – Ma egy kicsit sápadtabb a szokottnál.

– Nem tettem fel elég festéket – felelte Szöszi.

– Nem azon múlik – mosolygott rá a tükörből a kedves, barátságos vendég. – A szeme is karikás. Csak nincs valami baja?

Szöszi küszködött magával. Ha ő nem Varga Szöszi lenne, hanem valaki más… Jucó vagy Magda. Biztosan kitálalna mindent ennek a kedves, okos asszonynak. A legtöbb lány nem képes magában tartani örömét, bánatát. Még olyanoknak is elmondják titkaikat, akiknek igazán nem kéne. Ez az asszony nem nevetné ki. Olyan meleg szeme van, olyan szép, nyugodt hangja. Neki nyugodtan el is mondhatná. Talán tanácsot is adna. Valami jó tanácsot. De hogy legyőzze a kísértést, hirtelen Som Giziről kezdett beszélni:

– Tetszik tudni, lakik nálunk a házban egy lány. Gimnazista. Szeretne nyárára valami munkát. A kereset miatt, meg azért is, hogy ne legyen otthon.

– Persze – segített neki a főmérnökasszony. – A munka jót tesz a diákoknak. A tanulás is könnyebb annak, aki ismeri a munkát, az életet. Hány éves?

– Mint én. Talán egy-két hónappal idősebb vagy fiatalabb. Nem tudom.

A főmérnökasszony kinyitotta a táskáját, írt valamit egy noteszlapra, és odaadta Szöszinek. A cédulán rajt volt egy gyár neve, címe, telefonszáma, és a főmérnökasszony a saját nevét is odaírta. Doktor Amál Imrénének hívják.

– Reggel fél kilenc és kilenc között hívjon fel telefonon a barátnője – mondta a főmérnökasszony. – Majd keresünk valami munkát neki!

Így, hát ennyiből állt az egész! Kár lett volna, ha nem szól. Miért ne segítsen az ember valakinek, ha teheti? Olyan jó érzés, hogy neki, Varga Szöszinek, ilyen ismerősei vannak. Még annak is örült, hogy most már tudja a kedves vendég nevét. Ma este felszalad a cédulával Som néniékhez. Hogy reggel időben telefonálhassanak. Csak éppen becsenget, beadja és kész. Nehogy azt gondolják, hogy ő most azért, mert szívességet tett, talán tolakodni akar.

Ma gyorsabban telt az idő, mint tegnap. Ha csengett a telefon, már nem kapta fel a fejét. Úgyse őt hívják, és ha mégis őt hívnák, akkor az nem Árpád, hanem valamelyik törzsvendége érdeklődik, sokan vannak-e, ha most odamenne, számíthat-e arra, hogy azonnal sorra kerül.

Záráskor, amikor átöltözött, benézett a tükörbe. Hiszen a tükrök között forgolódik, dolgozik egész nap, csakhogy akkor nincs ideje arra, hogy saját magát nézze, meg az olyan furcsa és nevetséges, ha a fodrász munka közben önmagát nézegeti. (Jucó tesz csak ilyet.) De itt, az öltöző kis tükre előtt ő már privát. Felemelte a rúzsrudacskát, hogy a száját kifesse, de megállt a keze. Csakugyan karikás egy kicsit a szeme. Érdemes kifestenie a száját? Nem nagyon. Öt perc alatt hazaér, úgyis lemossa. És az a nagyon vörösre festett száj csak még inkább aláhúzza szemének bágyadtságát. A főmérnökasszony sem festi a száját, és mégis szép.

Ha most Árpád itt várná az üzlet előtt, mint régen, akkor okvetlenül kifestené, már csak azért is, mert Árpádnak nem tetszik. És nehogy azt gondolja, őmiatta hagyta el. De Árpád nincs. Elment. Nincs, aki törődne azzal, hogy Varga Szöszi kifestette-e a száját vagy sem. Hát akkor minek fesse?

Eltette a rúzsrudacskát, kivette köpenye zsebéből a főmérnökasszony céduláját, a szoknyája zsebébe dugta, aztán köszönt és kilépett. Körül sem nézett, elindult, de még a gyalogjáró szélére sem ért, ráköszönt a kis kárpitos:

– Csókolom a kezét, Szöszike!

Ugyancsak kiöltözött. Szilvakék, halvány csíkozású ballonöltöny volt rajta és fehér ing, olasz szabású, fényes fehér csíkokkal átszőtt. Kabátja csak úgy a vállára vetve, gomblyukában égő vörös szegfű. Lábán csak úgy vakít a csontszín betétes, csauszínű szandál.

Szöszi megtorpant, végigmérte. Hogy az ördögbe mert ez a töpörtyű idejönni? És milyen békésen vigyorog! Honnan szagolta ki, hogy Árpád elutazott? Ez megfoghatatlan! Ha Árpád most itt találná, pogácsának való zsíralját törne belőle.

– Mondja, maga mindig ilyen rámenős? – ezt kérdezte tőle.

– No, hallja… A rakétakorszakban élünk! – felelt meg neki a göndör hajú és heves vérű kárpitos.

Szöszi elindult, oldalán ott baktatott a fiatalember.

– Haragszik? – kérdezte kisvártatva, ahogy a túlsó oldalra értek.

Szöszi vállat vont. Miért haragudna? A törvény az udvarlási kísérletet nem tiltja.

– Megyünk a Szigetre? – kérdezte a fiatalember.

– Ki mondta, hogy oda megyünk? – dobta a szót Szöszi.

– De azt se mondta, egy szóval se, hogy nem megyünk – érvelt az autóbuszüzem kárpitosrészlegének ifjú dolgozója.

Ebben volt valami igazság. Szöszinek nevethetnékje támadt. Hát haragudhat erre a kis bohócra? Nincs a világon olyan lány, akinek ne hízelegne, ha járnak utána. És hát tulajdonképpen… miért ne menne el vele táncolni? Árpáddal robog a vonat, ő meg vigasztalódik. Mi van abban? Még maga a nagymama is azt mondaná: jól teszi. Ártalmatlan és kedves fickó ez, mulatságos a beszéde, a mozgása, örökös vigyorgása. Ha Árpád egy mackóhoz hasonlít, akkor ez a Tomi, vagy hogy hívják, egy jámbor és jókedvű birkára emlékeztet. Egyrészt a göndör haja miatt, másrészt, mert nagy a füle, és az orra valahogy előreugrik, a homloka és az álla hátrafelé áll.

És mert Szöszi megint csak nem válaszolt, a fiatalember nagy nyugodtan beszámolt a napi eseményekről. Elvállalta azt a bizonyos maszek munkát, aminek ügyében délelőtt járt. Egy régi, nagyon finom, selyemhuzatú heverőt kell megjavítani, de új huzatot nem akarnak, ragaszkodnak a régihez, mert az valami keleti holmi. Nem takarékosságból, szó sincs róla, nagyon előkelő emberek, csudaszép a lakásuk. Képzelje csak Szöszi, a családfő egy Kossuth–díjas professzor, a felesége meg énekesnő, ismerheti a rádióból. Hát ilyen helyekre jár ő, és biztos, hogy más hasonló jobb emberekhez is beajánlják, ha meg lesznek elégedve vele. És hát ő majd igyekszik. Most az a gondja, hogy mennyit kérjen a munkáért, mert sokat sem akar, de túl keveset sem. Mert ha túl olcsón dolgozik, akkor az ilyen előkelőbb népek nem híznak benne. Ez már így van! Ha Szöszi nem hiszi, nézze meg a maszek kárpitosok árait. Kétszer annyit kérnek egy franciaágyért, mint a szövetkezet vagy az állami Ipar, és megfizetik nekik, csak azért, mert azt hiszik, jobbat kapnak. Pedig sokszor a maszek nem tud olyan anyagot adni, mint az állami szektor. Nem jut hozzá.

No, ez a fiú annyiból hasonlít Árpádhoz, hogy éppen úgy szeret a szakmájáról beszélni.

Hazaértek. Szöszi még mindig nem nyilatkozott. De Tomi nem is sürgette. Valahogy úgy viselkedett, mint aki biztos a dolgában. Mendegélt szépen Szöszi mellett a kapu alatt és az udvaron. Udvarias fiatalember, hazakíséri a leányzót egészen a konyhaajtóig. Csak nem akar bemenni hozzájuk? Késő este? Kitelik tőle! Szöszinek hirtelen ötlete támadt. Kivette a főmérnökasszony céduláját a szoknyája zsebéből, és a kezébe nyomta:

– Legyen szíves, menjen föl ezzel Somékhoz. Mondja, hogy én küldöm. Ezt a számot hívják föl reggel fél kilenc és kilenc között. Gizi ügyében.

– Oké – mondta Tomi. – Maga pedig addig öltözzön föl. Megvárom a kapu előtt. A nagymamáék persze már ágyban. Szöszi egyenesen a szekrényhez lépett, és kivette onnan az eperszínű santung kiskosztümjét. Ha azt veszi fel, akkor nem kell kardigánt vinnie, még ha később hűvösödik, akkor sem.

– Hát te? Csak nem akarsz most elmenni? – ült fel a nagymama, mint ahogy előre várható volt. És rögtön utána: – Árpáddal mégy?

– Nem, a második számú lottószelvénnyel – felelte Szöszi, és a kiskosztümmel együtt kivonult a konyhába.

De már ezt nem bírta ki a nagymama! Fölkászálódott, pongyolába bújt, kiment utána.

– A kárpitosszal?

– Azzal.

Nagymama rosszallóan pislogott, idegesen húzogatta fogatlan, süppedt ajkát.

– Ész, ha Árpád megtudja?

– Majd táviratozom neki.

– Hogyhogy?

– Elutazott.

– El?

Szöszi gyorsan megfésülködött, belebújt a ruhájába, és nekiállt, hogy a konyhai kistükör előtt kifesse magát. A Szigetre csak nem mehet festetlenül!

– El sze búcúzott! – kezdte a háborgást a nagymama.

– Tőlem se – így Szöszi.

– Ki sze kíszérted az állomászra?

Szöszi erre nem is válaszolt. Cipőt váltott, és most kezdett gondolkodni, hogy mossa-e meg a lábát. Miután már felöltözött, és ki is festette magát. Nagymama nem is állta meg ezt a rendetlenséget szó nélkül. Az volt a véleménye, hogy Szöszi most már csak menjen el így, utóvégre délelőtt mosdott tetőtől talpig. Szép, szép a tisztaság, de ami túlzás, az túlzás. Azért olyan girhes – mármint Szöszi –, mert örökké sikálja magát. Ez az a nagy modernség!

Szöszi nem válaszolt, benedvesítette a szivacsot, és azzal törölgette a lábujjait, óvatosan, hogy a szoknyáját össze ne gyűrje. Le sem ült, fél lábon egyensúlyozott. Aztán belebújt hegyes orrú, legújabb fehér cipőjébe, még egy utolsót borzolt fényes szőke haján, és indult.

– Pá, bábuska! – így köszönt a nagymamának.

– Szemtelen! – mondta a nagymama, de azért félreállt az ajtóból, hogy Szöszi kivonulhasson, mint egy eperszínű kis páva.

– Ez nem szemtelenség – szólt vissza Szöszi, már az udvarról. – Bábuska oroszul nagymamuskát jelent! Tanultuk az iskolában.

– Nagyon szokat tanultál te ott. Cuda szokat! – zsémbelt a nagymama, és a konyhaajtóból nézett Szöszi után, egy kicsit aggódva, egy kicsit büszkén. Amikor nagymama fiatal leány volt, őutána is így nézett a nagymamája bizonyosan, ha kiöltözött és táncolni ment. És ha Szöszi egyszer megöregszik, majd ő nézelődik ugyanígy unokája után, aggódva és büszkén, a mellén összefogott régi pongyolában. Különben ki tudja? Lehet, mire Szöszi nagymama lesz, még a nagymamák is nylonban járnak.

Már majdnem tíz óra volt, mire felszálltak az autóbuszra, és negyed tizenegy is elmúlt, mire a Szigetre értek. Szöszi elhatározta, hogy csak azért is jókedve lesz. A Casinóban éppen azt játszották:

„Szülőföldem, drága Budapest,

Festő ilyen szépet sose fest…”

és Szöszi dúdolta a szöveget, miközben Tomi kárpitos körülnézett, hogy melyik asztalhoz is üljenek. Mert hétköznap sem olyan nagyon könnyű itt üres asztalt találni, ilyen szép nyári estén. Különösen a zenekar közelében. Még szerencse, hogy az idősebbek, akik csak levegőzni járnak ki a Szigetre, nem szeretnek közel ülni a zenéhez.

„A Nagykörút egy mozgalmas regény,

A Stadion a legszebb költemény…”

dúdolgatta Szöszi, miközben az asztalok között cikcakkoztak. Csak az a baj, hogy erről a dalról is Árpád jut az eszébe. Hogy az most itthagyta a körutat, ezt az izgalmas regényt. No de sebaj! Futólag látta, hogy Annamáriáék is itt vannak. Ott ülnek, jó nagy banda, mindjárt a zenekar előtt. Persze, azok már korán kijöttek, úgy látszik, minden este idejárnak, itt töltik a mézesheteket, ők kissé hátrább kaptak egy üres asztalt. Tomi erősen faggatta Szöszit, hogy mit inna. De Szöszi csak a vállát vonogatta. Végül is a fiú Szöszinek egy kis csokoládéflipet, magának pedig egy pohár sört rendelt. De meg sem várták, míg a pincér kihozza. (Úgysem hozza egyhamar.) Szöszi letette a fehér retiküljét az asztalra, ebből láthatják, hogy foglalt, és mindjárt elmentek táncolni. Utóvégre azért jöttek, nem? A kis kárpitos nem is táncol rosszul, csak az a baj, hogy tánc közben is beszélget.

– Tudja, nálunk az üzemben az van, hogy a pestiek lenézik a vidékieket…

De Szöszi nem szeret tánc közben beszélgetni, és különben sem nagyon érdekli, amit Tomi mesél. Annamária, aki egy fennakadt szemű ifjúval táncol, odakiált neki:

– Helló, Szöszi! Új fiúd van?

Persze, neki sem válaszol. Annamária hangjában van egy kis csúfolódás. Persze, mert az ő fennakadt szemű lovagja hórihorgas, Tomi pedig alacsony és birkafejű. Bánja is ő!

– No, látja – magyarázza tüstént Tomi, mert úgy látszik, ő is kihallotta Annamária hangjából a csúfolódást. – Ilyenek a pestiek. Látják rajtam, hogy vidéki vagyok. De inkább legyek vidéki, mint hogy olyan tenyérbe mászó képem legyen, mint annak az égimeszelőnek.

Mármint Annamária táncosának.

A zenekar most a „Marihuana”-ba kezd:

„Zeng a dal… Argentínától Peruig…”

Tomi kárpitos ügyesen rezegteti a csacsacsát, de még a gyors tánc közben sem áll be a szája. Mindenáron szeretné Szöszit a maga pártjára állítani, vagyis a vidékiekére. Hogy, ugye, Szöszi nem nézi le a vidékieket? Azért, mert nem vagányok? Ha jól megnézzük a dolgot, a vagányok okosnak tartják magukat, pedig igazában hülyék. Vagánykodni, az nem nagy művészet. Húsz szót kell megtanulni hozzá, és kész. Mert ezek mintha nem is emberi hangon beszélnének. Csak ugatnak, mint a kutyák.

Szöszi azonban nem válaszol, inkább énekel:

„Csodás a dallam, Csodás a ritmus, Marihuana csa-csa-csa…”

Igazában most is Árpádra gondol. Milyen furcsa! Ez a kárpitos ugyanolyan dühös a vagányokra, mint Árpád. Úgy látszik, Varga Szöszinek már az a végzete, hogy mindig ilyen fiúkkal akadjon össze. Ilyen jámborokkal… Utóvégre jöhetett volna Annamáriáékkal is a Szigetre, és akkor az a fennakadt szemű most épp vele táncolna. De nem, ő a kárpitossal jött. A birkafejűvel. A mackó elment, megjelent a birka.

A sörnek már egészen leapadt a habja, mire visszakerültek az asztalhoz, mert a zenekar egy kis szünetet tartott. A csokoládéflipbe pedig beleesett egy muslinca. Tomi egy gyufaszállal kihalászta. És miután megállapította, hogy a muslinca még él, váratlan nyilatkozatot tett:

– Tudja, én szeretnék megnősülni. Huszonhárom éves vagyok. Maga hány éves? Csak ne kezdené minden mondatát úgy, hogy „tudja…”

– Én harmincöt – felelte Szöszi, mert hirtelen a pilismaróti kirándulás jutott az eszébe.

Tomi vigyorgott.

– Ne vicceljen! Még tizennyolc sincs. Lekádereztem!

Szöszi dühösen nézett rá. Hogyha tudja, minek kérdi?

De Tomit semmiféle dühös pillantás nem zavarta.

– Elutazott már az a fiú? – kérdezte elfogulatlanul. Szöszi megdermedt. Úgy látszik, ez a birkafejű csakugyan lekáderezte őt. De hogy az ördögbe?

– A nénikémtől tudom – adta meg a felvilágosítást Tomi nyíltszívűen és leleményesen. – Tudja, a nénikém meg a nagymamája szoktak beszélgetni.

Szöszi most igazán nagyon dühös volt, egészen megnémult. Hát persze! A nagymama és Veczkó néni… A negyedik emeleten. Veczkó néni Tomi nénikéje, és a nagymama régi jó szokása, hogy amikor délutánonként kiül a kapu elé, hát egy és másról beszélget a lakókkal. Miről is beszéljen, ha nem az unokájáról? Szóval, így már érthető, miért startolt olyan hevesen a kárpitos… Hogy miért várta meg ma este az üzlet előtt, miért nem félt attól, hogy Árpád pogácsának valót készít belőle. Hisz ez tud mindent! A nagymama és Veczkó néni jóvoltából! Az egész ház tudja, hogy Körmendi Árpád megkapta az útlevelét.

Legszívesebben felugrott volna, és itt hagyja Tomikát a csokoládéflipjével meg a leapadt habú fél pohár sörével együtt. Csak azért nem tette, mert igazában nem Tomira haragudott, hanem a nagymamára. Tomi utóvégre is nem tehet semmiről, sőt nem is követett el semmi rosszat. Sőt inkább még tisztességesen járt el. Ő úgy tudja, hogy Szöszi hoppon maradt. Mintha beadta volna az igényét egy üresen maradt lakásra. Éppen ezt magyarázza most fesztelenül:

– Tudja, én már rájöttem, hogy nehéz az embernek egy rendes lányt találni. Szóval, hát az ilyeneket hamar lefoglalják. Vagyis az a baj, hogy srác koromban engem nem nagyon érdekeltek a lányok, illetve megmondom úgy, ahogy van, féltem, hogy kiröhögnek. Tudja, Fehérváron engem mindenki ismer. Azt mondják: Tomi jó pofa, szeretnek is, de nem vesznek komolyan, ez a baj. Van ott egy lány, a nővérét a bátyám vette el. Tudja, azt én ismerem már pólyás kora óta. És tudja, mi történt? Jött egy pilótaőrmester és eljegyezte…

Olyan búsan bámult a maradék sörére, hogy Szöszi csúfondáros szíve egy kicsit megesett rajta.

– Hát ez nem stimmel – szólalt meg, hosszú idő után először. – Azt mondja, hogy a lányokat lefoglalják… Ezt a lányt maga előbb ismerte! Aztán mégis…

– Hát, mondom… Engem nem vett komolyan. Tudja, én nem mondom… Az az őrmester egy fejjel magasabb nálam, meg hát… Szóval, énvelem úgy járt mindenhova az a lány, mint a testvérével. Tudja, az is baj, hogy rokonságban voltunk. Illetve vagyunk. Hogy a bátyám elvette a nővérét.

– Akkor maga ezért jött el Fehérvárról! – állapította meg Szöszi.

Tomi nem tiltakozott. Becsületesen bevallotta, hogy a fehérvári lányok, úgy látszik, már mind foglaltak, legalábbis azok, akik számításba jöhetnének. Mert hát ő, Tomi, már huszonhárom éves. Nem kezdhet el járni egy tizennégy–tizenöt éves fruskával. No ugye! Meglehetősen reménytelen a helyzet, ha csak Szösziben meg nem találja a szerencséjét.

Szöszinek mosolyognia kellett.

– Jó gyerek maga…

– Tudja, ez a baj. Nekem mindig azt mondják, hogy jó gyerek vagyok – bólogatott bánatosan a kárpitos.

– Tudja – kezdte Szöszi is ezzel a szóval, mert ugye, a példa ragadós –, én még egyáltalán nem akarok férjhez menni. Majd ha bolond lennék!

Ezt azért mondta, hogy megvigasztalja, hogy meg ne bántsa. Ha ezt mondja, ez azt is jelentheti, hogy ő, Varga Szöszi hozzámenne, ha egyáltalán férjhez akarna menni. És még azért is, mert csakugyan igaz. Esze ágában sincs, hogy férjhez menjen.

– Mert nézze – folytatta szokatlan hévvel és még szokatlanabb bőbeszédűséggel –, ha egy lány férjhez megy, annak mindenről le kell mondania. Nem igaz? Kell bútor, kell ágynemű, nem is szólva a lakásról. Akkor fogához verheti a garast, és járhat télen pamutharisnyában. Hát erre még igazán ráérek tíz év múlva is.

– Igaz – ismerte el Tomi. – De tudja, egy fiúnál más a helyzet. Annak akkor van jobb élete, ha megnősül.

A zenekar ismét játszani kezdett. Felkeltek hát, hogy táncoljanak. Utóvégre azért jöttek, nemde? És úgysem maradhatnak sokáig, későre jár, tizenegy óra is elmúlt, csak éjfélig van zene hétköznap.

Tomi elmerülten és lelkiismeretesen táncolt. Most nem is szólt, ebből is látszik, hogy elszomorodott. Szomorúságát még csak fokozhatta, hogy a zenekar meg vidámat játszott:

„Oly boldog vagyok,

Ohó… fütyülve járni, ó, de jó,

Szívem érte dobog…”

De kit érdekel egy szegény kis kárpitos szíve?

Szöszi sajnálta göndör hajú táncosát. Többet nem jön el vele a Szigetre, az biztos. Se a Szigetre, se máshova. Minek bolondítaná?

Egyszerre csak mégis megszólalt a fiatalember:

– Azért… a bababútort, amit a kishúgának ígértem, megcsinálom ám. Már hoztam is hozzá anyagot.

Szöszi nem válaszolt. Hát mit mondjon erre? Mondja megint azt, hogy jó fiú? De hiszen azzal is csak szomorítja. Különben sem maradt sok ideje ahhoz, hogy valami vigasztalót és barátságosat találjon ki. Mert ahogy táncoltak, forogtak azon a kis helyen, amit a többi pár meghagyott nekik, egyszerre csak megszólalt egy különösen ismerős, meghökkentően ismerős, zordon és mackószerű hang:

– Szabad?

Ilyen helyen nem szokás a lekérés. Tulajdonképpen… illetlenségnek számít. Tomi kárpitosnak oka és joga lehetett volna arra, hogy ne is vegye figyelembe, vagy akár arra is, hogy rendreutasítsa az illetőt. De Tomi kárpitos nem szólt semmit. Szöszi sem. Megálltak. Aztán Tomi kárpitos szépen elengedte Szöszit, és keresztülfurakodva a táncolókon, elindult az asztaluk felé. Ugyanis Körmendi Árpád állt előttük, személyesen. Kihajtott ingben, drapp vászonruhában, barna pillantással.

Fogta Szöszit, és táncolt vele tovább. Jó ideig nem szólt egy szót sem. Talán azért, mert ő már tudja, hogy Szöszi tánc közben egyáltalán nem szeret társalogni? Nem valószínű.

A zenekar – előfordul az ilyesmi – most új dalba kezdett:

„Legyen e dal a mi tanúnk,

hogy összetartozunk,

hogy mindörökre egymásé vagyunk…”

7.

Az egyik fordulónál megint Annamária került melléjük. Most a tulajdon férjével táncolt, a baltaképű, tornyos frizurájú Zsigával, az érettségizett mintalakatossal. Nagyot nézett, amikor látta, hogy Szöszi a régi fiújával táncol, de csak ennyit vetett oda:

– Helló, Szöszi!

Más megjegyzést nem tett. Talán azért, mert nem futotta szókincséből. De az is lehet, hogy másért. Szöszi már rég észrevette, hogy Árpáddal általában senki nem szokott szemtelenkedni, már a puszta jelenléte megfékezi egy kicsit a könnyelmű nyelveket.

Árpád még ezért a „Helló, Szöszi!

”-ért is dühbe gurult egy kicsit, érezni lehetett a karja rándulásán. Kivezette Szöszit a táncolók sűrű tömegéből, körülnézett.

– Hol az asztalotok? – kérdezte, mert sehol nem látta a kárpitost.

Nem ült az asztalnál. Csak Szöszi retikülje volt ott meg egy számolócédula. Mindössze két tétel: egy csokoládéflip meg egy pohár sör. Ehhez képest elég csinos összeg: huszonkét forint ötven. A söröspohár is ott volt még, üresen. Úgy látszik, kiitta szegény fiú, mielőtt elment volna, hogy ha már kifizette, ne vesszen kárba. A csokoládé-flipből úgyis alig hiányzott öt milliméternyi. És azt már aligha issza meg valaki. Szöszi biztosan nem.

– Kívánsz még szórakozni? – kérdezte Árpád, még pillantásánál is barnább hangon. – Vagy mehetünk?

Szösziben forrt a dacos harag, felpúposodott, mint kis lábosban a tej. Mit rendelkezik ez itt, mint egy főparancsnok, mint egy főbíró? Három napig a színét se látta. De akármennyire felszaladt benne a méreg, annyira mégsem, hogy kifusson. Egyszerűen az, ahogy itt egyszerre csak megjelent, hogy idecsöppent. Ez olyan rejtélyes, titokzatos, nagyszerű és boldogító, hogy… – és ez nagy szó! – Szöszi egyszerűen nem tudta kinyitni a száját. Fogta a retiküljét, indultak kifelé.

– Kabátod nincs? – kérdezte Árpád, szemrehányó pattogással, ahogy a háta mögött cammogott.

– Kosztümben vagyok.

– Noiszen! Jellemző!

– Nem fázom – védekezett Szöszi, ahogy a bejárat előtt megálltak. Autók várakoztak ott, halványan csillogtak a nyári fák alatt.

– Nem fázol, csak megfázol – így Árpád, és füttyentett egy taxinak. Mert taxik is voltak ott. Egy Moszkvics, vajszínű és zöld, tüstént eléjük gurult, a sofőr hátranyúlt a nyitott ablakon át, és kinyitotta az ajtót előttük. Majd mondaná a nagymama, ha ezt a jelenetet látná: „De nagyba viszitek, gyermekeim, a rongyszedést!”

Beszálltak. A kocsi elindult.

– Ha már a lovagod kifizette a fogyasztást – szólalt meg Árpád –, legalább a náthától én óvlak meg!

Szöszi behúzódott az ülés sarkába. Egy náthától! Attól megóvsz – felelhette volna. De helyette azt mondta:

– Úgy tudtam, szerdán utazol.

– Vagyis azt gondoltad, szabad a vásár.

– És? – kérdezte Szöszi, minden erejét összeszedve, kihívóan.

A kocsi most ért a szigetbejáróhoz. A gyalogjárón egy göndör hajú kis alak baktatott egymagában. Úgy látszik, gyalog megy haza, mert nem a villamosmegállónak tart.

Árpád nem felelt, rágyújtott. Persze, előkelő lélek, nem óhajt a sofőr előtt veszekedni. De hát akkor hol akar veszekedni? Mert valamit akar, az biztos, különben nem jött volna el érte… Érte? Honnan tudja azt, hogy érte jött? Hátha csak véletlenül? Egyszerűen kiment a Szigetre egy kicsit, és ott találta, mint egy elveszített tízforintost.

A kocsi már a Körúton szaladt. Taxiból még szebb a Körút, mint ha gyalog megy az ember. Szöszi még sohasem ült este taxiban. Egyáltalán, utoljára akkor ült taxiban, amikor még a mamáékkal utaztak a Balatonra, és a taxi az állomásra vitte őket. A sok ostornyeles lámpa; most énekelhetné igazán, hogy a Nagykörút egy mozgalmas regény. De egy csöpp kedve sincs énekelni. Miért hallgat ez az ember, mint a kuka? Legalább azt mondaná meg, hogyan került a Casinóba. De Szöszi, ha belegörbül, se kérdezi meg tőle! Azt már nem!

Kár, hogy olyan hamar hazaértek, hogy ott kellett hagyni a fényes Körutat, utána olyan szegényes fényűek a mellékutcák, különösen az Akácfa utca. Szöszi szállt ki elsőnek, és tüstént becsöngetett, hogy ezzel is mutassa: neki ugyan nincs beszélnivalója ezzel a fickóval – ha annak nincs ővele. Árpád kifizette a taxit, kiszállt, és amikor a házmester már majdnem odaért a kapuhoz, azt mondta:

– Vegyél föl valami kabátot, és gyere vissza. Itt várlak.

– És a nagymama? – kérdezte riadtan Szöszi.

– Ha elengedett a kárpitossal, velem is elengedhet.

De már forgott a kulcs a zárban, Szöszi, ha akart volna, sem kérdezhetett volna mást, többet. Azt se mondhatta, hogy „fütyülök rád, majd bolond leszek visszajönni” – mert Árpád, ahogy a házmestert meglátta, rögtön szólt neki, hogy ne is csukja be a kaput, várja meg Szöszit, mindjárt jön vissza, nem érdemes még egyszer kicsoszogni. Vagyis még a házmesterrel is rendelkezett, mint egy nagy ember, mint egy… külföldi! Hogy mit képzel ez magáról!!!

Már az udvarról látta, a leeresztett vászonrolón át, hogy nagymama ágya mellett ég a kislámpa. Alig nyitott be a konyhaajtón, nagymama már bújt is kifelé a szobából.

– Találkoztál vele?

– Kivel?

– Kivel?! Árpáddal…

– Azzal igen – és Szöszi ment be a szobába, hogy kivegye a szekrényből a kardigánját. Van piros, kék és zöld kardigánja is, csak éppen fehér nincsen. Mindig az nincs, ami kéne. Pedig az eperszínű ruhához egyik se jó.

A nagymama utána.

– Alighogy elmentél a kárpitossal, beállított. Én pedig megmondtam neki, hogy a Szigetre mentetek. Rosszul tettem talán?

Aggódás meg egy kis cinkosság is bujkált a nagymama hangjában. Még egy nagymama is szeret részt venni valami szerelmi cselszövésben, és hát most szurkol, hogy nem rontott-e el valamit.

– Csak attól féltem, hogy mégse oda mentetek… És akkor… ahogyan ez meg van vadulva!

Szöszi rövid töprengés után a kék kardigánt vette elő. Megnézte elől-hátul, aztán a hátára kanyarította.

– Most hová mégy? El akarsz menni? – riadt meg a nagymama.

– Hát, a nagymama is mondta, hogy meg van vadulva. Mit csináljak? – élt vissza a helyzettel Szöszi. És hogy a nagymamának végképp ne lehessen semmi ellenvetése: – Ha most nem mennék el vele, még azt gondolná, félek tőle. No hiszen!

– Ki akarod csöngetni a házmestert? Ilyenkor? – szorongott nagymama.

– Nem kell kicsöngetni. Ott beszélget vele a kapuban.

– Ti sem bolondultok már meg! – és mint akinek csak most jut az eszébe: – De hiszen te azt mondtad, már el is utazott.

– Tessék már engedni. Hadd menjek! Irtó késő van

– bújt ki a válasz alól Szöszi. És a nagymamának csak később jutott eszébe, hogy ez mekkora szemtelenség volt. Elmegy hazulról éjfélbe, és még ő mondja, hogy késő van… Mintha hivatalba menne!

– Nincs ennél melegebb kabátod? – Árpád ezzel fogadta.

– Naftalinban – felelte Szöszi.

Elindultak némán, a Körút felé. Árpád nem mondta, hogy hova mennek, Szöszi pedig nem kérdezte. Az igazat megvallva, a hegyes orrú cipő egy kicsit nyomta a lábát. Hiába, táncolt is benne. Kár, hogy nem váltott cipőt. Ez képes, és reggelig sétáltatja, ő meg lesántul!

Van egy zenés étterem a Körúton, ott megálltak, de Árpád csak benézett, és azt mondta, itt nem maradnak. Nagy a füst, a zenebona, és egy művésznő énekel. Különben sincs egyetlen szabad asztal sem. Akkor már jobb a levegőn.

No persze! Kilométereket gyalogoljon az ember. A Népköztársaság útja felé indultak el, az a szép és jó sétaút – Árpádnak. Szöszinek inkább a Körút tetszik, mert ott kirakatok is vannak. De most az egyszer nem bánja a Népköztársaság útját, a padok miatt.

Ahogy a November 7. tér csapott sarkán befordultak, és lassanként csöndesedett körülöttük az éjszaka – mert persze a Liget felé mentek –, Árpád egyszerre csak azt mondta:

– Visszajöttem Németországból.

Szöszi nem tudta, mit válaszoljon. Egy pillanatig még azt is hajlandó lett volna elhinni, hogy az eltelt, nem egészen három nap alatt Árpád csakugyan megjárta a külföldet. De hát nem erről volt szó.

– Meggondoltam – folytatta Árpád. – Elhatároztam, hogy nem megyek el.

– Egyáltalán nem? – kérdezte egy kis idő múlva Szöszi. Amit érzett, az leginkább egy kis ijedtséghez hasonlított. Harag is volt benne, hogy lám, egy egész héten át mennyire bolonddá tartotta őt Árpád ezzel az utazással, és most itt van, ni… Nem is megy el. Itt lépkednek egymás mellett a Népköztársaság útján, mintha semmi sem történt volna. Ennyi izgalom, ennyi hűhó, semmiért! Minden marad… Árpáddal együtt itt marad mindaz, ami eddig jó és vidám és gondtalan volt az életében. A sétálás, a moziba járás, a táncolás, a veszekedések, a kirándulások, az a jó biztonság, hogy neki van valakije.

– Egyáltalán nem – felelte Árpád, ugyancsak egy kis idő múlva. Ez azt jelenti, hogy nem az utazás elhalasztásáról van szó, hanem arról, hogy letett róla. – Őszre beiratkozom a vegyészeti technikumba. Élelmiszervegyész leszek. És megnősülök – tette hozzá kisvártatva.

Csak így, egyszerűen. Hogy ő megnősül.

– És kit veszel el? – kérdezte Szöszi acsarkodva. Nem kíváncsiságból, dehogy; csak azért tette fel a kérdést, hogy ezzel kifejezze tiltakozását a fiú fölényeskedése ellen.

– Téged – hangzott a válasz, nagy nyugalommal. Mint aki már mindent elvégzett magában.

Szöszi úgy meggyorsította lépteit, mintha nem is a hegyes orrú cipő lenne a lábán. Mintha teljesen elfeledkezett volna arról, hogy a nagyujja fáj. Egy egész szózenekar kellett volna ahhoz, hogy kimondja egyszerre, ami benne rajzott. Persze, a nagymama boldog lesz. Az egész háznak el fogja mesélni, hogy unokája férjhez megy, mégpedig ahhoz a fiúhoz, aki kezdettől fogva udvarolt neki. „Tudja, Veczkóné, még hátulgombolós volt mind a kettő, amikor a fiú elkezdett hozzánk járni. Megmondom őszintén, nem is néztem jó szemmel, mert hát, ugye a mai fiatalemberek… De hát ez az Árpád jóravaló, becsületes gyerek, nagyon rendes családból származik. Képzelje, megvolt neki az útlevele, vízum, minden, és az utolsó pillanatban mégis itthon maradt. Az utolsó pillanatban! És most gyűrűs menyasszony az unokám…”

– Hé! – kiáltott utána Árpád, jó tíz lépésnyiről. Az történt ugyanis, hogy Árpád megállt, Szöszi észre sem vette, és előreszaladt, csupán azért, hogy elgondolja, mit fog tenni és mondani a nagymama. Miért? Miért nagymama a fontos most? Miért gondolkodik ő ilyen nehéz pillanatban a nagymama fejével, és nem a sajátjával? Árpád utolérte, megállt előtte, és azt mondta:

– Vagy inkább mégy a kárpitoshoz feleségül?

– Senkihez sem megyek feleségül!

Árpád egyáltalán nem ijedt meg. És Szöszi tudta, hogy miért nem; úgyis tudja, hogy ez csak olyan végső tiltakozás. Nem számít. Az számít, amit Árpád mond. Mindig annak kell történnie, amit Árpád akar. Ez az elkeserítő benne. Szöszi nem tudta volna megakadályozni, hogy elmenjen Németországba, és most ugyanúgy… azt sem tudja megakadályozni, hogy feleségül vegye. Nincs senki, aki Szöszit megértené, sőt Szöszi maga sem érti egészen, hogy most mi nem tetszik. Tehetetlenségében, ott a Népköztársaság útja kellős közepén, a középső sétányon, az Izabella és Rózsa Ferenc utcai szakaszon, elkezdett sírdogálni.

Árpád egy ideig nem szólt, nem vigasztalta, azt se mondta, hogy ne sírjon. Lehet, hogy az összes élő emberek közül mégiscsak Árpád érti leginkább Szöszit? Hogy ő mégiscsak sejti, miért sír?

– Üljünk le a padra – mondta kisvártatva. – Biztosan fáj a lábad ebben a hegyes cipőben.

No tessék! Még ezt is kitalálja. És hogy mindenben mégse legyen igaza, hogy legalább valamiben ellentmondhasson, Szöszi megrázta a fejét. Hogy őneki egyáltalán nem fáj a lába, sétáljanak inkább. És elindultak, tovább a Liget felé.

– Összevesztem otthon az öregemmel – kezdte mesélni Árpád. – Kidobott. Hogy ha nem megyek Németországba, akkor menjek, ahova akarok, otthon nincs helyem.

– Szóval, ezért akarsz megnősülni? – szipogta Szöszi panaszosan.

– Az annak a rendje. Megnőttünk mi már, kisanyám, ez az igazság! Meg aztán nem vagyunk olyanok, mint ők.

– Kicsodák?

– Hát az öregek. Jobb, ha elindulunk a magunk útján.

Szöszinek nagypapa jutott az eszébe. Nagypapa megmondta a napokban. Előre megmondta.

Ha Árpád most nem menne el Németországba – valahogy így mondta –, akkor se maradhatna minden úgy, ahogy eddig volt. Mert ők már nagyok. És Árpád, noha ezt nem hallhatta, mégis ugyanarra a következtetésre jutott. Van ebben igazság! Öregek és fiatalok sohasem élnek könnyen egy fedél alatt. Ez az egy biztos. Az öregeknek sok minden nem tetszik, ami a fiataloknak igen, és fordítva.

– No, és hol fogunk lakni? – tette fel a kérdést.

– Hát ez a bökkenő – válaszolt Árpád. – De én már arra is gondoltam. Nyárra kiköltözhetnénk nagyanyádék telkére.

– A kalyibába? – döbbent meg Szöszi, hogy lépni is elfelejtett.

– Be lehet ott rendezkedni egy kis időre

– vélte Árpád. – Reggel kimegyünk, és terepszemlét tartunk.

– Reggel? Mikor reggel?

– Ma reggel – így Árpád. Hiszen éjfél már elmúlt, nyugodtan számíthatta ezeket az órákat az új naphoz.

Szöszi szó nélkül leült a következő padra, és maga elé bámult.

– Bele kell dilizni – mondta. – És te komoly embernek tartod magad?

Árpád is leült, rágyújtott, és elkezdett számolni:

– Ketten megkeresünk gorombán háromezret. Igaz? Őszre csak szerzünk valami albérletet vagy valamit. Még ha háromszázat fizetünk is érte…

– Csakhogy házaspárnak semennyiért sem adnak ki szobát!

– No, fogadjunk, hogy találunk. Szólunk apádnak… Ott a Pasaréten vannak nagy lakások, ő meg mindenkit ismer. Szívesen kiadják a szobát olyanok, akik félnek, hogy elveszik tőlük, vagy többet kell fizetniük érte.

– Mese habbal.

– Jól adod, igazán! Hát, ha úgy indulsz el, hogy úgyis hiába… Ha kint lakunk nyáron a telken, a kalyibában, akkor még talán a lakáshivatal is kiutal valamit.

– De hiszen ott nincs is villany! – mondta Szöszi összetörten. – És ha jön egy nagy eső, beázik. Mert csak kátránypapír van a tetején, és azt a szél mindig letépi.

– Majd én megcsinálom.

– Hát én oda nem viszem ki a rekamiémat.

– Van ott elég deszka. Majd én csinálok deszkából meg hevederből rekamiét.

– Noiszen! És szekrényt miből csinálsz?

– Szekrény még nem kell. Nem kell minden ruhádat kivinned.

– És hol fogok mosni? És vasalni?

– Majd reggel kimegyünk, és mindent elrendezünk. Különben is, én már holnap kiköltözöm, és mire te kijössz, én mindent megcsinálok.

– Felépítesz egy kétszoba-összkomfortos villát. Égetett cukorból és marcipánból.

– Aztán te leszel benne a boszorkány. A vasorrú bába.

Ezen végre nevettek egy nagyot, aztán Szöszi, mély meggyőződéssel:

– Ennél nagyobb hülyeséget még nem pipáltam! Állati hülyeség! Árpád összeráncolta a homlokát.

– Ne mondd azt, hogy hülyeség! Se azt, hogy állati.

– Miért ne mondanám?

– Mert az a hülyeség. Így beszélni. Az az állati.

– Igazán?

Árpád szembefordult vele a padon. Úgy mondta:

– Ezek a csúnya szavak úgy fityegnek rajtad, mint… a rongyok. Piszkos, ócska rongyok. Tudod? Mit szólnál hozzá, ha olyan ronda ruhákat kéne hordanod, ha olyan piszkosan és ócskán kéne öltözködnöd, mint amilyen a beszéded? Olyan lennél igazán, mint a vasorrú bába a mesében.

És ahogy ránézett Szöszire, Szöszi megborzongott. Akarva, nem akarva, egy pillanatig ő is látta magát, tetőtől talpig csúnya szavakba öltözötten. A „hülyeség”, mint seszínű, mosatlan rongy fityegett rajta. „Állati”-ból volt a cipője. Rongyos és sáros, csámpás csavargócipő. Minden csepp vére fellázadt. Hogy neki, hogy őrá ilyet merjen valaki mondani!

– Most már azt hiszed, mindenbe beleszólhatsz? Hogy te parancsolhatsz? Hát, ha nem vagyok neked elég jó, akkor miért akarsz pont engem elvenni?

– Majd én megnevellek – felelte Árpád. – Pont téged veszlek el, és pont azért, mert másképpen nem tudlak megnevelni. Vadhercsula. Pont!

És pont megcsókolta, hogy Szöszi egy szót sem szólhatott, és amikor már szólhatott volna, akkor már nem mondhatta azt és úgy, amit akart, és különben is, Árpád kezdett beszélni. Elmesélte, tulajdonképpen csak most mesélte el, hogy mi is történt a három nap alatt.

Ő, Árpád, már hétfőn eldöntötte, hogy nem utazik Németországba. Bent az üzemben beszélt a főnökével, bizonyos Tenkes Lajos elvtárssal, akit Szöszi már névről ismer. Ez a Tenkes elvtárs a következőket mondta neki: jó, ő nem bánja, ha Árpád utazni akar, utazzék. Ámbár neki, mármint Tenkesnek, másféle tervei voltak. Őszre át akarta vinni magával Árpádot egy nagy zuglói cukrászati gyárba, merthogy oda helyezik vezetőnek. Komoly üzem már most is, nagyrészt gépesítve, és jelentékeny kapacitása van. De még csak most fogják igazán fölfejleszteni. Nyáron vagonszám készül ott a fagylalt, télen a gesztenyepüré, egyéb termékekről nem is szólva. Tenkes elvtárs el is határozta, hogy ősztől beiratkozik a vegyészetre, egyetemi fokon, mert neki megvan az érettségije. Ha Árpád őt megkérdezte volna, a külföldi út helyett inkább a továbbtanulást javasolta volna neki. Vagyis, őszintén szólva, Tenkesnek az volt a véleménye, hogy Árpádnak van még itthon tanulnivalója. Ő ajánlotta az élelmiszer-vegyészetet, nálunk még elég kevés a szakember ezen a területen. Magasabb képzettséggel külföldre is jobb menni; a jó szakembereket maga az állam küldi ki. Míg ha Árpád most megy ki, mint egyszerű cukrászsegéd, hát… Tenkes nem mondja azt, hogy nem tanul így is, de semmi esetre sem olyasmit és annyit, mintha például öt-hat év múlva kerülne ki, hivatalos tanulmányútra. Vagyis Tenkes elég gyorsan meggyőzte őt arról, hogy jobb, ha most marad és tanul, őszre átmegy Tenkessel a zuglói nagyüzembe, részt vesz egy gyár felfejlesztésében; ilyen lehetőség nem mindig adódik, kár volna kihagyni.

– De apám azt gondolja, hogy miattad maradtam itthon, és emiatt rémségesen haragszik – kanyarodott egy hirtelent Árpád.

– Miattam? – riadt fel Szöszi.

– És ha most még meg is esküszünk, akkor senki se mossa le rólam, hogy miattad maradtam itthon.

– Érdekes – vélte Szöszi berzenkedve, akár egy kis pulyka. – Nem is ismer! Azt se tudja, hogy a világon vagyok.

– Ahogy kegyed téved! Az egész ház tudja nálunk, hogy egy fodrászlánnyal járok, mégpedig egy jampival, aki a fülcimpáját is festi.

– Hát akkor? – mérgelődött Szöszi. – Ha nem vagyok elég jó a családodnak, akkor miért veszel el?

– Először is – kezdte sorolni Árpád – én veszlek el. Ez egy. De ha földre szállt angyal volnál, akkor se tetszenél nekik, ez kettő. Mert szerintük fiatal vagyok a nősüléshez. És ebben van is valami igazság.

– Meg abban is, hogy jampi vagyok – tüzelt Szöszi.

– No, látod – hagyta rá Árpád. Előrehajolt a padon, összekulcsolt öklét a térde között lógatta, a fejét is lógatta egy kicsit, úgy fejtegette. – Hallgass ide, Szösszentyű… Ezek olyan dolgok, hogy nálunk okosabbak se tudnának benne igazságot tenni. Az én apám nem érti, miért épp téged veszlek el. De hát amikor ő vette el az anyámat, az is csak így volt. Azt se értette a nagyapám. Erre mérget veszek. Őszintén megvallva, az ilyet az ember maga sem érti. Miért, te talán tudod, hogy miért épp énvelem kerültél össze? No látod! De ha egyszer így van, akkor kár csűrni és csavarni.

– Ne mondd azt, hogy Szösszentyű. – Szöszi csak ezt válaszolta borúsan.

– Szólítsalak talán Elvirának? Merthogy most már férjes asszony leszel. Dundi is azt akarja, hogy Veronkának hívjuk, mivel most már iskolába megy.

Szöszi elfintorította az orrát. Árpád pedig átkarolta a vállát:

– Nekivágunk, jampihercegnő! Hanem sétáljunk inkább, mert te megfázol.

– Nem fázom meg!

– Fáj a lábad?

– Nem fáj!

De Árpád ezt nem hitte el – hiszen nem is volt igaz! –, mégiscsak felkelt, és azt mondta: – Gyere, keresünk valami vendéglőt, ami későig tart nyitva.

Elindultak vissza, a Körút felé. Szöszi, mi tagadás, sántikált egy kicsit.

– Karolj belém – mondta Árpád egy kis csúfondáros részvéttel. – Most már a menyasszonyom vagy!

– Igen? És mikor volt az eljegyzés? – válaszolta Szöszi. Mert hogyan is lehetne jókedve annak, akinek a lába fáj? No, és akinek füle van, hallja és érti, hogy Árpád a cipője miatt csúfolja őt. Mondta már elégszer: minek jár olyan cipőben, ami kínozza a lábát? De könnyen beszél egy fiú; hát csak nem járhat mindig kitaposott szandálban az ember lánya, ha ad magára valamit?

– Eljegyzés nem volt, nem is lesz – felelte Árpád. – Esküvő lesz.

– Mikor?

– A jövő héten!

– Ne mondd! – torpant meg Szöszi. – Olyan sürgős?

– Hát mire várjunk? Úgyis neked kell kimosnod az ingemet.

– Te már… egyáltalában nem is akarsz hazamenni apádékhoz?

– Majd csak látogatóba. Vasárnap délután. Ha anyám rétest süt – nevetett Árpád. Szöszi most mégiscsak belekarolt. Észre se vette, úgy karolt bele. Először is, így mégiscsak könnyebb a gyaloglás. És most már ők ketten, akárhogyan is, összetartoznak. Azon kívül pedig, ilyenkor éjszaka, annyi mindenféle ember járkál a Körúton. Vannak közöttük részegek is, hangoskodók. A rendes emberek alusznak ilyenkor, de van a nagyvárosnak jó néhány szerencsétlenje. Olyan gazdátlan és gondozatlan emberek. Főleg idősebbek, de fiatal is akad közöttük. A Szondy utca sarkán verekedtek is. Egy fiatal, sárga hajú nő hangosan sírt, sikoltozott, egy vörös képű, egészen jól öltözött férfi pedig leütött egy vékonyabb kopaszt. Persze, egypáran mindjárt odacsődültek, volt, aki nevetett rajta. Ők ketten kikerülték a verekedőket, rossz az ilyet még látni, hallani is. Igazságot úgysem tehet köztük az ember, hiszen ittasak. Már jön is a rendőr, futólépésben. Ilyenkor, késő éjszaka, dzsungelhez hasonlít a nagyváros, mert csavargók, részegesek, elrontott életűek járnak az utcán. Árpád épp azt magyarázta: sokan elrontják az életüket. Valahol kisiklanak, aztán már nem találnak vissza a rendes útjukra, ő, Körmendi Árpád, ha rajta múlna, bizony nem tűrné, hogy még a fiatalok is éjszakai kocsmákban meg mulatókban dorbézoljanak. Az ilyeneket mind összeszedné, és elvinné olyan telepekre, ahol tisztességre tanítanák őket.

Ez azért jutott az eszébe, mert benyitottak egy-két olyan vendéglőbe, ami még ilyenkor is nyitva tart, és ott, a füstben és zajban, sok fiatal arc is felvillant a barázdás és kusza ábrázatok között. Nem, nem ültek le, akármilyen fáradt is volt már Szöszi. Inkább a Nyugati pályaudvarra mentek, ott üldögéltek egy ideig a nagy csarnokban, ahol a jegyeket kiadják. Ilyen késő éjszaka még itt sem ég minden lámpa, az éjszakai vonatok már elmentek, a hajnaliak még nem indulnak. Itt is látni kialvatlan, fáradt embereket, de ezek itt munkában virrasztanak, vagy pedig utasok, akik batyujukra borulva bóbiskolnak. Hát róluk ugyan mit gondolhatnak azok, akik látják őket? Ha úgy lenne, ahogy Árpád mondja, hogy az éjszaka csavargó fiatalkorúakat egyszerűen mind összeszednék, akkor velük most mi történne? Hogyan magyaráznák meg, például egy rendőrnek, hogy miért csavarognak? Ez viszont Szöszinek jutott az eszébe. Persze, senki sem kérdez tőlük semmit, de ha mégis? Akkor azt felelnék, hogy ők most elhatározták, hogy egybekelnek, és azért nem mennek haza egész éjszaka? Vagyis Szöszi ezzel azt akarta mondani, hogy a látszatra sem lehet mindig adni. Ha valaki egy kicsit eltér a szabálytól, ha valami rendkívüli történik vele, ha „kiborul

” valamiért… Akkor azt mindjárt zsúpkocsiba kell dugni? Noiszen!

Ezen aztán össze is vitatkoztak, szokás szerint. És persze Szöszi húzta megint a rövidebbet, mert sehogy se tudta megmondani, igazában miért nem tetszik neki az, amit Árpád mondott, már tudniillik a fiatalokról. Hogy csak úgy összeszedni őket, aztán telepre vinni, miért nem mindjárt a fegyházba? Azért, mert talán egyszer elfeledkeznek a jó nevelésről, és egy kicsit kirúgnak a hámból.

– Egyszer? Honnan veszed, hogy egyszer – mérgelődött Árpád.

– És te honnan veszed, hogy nem egyszer? És mondd már, hogy kétszer…

– Ne mondd azt, hogy mondd már.

– Hagyj engem békében! Mentél volna inkább rendőrnek, ne cukrásznak.

– Te pedig ügyvédnek mehettél volna, hogy védelmezd a jampi barátaidat.

– Nekem nincsenek jampi barátaim…

– Dehogyisnem! Az az Annamária. Azelőtt meg Nájlon Bébi.

– Nohát! – háborodott fel Szöszi. – Még te mersz beszélni? Hát ki akar feleségül venni jampi lányt? Én vagy te?

Árpád először meghökkent ekkora szemtelenségen, aztán elnevette magát.

– Most mit nevetsz ezen? – kérte számon harciasan Szöszi. – Te mindenkinél rendesebbnek tartod magad. Igaz? Hát akkor miért nem fogadsz szót apádnak? Érdekes! Ez a te világhírű rendességed! Ha apád most itt érne bennünket, jól felpofozna. Meg engem is – tette hozzá elkeseredetten. – És elmondana mindennek.

Ahogy ezt kimondta, tüstént könnybe is lábadt a szeme. Mert csakugyan! Rossz volna hallgatni, mit kapna ő a tisztelt apósától, ha véletlenül ide tévedne, hajnali háromkor. Pedig Árpád apja igazában biztosan nem rossz ember. Miért volna rossz? Nagyon is rendes és derék ember. Csakhogy… a felnőttek, az idősebbek hajlamosak arra, hogy a fiatalokkal, enyhén szólva, keményen bánjanak. Ajjaj, mit kapott ő már életében a tulajdon nagyanyjától, de vadidegenektől is, csak azért, mert például egyszer – isten bizony bánatában – feketére festette a haját! Mintha az ő haja színén fordulna meg a világ sora, vagy legalábbis Közép-Európáé. Azért nem bírja hallgatni azt sem, amikor másokat szidnak. Akár azokat, akik az éjszakai mulatókban dorbézolnak. Azok sem okvetlenül kárhozott lelkek. Vagy ha azok, akkor sem jókedvükből kárhoztak el. Épp azért olyanok, mert senki nem szerette, mert mindenki csak szidta őket, mert semmi nem sikerült nekik. Bánatukban nem a hajukat festik feketére, hanem a lelküket. Mert lehet valakinek tízszer akkora bánata is, mint Varga Szöszinek volt kislánykorában.

– Most miért sírsz? – kérdezte Árpád, őszinte megdöbbenéssel.

– Mit törődsz vele? Eridj vissza a mamádhoz. Kell az nekem, hogy most megint elölről kezdődjék minden? Hogy szidjanak, mint a rossz lovat, mint amikor még iskolás voltam?

Nincs a világon teremtett lélek, aki annyira ismerné Szöszit, mint Körmendi Árpád. De hiába ismeri! Szöszinél az a baj, hogy végiggondol egy hosszú sort, és a végén kimond valamit, ami öt másik dologról jutott az eszébe. Sőt, igazában végig se gondolja a közbeesőket, azok csak felvillannak, mint a képecskék egy picike filmen, amihez semmiféle szöveg nincsen.

Ilyenkor persze Árpád is csak a vállát vonogatja: ezért a lányért maradt ő itthon, miatta veszett össze a szüleivel. Nemcsak hogy jampi, de még egy jó szava sincs soha hozzá. Ha valaki látja őket itt a pályaudvaron, tán azt gondolhatja, hogy komisz testvérek, akik valami örökségen huzakodnak. Ki kéne tenni melléjük egy táblát: „Itt turbékol egy szerelmespár.”

És micsoda semmiségen vesztek megint össze! Azért, mert csapzott huligánokat láttak egy körúti mulatóban, és Árpád azt merte mondani, hogy móresre kéne tanítani őket! Hát az újságok talán nem azt írják? Nincs olyan hét, hogy cikk ne jelenne meg róluk valamelyik lapban. De Szöszi kisasszony védelmébe veszi őket, és még az egereket is itatja miattuk. Még ő a sértett, holott a gorombaságokat éppen ő vágta a tisztességes és becsületes udvarlója fejéhez! Mit, udvarlója! Már majdnem a férje! És ezzel a lánnyal akar ő a jövő héten házasságot kötni.

Odakint már derengett. Egy kis mozdony pöfögött a kormos üvegtető alatt, itt a csarnokban kinyitották a sárga fényű pénztárablakokat, egyszerre nehézzé vált a levegő. Friss léptek kopogtak a kövön, sűrűbben jönnek már az utasok is, elkezdődött az új nap. Árpád felkelt.

– Gyere – mondta. – Megreggelizünk valahol. Talán a resti már kinyitott.

Hiú remény! Majd csak öt órakor. Most mit tegyenek? Szöszi didergett. Persze, nincs hideg, de ha az ember nem aludt két éjjel… A Körúton locsolóautó sistergett.

– Már bánom, hogy nem küldtelek haza – dörmögte Árpád rosszkedvűen. – Legalább te alhattál volna.

– És te? – kapta fel a fejét Szöszi. – Egyedül csavarogtál volna egész éjszaka? Még benyakaltál volna, mint azok a huligánok.

– Hát, az meglehet – ismerte el Árpád. – Szóval, nem bántad meg, hogy velem maradtál?

– Szóval nem.

– És tettel?

– Úgyis azért akarsz te megnősülni… – vonogatta a vállát Szöszi.

– Miért?

– Hát mert… rátok vigyázni kell. Rátok, férfiakra. Most legalább visszaadta neki, amit néhány nappal ezelőtt mondott. Már tudniillik, hogy ő, csakis ő tud vigyázni Szöszire.

De Árpád nem bánta. Nem is haragudott. Sőt, mintha egyszerre csak elmúlt volna a rosszkedve.

– Gyere, szaladjunk

– és már meg is fogta Szöszi kezét. Már futottak is, vissza, be a pályaudvarra, végig a köves folyosón, a siető utasok között. Mintha ők is utasok lennének. Mindjárt indul a vonatuk. Már négy-öt vonat füstölgött odabent, mindenféle kicsi és nagy szerelvény. A gyorsvonatok előtt büszke, remegő négy-huszonnégyesek toporzékoltak, de ők az ilyenekre ügyet se vetettek. Messzire futottak, ki a külső vágányok felé, ahol a kis helyi vonatok pöfékelnek. Felszálltak az egyik oldalon, leugrottak a másikon, fogócskáztak, kergették egymást, jól kimelegedtek. Mire aztán szép kényelmesen visszaballagtak, csakugyan kinyitott a resti. Tejeskávét reggeliztek, sok vajas kiflivel.

8.

Idősebb Körmendi Árpádné kis termetű, barna asszonyka, szinte feleakkora, mint a fia. Leányát, Árpád nővérét Zsuzsinak hívják, asszonynevén Sumony Istvánnénak. Zsuzsi nyúlánk, jóval magasabb, mint az anyja, egy kicsivel Szöszinél is magasabb. Szép barna szeme van. Egyébként nem hasonlít az öccséhez, csak a szeme, az majdnem egészen olyan, mint Árpádé.

Amikor Szöszi és Árpád reggel hét órakor hazamentek a nagymamához, már ott találták őket. Körmendinének ki volt sírva a szeme, rövid ujjú kis kezével nagymama horgolt asztalterítőjét cirógatta.

Ha Szöszinek nem fáj annyira a lába a hegyes orrú fehér cipőben, akkor ők az éjszakai séta meg a pályaudvaron elköltött reggeli után egyenesen kimentek volna a telekre, ahogyan Árpád jó előre eltervezte. De hát Szöszinek okvetlenül cipőt kellett váltania, meg aztán okosabb, ha a nagymamának is bejelentik a nagy újságot. Azt gondolták, ők viszik haza a meglepetést, pedig a meglepetés ott várta őket, Körmendi mama és Zsuzsi személyében.

– No, itt vannak – fogadta őket a nagymama haragosan és zsémbesen; de ez csak olyan megjátszott harag és zsémbelés. A nagymama velük tart, csak hát a jövendőbeli rokonok előtt játssza meg magát. Nehogy azt gondolják, unokája az ő engedélyével maradt ki egész éjszaka. – Hát ti hol az isten csudájában tudtatok ennyi ideig csavarogni?

– Ezért a lányért – felelte Szöszi helyett Árpád – most már én vagyok felelős. Vagyis hogy a nagymamának ne fájjon többet a feje Szöszi viselt dolgai miatt. Ez most már Körmendi Árpád gondja és baja.

– Noiszen – jegyezte meg a nagymama, nehezen leplezve örömét. – Nem is irigyellek érte, édes fiam.

Árpád erre nem válaszolt. A tulajdon mamájához fordult.

– Kár volt idejönniük, mama. Én úgyse megyek haza.

– Dehogyisnem jössz, hát már hogyne jönnél! – felelte sírósan és mégis élénken Körmendiné. Veszprém megyei tájszólással beszélt, az e hangokat majdnem á-nak mondta.

Szöszi csak állt az ajtóban, megbűvölten nézte a kicsi asszonyt, aki Árpádot a világra hozta. Neki is barna szeme van, mint a két gyerekének, szép, üde arcszíne, és a haját daueroltatja, csakhogy rosszul. Túl kócosra csinálják neki, valami pancser. Zsuzsinak szép, fényes, nagy hullámú haja van, lehet, hogy nincs is benne dauer. Zsuzsi is csak hallgat, és még a szemét is lesüti, míg az anyja és az öccse beszél. Ugyan mi lehet a véleménye erről az egészről?

Árpád mamája már tudja, hogy a fia el akarja venni Szöszit. Most csak azért jött, hogy rávegye: menjen haza, később majd odaviheti Szöszit is. Mert náluk két szoba van, igaz, az egyik műhely, de ott is ellakhatnak valameddig, Árpád eddig is ott aludt a díványon. De Árpád hallani sem akar róla. Inkább alszik a Ligetben, azt mondja. Mert őt az apja megsértette. Meg is pofozta. És hogy ő, Árpád, ha még egyszer megismétlődik, ami az este történt, hát nem áll jót magáért.

– Miket beszélsz, atyaúristen! – pöröl és sír egyszerre az anyja. – Mégiscsak az apád! Értetek dolgozott egész életében. Nekem sem könnyű vele, azt ti nagyon jól tudjátok, de azért te is megéred a pénzedet, fiam! Öregségére nem hagyhatjátok el. Öregségünkre magunk maradjunk?

– Nem öregek még maguk – feleli Árpád indulatosan, és olyan otthonosan ül az asztal mellé, mintha itt lakna, mintha ő volna a házigazda.

– Hát akkor – folytatja a mama, mintha Árpád nem is szólt volna semmit – egyelőre odamehetnél a nővéredhez. Aztán, ha meglesz az esküvő, majd apád is megbékül.

– Ő békül meg? – morog Árpád. – Talán én kérjek tőle bocsánatot, amiért megpofozott?

Nagymama egy kicsi üveg pálinkát meg kupicákat hozott be a konyhából. Kínálgatta. Saját főzés, még tavalyi, n hulladék gyümölcsből ők minden évben főznek egy kis pálinkát, bátran ihatnak belőle, ettől nem fájdul meg senkinek a feje, sem a gyomra. Jól adja a nagymama is! Most a pálinkájával dicsekszik, amikor ezek itt életre-halálra vitatkoznak, sorsdöntő kérdéseken. De hát a nagymamában is van ravaszság. Hogy őnekik saját termésük van, telkük van, azt akarja az új rokonok tudomására adni, ha eddig még nem tudták volna. Ne nézzék Szöszit olyan ágrólszakadt senkinek. Nagy elégtétel a nagymamának, hogy Árpád mamája és nővére itt ül most az ő asztalánál. Eleget morgott és dohogott évekig amiatt, hogy csak Árpád jár hozzájuk, de a családjával nem hozta össze Szöszit. Most aztán egy : null az ő javukra! Most idejött ez a Körmendiné, hívatlanul, még a lányát is elhozta, most ők azok, akik közelednek. De miért? Mert Árpád ott akarja hagyni őket.

Szegény kis Körmendi mama! Miért is jött ide? Úgyszólván reménytelen a helyzete. Egyfelől a fia köti az ebet a karóhoz, másfelől pedig kiderül a beszélgetésből: Árpád hiába is hajlana a jó szóra, most ebben a pillanatban semmiképp nem költözhetne haza, mert az apja ugyanúgy haragszik, vagy még jobban. Be sem engedné a lakásba a fiát. Azért is ajánlgatja a mama, hogy Árpád költözzék Zsuzsiékhoz, ő már hajnalban, titokban, oda is vitte a holmiját, a legszükségesebbet, egy kofferben. Hiszen úgy jött el hazulról, még a fogkeféjét, a ballonkabátját sem hozta el! Erre Árpád csak annyit mond: jó, hogy odavitte a mama a holmit, mert haza úgysem ment volna érte. Köszöni szépen a mama fáradságát, ő most mindjárt, még délelőtt kiköltözik a telekre, ha nagymamáéknak nincs kifogásuk ellene.

– Abba a kalyibába? – csapta össze a kezét a nagymama. De vidámság volt a hangjában.

– Nagypapa hol van? – tudakolta Árpád. Csak így, per nagypapa… Mint aki a családhoz tartozik.

Nagypapa már reggel hatkor kiment a Józsefvárosi pályaudvarra. Ma hozzák haza a főorvos úrék tüzelőjét onnan, és a nagypapa minden évben elvállalja, hogy felügyel a szállításra, nehogy nedves fát adjanak, és a mérésre is. Ötven forintot kap ezért a főorvos úréktól. Dél is lehet abból, mire nagypapa előkerül.

– Nem baj – adta a nyugodtat Árpád. Ráér ő oda este is kimenni, neki csak egy pokróc kell, vagy még az se. Majd betakarózik a kabátjával. Most mindjárt indulni akart, hogy elhozza a ruháját Zsuzsiéktól. Addig Szöszi mosakodjék, öltözzék át, még délelőtt elmennek a tanácshoz, az esküvő végett. Majd ő tudatja, hogy mikor lesz az esküvő, szívesen látja a családot is. De nagyon szépen kéri a mamát és a nővérét is, hogy most már ne avatkozzanak az ő dolgukba.

Zsuzsi erre felpillantott. Azt mondta a szemével: „Hiszen én egy szót sem szóltam…”

Hanem a nagymama, ahogy ezt hallotta, váratlanul a fiatalok ellen fordult, vagy inkább Körmendinével szövetkezett:

– Hogyhogy ne avatkozzunk bele? Tacskók! De bezzeg amikor valami baj van, akkor elővesztek bennünket. Szeretném tudni, hova mentek lakni esküvő után! És ennek a lánynak se ruhája, se semmi… Csak nem akartok ripsz-ropsz megesküdni?

– Miért olyan sürgős? – siránkozott Körmendi mama is. – Hát nem ismered apádat? Fölfortyan, de aztán hamar elszáll a mérge. Nem eszik a levest olyan forrón, mint ahogy tálalják.

Szöszi, ahogy az ajtóban állt, kihúzta a bal lábát a fehér cipőből. A bal fájt jobban, és még mindig nem cserélhetett cipőt. Dundi ugyan hol lehet? Nagypapa biztosan elvitte magával. Sokszor elviszi világot látni, és Dundi boldog, ha mehet. Ha Dundi megnő, és végképp Veronka, sőt Vera lesz belőle, és férjhez megy… Az majd hogyan történik? Furcsa dolog, de neki most nevethetnékje van. Persze, azért nem mer nevetni, és ha elnevetné magát, az sem jókedvéből volna. Éppen úgy sírhatna is. De egyiket sem teszi. Állítólag férjhez megy. Hát aztán? Más is férjhez megy, úgyszólván mindenki. A nagymama is férjhez ment, sőt Körmendi mama is. Velük már egyszer megtörtént ugyanaz, ami most vele történik. Hát akkor miért ez a nagy izgalom? Szöszi mamája például már kétszer ment férjhez, és vannak elegen, akik háromszor-négyszer is. Azoknak biztosan már könnyebb, nem olyan furcsa. Most azon vitatkoznak, hogy ne tartsák meg olyan gyorsan az esküvőt. Hiszen van igazság abban, amit mondanak. Árpád terve, hogy ők kint lakjanak a telken, nagyon bolondos. De azért Szöszi Árpádot is érti, hogy semennyit sem akar várni. Azért sürgős neki, mert túl akar esni ezeken a komédiákon. Azt persze nem lehet mondani, hogy a házasság csak rájuk, kettőjükre tartozik. Ebben Árpádnak nincs igaza, akármennyit hajtogatja is. Ez csak akkor volna igaz, ha ők ketten apátlan-anyátlan árvák lennének, se rokonuk, se barátjuk. Attól, hogy Árpád elveszi Szöszit, még van neki apja, anyja, testvére, és ugyanúgy Szöszinek. Itt van például Dundi. Mi lesz Dundival, ha ő férjhez megy? Ezen még nem is gondolkodott. A nagymamánál jó helyen van, az igaz, csakhogy ő úgy tervezte, hogy a húgocskáját ő neveli. Gondozni a nagymama jobban tudja, csakhogy a neveléshez ez még nem elég. Beszélgetni is kell a gyerekkel meg örömet szerezni neki.

De hát most hozakodjék elő még a húgával is? Hiszen ez azt jelentené, éppen most, hogy ő is Árpád ellen van. Ez olyan volna, mintha hátba támadná. És ez lehetetlen. Utóvégre mégiscsak ő a menyasszony, Árpád pedig a vőlegény. És ha a házasság nem is az ő magánügyük, azért legeslegjobban mégis kettőjükre tartozik. Majd ő megmondja a magáét Árpádnak, de csak négyszemközt.

Ki is ment a konyhába, elhúzta a függönyt, jól megmosdott, felvette a pettyes szoknyáját, és végre cipőt is váltott. Aztán csak beszólt Árpádért:

– Hát akkor indulunk?

Amikor kimondta, már érezte, hogy ez bizony neveletlenség volt. Utóvégre is Árpád most az édesanyjával tárgyal. Utóvégre is Körmendiné és Zsuzsi vendégek. Árpád mondhatja azt, hogy: „elmegyünk”, de Szöszinek nem lett volna szabad. Nagymamának tüstént ráncba is futott a homloka, és persze ráripakodott:

– Mi az, már neked is olyan sürgős? Szégyentelen!

Egy kis csend támadt. Szöszi arca megpirosodott, mert hiszen csakugyan szégyellte magát. Hanem ez csak arra volt jó, hogy zavarában és szégyenében még súlyosabb neveletlenséget és udvariatlanságot kövessen el.

– Én itt úgyis fölösleges vagyok – azt mondta dacosan. És még hozzátette: – Engem be sem mutattak.

Hiszen ez igaz! Árpád anyját ő most látta először életében, de még kezet sem nyújtott neki, annyira elfoglalta a fia. Zsuzsit ismerte már futólag, egyszer a mozi előtt találkoztak, de hát Zsuzsi éppoly kevéssé vett részt a társalgásban, akárcsak ő.

– No, hát most legalább bemutatkoztál – füstölgött a nagymama keserű haragjában, hogy ilyen csúful szégyent vallott unokájával, és éppen az anyós előtt.

Árpád akkor felkelt az asztaltól.

– Igaza van Szöszinek – mondta, mint egy igazi családfő. – Édesanyám, bemutatom a jövendőbelimet. Nagyon komisz és makrancos lány, de ha énnekem jó, akkor maguk is fogadják el. Nem akart ez szegény még férjhez menni, csak, ha már így hozta a sors, elvállalta, hogy vigyáz rám.

Tréfából mondta ezt Árpád? A hangjából valami más is kiérzett. Lehet, hogy igazában tréfálni akart, de hát nem úgy sikerült. Szöszi szemét elfutotta a könny, és ugyanúgy Körmendi mamáét is. Nem is a kezét nyújtotta, hanem felállt, megölelte, megcsókolta Szöszit. És abban, amit mondott, nem volt semmi bántó, pedig azt mondta:

– Nos, ha már így van… Akkor iparkodom, hogy megszeresselek.

Hát nem volt ez szép és őszinte beszéd? És utána mindjárt:

– Eredjetek csak! Jobb is, ha elmentek. Menj velük te is, Zsuzsi! Majd mi a nagymamával megbeszéljük a többit!

Még Zsuzsi is örült ennek a fordulatnak. Látni kellett, milyen frissen és fürgén ugrott fel. Persze, hogy így helyes! Az idősebbek jobban megértik egymást, a fiatalok úgyszintén. Csak hadd gondolják a szülők, hogy ők mindent megbeszélnek, elrendeznek. A fiatalok azalatt cselekszenek. Középre fogták Árpádot, úgy mentek a tanácshoz. Útközben Zsuzsitól kérdezgették, hogy miféle iratok kellenek a házasságkötéshez, de a fiatalasszony bizony nem tudta, ő már régen férjhez ment, négy évvel ezelőtt, nem emlékszik, különben is Pista, a férje intézett mindent. Zsuzsi talán még Szöszinél is kevesebb beszédű, de szűkszavúsága egészen más természetű. Ha megszólal, mindig mintha bocsánatot kérne érte, zavart és szomorkás a hangja. És sokszor befejezetlenül hagyja a mondatot. Szöszi inkább csak a hosszú szöveget nem kedveli; amit mond, az éles, és sokszor telibe talál, néha egyenesen szemtelen, és – mint Árpád oly sokszor figyelmeztette – túl hangos is. Mint például most. Egyenesen Zsuzsinak szegezte a kérdést:

– És akkor is ilyen cirkusz volt, amikor te férjhez mentél?

Zsuzsi elpirult.

– Nem… nem ilyen.

– Szóval cirkusz azért volt?

– Hát… nem nagyon akarták.

– De te kiharcoltad – szólt közbe váratlanul Árpád; volt valami éles és rideg a hangjában, ami megütötte Szöszi fülét. De Zsuzsi, úgy látszik, semmi szokatlant nem talált ebben. Csak lehajtotta a fejét, és nem válaszolt.

Szöszi kíváncsian nézett át Árpád másik oldalára; egészen előrehajolt, hogy lássa Zsuzsi arcát. Hát itt meg miféle titok lappang? No, majd később úgyis megtudja.

Meg is tudta hamarosan.

A tanácsnál hamar végeztek. Egyszerű a dolog, mert mindketten itt születtek Budapesten, sőt, ugyanebben a kerületben. Rögtön megállapodtak az időpontban is, szombathoz egy hétre, délután három órakor fognak házasságot kötni. Árpád okmánybélyeget vásárolt a trafikban, azalatt Zsuzsi és Szöszi a folyosón várakozott. Akkor még alig szóltak egymáshoz egy-két szót. Egyik sem tudta, hogyan kezdje, pedig csakhamar kiderült, hogy van mondanivalójuk egymás számára. A tanácstól ugyanis felmentek Zsuzsiékhoz. Itt laknak az Eötvös utcában.

Szép szobájuk van, csak társbérlet. Az a baj. Egy öreg néni a főbérlő, aki külföldi csomagokból él. Pista, Zsuzsi férje, már legény korában is itt lakott, mint albérlő. A néni jóságosan megengedte neki annak idején, hogy idehozza a feleségét, sőt társbérlővé léptek elő, csak az a baj, hogy ezt most is mindig emlegeti, és elvárja, hogy hálásak legyenek érte. Az összes mellékhelyiséget Zsuzsi takarítja, pedig van bőven.

Zsuzsi ezt azalatt mesélte el, míg Árpád a fürdőszobában mosdott, borotválkozott, inget váltott, ők ültek a szép, csöndes, tágas utcai szobában, két nagy fotelben, egy csipketerítős asztal mellett.

– Nem tudlak megkínálni semmivel – így kezdődött a társalgás, ezt persze Zsuzsi mondta, és utána hosszú szünet következett. Szöszi körülnézett. Nagyon szépnek találta a bútort és mindent. Kék huzata van a rekamiénak és a foteleknek, székeknek is. Van kombinált szekrény, klöpli függöny, és a szőnyegeknek is kék az alapszíne. Meg is kérdezte, hogy ez drága szőnyeg-e.

– Német perzsa – felelte Zsuzsi –, tavaly vettük ezerháromszázhatvanért.

De érzett a hangján, hogy egyáltalán nem örül neki.

– Boldog lehetsz, hogy ilyen szép lakásod van – tapogatózott Szöszi, és ekkor Zsuzsi nyelve is megoldódott egy kicsikét. Azt nem mondta, hogy ő boldogtalan, csak elmesélte a társbérletet meg a nénit. Hogy sokszor, amikor neki nincs is kedve hozzá, bejön a néni, mert unatkozik, és olyankor beszélgetni kell vele. Pedig úgyis olyan kevés ideje van. Nem képes elolvasni egy könyvet.

– Igaz, hogy Pista se szereti, ha olvasok – tette hozzá.

Árpád fütyörészett odakint a fürdőszobában. Behallatszott.

– A gyerek óvodában van? – kérdezte Szöszi, és ránézett a kiságyra. Ott állt az a cserépkályha és az ajtó között.

– Ott.

– Nagyon édes – mondta Szöszi, mert a kisfiú fényképe ott függött a falon, a két ablak között.

Zsuzsi is odanézett, mintha ő is most látná először gyermeke fényképét, és megint sóhajtott.

– És milyen könyveket szeretsz olvasni?

– vette fel a fonalat egy kis idő múlva Szöszi.

– Én? Mindenfélét. Komolyabbakat.

– Hát ahhoz bizony idő kell – próbálkozott Szöszi. Hátha megint sikerül olyasmit mondania, amitől Zsuzsi nyelve megoldódik egy nekifutásnyira. – Itt van neked a gyerek, a sok mosás, takarítás meg a néni is.

– Az semmi. Időm az volna – így váratlanul Zsuzsi. – Mindennap fél tízkor lefekszünk.

– Hát?

– Én szeretnék tovább tanulni. Fel is vennének az egyetemre. De Pista nem engedi. Hogy én akkor… Hogy nekem akkor több iskolám lesz, mint őneki. Meg hogy akkor se keresnék többet.

Szöszi jó ideig nem tudott megszólalni. Csak nézte ezt a Zsuzsit. Helyes arca van, a szeme szokatlanul szép, az orra és a szája úgy van rajzolva, hogy sokat és könnyen tudna mosolyogni vele. De ritkán mosolyog, és akkor is bágyadtan. És nem látszik meg rajta, hogy asszony, hogy már gyereke is van. Olyan… iskoláslány-formája van. A viselkedése is iskoláslányos. Jó ez? Egyáltalán nem. Semmi nem jó, ami eltér az átlagtól. Ha az ember jól körülnéz, azt látja, hogy a legtöbb ember eltér valamiben az átlagtól. Mindenkiben van valami extra. Lám, még ebben a Zsuzskában is. De hát akkor hol vannak az „átlagemberek”, akikhez folyton-folyvást hasonlítjuk magunkat?

Arra riadt, hogy Zsuzsi megszólalt. Ezúttal mindenféle kihívás nélkül, csak úgy, magától:

– Leérettségiztem, és mindjárt férjhez mentem. Az volt a baj.

– Te érettségiztél? – lepődött meg Szöszi. Zsuzsi csak bólintott.

– Jó tanuló voltál? – kérdezte újra Szöszi.

– Kitűnő – mondta halkan és szomorúan Zsuzsi, és barna szeme csupa merengés. Most Szöszinek, ugyebár, azt kellett volna kérdeznie: „Hát akkor minek mentél férjhez?” – de nem kérdezte, mert ilyet nem kérdez az ember. Ki tud ilyesmire válaszolni? Ő sem tudna, ha most valaki megkérdezné tőle, hogy miért megy férjhez, amikor pedig nem is akart, ezt még Árpád is elismeri. Biztosan így volt vele Zsuzsi is. Jött egy fiú, beleszeretett és hozzáment. Mit tehet az ember?

– És most hol dolgozol?

– Szabász vagyok.

– Érettségivel?

– Mit érek az érettségivel? Az nem szakma. Ha hivatalba mennék, a felét se keresném. Így megkeresek ezernyolcszázat, szezonban kétezret is.

És ezt megint olyan szomorúan mondta, mint egy gyászjelentést. Nem szereti a szakmáját, így aztán a pénz sem szerez örömet neki, amit keres vele. Ezért nem örül a német perzsaszőnyegnek, sem a szép állólámpának, pedig ernyőjére piramisok és tevék vannak festve. Ha az embernek a munkájában nincs öröme, semmiben sincs öröme.

– Én szeretem a szakmámat – szaladt ki Szöszi száján is önkéntelenül.

Zsuzsi pedig megint sóhajtott.

– Árpádnak könnyű – folytatta saját gondolatait. – Amikor kisebb volt, unta az iskolát, hiába beszéltünk neki. De most tanulhat. Még egyetemre is mehet.

– És a férjed… semmiképpen sem engedi? – kérdezte részvéttel Szöszi.

– Á, beszélni se merek róla. Abból csak veszekedés lesz. Hogy én akkor… Hogy akkor nem illünk össze, azt mondja. Merthogy neki az érettségije sincs meg.

Milyen árva lélek lehet ez a Zsuzsi! Hogy éppen Szöszinek mondja el szíve titkos bánatát, akit még alig ismer, aki még csak ezután kerül be a családba. Ez talán azért van, mert a régi családtagoknak már úgyis hiába panaszkodna. Azok már ismerik ezt a bánatot, ami nem is olyan nagyon titkos. Ismerik, sőt unják hallgatni, mert segíteni úgysem tudnak rajta. Árpádnak is biztosan azért volt olyan rideg a hangja, amikor a nővére házasságáról volt szó. Árpád, amilyen szívtelen, biztosan Zsuzsit magát okolja. Hogy minek ment férjhez, ha mindjárt megbánta? Vagy miért bánta meg, ha már férjhez ment?

Megint csak hallgattak egy kis ideig. Zsuzsi biztosan nem akart rosszat azzal, hogy őneki mindezt elmondta. Szelíd lélek, és nagyon is elfoglalja a maga bánata. Dehogyis gondol arra, hogy mindezt éppen egy feleségjelöltnek mondta el. Szöszi, ha akarja, értheti úgy is: vigyázz, mielőtt férjhez mennél, meg ne bánd! De Szöszi tudja, hogy Zsuzsi erre nem is gondol. Csak egyszerűen kikívánkozott belőle, mert ő is fiatal, Szöszi is fiatal, hát talán jobban megérti, mint az idősebbek. És ezen felül Szöszi mégiscsak lány. Mert Árpád hiába fiatal, ha egyszer férfi. Azok ezt nem érthetik meg, mert ez speciális női bánat, ilyesmi csak egy lánnyal fordulhat elő.

Most Árpád kiszólt a fürdőszobából:

– Légy szíves, Zsuzska, adjál egy másik inget. Erről hiányzik egy gomb.

A bőrönd, amiben Körmendi mama idehozta Árpád holmiját, ott áll ugyanis a rekamié végében, nyitva. Árpád kivett már belőle egy inget, össze is túrta istenesen.

Zsuzsi és Szöszi, a két sógornő, egy pillanatra összenézett. Mint valami mennyei szózat, úgy jött a hang a fürdőszobából: megszólalt a teremtés koronája.

Zsuzsi felkelt, hogy másik inget vegyen ki a bőröndből, de Szöszi is felkelt, és intett neki.

– Dobd ide, majd rávarrom – kiáltott vissza a fürdőszobába. – Ha már szétszedted! Már tudniillik az inget. Tudni való, ha egy kivasalt inget szétbontanak, azt már nem lehet még egyszer ugyanúgy rendesen összehajtani.

– Ha-ha – harsonázott a fürdőszobából jókedvűen a férfiú –, már kezded a zsarnokoskodást? Te tücsöksárkány!

De azért megjelent a fürdőszoba ajtajában, maga elé kötött törülközővel, és nagy ívben hajította az inget jövendőbeli nejének.

Zsuzsi elővette a varródobozát, befűzött egy szál fehér cérnát.

– Megtanulhatod a gombvarrást magad is! – telefonálta be a fürdőszobába Szöszi.

– Akkor minek nősülök?

Kettőt se öltött Szöszi azon a gombon, megszúrta az ujját. Rögtön beszopta, mégis egy pirinyó vércsepp ott maradt a fehér ingen. Erre még Zsuzsi is elmosolyodott; látni való, hogy Szöszinek se kenyere a varrás. Hát ezt Árpád most már úgyse veheti fel.

– Hagyd, majd kimosom – súgta Zsuzsi, és kivett egy másik inget a bőröndből. Ugyanolyan, mint amaz. Még arra is volt gondja, hogy kibontsa, egy kicsit szétrázza, ne vegye észre Árpád, hogy ez nem ugyanaz az ing. Várt egy kicsit, míg Szöszi a gombot varrta, közben jól összekuncogtak. Most becsapják a mackót!

Talán sikerült volna, de a mackó meghallotta a kuncogást, kinézett, és meglátta, hogy mindkét lány kezében ott van egy-egy ing. Most már mindent tudni akart! Szöszi hiába szaladt előle, hiába dugdosta az inget a háta mögé. Addig kapkodott utána, míg kivette a kezéből, és a tű, ami még benne volt, az ő kezét is megszúrta.

Most nagy kacagás és vita következett. Ki ejtette a pirinyó vércseppet az ingre? A lányok azt állították, hogy Árpád. De akkor meg minek vették volna elő a másikat? Árpád csalóknak, szélhámosoknak, mindennek elmondta őket. Jól eljátszották, elbolondozták az időt. Tizenegy óra volt, mire elindulhattak. Most csak az a kérdés, menjenek-e ki a telekre vagy sem. Illetve hát Árpádnak mindenképpen ki kell jutnia, már ma ott akar aludni, el kell rendeznie egyetmást. Holnap már dolgozik, akkor nincs ideje ilyesmihez. Zsuzsi is vele mehet, ő ma ráér, kivett egy nap szabadságot, csak úgy telefonon, családi ügyben. (Mert a mama reggel nem mert egyedül elmenni Szösziékhez, se élő, se holt nem volt szegény, mivel Árpád nem töltötte otthon az éjszakát.) Az a kérdés, hogy Szöszi kimehet-e, visszaér-e két órára, hogy idejében ott lehessen az üzletben.

– Ej, hát ma itt alszol nálunk – mondta Zsuzsi az öccsének. – Az esküvő előtt úgyis szabadságot kell kivennetek mind a kettőtöknek. Nincs értelme annak a kapkodásnak, rohanásnak!

– És különben se hoztuk el a kalyiba kulcsát – jutott eszébe Szöszinek. – Úgyis hiába mennél ki, a holmit nem hagyhatod ott záratlanul!

No hát ez aztán igazán döntő érv!

– Menjünk akkor apádhoz – ajánlotta hirtelen Árpád. – Hátha tud valami lakást!

– Holnapra? – kérdezte Szöszi egy kicsit gúnyosan. Nem lelkesedett túlságosan azért, hogy most apához menjenek. Túl sok minden történt ma már ővelük.

– Mégiscsak meg kéne mondanod neki, hogy férjhez mégy – torkolta le Árpád enyhe szigorral.

No jó, essünk túl rajta! Szöszi beleegyezett. Hívták Zsuzsit is, de az semmiképp sem volt hajlandó. A telekre kiment volna velük szívesen, több szem többet lát, ott tán segíteni is tudott volna. De miért mennének hármasban Szöszi apjához? Nem, nem, őrá úgyis vár a vasalás, ne is haragudjanak.

Ilyenkor délelőtt kevesen utaznak az ötös autóbuszon. Gyönyörű nyári nap, pompáznak a pasaréti kertek. Sokan vannak szabadságon ilyenkor, a teniszpályákon fehér nadrágos fiúk és lányok szaladgálnak. Szöszi a kocsi nyitott ablakánál ült, és eszébe jutott, hogy akkor is így utazott az ötössel, nyár elején, amikor végre befejezte a nyolcadik általánost. Egyenesen apához ment ki a bizonyítványával, pedig apának kisebb gondja is nagyobb volt annál, hogy mikor vizsgázik a lánya. Miért jutott ez most az eszébe? Azóta három egész év telt el… Most nem a bizonyítványát, Árpádot viszi ki, mint valami vizsgaeredményt. De tán épp ez a hasonlóság elkedvetlenítette. Még szerencse, hogy vasárnap találkoztak Pilismaróton, hogy apa már ismeri Árpádot, nem kell majd a filmhez annyi szöveg. És apa biztosan pénzt is ad majd esküvői ruhára meg egyéb költségekre. Akkor is adott pénzt, most három éve, csak azért, mert nem bukott meg. Valami száznegyven forintot. Azért vette azt a borzalmas lila ruhát, ami három hónapig lógott a tisztító kirakatában, hogy megbízásból eladó. Hej, de dühös volt érte a nagymama!

– Apád vehetne neked egy társbérletet, amit később, a magunk erejéből leválaszthatunk – szólalt meg mellette Árpád, mint valami gondolatolvasó.

Szöszi összerezzent.

– Nem kell – mondta kurtán és halkan.

– Miért ne kellene?

– folytatta Árpád gyanútlanul. – Utóvégre az apád. Nem kerül az olyan sokba. Sokat mondok, ha egy tízesbe. Csak az idő miatt – tette még hozzá. – Mert beletelik egy év, mire mi tízezer forintot összerakunk. És addig is lakni kell valahol.

Szöszi összeszorította a száját, nem válaszolt. Most mit mondjon? Árpád nem úgy ismeri apát, mint ő… Pedig valami nagyon jól még ő sem ismeri. Apa jó ember, kedves ember, talán ha volna a zsebében tízezer forint, oda is adná a lányának. Csakhogy soha nincs egyszerre tízezer forintja. Mert amit keres, azt elkölti.

A fodrászat, ahol apa dolgozik, csak néhány lépés az autóbuszmegállótól.

– Csak kölcsön kellene a tízezer forint – folytatta Árpád makacsul a magáét, míg azt a néhány lépést megtették. – Később visszafizetjük neki az utolsó fillérig.

– Szólj neki, ha akarsz. Én nem szólok.

Árpád megállt.

– Te vagy a lánya! Én hogy szólhatnék?

Szösziben egyre nőtt az ingerültség. Árpádra haragudott. Hogy miért ilyen makacs, mint a buldog.

Érthetne a szóból. Ha apa pénzt akar adni nekik, ha egyáltalán van neki, akkor adhat magától is. Tudja, hogy nincs lakásuk. De nem ezt mondta, hanem:

– Miért nem kérsz a te apádtól?

– Szöszi! Komolyan mondom, itt hagylak.

– Tessék!

– Miért nem mondod mindjárt, hogy hozományvadász vagyok? Én összevesztem az apámmal, de ti jóba vagytok. Téged szeret az apád.

– Érdekes vagy! Most egyszerre begyulladtál, hogy nincs lakás?

Ki tudja, talán csakugyan összevesztek volna még alaposabban és mérgesebben, mint eddig bármikor. De akkor egyszerre csak felbukkant Varga Rezső. A fodrászattal szomszédos eszpresszóból lépett ki, csak úgy, fehér köpönyegben.

– Szervusztok, gyerekek. Hát ti mit csináltok itt?

– Veszekszünk – felelte Árpád hidegvérrel. – A jövő héten megesküszünk, és nincs lakásunk. Tessék szerezni egyet nekünk!

– Kétszoba-hallosat. Lehetőleg öröklakás legyen – tette hozzá Szöszi, és csak úgy szikrázott a szeme, ahogy Árpádra pillantott.

Varga Rezső megcsókolta a lányát, megveregette Árpád vállát, és olyan jóízűen, olyan döcögősen nevetett, mint aki jó tréfát hallott.

– Isteni kis pofák vagytok! – mondta egymás után háromszor. – Isztok velem egy kávét? Vagy inkább fagylaltot akartok?

Beléjük karolt, máris vitte őket vissza az eszpresszóba. Süteményt, likőrt is rendelt. És rögtön a múlt vasárnapi kirándulásról kezdett csevegni. Hogy ő milyen istenien érezte magát! Jó volna a most következő vasárnapon is kimenni, de sajnos, teljesen le van égve. Így mondta. Ha csak ötös találata nem lesz a lottón… Ámbár egy négyes is megtenné. Most kért kölcsön egy százast a manikűröstől az üzletben, mert annak mindig van pénze.

– Én is adhatok neked egy százast, akár kettőt is – szólt közbe nagyon csöndesen Szöszi.

– No nem, nem, kislányom. Hitelem még van – és hogy gyorsan elterelje a figyelmet: – De most mondjátok becsszóra: csakugyan megesküsztök?

– Csakugyan

– felelte ezúttal Árpád.

– No hát röstellem. Hogy éppen ilyen sóher vagyok… Hogy még nászajándékot se vehetek az én kislányomnak. De hát ami késik, nem múlik. Odaadom nektek a kis rádiót. Itt van bent az üzletben.

Választ sem várt, máris szaladt át az üzletbe a parányi rádióért, amivel Veronka olyan jól játszott vasárnap Pilismaróton. Háromszáz forintba kerül az ilyen.

Néhány percig egyedül ültek az asztalnál. Hallgattak. Szöszi nem nézett fel, és persze meg se szólalt. Árpádnak kell most megszólalnia.

– Hát, most már értem – csak ennyit mondott, ezt is jó sokára.

– De még lehet, hogy ötös találata lesz a lottón – jegyezte meg Szöszi alattomosan, még mindig lesütött szemmel.

Apa már jött is a kis rádióval. Ki is nyitotta közben, és ahogy az asztalra tette, megszólalt:

„Szórakoztató zenét közvetítünk…”

A fiatalok nagyon szépen megköszönték.

– Ne haragudjatok, de nekem mennem kell. Almási művésznő van itt, az én vendégem… Szóval, mikor lesz az esküvő?

– Szombat délután három órakor.

– Ott leszek! Okvetlenül ott leszek. A központi házasságkötő teremben?

– Igen.

– Főúr! Fizetek. Ti csak igyátok meg nyugodtan a feketét.

– Tessék csak hagyni – mondta csendesen Árpád. – Majd én elintézem!

– Szó sem lehet róla! – tiltakozott Varga Rezső. Megcsókolta a lányát, újból megveregette Árpád vállát, aztán kifelé menet kifizette a cehet a pincérnek. Az ajtóból még visszaintett.

Szöszi a kis rádió gombját csavargatta.

– Sírsz? – kérdezte Árpád.

– Nem sírok – felelte Szöszi. Csakugyan nem sírt, egészen száraz volt a szeme, csak úgy égett. Biztosan az álmatlanságtól.

A pincér elébük tette a feketét. Csak most készült el.

– Idd meg – biztatta Árpád. – Egész éjjel nem aludtál, és délután dolgoznod kell. Azt hiszem, most én is bemegyek a műhelybe, és szólok. Ha lehet, már holnaptól kiveszem a szabadságom. Próbáld meg te is.

– Lehet. Annamária már visszajött – felelte Szöszi, és hirtelen elzárta a kis rádiót. Aztán felnézett. – Mondd… nem volna mégis jobb, ha…

Nem folytatta, de Árpád mégis kitalálta, hogy mit akar mondani. Azt, hogy halasszák el az esküvőt.

– Nem – felelte rögtön és határozottan.

– Azért nem kell visszamenned apádékhoz… Ha nem akarsz – folytatta Szöszi, egy kicsit akadozva. – Egyedül könnyebben találsz még bútorozott szobát is. Fiatalembernek inkább kiadják.

– Félsz? – kérdezte Árpád kisvártatva.

– Én nem félek.

– Hát?

– Legalább volna megtakarított pénzem – mondta Szöszi egy kis szünet után. – Nagymama mindig mondta, hogy váltsak takarékkönyvet. De én elflancoltam.

– Most akartál apádnak kétszáz forintot adni

– felelte Árpád, szokatlanul kedvesen és gyöngéden. És mindjárt utána: – Nekem van kétezer-kétszáz forintom – és kivett a belső zsebéből egy takarékkönyvet. Letette a rádió mellé.

– Rádiónk is van – és Szöszi most csuklott egyet, mert elfogta a sírás, de maga se tudta, örül-e vagy szomorkodik.

– Egy a lényeg – mondta Árpád. – Nekem vigyáznom kell rád, neked meg énrám. Vagyis vigyáznunk kell egymásra.

Ezzel újból kinyitotta a rádiót. Áhítattal lesték, amíg bemelegszik, aztán tíz percen át szórakoztató zenét hallgattak.

9.

A kalyiba három méter hosszú és majdnem két méter széles. Kívülről. Belülről valamivel kisebb. Nagyapó ugyanis deszkából építette annak idején, és hogy jobb tartása legyen, kibélelte ócska sárga faburkolattal, amit valami kocsmából selejteztek ki. Ez a belső burkolat jó erős keményfából van, csak sajnos nagyon ronda. Itt-ott nyurga vasfogak állnak ki belőle, felső peremét valami cifrázat fogja körül, töredezett és piszkos, de olyan piszkos, hogy azon segíteni sem lehet. Sok évtizedes szenny rakódott le a cifrázatok közé.

A fogasok meg rozsdásak. Persze, az ilyen kalyibában, ahol főképp szerszámot tartanak, az nem számít. Még jól is jöttek a fogasok, arra akasztották nagymamáék az ócska ruhákat, amibe idekint át szoktak öltözni a kerti munkához. Most is lóg rajtuk mindenféle kacabajka, még téli irhamellény is, csupa molyrágás és szakadás.

Bútor? Hát, ami azt illeti, bútor is van a kalyibában.

Szintén deszkából. Egy ágyféle, vagy hatvan centi széles. Igazában csak egy négy lábon álló vályú, csak úgy kitömve régi, portól szürke, törekes szalmával. Annak a tetején egy kiselejtezett pokróc képezi az ágyneműt. Meglátszik rajta, hogy a nagymama, ifjabb éveiben, vasalópokrócnak használta, mert olyan alakú lyukak és sárga égésfoltok vannak rajta, mint egy-egy kis hajó. A deszka, amiből készült, teljesen gyalulatlan, ládaként kezdte pályafutását, oldalán most is láthatók a megfakult kék betűk:

„Vigyázat, törékeny!”

Van itt asztal is, ugyancsak gyalulatlan deszkából. Nagymama kimustrált linóleumot tett a tetejére, ez az idők folyamán hol lekopott, hol egészen ráragadt, hozzánőtt. Van egy szék, annak kijár a lába, pedig nagypapa már összevissza szögelte. Tavaly aztán két összecsukható sámlit vásároltak, darabját tizenhétért egy áruházban. Ezek jó karban vannak. És a berendezéshez tartozik még egy kilógó belű, rugós kocsiülés. Igenis, kocsiülés. Nagypapa szerezte valahol. Két személy is ráülhet, két soványabb személy, a két sarkába, ha kibírja a törött rugók szurkálódását. Középen még aránylag jók a rugók, viszont ott végig van repedve a bőr, és kijön a kóc.

Kívülről még mulatságosabb a kalyiba. Minden deszkája tud valamit mesélni származásáról. A fődeszkák régi cégtáblákból vannak, tarkák.

„Bor, sör, pá”

olvasható, éppen a homlokzaton, az ajtó fölött, csak az a kár, hogy a felirat nem esik pontosan középre. Képviselve van itt a cukrászat is; egy hajdani kék színű táblán, kissé elmosódottan és hiányosan ugyan, de kibetűzhetjük a

„Fagylalt”

felírást. Kár, hogy borbélycégtáblát a nagypapa nem tudott szerezni. Viszont van olyan, hogy

„Mindennemű javítások”

.

Hogy aztán órásüzleté volt ez a tábla vagy bádogosé, azt ma már senki nem tudhatja.

Ahhoz, hogy az ember egyáltalán beléphessen a kalyibába, előbb ki kell rakni belőle a kapákat, ásókat, gereblyéket, locsolókannákat, permetezőkészüléket, két zsák kékgálicot, négy nagy gyümölcsöskosarat, a létrát, a vödröket, a szőlőkötöző rafiát, két köteg drótot, kis fűrészt, nagy fejszét, talicskát, törött és új szőlőkarókat, vesszőseprűt és egy nagy csomó, különböző méretű és vastagságú deszkát, amit nagyapa még az építkezés idejéből eltett, hogy majd jó lesz valamire.

Nagypapa ott ült a kalyiba előtt, egy tavaly kivágott cseresznyefa lefektetett törzsén, Szöszi pedig mellette, a térdére könyökölve, és egy fűszálat rágcsált. Veronka szaladgált a szőlő között, katicabogarakat röptetett. Árpád ott állt a kalyiba nyitott ajtajában, és komoran cigarettázott.

Nagyapa vagy fél perccel ezelőtt mondott valamit, és ezek a szavak még nem szálltak el. Ott lebegtek körülöttük a kék levegőben, a jó reggeli hűvösségben. Azt mondta ugyanis:

– Édes gyerekeim, itt nem lehet lakni. Amit nem lehet, azt nem lehet. És különben is, ha ti idejöttök, akkor hova tesszük a szerszámokat, az egyet-mást?

Ha pedig nagyapa mondja, akkor az nem akármilyen beszéd.

– És ha a maradék deszkából építek egy szerszámos kamrát?! – szólalt meg végre Árpád, félig kérdő, félig meg máris kijelentő hangsúllyal. – Ezt a kalyibát meg kitakarítjuk?!

– Ahhoz nem elég a deszka – mondta jó hoszszú megfontolt gondolkodás után nagypapa.

– És ha a cseresznyefát is felhasználjuk?

– Kézi erővel azt nem lehet feldolgozni – világosította fel kedves unokavejét nagypapa. Egy kicsit gondolkodott. Hiszen nagypapa is tudja, miről van szó. Nem babra megy a játék! Egy új párnak, egy új családnak kell fedél a feje fölé. – De van itt egy asztalos, az tavaly is kérte, csak nem tudtunk megalkudni. Ha van neki megfelelő deszkája, elcseréljük.

Árpád rögtön felélénkült. Hát akkor mégis van valami remény?

– Nincs értékesebb bútorfa, mint a cseresznye – mondta hozzáértéssel.

– Sokáig gondolkodtam, hogy kivágjam-e – fűzte a szót nagypapa, hogy a nagy gondtól egy kicsit megkönnyebbedjenek. – Merthogy a legszebb fám volt az egész kertben. De soha nem hozott gyümölcsöt. Minden évben tele volt virággal, aztán… semmi! Akár egy cifrálkodó nőszemély.

Felkelt szép tempósan, megállt a holt cseresznyefa–nőszemély mellett, úgy nézett le rá, egy kis sajnálkozással meg nehezteléssel. Mert ilyen a jó gazda. Még a haszontalan jószágot is sajnálja, ha el kell pusztítania. És hát a szépség se teljesen haszontalan, de nem ám! Csakhogy szegény embernek túlságos fényűzés.

– Mégiscsak jó, hogy kivágtalak – mondta nagyapó, egyenesen a cseresznyefának.

– Most tán mégiscsak teszel valami jó szolgálatot, holtodban!

– Átmegyünk az asztaloshoz? – kérdezte Árpád. – Most kéne, míg nem vetkőzünk neki a munkának.

– Hát én addig mit csináljak? – szólalt meg Szöszi. – Kirakodjak a kalyibából?

– Arra még ráérsz, lányom. Majd ha a szerszámos kamrát, a másikat megépítjük. Fogj egy kapát, aztán tisztogassál vele.

– A szőlő között?

– Ott is. Meg az eperágyások is gyomosak.

Szöszi átöltözött. Kihozott magával egy régi, színehagyott piros kartonruhát meg egy öreg, gumitalpú vászonszandált. Aztán Veronkát is odakiáltotta, őt is átöltöztette. Kezd már melegen sütni a nap. Az eperágyásban kezdte a kapálást. Veronkának is adott munkát. Ahol ő kikapálta a nagyját, ott a kislány kihúzkodta a maradék gyökerecskéket. És kacagva számlálgatta a szaladgáló suszterbogarakat. – Jaj, mennyi van! Ide nézz, Szöszi! Itt is egy, meg itt is!

Szöszinek az első öt perc után megfájdult a dereka; kiegyenesedett, nyomogatta. Persze, túl gyorsan dolgozik, nagyon is nekiesett, pedig nagypapa már sokszor mondta neki, a földdel nem így kell dolgozni, hanem nyugodtan, tempósan, akkor sokáig bírja az ember.

– Ti most ide jöttök lakni? – kérdezte Veronka.

– Igen.

– Én is?

– Te majd kijössz mindig nagypapával. Vasárnap. Meg hétköznap is, ha nagypapa kijön.

– Én nem lakhatok itt?

– Kicsi a hely. Még az se biztos, hogy nekünk elég lesz.

– És én egyedül alszom a rekamién?

– Örülsz neki? – kérdezte Szöszi, és egy kis féltékenység volt a hangjában. Azt hitte, Veronka jobban fájlalja majd, hogy ő elköltözik, hogy nem lesznek mindig együtt. De persze jobb, hogy nem búsul miatta.

– És reggel a nagymama fog engem megfésülni? – kérdezett vissza, válasz helyett Veronka. – Csakhogy ő nagyon húzza a hajamat!

– Mert mindig ugrálsz. Nem állsz meg rendesen, ahogy kell.

– És még hányat alszunk az esküvőig? – csapongott Veronka.

– Még kilencet.

– Nagymama azt mondta, hogy koszorút is vesz nekem. Rózsaszín koszorút a rózsaszín ruhához. Mondd, Szöszi, fátyol is lesz rajta? Mint neked?

– Nem tudom, hogy lehet-e kapni rózsaszínű fátyolt – felelte Szöszi, és mosolygott magában.

– De egy koszorúslánynak kell fátyol – aggodalmaskodott Veronka. – Miért nem árulnak rózsaszín fátyolt?

Szöszi már újra kapált. Egy-egy jól sikerült kapavágással néha tövestül kiemeli a kövér gyomnövényt. Megfogja bal kézzel, kidobja a mezsgyére.

A nagymamának most az a legfőbb gondja, hogy esküvői ruhákat varr. Fehér taftból Szöszinek rózsaszínűből Veronkának, feketéből magának. Ő maga vette a rengeteg selymet, a saját dugott pénzéből. Mert a nagymamának mindig van dugott pénze. Igaz, a taft nem drága, de nagymama fátyolt is akar az unokájának meg koszorút, mindent. Árpád azt mondta, ez bolondság, jobb volna az a pénz másra. Most az egyszer Szöszi is lemondott volna a ruháról. Utóvégre is nem esküsznek templomban, és ha rájuk bízzák, ők vendégeket se hívtak volna. Árpád apja úgyse jön el, és akkor miért legyenek ott idegenek? De hát a nagymamával nem lehet bírni! Abba még csak belenyugszik, hogy elmarad a templomi esküvő. A nagymama azt úgy fogja fel, hogy kiment a divatból, hát akkor haladjunk a korral. De akárhogy is számítjuk, lesz ott egy sereg ember. Árpád anyja és nővére biztosan eljön. Szöszi apja a feleségével. Kollégák a fodrászüzletből és a cukrászüzemből. Házbeliek, Veczkóék, talán Somék is. Az ám, ugyan sikerült-e Gizinek bejutnia az üzembe? Még azt se tudja. Szóval lesznek elegen az esküvőn, itt van még az egyéb rokonság is, Joli néni, a nagymama másik lánya, Vili bácsi, a veje és a gyerekeik, Szöszi unokatestvérei. Nagymama parádézni akar az unokája esküvőjével, ugyan szabad-e elrontani az örömét?

És hát, az igazat megvallva, Szöszi se bánja. Fátyolosan, koszorúsan, talpig fehérben mégiscsak többet mutat az a menyasszony, mint valami kiskosztümben vagy éppen a pettyes szoknyában. Hát mikor legyen szép az ember, ha nem éppen az esküvője napján? És talán Veronka is azért viseli olyan könnyen nővére részleges elvesztését, mert elfoglalják az előkészületek, és mert annyira örül a koszorúslányszerepnek. Nagymama vacsorát is főz a szűkebb családnak. Hát talán azt a négy-öt kiló sertéshúst, azt a három-négy pár csirkét spórolja meg? Azon már csak nem mennek tönkre Váradiék!

Jó ez a sok hűhó, készülődés. Például arra is, jó, hogy ő még ilyen kellemesen soha nem töltötte el a szabadságát, mint most. Egész nap kint van a levegőn, igen jó az étvágya. Azelőtt soha nem ette meg a szalonnát, most ízlik neki. Még a téli disznóvágásból van két tábla szalonnájuk, a nagymama már azon gondolkodott, hogy eladja, mert csak fanyalgott mindenki, amikor kínálta. Most aztán jó szolgálatot tesz, mindennap abból hoznak ki. Egész nap együtt van Árpáddal, és soha nem veszekednek. Mert soha nincsenek is egyedül, és nem is érnek rá arra, hogy veszekedjenek. Nagypapa és Veronka is velük van egész nap. Szöszi két nap alatt az egész eprest megtisztította a gyomtól, és már nem fáj a dereka. Van egy kis izomláza, de az inkább kellemes. Éjszaka pompásan alszik, és még soha nem barnította meg ilyen szépen, ilyen egyenletesen a nap. Minden este összehasonlítják Veronkával, hogy melyikük barnább. Vasárnap a nagymama is kijött, főtt ételt hozott, jócskán, mert vendégek is voltak. Árpád elhívta a KISZ-ből három barátját, hogy segítsenek a szerszámos kamrát összeácsolni. Valóságos táborozás kerekedett ki abból a vasárnapból! Nagypapa felállította a háromlábat, a szabadban raktak tüzet, bográcsban melegítették a marhagulyást. (Mert kiderült, hogy a sok limlom között, a kalyibában, bogrács és háromláb is van.) Szöszi súrolta ki homokkal jó fényesre. Árpád még eddig mindig a nővérénél aludt, mert a kalyibát nem hozhatják rendbe addig, amíg a szerszámos kamra legalább félig-meddig el nem készül. Úgy tervezték, hogy a kamra vasárnap estig tető alá kerül, és hétfőn fognak a kalyiba takarításához. Csakhogy, hála a segítségnek, mire vasárnap ebédhez ültek, már készen volt a kamra. Kisebb volt a kalyibánál, de jóval csinosabb, mert az asztalos friss, szőke deszkákat adott a megboldogult cseresznyefáért, és a fiúk, nagypapa vezényletével, úgy építették, hogy a régi, csúf deszkákat a kamra hátába építették, ott úgysem látja senki, mert a ribiszkebokrok eltakarják, elöl viszont a vadonatúj deszkák virítottak. Ugratták is őket ebéd közben a vendégek, hogy gondolják meg jól: költözzenek inkább a szerszámos kamrába! Kicsinek kicsi ugyan, de Szöszi azért ki tud benne egyenesedni. Árpád meg legföljebb összehúzza magát egy kicsit; nős ember lesz hamarosan, jobb, ha gyakorolja magát az ilyesmiben.

Alighogy megebédeltek, megjelent Zsuzsi a férjével és a kisfiával együtt. Ajándékot is hoztak: egy öreg, de még üzemképes petrolfőzőt. Megvan hát a családi tűzhely is!

– Irigyellek – mondta Zsuzsi Szöszinek. – Az a jó, hogy itt nincs társbérlő. Magatok lesztek!

Alig ebédeltek meg, a fiúk mindjárt nekiálltak, hogy kiürítsék a kalyibát; áthordták a rengeteg holmit az új szerszámos kamrába. Már csak azért is, hogy üresen jól szemrevételezhessék a kalyibát, kitervelhessék, hogy mi mindent rendezhetnek el ügyesen és okosan. Zsuzsi férje, Pista, mint műszaki ember, tüstént átvette a parancsnokságot. Úgy kell a kalyibát berendezni, hogy később, ha már a fiataloknak lesz rendes lakásuk, ezt víkendháznak használhassák. Miért ne? Ha kimustrált autóbuszból lehet víkendházat csinálni – látni ilyet eleget Rákoskerten, de még a Balaton mellett is –, akkor lehet a kalyibából is. Néhány ezer forint persze kellene hozzá.

– Ha nekem olyan sok néhány ezer forintom volna –vitatkozott a sógorával Árpád –, akkor nem a kalyibára költenem, hanem építenék egy döngölt házikót.

Szöszi és Zsuzsi a tányérokat és kanalakat mosogatta a kútnál. Homokkal súrolták tisztára. Egy darabig hallgatták a férfiak vitáját. Mindjárt kitetszett, hogy Pista és Árpád miben nem egyeznek; Pista nagyon is nagyralátó, egyre csak a víkendházat emlegeti, mintha egyszerűen nem értené, hogy nekik nem telik olyasmire, amit ő ajánlgat: például, hogy kihúzható csőrekamiét csináltassanak, akár hitelbe is. Szöszinek eszébe jutott, hogy ő még az otthoni rekamiéját sem fizette ki, vagyis adósságot visz a házasságba. Árpádnak ugyan van kétezer-kétszáz forintja, de hát mire elég az? Éppen tegnap számolták; ha csak néhány edényfélét, mosdótálat, takarítószerszámot, vizeskannát, lámpát, más egyéb apróságot vásárolnak, máris nyakára léptek annak a kis pénznek. Még az a szerencse, hogy nem adták el a régi sezlont, amelyen Szöszi és Dundi azelőtt aludt. Azt hozzák ki ide. Ágyneműt ad a nagymama meg függönyt, terítőt, még egy darabka szőnyeget is. Nekik most meg kell fogniuk minden garast. Dehogyis csinálnak adósságot!

Zsuzsi, mintha ugyanarra gondolna, egyszerre csak azt mondta:

– Majd én még körülnézek otthon, nálunk. Meg a mamának is szólok. Régi háztartásban sok minden akad, ami fölösleges.

És sóhajtott. Miért sóhajtott? Biztosan azért, mert nem tetszik neki, ahogyan a férje beszél.

– Hidd el – mondta kisvártatva –, nagyon sok boldogság belefér egy kis kalyibába is.

Szöszinek ettől a néhány szótól valahogy elszorult a szíve. Egyrészt azért, mert sajnálta Zsuzsit. Nagyon rossz dolog lehet az, ha valaki nem tud örülni annak, amije van, és még olyat is irigyel, aki nála sokkal-sokkal szegényebb. De elszorult a szíve azért is, mert… ki tudja azt előre, hogy boldogok lesznek-e ebben a kalyibában. Hogy ők majd olyan nagyon megértik egymást? A jövőt még sűrű homály fedi. Vagy, jobban mondva, nem is a homály takarja el, hanem éppen ez a nyári ragyogás, ezeknek a júliusi napoknak a meleg fénye. Fészket raknak, mint a fecskék. Szöszi élvezettel súrolja a kalyiba padlóját, nem bánja, akárhányszor is kell cserélnie a vizet. Pedig azt csak a petrolfőzőn melegítheti, és mindig várnia kell rá, míg a következő fazékkal megforrósodik. Előbb hideggel súrolta fel, tíz vödörrel is hozott neki Árpád a kútról. Nagymama tanácsolta, hogy a nagy feketeséget előbb hideggel kell lesúrolni, nehogy beleégjen a piszok. Persze akármennyit dolgozott, azért parkettás szoba csak nem lett belőle! És fél napig tartott, amíg a sárga kocsmai faburkolatból úgy-ahogy kikefélte a piszkot. Pedig Árpád is segített neki meg a nagypapa is. Az ócska ágyat meg tíz asztalt is szétszedték. Kértek gyalut az asztalostól, le is gyalulták. Új asztalt ütöttek össze, nagypapa befestette fehérre, még a sámlikat is. Polcokat is szereltek a falra, a maradék deszkákból, azokat is befestették. A tetőre, a kátránypapíros helyett, bádogot szögeltek. Kívül azért ütött-kopott és mulatságos maradt a kalyiba, de ki bánja? Belül már kezd jó szagú és barátságos képet ölteni. Az edény, amit nagymama vasárnap kihozott, már itt maradt, nagymama azt nekik adta. És még mennyi mindent! Csütörtökön, amikor Árpád kézikocsival kihozta a sezlont, rengeteg egyéb apróságot is hozott vele. Nagymama kiüresítette a régi kis fiókos szekrénykéjét, ami a konyhában állt; éppen elfért a kalyiba kis ablaka alatt, a sezlon fejénél, rátehették a lámpát meg a kis rádiót is. Lámpát Zsuzsi adott, kettőt is. Egy régi, nagy, petrol lámpát – ezt még talán Árpád szülei hozták valaha faluról, Zsuzsi alighanem a mamától kérte el – meg egy újat, kisebbet, ami elemmel égett, kapcsoló is volt rajta. A nagy lámpának lánca is volt, Zsuzsi szépen kifényesítette, úgy küldte el; Árpádnak csak egy kampót kellett bevernie a kalyiba mennyezetébe, máris felakaszthatták. A kisebbik, az elemes lámpa a fiókos szekrénykére került.

Csütörtökön délután már csak díszítettek. Nagymama virágos kartonból varrt függönyt és fodros terítőt hozzá az asztalra. De Szöszi, ha akarta volna, csipkefüggönyt is tehetett volna a kalyiba ablakára, mert azt meg Zsuzsitól kapott.

A nagymama személyesen hozta ki az autóbuszon Joli néni ajándékát: egy pompás, vadonatúj fehér mosdótálat, még szappantartót is hozzá. No, az már bizonyos, Joli néni ezt nem a maga jószántából vette, hiszen valami nagyon sohasem kedvelte Szöszit. Hanem a nagymama biztosan beolvasott neki! Hogy így-úgy, a testvéred gyereke. Joli néni ajándékáról Szöszinek a saját mamája jutott az eszébe, és megint csak elszorult a szíve. Még mindig nem írt! Két héttel ezelőtt azt akarta megírni neki, hogy Veronkát beíratták az iskolába. És most még azt sem írta meg, hogy férjhez megy. Hogy holnapután lesz az esküvője. De hát ki tehet ártól, hogy ilyen nagyon messze kerültek egymástól? És… és ha nem mentek volna el, ha Szöszi akkor náluk marad… Ki tudja, hogyan fordult volna akkor az élete? Eh, nem szabad ilyenen gondolkodni!

Este hét órakor befutottak Árpád barátai is, a három fiú, aki a szerszámos kamra építésében oly pompásan közreműködött. Tíz főzőkanalat hoztak, egy kék üvegvázát meg egy kétliteres fonott üvegben bort. Kivitték az asztalt a kalyiba elé. Szöszi poharakat és csészéket szedett le a polcról, mert poharuk csak négy van, csésze pedig három. Árpád és ő így is egy csészéből kellett, hogy igyanak. Lassan csillagosodott. A kalyiba ajtaja nyitva állt, odabent égett a lámpa. Hadd égjen, a petrollal nem kell takarékoskodni. És hadd lássák a vendégek az ő kis otthonukat, ezt a csodálatos kis fészket, amit úgy raktak, a jó barátok segítségével, akárcsak a fecskék. Az egyik kiszista, Jenő nevezetű, fel is köszöntötte őket. Azt mondta: ha így gyarapodnak továbbra is, mint jegyességük kilenc napja alatt, akkor hamarosan kacsalábon forgó várat építenek a kalyiba helyére.

– A kalyiba helyére nem! – rikkantott Árpád. – Azt megtartjuk nyaralónak!

– No – szólalt meg a nagymama is –, a várra még várhattok, de a kacsaláb már megvan. Hozzál csak ki, Szöszi, egy kis harapnivalót ezeknek a fiúknak.

Mert nagymama nemcsak a mosdótálat hozta az autóbuszon, hanem egy kis elemózsiát is a kedves vejének. Mert Árpád mától kezdve már itt lakik a kalyibában, a kézikocsin a holmiját is felhozta, az ünneplő sötét ruhája ott függ a fogason. És a nagymama a világért sem akarja, hogy holnaputánig éhen haljon Szöszi jövendőbelije. És történetesen éppen kacsát sütött neki, az aprólékjából meg becsinált levest, szép kis piros fazékban. Szöszi megmelegítette a levest a petrolfőzőn, aztán villával kiemelte belőle a kacsalábat: nem csalás, nem ámítás, akárki láthatja!

Este tíz óra volt, mire felkerekedtek. Árpád kikísérte őket az autóbuszmegállóhoz.

– Holnap mikor jössz ki? – kérdezte Szöszitől.

– Semmikor – felelte unokája helyett a nagymama, határozottan és vígan. – Még a ruháján is van igazítanivaló, meg nekem is kell a segítség. Azt se tudom, hogyan ültetem le holnapután azt a sok embert. Meg aztán nem is való. Nagyapátokra is szükségem van, őt se engedem ki holnap. Holnapután is ráérsz ebédre bejönni, délelőtt csak útban lennél.

És már jött is az autóbusz, méghozzá alighanem az utolsó ma este. Mit volt mit tenni? Csak annyi történt, hogy Szöszi utolsónak szállt fel, mert Árpád szorosan tartotta a karját, és csak egy pillantást váltottak. Hát persze hogy megint nagymamának volt igaza! Szöszi úgy érezte, a világ kincséért se jönne ki holnap, és egyáltalán, nem akarja látni Árpádot most már az esküvőig.

És csakugyan, tenger sok még a munka! Nagymama már háromféle süteményt sütött, de még két tortát is akar. Igaz, a hét elején úgy beszélték meg, hogy a tortákat majd Árpád süti, de nagymama megváltoztatta elhatározását. Meg is mondta, miért. Mialatt Szöszi krémet kevert, habot vert, mindent kéz alá segített neki, a nagymama elmagyarázta: nem helyes, ha a vőlegényt, már közvetlenül esküvő előtt, nagyon is beavatják a készülődésbe. Például: Szöszi ruhája csak hadd legyen meglepetés neki! Ez már így való. Szöszi szedje rendbe magát, mosson hajat, menjen az üzletbe, és csináltassa meg a frizuráját, ne hagyja holnapra, mert mosás és berakás után közvetlenül soha nem olyan szép a haj, mint másnapra. És hozza rendbe a körmeit is, csupa feketeség a kerti munkától meg a takarítástól. Szöszinek pillanatnyilag az a feladata, hogy szép legyen. Ezért nem is engedi, hogy túl sokat dolgozzék, este korán kell lefeküdnie, reggel viszont alhat, ameddig csak akar.

Szöszinek tetszett is mindez, meg nem is. Jólesett a nagymama gondoskodása, még az is, hogy így rendelkezik vele, de azért az a legjobb az egészben, hogy már nem tart sokáig.

– Úgy tesz a nagymama, mintha színházi előadásra készülnénk, és én lennék a primadonna – jegyezte meg, ezúttal szelídebb fajta szemtelenséggel. – A nagymama pedig a főrendező!

– Noiszen – így a nagymama – jobb is! Ha rád lenne bízva, képes lettél volna halásznadrágban esküdni!

Ez persze egy kis túlzás, de Szöszi nem vitatkozott. Nagymama kinyitotta a jégszekrényt, hogy megnézze, eléggé keményszik-e a tortához való máz, és akkor egyszerre csak felkiáltott:

– Jesszus! Hát a jegygyűrűk! Ugyan volt-e annyi esze annak a kölyöknek, hogy megvegye a jegygyűrűket?

– Miért? A jegygyűrű kötelező? – kérdezte Szöszi, és megrebbent a szeme.

– No, hallod? Ki látott már esküvőt jegygyűrű nélkül? – háborgott a nagymama, és gyorsan megtörülte a kezét a konyharuhában. Ez nála azt jelenti, hogy valami intézkedésre készül. De miféle intézkedésre? Most déli tizenkét óra van. Csak nem akar most azonnal kimenni Rákoskertre, hogy a jegygyűrűk dolgát Árpáddal megbeszélje?

– Megpróbálok telefonálni – döntött máris a nagymama.

– A kalyibába? – érdeklődött Szöszi.

– Mit szemtelenkedsz? Felhívom a közértet, és megkérem, hogy hívják át.

– Nagyon fognak örülni!

– Mondanám, hogy eriggy, és telefonálj, de téged nem ismernek.

– Még az a szerencse! És ha nincs otthon?

– Hát hol lenne?

– Talán éppen jegygyűrűt ment vásárolni – hunyorgott Szöszi. – Ha elment a jó dolga!

– Szóval szerinted nem is kell! Semmi se kell… Csak azt szeretném tudni, hogy minek akkor az egész cirkusz, ha még jegygyűrű se kell. Álltatok volna össze, mint a cigányok!

Ez már gorombaság volt. Szöszi nem is hagyta annyiban. És hogy visszavágjon, a cigányokat vette védelmébe:

– Szerintem cigányok is szoktak törvényes házasságot kötni.

– Elég legyen! – kiáltott rá nagymama. – Kaphatsz ám tőlem egyet visszakézről, még az esküvőd napján is, nemhogy egy nappal előtte!

Gyötrődve tördelte a kezét. Hogy ő most mit csináljon? Mert jegygyűrűt nem is lehet ám akárhogyan vásárolni. Ahhoz igazolni kell, hogy csakugyan házasságot kötnek. A tanács ad róla igazolást, és akkor kiadják az ékszerboltban.

Bámulatos, hogy ez a nagymama minden kérdésben milyen tájékozott!

Még az az egy szerencse, hogy igazolás kell hozzá. Mert máskülönben a nagymama most képes lenne arra is, hogy elszaladjon, és megvásárolja a gyűrűket. És ha nincs itthon elég pénze, mert nagyon kiköltekezett az esküvői vacsorára és a ruhákra, akkor arra is képes lenne, hogy elmenjen a takarékba, és kivegyen onnan. Pedig hogy félti a megtakarított pénzét! Milyen sokszor mondja, hogy ők már öregek, és bármikor szükség lehet arra a kis félretett pénzre! Szöszinek, igazság szerint, hálát kéne most éreznie, amiért a nagymamának olyan nagyon fontos az a jegygyűrű. Miért van az, hogy mégsem érzi? Mintha a nagymama nem az ő kedvéért költött volna el annyi sok pénzt a ruhákra, a vacsorára, és ha mód volna rá, még a jegygyűrűkre is. Nekik most igazán másra kell a pénz. Árpád kétezer-kétszáz forintjából jócskán elfogyhatott már. Bádogot kellett venni a tetőre. Csak festékre mennyit adhattak ki! Szöszi nem számolta utána, csak gondolja. Mert amikor átment a háztartási boltba, hogy trisót, szalmiákszeszt, vimet, kenőszappant vegyen a súroláshoz meg ultrát az ablaktisztításhoz és parkettpasztát, mert a faburkolatot azzal próbálta fényesíteni, hát nem sokat hozott haza egy százasból. Igaz, egy lószőrseprűt is vett, mert szobában csak nem söpörhet vesszőseprűvel? Vagyis a nagymama igazi jósága az, amikor odaadta neki a fiókos kis szekrényt, mert arra igazán szüksége van.

De hát ő már nem is szól semmit. Jobb, ha nem szól. A jegygyűrű különben is a nagymama dolga, és legfeljebb Árpádé. A nagymama intézze el Árpáddal. Az egész esküvőt tulajdonképpen a nagymama és Árpád akarta. És ha a nagymamának olyan fontos az a jegygyűrű, akkor miért nem jutott előbb az eszébe? Hiszen nem ez az első esküvő, amit életében megrendez. Jó, a saját esküvője már igen régen volt, a nagymama akkor még igen fiatal volt, tán még Szöszinél is fiatalabb, és biztosan ugyanolyan mafla. Abba biztosan nem szólt bele, még annyira sem, mint Szöszi. De hát férjhez adott két lányt, Joli nénit és Szöszi mamáját, az utóbbit kétszer is. Noiszen! Jól férjhez adta, mindkét alkalommal. Hát nem apa maga mesélte, épp a múlt vasárnapon, hogy majdnem tizenöt évvel volt idősebb a menyasszonyánál, és hogy egyáltalán nem illettek össze? Nagymama csak azt nézte, hogy a veje önálló kisiparos, mást semmit. No, és a mama második férje? Sándor bácsi? Azzal a csonttörően recsegő hangjával? Rossz ember, a vak is látja rajta, de hát fogtechnikus volt, és biztosan nem feledkezett meg a jegygyűrűkről. Az nem! A nagymama most szidja, átkozza, amiért elvitte a lányát Németországba, hogy tán soha az életben nem látja többé. De arra biztosan nem gondol, hogy ő maga is oka. Hogy amikor elvette a mamát, akkor a nagymama örült neki, és fűnek-fának mesélte, hogy milyen jó partit csinál a lánya.

A jegygyűrű, az tulajdonképpen csak hiábavalóság, mutogatás. Arra kell, hogy mindenki lássa: ez a lány már fiatalasszony, ez a fiú már megházasodott. No jó, Szöszi nem mondja, hogy ő nem húzza szívesen az ujjára. De hogy ilyen cirkuszt csapjon miatta a nagymama!

Veronka szaladt be az udvarról lelkendezve, ragyogva. Vadonatúj bababútor volt a két kezében: egy tündéri kis rekamié meg két fotel hozzá, egyforma piros kockás huzattal. Tomi bácsi ajándéka! De az olyan édes játék, hogy még a nagymama és Szöszi is megcsodálta. A rekamiét fel is lehet nyitni, mint az igazit. Igazi ágyneműtartója van. Veronka tüstént nyafogni kezdett, hogy varrjanak hozzá ágyneműt. Mintha más dolga most nem is volna a ház népének, mint Veronka babáit kistafírozni. Talán a babák mennek férjhez? Nagymama zavarta Szöszit, most ne játssza el az időt, menjen be az üzletbe, csináltassa meg a haját.

De Szöszi nem szólt semmit, vizet melegített, maga mosta meg a haját a konyhában, aztán szépen, gyorsan be is rakta. Van őneki idehaza csipesze meg minden, ami kell! Dauer nincs az ő hajában, soha nem is volt. Tudja ő azt anélkül is kezelni! A haja az ő büszkesége. Egy kicsivel már sötétebb szőke, mint kislánykorában volt, de azért nem hidrogénezi, eszében sincs. Ez a mézszín se csúnya, és nem kell, hogy nagyon bodros legyen. A szép, nyugodt, sima hullámokat szereti. És az ő haja olyan, ha csak megnyomja egy kicsit, úgy marad, mert már idomítva van. Egy fodrászlány haja ne lenne idomítva? Cégünk reklámja, szokta mondani Szöszi hajáról Tóni bácsi, a főnöke. Még azt is mondta, nem is egyszer: „Jól teszed, hogy nem daueroltatsz. A jó kocsmáros se issza meg a saját borát.”

Hálóval szépen lekötötte, aztán leült a szobában, és elkezdett babaágyneműt varrni Veronkával. Ezzel töltötte az egész délutánt. Sifont találtak nagymama foltosfiókjában, szép angol szélű vánkosokat varrtak, kettőt, meg egy parányi kapricvánkost is. Az volt még csak a cukor! Veronka ugrált, táncolt örömében. Nagymama morgott, hogy Szöszi miért nem pihen inkább, de azért, amikor szépen megkérték, ő is leült a varrógéphez, ő szegte le a vánkoskákat, hogy a varrás szép egyenes legyen. Szöszit a nagymama nem szívesen engedi a varrógéphez, mert mindig attól fél, hogy eltöri a tűt. Puha, fehér vattával tömték ki a vánkosokat, mert a toll kijönne belőle. Aztán paplant is varrtak, rózsaszínű selyemből, ami Veronka új koszorúslányruhájából maradt. Veronkának magának kellett rávarrnia a gombokat. A nagymama persze ki akarta venni a kezéből, merthogy olyan ügyetlen, de Szöszi nem engedte:

– Ha nem csinálja, akkor hogyan tanulja meg?

– Te beszélsz? A te kezedben se áll jól a tű – dörmögte nagymama.

– Hát épp azért – Szöszi csak ennyit felelt, és a nagymama ezúttal nem szólt semmit. Hát az biztos, Szöszi kislánykorában nem varrt babaágyneműt soha. A nagymamának sohasem volt türelme ahhoz, hogy így játsszék Szöszivel, mint ahogy Szöszi játszik Veronkával. Szöszi életében sem varrt még babaágyneműt, csak most, éppen most, az esküvője előtti délutánon. Igaz, hogy a nagymamának mindig sok munkája volt, mindent csak hamar-hamar akart, dehogyis győzte kivárni, amíg egy kicsi lány ügyetlen keze elkészül a varrogatással!

Reggel még úgy látszott, rengeteg lesz a munka mára, és lám, mégis maradt idő a játékra. Estefelé már a nagymama sem talált munkát. Megsült a hús, kisült a tészta, nagypapa meghozta a bort, a szódát, aztán felment kártyázni Zsurki bácsihoz. Vacsoráról sem kell gondoskodni. Amikor ilyen nagy vendégségre készülnek, kitelik az a pecsenye hulladékából meg a tésztavégekből, amit a nagymama levagdos, mert azt dehogyis adná a vendégek elé! Nagymama egy kicsit ölbe tett kézzel üldögél.

– No, lám, a kárpitos – mondja. – Az is elvett volna!

– És még jegygyűrűt is vett volna talán – szemtelenkedik Szöszi. Nemhogy örülne, hogy a nagymama egy kicsit elfeledkezett a jegygyűrűről!

De a nagymama csak legyint, mint aki már belefáradt a hiábavaló beszédbe.

– És a fényképezésről… talán gondoskodtatok? Mi? Kinek volt rá gondja? Mit gondoltok, ha esküvő után csak úgy odamentek a fényképészhez, akkor mindjárt haptákba áll nektek?

– Árpád barátjának, Jenőnek van fényképezőgépe – mondja Szöszi. – Majd ő csinál képeket.

– És én azt rámáztassam be? Noiszen! Szóval, a fényképezkedést én már elintéztem – vágja ki diadalmasan. – Mindjárt esküvő után odamegyünk. Hatféle felvétel lesz, külön rólatok és a rokonságról.

– És olyan is kell, ahol ők ketten vannak meg még én – szól közbe Veronka, miközben tizenötödször „ágyaz”: kirakja, berakja a babaágyneműt a kárpitos adta rekamiéba. Szegény kis göndör hajú! Biztosan tudja, hogy Szöszinek holnap lesz az esküvője. Miért éppen ő ne tudná? Az egész ház kicsődül majd a folyosóra, ha Szöszi elindul a menyasszonyi ruhában. Annál kedvesebb tőle, hogy mégis megcsinálta a bababútort. És épp ma adta oda Veronkának. Épp ma! Van ebben valami… Mintha Szöszinek akarta volna tudtára adni, hogy ő azért nem haragszik. És talán sok szerencsét, boldogságot kíván neki. Olyan ez a bababútor, mint valami titkos üzenet. Megmondja Árpádnak? Jobb, ha megmondja, mert különben Veronka fecsegi el neki, és abból még egy kis veszekedés is lehet. Hogy jön ahhoz a kárpitos, hogy Szöszi húgának bababútort ajándékozzon! Jobb, ha tőle tudja meg. Vagy… akkor is baj lesz, ha ő maga mondja?

Lám, ilyenekben kéne, hogy a nagymama tanácsot adjon. Hogy ők hogyan legyenek egymással… De a nagymama ezzel nem törődik, és ha Szöszi megkérdezné tőle, akkor is olyan tanácsot adna, hogy… Szóval azt mondaná, hogy nem kell mindent egy férfi orrára kötni, vagy éppen azt, hogy a kárpitossal egy kicsit „húzza” Árpádot. És ez egyik sem jó, nem felel meg Szöszinek. És főleg nem felel meg Árpádnak! Nagymama nem ismeri Árpádot, de talán még a saját férjét se nagyon.

Nagypapa és nagymama nézetei sem egyeznek. Mennyire összevitatkoztak, amikor még úgy volt, hogy Árpád elmegy Németországba, és a nagymama azt akarta, hogy Szöszi erőszakoskodjék, és ne engedje. Mintha erőszakkal visszatarthatta volna! Nagymamának bezzeg most nem jut az eszébe, hogy Árpád mégiscsak itthon maradt, pedig Szöszi egyáltalán nem fogadta meg az ő tanácsát. Tán éppen azért maradt itthon, mert nem erőszakoskodott, egy szóval sem marasztalta.

Nagyapától inkább kérhetne tanácsot, de hát az mégis lehetetlen, ilyesmivel nem fordulhat egy férfihoz. És ha már férfihoz fordul, akkor Árpádtól magától is megkérdezheti. Ez persze mulatságosan furcsa; hogy éppen Árpádtól kérdezze meg: „Te, mondd csak, hogyan legyünk hát egymással?” Egészében furcsa, furcsa az egész. Hogy ő bizalmasabban beszélhet egy mégiscsak vadidegen fiatalemberrel, mint a tulajdon nagyanyjával. És hogy holnaptól kezdve ez a vadidegen fiatalember őneki a legközelebbi hozzátartozója lesz.

Vacsora után eljött hozzájuk Joli néni a lányával. Anikóval. Csak éppen benéztek. Hogy mi újság? Anikó egy évvel idősebb Szöszinél, idén érettségizett. Jó tanuló, okos lány, de ez nem nagyon látszik meg rajta, mindig olyan hallgatag. De lehet, hogy csak akkor, amikor eljönnek a nagymamához. Biztosan nem érdekli, amit az anyja és a nagyanyja beszél. Joli néni sokszor panaszkodik is a lányára, hogy barátságtalan és rideg az anyjához, és a fiúk is olyanok, mert Joli néninek két nagy fia is van. Pedig Joli néni maga sem valami barátságos nő. Mindig, mindenkiben a hibát és a rosszat keresi, és olyan elkeseredett még az arckifejezése is. Hogy őneki csak a rengeteg munka jutott, semmi öröme az életből. Cipőgyárban dolgozik, kiváló munkás, példás háziasszony, csakis a családjának él, de mindenki hálátlan, legalábbis Joli néni úgy érzi. Pedig Joli néni maga az, aki úgyszólván kiöli maga körül az örömet, a mosolyt, a derűt. Inkább dolgozna egy kicsit kevesebbet, de mosolyogna is néha! De nem! Joli néni még a mások mosolyát is agyoncsapja azzal, hogy mindig van egy kis szemrehányás a hangjában, akármiről beszél is.

Most is! Egyre azt emlegeti, hogy Szöszinek milyen szerencséje van. Hogy ilyen rendes, jóravaló fiú veszi el, mégiscsak egy kisiparos gyereke. Majdnem egészen nyíltan kimondja, hogy nincs igazság a földön! Mert Szöszi haszontalan és léha kis teremtés, Joli néninek ez a véleménye, ő letörné a derekát a saját lányának, ha olyan puccos volna, mint Szöszi. A keresetét nem tudja megtakarítani. És nem is szép, túlságosan vékony, és olyan semmitmondó arca van. Csak a sok festék, kencefice mutat rajta valamit. Joli néni még azzal is meggyanúsította unokahúgát, hogy festi a haját, azért olyan mézszínű. Miért ne festené, hiszen már tizennégy éves korában is befestette egyszer feketére! Szöszi a lelkét kitehetné, akkor sem hinné el neki Joli néni, hogy ő semmit sem csinál a hajával. Mert nem akarja elhinni. Mert Joli néni nem szereti Szöszit, és pukkad, mert Szöszi előbb megy férjhez, mint az ő lánya. Ezt persze nem vallja be nyíltan; inkább azt hangoztatja: ő nem is engedné, hogy a lánya gyerekfejjel férjhez menjen, ráér még arra is, hogy udvarlója legyen. Mégis, igazában majd meghal az irigységtől, hogy Anikónak nem volt még alkalma négy-öt kérőt kikosarazni. Pedig bátyja is van, fiúk is járnak hozzájuk, no de ezek a mai fiatalemberek!

Hát csoda akkor, ha az a szegény Anikó csak hallgat? Az se volna csoda, ha megkukulna! Hiszen örökké csak ilyen beszédet hall az anyjától!

Kis híja, hogy Szöszi elfelejtette megköszönni Joli néninek a gyönyörű mosdótálat, amit nászajándékba küldött. Csak akkor köszönte meg, amikor maga Joli néni hozta szóba, hogy no, hát kitől mit kapott Szöszi nászajándékba. Először is az apját firtatta; hogy ugyan kitett-e magáért az a széllelbélelt, könnyelmű ember. A nagymama segítette ki Szöszit a bajból; azt mondta, eddig még csak egy rádiót kapott, a többi még ezután jön. Mert a nagymamának is megvan a véleménye Varga Rezsőről, de azért minek beszélje ki? Különösen Joli néni előtt. Mert a nagymamának a saját lányáról is megvan a véleménye! Miután Joli néni két-három percig Varga Rezsőt szapulta – mert beszélhetnek, amit akarnak, ő bezzeg úgy ismeri azt a lóversenyes, link embert, mint a tenyerét –, egyszerre csak előhozta a mamát is. A tulajdon kedves húgát, akiről semmivel sem volt jobb véleménnyel, mint Varga Rezsőről.

– No, és a híres anyád? Az mit küldött neked onnan, abból a gazdag országból? Egy kicsi csend támadt. Szöszi nem tudta volna, hogy mit feleljen. Megint a nagymama segített rajta:

– Látod-e, haszontalan… Fogadok, hogy meg se írtad neki. Holnap reggel feladunk egy táviratot.

Szöszi hálásan nézett nagymamára. Távirat, az jó. Az csak egy mondatból áll, mennél rövidebb, annál jobb. Bezzeg Joli néni! Azt se tudta, kit szidjon előbb össze: nagymamát, Szöszit vagy azt a haszontalan anyát, aki úgy itt hagyta a két gyerekét, hogy fütyül rájuk.

– Hadd el! – próbálta csillapítani a nagymama. – Elég a bajuk azoknak. Most kezdenek, ha igaz, egy kicsit helyrevergődni.

– Persze… Azt írják, hogy nincs meg a betevő falatjuk. Nehogy küldeni kelljen. Bezzeg mások! A mi házunkban lakik egy asszony, annak az ura egy másik nővel disszidált, mégis minden héten olyan csomagokat küld a volt feleségének, hogy szeme-szája eláll az embernek. Csak az én Rózsi húgom, az nem tud küldeni! Még egy zsebkendőt se tud küldeni a lánya stafírungjához!

És így tovább, tovább, egy teljes óra hosszat. Csak azért nem tovább, mert akkor felkerekedtek és elmentek. Joli néni hajnalban kel, kitakarítja az egész lakást, úgy megy a gyárba, mert bezzeg az ő lánya nagy kisasszony, kétszer-háromszor kell mondani neki, hogy egyszer egy kicsit törölje fel a parkettot. Mint a géppuska, olyan a szája ennek a Joli néninek! Az utolsó sorozatot a tulajdon lányára adta le. Aztán jó csönd lett, nagymama nagyot ásított. Veronka már közben elaludt a rekamién, a babarekamién pedig a mackója aludt mellette. Hát nincs igazuk? No, feküdjünk le szépen, holnap is van nap. Méghozzá nem is akármilyen!

10.

A táviratot nagypapa vitte reggel a postára. Szöszi és Veronka nem keltek korán. Persze nem aludtak, csak cseverésztek, kacarásztak, hancúroztak. Aztán nagy pocskolás következett. Előbb Veronka fürdött a bádog ülőkádban, utána Szöszi. Tíz óra is elmúlt, mire Szöszi nekiállt, hogy kivasalja a három selyemruhát, nagymamáét, Veronkáét meg a sajátját. Mert azt még nagymama is elismeri, hogy vasalni Szöszi szebben tud. Ahhoz van türelme! Persze, mert annyira bolondja a ruhának, hogy egyetlen gyűrődést nem tűr rajta! (Vagyis nagymama még azt is ellene fordítja, amit jól és szépen csinál.) No, de sebaj! Elsőnek nagymama ruhája készült el, aztán Veronkáé. Szöszi szép sorjában a szekrény oldalára akasztotta őket. Már délre járt, amikor a saját menyasszonyi ruhájához fogót. És még javában vasalta, amikor befutott Árpád. Előbb a nagymamával beszélt, kint a konyhában, minthogy Szöszi a szobában vasalt.

– Jegygyűrűt vettél-e? – hallotta Szöszi nagymama kérdését, és nagyon fülelt, hogy Árpád válaszát is hallja. Szerencsére az udvaron viszonylag csend volt, a házbeli gyerekek kimentek a térre játszani.

– Nem én – felelte Árpád elfogulatlanul. – Az igazat megvallva, eszembe se jutott. Miért? Szöszinek kell a jegygyűrű?

– Annak? – felelte a nagymama olyan hangon, hogy Szöszi látta hozzá az ajakbiggyesztést. De ezzel, csodák csodája, be is fejezték a témát. Úgy látszik, nagymama tegnap már jól kiadta a mérgét, mára napirendre tért a botrány fölött. Árpád Szöszi után tudakozódott, és amikor megkapta a felvilágosítást, bekopogott.

– Bújj be! – kiáltotta Szöszi. És gyorsan lekapta a vasalódeszkát, a ruhával együtt, a székek hátáról. Hogy Árpád ne lássa. A sarokba állította, a szekrény mögé.

– Szevasz – mondta Árpád. – Hoztam valamit.

– Látom – mondta Szöszi. Árpádnak ugyanis egy csokor csudaszép vörös szegfű volt a kezében.

– De még valamit – állt meg az ajtóban Árpád.

– Muti!

Árpád lépett egyet, és egy kis papirost tett az asztalra, nagyon szertartásosan. Még meg is hajolt hozzá. A csokrot még mindig a kezében tartotta. Szöszi is lépett egyet, előkelően felvette a cédulát. Beutalás volt az a balatonfenyvesi Nefelejcs-üdülőbe, 1959. július 18-24-ig, Körmendi Árpád és felesége részére.

Szöszi csak nézte, és mint aki nehezen kapcsol:

– Július tizennyolc… De hisz az ma van!

– No, Körmendiné? Mit szólsz hozzá? Délután hat húszkor indulunk a Déliről. A szakszervezet ajándéka.

Körmendiné született Varga Szöszi mézszínű hajjal benőtt kis koponyájában ezúttal villámgyorsan átfutott néhány gondolat. Hogy mennyi esze van ennek a fiúnak! Ki hitte volna róla? Délután hat húszkor huss, elrepülnek. Itt hagyják az ünnepi vacsorát mindenestül.

És életében először Árpád nyakába ugrott, gyorsan legalább tíz puszit adott neki, és szelesen körbeforgatta.

Nagymama benyitott. De nem azon ütközött meg, hogy ők körbeforognak. Dehogy!

– Hát a kofferedet minek hoztad el? – ezt kérdezte Árpádtól. Szöszitől meg: – Még összetöritek azt a szép szegfűt. Miért nem teszed már vízbe?

– Nem kell vízbe tenni – intézkedett Árpád. – Akkor vizes lesz. Ez menyasszonyi csokor. – Át is adta Szöszinek. Szöszi meg mindjárt szagolgatni kezdte, egészen beledugta az arcát.

– Ez? – mondta nagymama.

– Miért? Nem szép?

– Piros virágból?

– Hát aztán – szólalt meg Szöszi. – A fehér ruhához mindenféle szín illik.

– És ez különben sem piros, hanem vörös – vélekedett Árpád. És elkezdtek nevetni. Nagymama elgondolkodva nézte őket. Bizonyára azon gondolkodott, hogy csapjon-e patáliát vagy se. Nem elég, hogy nem vesz jegygyűrűt, piros-vörös szegfűkből csináltat menyasszonyi csokrot. Ha ezek nem bolondok, akkor senki. De ha bolondok, akkor kár a szót rájuk vesztegetni. Úgy döntött, hogy a szegfűk dolgát nem firtatja tovább, úgyis csak nevetnek rajta a kutyafülűek. Visszatért inkább első kérdésére. Hogy Árpád minek hozta a koffert? Mit hozott benne?

De azok jó ideig nem válaszoltak semmit, csak nevettek, mint a fakutyák, egymásra néztek, és újra nevettek. Mert ha a nagymama a piros szegfűktől úgy odalett, akkor mit szól majd az elutazáshoz? Végül is, nagymama türelmetlen sürgetésére, Szöszi szánta rá magát, hogy megmondja:

– Mi ugyanis elutazunk… ma délután.

– Hova a patvarba?

– Egy bizonyos Nefelejcs-üdülőbe, Balatonfenyvesre.

– Elhoztam a kulcsot is – vette át a szót Árpád, és mindjárt az asztalra tette a kalyiba kulcsát, hogy magánál ne felejtse valamiképpen. – Megkérjük nagypapát, hogy majd nézzen ki hébe-hóba. Ha kedve van, kint is alhat. Úgyis érik már a barack lassan azokon a törpe fákon.

– Csak egy hétig leszünk oda – kapta el a szót most Szöszi, mint valami piros labdát.

Nagymama nyögött egyet, aztán leült.

– És ezt most mondjátok?

– Mi sem tudtuk előre – kérte a bocsánatot Árpád.

– Hát akkor minek csináltam én a vacsorát? Minek adtam ki azt a rengeteg pénzt?

– Azt úgyse nekünk tetszett csinálni – kockáztatta meg Szöszi.

– Hát kinek?

Nagymama szipogni kezdett. Itt már komoly baj van! Akárhogy is, de a nagymamát nem szabad megbántani! Nem bizony! Akárhogy is, de ha a nagymama szívét felosztanánk, mondjuk, száz egyenlő részre, abból nyolcvan rész tiszta arany volna! Tiszta arany! Közrefogták ketten, cirógatták. Árpád a kezét csókolgatta, Szöszi meg azt a ráncos arcát. Sikerült is annyira, amennyire megvigasztalni; még csak azért alkudozott velük, hogy utazzanak inkább holnap, ne ma. De hát a fiatalok azt mondták, már úgyis vesztenek egy napot, mert a beutalás ma reggeltől érvényes. Csak nem hagyhatják pocsékba a másodiknak a felét!

Úgyis olyan esőre hajló, bizonytalan az idő. Egészen mostanáig jó idő volt, éppen készül elromlani. Ilyen az ő szerencséjük! Ugyan, ha jól meggondoljuk, fontosabb volt eddig a napsütés, amíg a kalyibát tatarozták. Nyaralni inkább lehet esőben, mint építkezni!

No jó! Múlik az idő, gyorsan ebédelni kell, öltözni. Szöszi még a vasalással sem készült el egészen. Árpád szaladjon ki a térre Veronkáért, és szóljon fel nagypapának a negyedik emeletre – a ruhaszárító fregolit szereli fel bizonyos Nemesiéknél –, azalatt Szöszi vasalja ki a ruháját. A nagymama eredetileg csak valami könnyű ebédet akart adni, de hát, ha elutaznak, és úgysem lesznek itt a vacsorán, akkor legalább most egyenek a finomságokból. Hogy nem éhesek? No jó, akkor majd jócskán csomagol nekik útravalót. Egyszerre elkezdődött a sietés, kapkodás. Szöszi is tud gyorsan vasalni, ha akar, ha nem játssza el az időt. Nagymama már kitálalta a tyúklevest, amikor Szöszinek eszébe jutott, hogy Árpád nadrágját is át kéne vasalni, mert meglátszik rajta, hogy napokig kofferban tartották, és a szövet nem rúgta ki magát. Gyorsan bekapták az ebédet

– van is ezeknek most türelmük az evéshez! –, és akkor Árpádnak bele kellett bújnia nagyapa egyik ócska nadrágjába, hogy a menyasszony rendbe tehesse az ünneplőt. Veronka szaladt törülközőt nedvesíteni a vasaláshoz. Nagymama még gyorsan elmosta azt a néhány tányért, mert az esküvő után mindjárt jönnek a vendégek, csak nem csúfoskodhat itt a szennyes edény? Jesszus atyám, még utóbb elkésnek! Szöszi persze előbb Veronkát öltözteti. Siess már, az isten megáldjon! Ahogy Veronka végre elkészült, rábízták Árpádra. Vigyázzon rá, nehogy most kiszaladgáljon, még elesik, és összepiszkolja magát, az volna még csak a gyönyörű! A nagymamának még mosdania is kell. És kikészíteni nagypapa számára a tiszta inget, zsebkendőt, fekete ruhát. A nagypapának a konyhában, a függöny mögött kellett öltöznie, mert a szoba az most a menyasszonyé. Ott áll a tükör előtt, most bújik a suhogó fehér költeménybe. Elég jól kitartja az alsószoknya? Derékban lehetne egy kicsit még feszesebb is… Akármi legyen, ha le nem fogyott megint. Nagymama már felvette a fekete ruhát, de nem tudja oldalt a cipzárat felhúzni. Csak nem hízott meg három nap alatt? Jó isten, csak ki ne szakadjon, el ne romoljon. No végre, végre sikerült! Szöszi megfésüli a nagymamát is, és púderpamaccsal egy kicsit végigsimít az arcán. Aztán sietve ő maga is kifesti magát. Csak egészen kicsi rúzst tesz az arcára, a szájára meg azt a legújabb fajta ciklámenszínűt… No kész, most jöhet a koszorú és a fátyol.

Veronka szalad be elsőnek, összecsapja két kis kezét.

– Szöszikém! De gyönyörű vagy! Árpi! Gyere hamar! Nézd meg Szöszit!

A vőlegény megfordul. Az ajtó nyitva van a konyha és a szoba között. Ott áll Szöszi az ajtónyílásban, talpig hófehérben, kezében a vörös csokor. Csak a szegfű és a szája vörös rajta. Nagymama ott áll mellette, és lesi a hatást. Hogy mit szól a vőlegény a tündér menyasszonyhoz?

Elmúlik egy hosszú pillanat, és a vőlegény még mindig nem szólalt meg. Talán a meghatottságtól?

– Legalább az esküvődre… ne festenéd ki magad – azt mondta, amikor megszólalt. A nagymama rögtön dühbe gurult.

– No, hát – azt mondta, és kis híja, hogy neki nem ment Árpádnak –, rosszabb vagy te egy vén trotlinál!

Nagypapa, aki a nyakkendőjét kötötte kint a konyhafüggöny mögött, a kistükör előtt, közbeszólt:

– Igazad van, fiam! Ne is engedd, hogy kenje magát. Fiatalnak még nem szükséges, öregnek meg úgysem használ.

– Hál’ istennek – lármázott a nagymama. – Letette a garast! – Ó, ti férfiak! Sohase nő be a fejetek lágya?

Hát Szöszi? Ő mit szólt erre a szörnyűségre, erre a rettenetes sértésre, aminél borzasztóbb talán nem ért még menyasszonyt?

Szöszi nem szólt semmit. Még csak a szegfűcsokrot sem vágta oda, hogy rátaposson. Az mind kevés lett volna ahhoz, hogy kifejezze… gyűlöletét. Úgy gyűlölte Árpádot e percben, de úgy, hogy szeretett volna most rögtön meghalni, megsemmisülni.

Árpád odalépett hozzá. Ki tudja, miért? Talán, hogy letörölje, erőszakkal és gorombán letörölje róla a festéket? Vagy látta a gyűlöletet Szöszi szemében, és képes lett volna, hogy jóvátegye… megcsókolni? A rúzsos ajkát? Nem derült ki a szándéka, mert Szöszi ellökte. Vadul ellökte magától.

– Megvesztél? – mondta csöndesen Árpád.

Aztán többet nem beszélhettek. Megjött a násznép, a legközelebbi rokonság. Szöszi apja vakítóan új, ezüstszürke nyári ruhában, Árpád édesanyja halványlila emprimében, és vele Zsuzsi, férjestül. Zsuzsi fehér berakott szoknyát és hozzá kék csipkeblúzt viselt. Szöszi káprázó szeme csak színeket látott, és a hangok is összemosódtak, őt sorra mindenki megölelte, megcsókolta, óvatosan, mint a hímes tojást. Megismerte az apja kezét, ahogy végigsimított a vállán, érezte a levendula kölnivíz fanyarkás illatát. Árpád édesanyjának is ki volt festve a szája. Szöszi olyan megbabonázottan meredt erre a mozgó, csevegő, piros mosolygásra, mintha pillangót látna, ami ott röpköd a sokféle szín között. Árpád sötét ruhás alakja meg úgy úszott ebben a kavargó tarkaságban, mint valami homályos cethal. Veronka, e rózsaszínű tünemény, nővére kezébe adta a kis fehér táskáját. Elindultak. Nem nézett fel, de tudta, hogy az egész ház kint sorakozik a folyosókon. Néhányan le is kiáltottak nekik, sok szerencsét, boldogságot kívántak. A kapu előtt autóba ültek. A taxi piros kockái fölött fehér virágfüzér. Esküvői, rendelt kocsi! Ezt biztosan apa rendelte, apa fizeti. Pedig a házasságkötő terem gyalog is csak tíz perc innen. Mindegy. Beszálltak, a kocsi elindult. A sofőr mellett apa ült, mellette Árpád. Beszéltek is, de Szöszi nem tudja, hogy mit. Nevettek is rajta, hogy se lát, se hall, de hát ezt biztosan az izgatottság okozza. „Lámpaláz” – mondta apa, hátranyúlt és megveregette a kezét. Igen… ez meglehet. Neki most el kell játszania egy szerepet, ő most színpadon van. Régebben járt az üzletbe egy híres és öreg művésznő… Az mesélte egyszer, hogy a színpadon az ember valami más. Az, aminek a szerepe szerint lennie kell. Nem fájhat neki a tyúkszeme, se a hasa – mert így beszélt az a művésznő, nagyon szókimondó volt –, hanem akkor csak királynő vagy cseléd, ahogyan a szerepe kívánja. Hát most ő is! Még szerencse, hogy ez a szerep ilyen könnyű. Nem sülhet bele, az se baj, ha a száját sem nyitja ki. Ha szólnak hozzá, gépiesen el is mosolyodik egy kicsit, csak arra kell vigyáznia, hogy Árpádra ne nézzen. Hogy még véletlenül se pillantson rá. Pedig így is látja, hiába fordul el tőle; mintha a karján vagy a nyakán is volna szeme.

A házasságkötő terem előszobájában csak keveset kellett várni. Itt volt már a többi vendég is. A fiúk, Árpád barátai, olyanok is, akiket nem ismer, és a lányok tőlük, a fodrászüzletből. Magda, Jucó, Bözsi néni, a manikűrös Irmus, még Tóni bácsi is eljött! Apával örülnek egymásnak. Jenő fényképez, rendezkedik. Itt van Joli néni is meg mind a három unokatestvére, a fiúk is. Veronka minden fényképen rajta akar lenni. Még Veczkó néni is eljött meg néhányan a házból. Csak Árpád édesapja nem jött. Szöszi hallotta, amikor Körmendiné halkan azt mondta a fiának:

– Nem is mertük neki megmondani, hogy most van az esküvő. Mert akkor minket se engedett volna el! Azt mondtuk neki, hogy fényképészhez megyünk, azért öltöztünk így fel.

Igen. Később majd fényképészhez is mennek, a nagymama elintézte. De előbb még… Egyszerre csak zene szólt, be kellett menni egy ajtón. Szép, nagy terem, egy kicsit hasonlít egy picike templomhoz, mert padok is vannak benne, és főképp a zene miatt. Apa fogta karon Szöszit, most nem állnak egymás mellett Árpáddal. Árpádnak Jenő a tanúja, Szöszinek egy másik fiú, Karcsi nevezetű, szintén Árpád barátja, együtt járnak birkózni is. Mert a tanúkat Árpád intézte, Szöszinek nincs barátnője, legföljebb csak az üzletből hívhatott volna valakit, de azt nem akarta. Az anyakönyvvezető rövid beszédéből csak néhány szót értett: öröm, boldogság, hűség, viszontagságok, élet vihara, kéz a kézben. Aztán Árpád hangját hallotta: „Igen!” – és utána tőle is kérdeztek, és ő egy kicsit szédült, hogy meg kell szólalnia, hogy bele fog sülni a szerepébe. Ennyi sok ember előtt! De nem, az lehetetlen! Nagy sokára és remegve, elcsukló hangon, de ő is kimondta: „Igen!”

Aztán megint csókolózás, ölelgetés, gratulálás. Nagymama még pöröl is érte: vigyázzanak Szöszi ruhájára, fátyolára, frizurájára, ne cibálják úgy össze, még most következik a fényképezés! No persze! Kint az utcán elbúcsúznak az ismerősöktől, jó barátoktól, a szűkebb család ismét autóba ül, és kocsikázik vagy négyszáz métert a fényképészig. Egy nagyon csinos fiatalasszony fényképezte őket, Szöszivel ismerték is egymást, mert odajár szőkíttetni a fodrászatba, hozzájuk. Ezért különös gonddal dolgozott, nagyon gondosan állított be mindenkit, a kezeket igazgatta, elrendezte Szöszi szoknyájának ráncait, még a nagymamának is az álla alá nyúlt, hogy egy kicsit felemelje a fejét. Veronka hajszalagját kibontotta, újra megkötötte. Mosolyogva hallgatta meg a kislány csacsogását arról, hogy ő is kapott volna fátyolt, csakhogy rózsaszínűt nem árulnak a boltban. Így aztán sokáig tartott a fényképezkedés. Kint közben eleredt a nyári eső, dörgött, villámlott. Joli néni meg is jegyezte: ez azért van, mert torkos a menyasszony. Tudvalevő, a torkos lányok esküvőjén esik az eső.

Öt óra is elmúlt, mire hazakeveredtek. Mert annyira esett, hogy a fényképészműterem üvegajtajától a taxiig sem volt tanácsos szaladni, pláne taftselyem ruhában; azon minden csepp víz meglátszik. A vendégeket leültették, de Szöszinek máris öltöznie és főképp csomagolnia kellett. A konyhában öltözött át, és Zsuzsi segített a csomagolásban.

– Ne félj! – súgta oda Szöszinek, mert úgy látszik, egyedül Zsuzsi vette észre, hogy neki valami baja van, de hogy mi, azt Zsuzsi sem találhatta ki. Jobb is. Zsuzsit igazán megszerette e néhány nap alatt is. Kár, hogy nem sokáig lesznek rokonok. Zsuzsiban talán igazi barátnőre talált volna. Vagy elképzelhető, hogy ha ő elválik Árpádtól, Zsuzsival azért jó barátságban maradnak? Persze jobb, hogy Zsuzsi most nem tud semmiről. Majd ráér elmondani neki mindent, amikor már túl lesz az egészen.

Zsuzsi csomagolta be a ruháit, a fehérneműjét, a lastex fürdőruhát, a fehér sortot meg a világoskék sortot. Megkérdezte tőle, nincs-e egy sötétebb sortja is. Mert az üdülőben praktikus, nem piszkolódik olyan könnyen. No, de itt van a halásznadrág, majd azt hordja többet, sajnos, úgy látszik, amúgy sem lesz valami jó idejük. Kardigánt, meleg holmit úgyis kell vinni. Melegítőruha sem ártana. Nincs? Hát valami vászonkosztüm?

Az sincs? Pedig abban volna jó utazni. No jó, megteszi a ballonszoknya is, két banlon pulóverrel, azokat legalább az üdülőben is ki tudja mosni, akár a Balatonban is, nem kell vasalni. És az útra felveszi hozzá a piros, átlátszó esőköpönyeget. Ámbár érdemes gondolkodni, nem volna-e okosabb a ballonkabát. Mert nagyon rossz ám, ha fázik az ember! Nagyon barátságtalan tud lenni egy balatoni üdülőhely, országos, napokig zuhogó esőben! Valami zárt, rendes bőrcipőt okvetlenül vinnie kell, és harisnyát is, vagy legalább zoknit, mert enélkül, sáros időben, ki sem mozdulhat a szobából.

Árpád a vendégek között ül azalatt, koccintgatnak, vígan beszélgetnek. A barátai is itt vannak. Úgy látszik, nem tudja, nem is sejti, mi vár rá.

Varga Rezső vitte ki őket a pályaudvarra, persze megint taxival. Az eső már szűnik, sőt, mire beszállnak a vonatba, el is áll.

– Vigyázz a lányomra – mondja apa Árpádnak, ők még lent állnak a peronon, Szöszi már fent ül az ablakban, és a száját festi. Igenis, a száját. Otthon ugyanis, a sietségben, elfelejtette újra festeni, és az esküvői rúzs már egy kicsit megkopott rajta. És ha Árpád megpukkad is! Csak azért is!

– Tessék csak hagyni – hallja lentről Árpád hangját. Mert apa valami pénzt ad a vejének, összehajtott százasokat, és mert nem akarja elfogadni, hát a zsebébe gyömöszöli. Szöszi ezt csak a szeme sarkából látja, és ugyanakkor, amikor festi, egyúttal megvetően biggyeszti is a száját. Apára is haragszik és mindenkire a világon. Kevesen vannak a vonaton, az üdülők reggel utaznak, nem estefelé. Szakadoznak a felhők, egy kicsit ki is süt az alkonyati nap. Apa és Árpád most egy kicsit elsétálnak, előre, a mozdony felé. Ugyan miről beszélgethetnek? Őt ugyan nem érdekli. Az egész cirkusz nem érdekli.

Árpád nagyon, de nagyon téved, ha azt hiszi, hogy azért, mert aláírták a házassági szerződést, azt tehet, amit akar. Azt a szerződést ugyanúgy szét is lehet tépni.

Szöszi most csak azért utazik el vele, mert elege volt a cirkuszból. Nincs kedve ahhoz, hogy bárkinek is az orrára kösse: neki máris elege van a házasságból. Hát csak nem él együtt valakivel, akit a lelke mélyéig gyűlöl?

A kalauzok sípolnak, megy a vasutas a palacsintasütővel. Árpádék visszajönnek, apa felszól az ablakba: – Szervusz, kislányom, minden jót! – Árpáddal gyorsan meg is ölelik egymást. Már mozdul a vonat, amikor Árpád fellép, nem is jön be azonnal, úgy látszik, integet apának. Hát csak hadd integessen! Aztán nyílik az ajtó, belép. Szöszi föl sem néz. A tükrébe néz, még egy kicsit igazít a száján, aztán gondosan összecsukja a rúzstokocskát. Árpád leül vele szemközt.

– Kaktuszhercegnő! – mondja. Csak ennyit. Szöszi felpillant, találkozik a szemük. Most látja csak, Árpád szeméből tudja meg, hogy a fiú mindent tud. Igenis érzi, pontosan tapintja a gyűlöletet, ami Szösziből árad. Csak komédiázott tehát, amikor olyan elfogulatlanul beszélgetett a vendégekkel, meg akkor is, amikor apát ölelgette, mint szerető veje. Egyszerűen csak arról van szó, hogy jobban tud uralkodni magán, mint Szöszi. De ugyanolyan dühös. Nem, azt nem lehet mondani, hogy gyűlölet van a pillantásában. Csak nagyon dühös. És van a szemében valami fenyegető is, ami annál rosszabb, mert ugyanakkor a gyöngédség sem hiányzik teljesen belőle. Nagyon furcsán néz rá, az már biztos. Szöszi elvörösödik, elfordítja a fejét. Legszívesebben felugrana, mert az kibírhatatlan, hogy szemközt üljenek és nézzenek egymásra.

Fölösleges aggodalom! Árpád a zsebébe nyúl, kivesz belőle egy lepedőnyi újságot, a Magyar Ifjúság legfrissebb számát, és belebújik. Vagyis elbújik Szöszi elől. Később cigarettára gyújt. A vonat szalad, Szöszi kinéz az ablakon. De nem lát semmit. Egyszerűen nem lát! És ha két kézzel belecsapna abba az átkozott újságba? Összegyűrné és kihajítaná az ablakon?

A vonat csak szalad. Pirosan süt az alkonyati nap, a nagy cső után tócsák csillognak a réteken. Szöszi hátrahajtja a fejét, behunyja a szemét. Jó volna szundítani. Vagy legalább neki is lenne egy újsága. Ugyan! Azzal csak ugyanúgy járna, mint az ablakon való kibámulással. Ugyanúgy nem látná, nem értené a betűket, mint ahogy a tájat sem látja igazában.

Összesen csak öt utas van a szakaszban, rajtuk kívül. És mind az öt külön-külön ül, egy vasutas, egy katona, egy asszony kosarakkal, mind-mind egyedül. Ennél fogva tehát teljes csönd van, senki nem beszélget senkivel. A vasutas eszik, egy kopasz, ingujjas férfi meg szunyókál. Csak a vonat muzsikál.

Árpád lapoz az újságban. Tehát csakugyan olvas! Nyugodt érdeklődéssel olvassa egymás után a cikkeket, tanulmányozza a képeket is. Egyáltalán nem izgatja, hogy vadonatúj felesége mivel tölti házassága első óráit.

Hát ki lehet ezt bírni sokáig?

– Vedd tudomásul, hogy elválok tőled – szólal meg egyszerre csak Szöszi. Pedig nem is akarta. Ez… ez hülyeség volt, mintha valaki más mondta volna helyette; és mindjárt így ajtóstul, a legsúlyosabbat mondani!

Árpád le sem engedi az újságot. Előbb egy kicsit zörög vele, aztán csak úgy, az újság mögül válaszol:

– Túlzás.

Csak ennyit.

És Szöszi most már végképp kijön a sodrából. Most megteszi azt, amihez olyan nagy kedve lett volna már előbb is. Két kézzel belekap az újságba, el is szakítja, úgy rántja el.

– Nem hiszed? – kérdi előrehajolva.

Árpád a zsebébe nyúl, cigarettát vesz elő, rágyújt. Csak aztán felel:

– Töröld le azt a vacakot a szádról, akkor beszélgetek veled.

No hát! Szöszi hátradől, a fejét is megtámasztja. Mindjárt kiugrik a szíve izgalmában és haragjában. Még ő szab feltételeket!

Árpád felszedegeti, összerakja az eltépett újságot.

– Az a kérdés, kinek akarsz tetszeni. Nekem vagy másnak? Ha nekem akarsz, akkor nem fested magad.

– Magamnak akarok tetszeni – feleli Szöszi. – És ha neked olyan lány tetszik, aki nem festi magát, akkor…

– Tudom – vág közbe Árpád. – Ezt már sokszor mondtad. Vettem volna olyan lányt feleségül, aki nem festi magát. De tudod mit, Körmendiné? Te pedig, ha mindenáron festeni akarod magad, akkor mentél volna olyan fiúhoz feleségül, akinek ez tetszik. Ugyanakkor, amikor én elvettelek, te hozzám jöttél.

– Anyád is festi a száját – vágja oda Szöszi.

– Anyám, az anyám. Anyámnak az apám a férje. Annak én nem parancsolok.

– Miért, azt hiszed, nekem parancsolhatsz?

– Én csak szépen megkérlek. Nagyon szépen kérlek. Töröld le a szádat.

És most kiveszi a zsebéből a szép, tiszta, fehér zsebkendőjét, és nyújtja Szöszinek. Szöszi persze nem veszi el tőle, csak valami nagy-nagy gyengeséget érez, és megindul a sírás a mellében. Nem tör ki mindjárt, csak rázza, remegteti. És akkor Árpád átül mellé, egyik karjával átöleli a vállát, és elkezdi törölgetni Szösziről a rúzst, ő maga.

– Dugd ki a nyelvedet – mondja neki. És Szöszi kidugja. Árpád megnedvesíti a zsebkendőt az ő nyelvén, és úgy törölget tovább, gondosan. Ez borzasztó és nevetséges. Már csupa rúzs a zsebkendő, Árpád folyton hajt egyet rajta. Aztán megindulnak a könnyek Szöszi szeméből. Rettenetesen szégyelli magát. Hiszen az utasok is láthatják, mit tesz vele ez az ember! Mégsem tud védekezni. És Árpád most már a könnyeivel, Szöszi keserves könnyeivel nedvesíti a zsebkendőt, úgy mosdatja tovább. Nemcsak a száját, még az arcát is letörölgeti. Aztán gombóccá gvűri a piros foltos zsebkendőt

– milyen ronda a rúzs rajta! –, és beleteszi Szöszi fehér táskájába. Nincs kedve ahhoz, hogy zsebre vágja.

Aztán így maradnak, egymást átölelve, sokáig. Szöszi sír, egyre csak sír. Nem apadnak el a könnyei.

Most már nem Árpádot gyűlöli, hanem önmagát. És ez még sokkal rosszabb. Hogy ővele ilyesmi megtörténhetett! Hogy ő ezt tűri! Ahelyett, hogy ellökné magától, még a vállára hajtja a fejét, és ez még jól is esik neki. Amit sohasem akart elismerni és elhinni, ő, Varga Szöszi, szerelmes ebbe a fiúba! Sajnos, szerelmes. És erre épp most jött rá, az esküvője napján. Csakis így érthető, hogy miért ment hozzá feleségül, kedve, akarata, szándéka ellenére. Miért hagyta el miatta a jó életét, Veronkát, a nagymamát, a vidám gondtalanságot, azt, hogy minden hónapban új cipőt vagy ruhát vehetett magának, és ha éppen kedve tartotta, hát hupikékre is festhette volna magát. De hát ő szerelmes, fülig szerelmes – szégyenszemre – egy olyan fiúba, aki tetőtől talpig jóformán mindent kifogásol rajta, minden szavába beleköt, és aki őt örökkön-örökké neveli. Hiszen meg is mondta! Megmondta az átkozott! Azért veszi el, mert nevelni akarja.

Mert ennek a nevelés a szenvedélye, a bolondériája.

Arra nincsenek is szavak, hogy mit állt ki szegény Körmendi Árpádné született Varga Szöszi szombattól szombatig a balatonfenyvesi Nefelejcs–üdülőben.

Az volt még a legkisebb baj, hogy folyton esett az eső, hogy fürdeni, sétálni vagy napozni egyáltalán nem lehetett. Hideg éppen nem volt, csak hát az örökös suhogás, napokon és éjszakákon át, ahogy az eső mosdatta a fákat, a pázsitot! Volt ugyan szép kis szobájuk meg barátságos társalgó is az üdülőben, nagy rádióval, sok újsággal, lemezjátszóval, de Szöszi nem szokott újságot olvasni, és halálra untatta a sok klasszikus lemez. Volt ott néhány idősebb nyaraló, egy nyomdász a feleségével, egy gyógyszerész, maga is idős ember, aki a még sokkal öregebb mamájával jött nyaralni, és ezek folyton a Beethovent meg a Haydnt nyúzták. Áhítatos képpel ültek a társalgóban, a gyógyszerész még a szemét is lehunyta a nagy élvezettől, a nyomdász felesége pedig, egy nagyfogú, csendes asszony, aki különben egy könyvesbolt vezetője volt, dúdolta is a fődallamokat. Tudta kívülről, mégis folyton hallgatni akarta. És olyankor egy szót sem volt szabad beszélni. Ha Szöszi csak megnyikkant, Árpád rögtön ránézett megrovóan. Mert persze Árpádnak mindez megfelelt. Ő feltalálta magát ezekkel az öreg szivarokkal. Órák hosszat sakkozott a nyomdásszal, egyetlen pisszenés nélkül.

Árpád képes volt arra is, hogy szakadó esőben úszkáljon a Balatonban. Merthogy ő sportember, ugyebár, és a víz jó meleg, legalább huszonhárom fok, és itt van mindjárt a kert végében. Árpád el volt ragadtatva a Nefelejcs-üdülőtől és egész Balaton-fenyvestől. Hogy milyen csöndes és szép hely, és főképp, hogy az üdülő közvetlenül a partra épült. De Szöszi már alapjában utálja a nyaralást. Ha már mégis eljöttek, akkor miért nem kerültek valami nagyvilági, elegáns helyre? Vannak remek, nagy üdülők, bárral, zenével, tánccal. Ilyen helyen mégis jobban ki lehetne bírni. Jó, hát arról Árpád se tehet, hogy ide utalták be őket. De legalább ne tetszene neki! Ne találná kedvét egy csomó olyan dologban, ami Szöszinek az idegeire megy.

Árpádnak egyedül csak Szöszi megy az idegeire.

Már reggel elkezdik a veszekedést, azért például, mert Szöszi fintorogva issza meg a kávét, és mézet egyáltalán nem akar enni. Világéletében rossz evő volt és válogatós. Árpád azt mondja, hogy ez fegyelmezetlenség, rossz szokás. Elmegy az embernek az étvágya, ha Szöszivel ül egy asztalnál, azt is mondja: csak csócsálja az ételt.

– Hát, ha elmegy az étvágyad, akkor miért eszel annyit? – vág vissza könnyes szemmel az ifjú asszony. De amikor Árpád emiatt megsértődik, és felkel az asztaltól, akkor persze megbánja. Akkor már kínálná, de hiába.

Pedig a nagymama rengeteg sült húst, süteményt csomagolt be nekik. Csak nem képzeli Árpád, hogy Szöszi sajnálja tőle? Egyszerűen csak nem tetszik neki az a nagy evés. Ugyanúgy nem tetszik, mint ahogy Árpádnak meg Szöszi arckifejezése ellen van kifogása, ahogy az ételben turkál. Miért eszik Szöszi nem sokkal ebéd előtt süteményt vagy éppen csokit? Persze hogy akkor nem ízlik neki a zöldbabfőzelék! Nemhiába mondta Joli néni, hogy torkos lánynak az esküvőjén esik az eső! Nekik még a nászútjukon is folyton esik.

Vagy itt van például az öltözködés. Szöszinek van sok tarka rongya – egyszerűen rongynak nevezi Szöszi ruháit –, de persze nincs melegítője, és nincs egy tisztességes sportcipője, egy vízhatlan, amelyben esőben is sétálhatnának, kirándulhatnának. Hozott ugyan magával egy félcipőt – azt is Zsuzsi tanácsára, de ezt Árpád, szerencsére, nem tudja –, de az kutyagumit se ér, mert vékony talpa van, olcsó vacak, átereszti a vizet. Venne magának Szöszi kevesebb cifraságot, de lenne néhány jó, praktikus, használható holmija. A halásznadrágot egyszerűen nem engedi viselni. Mert az semmire sem jó. Vászonból van, nem tart meleget, abban csak flangálni lehet, azt mondja, a formáját mutogatni. Márpedig az ő felesége ne mutogassa magát senkinek.

Szöszi néha órákig sírva gubbaszt a szobában, és a pokróccal takarja be a lábát, mert csakugyan nincs melege, meg is náthásodott mindjárt a második napon, és folyton mossa a zsebkendőit, persze csak hideg vízzel, a kagylóban.

Hiszen veszekedtek ők azelőtt is eleget. Csakhogy az más volt! Egyikük sem szívta annyira mellre. Kifogásolta Árpád az ő öltözködését, viselkedését az első perctől fogva, de Szöszi azt lerázta magáról, mint kutya a vizet. Most szíven találja minden szó. Élesre van töltve. Amióta ők férj és feleség, Árpád nemcsak kifogásol, hanem parancsol is. Varga Szöszi, ha kedve tartotta, engedelmeskedett, ha nem, hát nem. Körmendi Árpádné köteles engedelmeskedni! De miért? Hát azzal, hogy feleségül ment hozzá, őneki már semmi joga sem maradt? Hol van a híres egyenjogúság? Ő már csakis és kizárólag Körmendi Árpádné? Varga Szöszi talán meghalt?

Ha nem is halt meg, de nagybeteg, tehetetlen, csak vergődik, szenved. Mert Árpád az erősebb. Szöszi legfeljebb arra képes, hogy felbosszantsa, méregbe hozza, de ha Árpád akarja, akkor mégis kibékülnek, és ez a szerelem miatt van.

Csak egyszer voltak egy teljes napig haragban, akkor is a kárpitos miatt.

Ez már csütörtökön történt. Délelőtt – csodák csodája! – kisütött a nap. Szöszi későig aludt, arra ébredt, hogy csicseregnek odakint a madarak. Mert azoknak is mindjárt megjön az éneklő kedvük, ha egy kicsit eláll az eső. Árpád már nem volt a szobában, az minden reggel lemegy a vízre. Szöszi is fölkelt, kiment a fürdőszobába, jól megmosdott, még egy kicsit dudorászott is. Kedvet kapott a madaraktól. Éppen, amikor kilépett a fürdőszobából, találkozott a nyomdásszal, akivel Árpád annyit sakkozik.

– Jön fürdeni, fiatalasszony? – mosolygott rá barátságosan a bácsi.

– Ilyen sárban? Majd ha bolond lennék – felelte Szöszi. De a balszerencse éppen ebben a pillanatban hozta oda Árpádot. Csak úgy, vizes fürdőnadrágban, belépett a teraszról a folyosóra, hallotta, hogy mit mondott a kedves felesége. Nem szólt semmit, csak ránézett Szöszire, aztán bement a szobájukba. Szöszi már látta a tekintetén, hogy lesz nemulass, de mégis, mit volt mit tennie, bement utána. Hiszen még pongyolában volt, kezében a szappan, a törülköző.

Árpád az ablak előtt állt, háttal az ajtónak, és cigarettázott. Már ebből is látszott, hogy most ideges, mert egyébként délelőtt keveset szív.

Szöszi letette a mosdóra a szappant, kiteregette a törülközőt.

– Nagyon szépen megkérlek – szólalt meg a férj, anélkül, hogy hátrafordult volna –, próbálj egy kicsit tisztességesebb hangon beszélni az emberekkel. Nem muszáj mindenkinek tudnia, hogy az én feleségem… jampi.

Szöszi csak állt, és megpróbált… hallgatni. Akármit mond, abból csak még nagyobb baj lesz.

– Valaki kedvesen és barátságosan szól hozzád, és te erre: „Majd ha bolond lennék…” – folytatta a nevelést Körmendi elvtárs. – A jampik beszélnek így.

Hiába, no! Szöszi nem bírta tovább. Nem fakír ő, hogy szó nélkül állja, amikor kést forgatnak a szívében. És még, ha másképpen mondaná! Amikor a vonatban leszedte róla a festéket, akkor legalább átölelte. Megalázottságában is érezte, hogy legalább egy kicsit… szereti. De most csak a nevelést érzi. Azt a kibírhatatlan, örökös, szüntelen nevelést. Mert, tegyük fel, hogy még igaza is van. Neki nincs valami jó modora. Felelhetett volna udvariasabban is a nyomdásznak. De hát… kicsúszott a száján. Talán azért, mert a nyomdászra is dühös, persze Árpád miatt, az örökös sakkozásért. De akkor is! Sőt annál inkább! És miért mondja örökké azt, hogy „az én feleségem” így meg úgy, ezt teszi, ezt nem teszi. Hát Varga Szöszi személye csak annyiban fontos, hogy Körmendi Árpád feleségül vette? Varga Szöszi lehet nyegle, rossz modorú, de Körmendiné nem?

– Hát, nem lehet mindenki olyan finom ember, mint te. Te csak velem tudsz gorombáskodni… csak engem vágsz, mert te nem vagy jampec!

Árpád megfordult. Talán megesett volna a szíve Szöszin, de akkor azt kapta:

– Inkább legyek jampec, mint vadállat!

– Mit mondtál? – kérdezte a fiú, és közelebb lépett.

– Még csak az hiányzik, hogy meg is pofozz! A nagy nevelésben – kiabált Szöszi, és belekapaszkodott a mosdókagyló szélébe.

De Árpád nem ütötte meg. Lehet, hogy egy pillanatig volt ilyen szándéka. Ki tudja? Nagyon dühös volt, az biztos. Megvetően csak annyit mondott:

– Te… szerencsétlen!

És ennél rosszabbat nem is mondhatott volna. Azzal, hogy jampecnek nevezte, nem sebesítette meg annyira Szöszit, mint ezzel a megvető sajnálkozással.

Árpád kiment volna a szobából, hogy elszálljon a mérge, de akkor Szöszi összeszedte minden erejét – vagy éppen gyengeségét? –, és azt dobta utána:

– Bárcsak mentem volna inkább a kárpitoshoz! Annak jó lennék így is, ahogy vagyok.

Árpád villámgyorsan visszafordult. Most őt találta telibe a kedves felesége. A kárpitos emlegetése olyan lehet őneki, mint Szöszinek a „szerencsétlen

” volt: sokkal fájóbb, mint az, hogy Szöszi az imént vadállatnak nevezte.

Nem, tulajdonképpen nem ütötte meg a feleségét, csak azt mondta: „összetörlek” – és egy kicsit megrázta, megszorította a két vállánál, Szöszi pedig egy kicsit megütötte magát a mosdókagylóban, mert éppen az előtt állt.

Miért, talán Szöszi nem azért hozakodott elő a kárpitossal, hogy kihozza a sodrából? No hát sikerült!

Akkor egészen másnapig nem békültek ki. Mert Szöszi azt akarta elhitetni magával, hogy őt megverte a férje. Hogy Árpád mit gondolt? Alighanem szörnyen szégyellte magát, hogy odáig is elment, a nyüves kárpitos miatt. Amiatt a göndör hajú tökmag miatt!

Másnap, utolsó előtti napon, ragyogott a nap. Szöszi kivitt egy pokrócot a ház mögé, leheveredett, hogy napozzék. Közben a körmeit csiszolgatta. A körmét ő azelőtt sem hagyta soha hosszúra, sőt nem is lakkoztatta, mert amikor hajat fest, az úgyis megfogja. Csak a lábán vörösek a körmök. Csoda, hogy Árpád azért még nem szólt. Különben próbálná csak! Még a nyomdász feleségének, a klasszikuszeneértő, nagyfogú Klári asszonynak is pirosak a lábkörmei.

Egyszerre csak Árpád odajött, leült a pokróc mellé, a gyepre – mert mindig vizes a nadrágja, örökké fürdik, mint a kacsa –, és azt mondta:

– Levághatnád az én körmömet is.

– Ha szépen megkérsz – felelte Szöszi.

– Nagyon hálás leszek érte. Este elviszlek táncolni Fonyódra.

Nyújtotta azt a nagy pracliját. Szöszi föl se nézett, munkába vette. Ez az a kéz, ami őt úgy megrázta, hogy… No, hagyjuk a múltat!

– És mit vegyek fel? – kérdezte kisvártatva. Egy kis félelem meg kihívás is volt a hangjában. Mert hiszen az ő ruhái nem tetszenek Körmendi elvtársnak. Azok csak rongyok.

– A kiskertajtót – felelte Árpád, és megbökte Szöszit a legnagyobb ujjával.

Ha valaki most látja őket, azt hiheti, hogy ezek igazi nászutasok. De hát meddig tart náluk a napsütés? Szöszi már alig mer szólni, mert sohasem tudhatja, miféle tűz üt ki megint.

Teltek-múltak az órák, és nem vesztek össze. Árpádnak sikerült Szöszit becsalogatni a Balatonba, sőt úszóleckét is adott neki. No, ennek nem volt sok eredménye, csak annyi, hogy Szöszi jó étvággyal ebédelt, pedig kelkáposztát kaptak marhahússal. Sőt még délután is fürödtek, pedig volt egy kis zápor, suhogott a nádas, és a súlyos esőcseppek mind megannyi gyertyácskát korbácsoltak fel a Balatonból. De Szöszi hősiesen kitartott; mulatságosnak találta, hogy az ember, ha nyakig vízbe merül, nem ázhat meg, hiszen a fején gumisapka van. Még estefelé sem vesztek össze, pedig Árpád rávette Szöszit, hogy tanulja meg a sakkozás alapjait. Magyarázta neki a lépéseket. Szöszi egyre azt hajtogatta, hogy ez neki magas, meg hogy ő ezt úgyse tanulja meg. Még a figurák nevét sem! A lóra mindig azt mondta: kutya. Ezt viszont Árpád tartotta mulatságosnak. Az a baj náluk, hogy vagy nagyon is jóban vannak, vagy marakodnak. Középút nincsen! Vacsora után Szöszi felvette eperszínű kiskosztümjét, és karonfogva ballagtak ki az állomásra. Mert vonattal mentek Fonyódra. És még mindig nem vesztek össze! Pedig Árpádnak az eperszínű kosztümről eszébe jutott az az este, amikor ő kiment Szösziért a Szigetre, és miközben a vonat ablakában könyököltek, megkérdezte egyenesen: hogyan is volt azzal a kárpitossal? És Szöszi elejétől fogva elmesélt mindent, hogyan ismerkedett meg ővele a kárpitos, hogy a gyerekekkel, vagyis Veronkával kezdett komázni, amikor ő az ablakot mosta. Merthogy aznap éjjel egy szemhunyást sem aludt.

– Melyik éjjel?

– Hát keddről szerdára. Amikor még úgy volt, hogy te elutazol.

– És miért nem aludtál?

No tessék! Szöszi most mit feleljen erre? Talán azt várja, hogy szerelmet valljon?

– Akkor, amikor én egész éjjel sétáltattalak – nyomozott Árpád –, te már a második éjszakát nem aludtad át.

– Szóval, maradjunk inkább a kárpitosnál!

Minthogy Árpád a legapróbb részletekre is kíváncsi volt, a történetet Szöszi már Fonyódon, a színes lámpákkal kidíszített kerthelyiségben fejezte be. Még azt is elmesélte, hogy a kárpitos minden mondatát úgy kezdte: „Tudja…” –, és hogy panaszkodott a fehérvári lányokra. Árpád érdeklődéssel hallgatta minden szavát, egyáltalán nem gurult méregbe, pedig Szöszi barátságosan beszélt a kárpitosról. Megmondta azt is, hogy sajnálta szegényt. És a végén a bababútort is megmondta. Hogy azért megcsinálta, és odaadta Veronkának, épp az esküvő előtti napon. És ez azért szép volt tőle.

És még mindig nem vesztek össze. Sőt! Árpád tánc közben énekelte:

Nem adlak másnak, nekem rendelt az orvos…

Mert mindig játszanak valami olyasmit, ami éppen nekik szól… Tudniillik a slágereknek általában szerelmes szövegük van, és ők is szerelmesek, így hát nem csoda!

Árpád nem tud jól énekelni, sokszor hamisat fog, csak akkor megy neki a dolog, ha a zene játszik, vagy valaki vele énekel. Amikor éjfél felé hazaballagtak a fenyvesi állomásról, egész úton együtt énekeltek. Szöszinek halk és édes a hangja, Árpádé meg erős, de azért az éneklésben Szöszi vezet, Árpád utána megy az ő kis hangjának, azzal a nagy hanggal… És ez olyan mulatságos, mintha egy nagy elefántot egy kis egér vezetne, így aztán eszük ágában sem volt, hogy összevesszenek. Még jó ideig sétáltak a Balaton partján, szép holdfényes éjszaka volt. Már-már úgy látszott, hogy ők még nagypapa és nagymama korukban is emlékezni fognak a Nefelejcs nevű üdülőre, mégpedig nem arra, hogy ők ott mennyit veszekedtek, épp ellenkezőleg! Hanem aztán szombaton, az utolsó napon, mégis kitört a vihar.

Reggel Árpád azt mondta, utazzanak el a déli vonattal, hogy korán hazaérjenek. Merthogy el kell menni nagymamáékhoz, a kalyiba kulcsáért, aztán még ki Rákoskertre.

Szöszi pedig azt, hogy kár volna itt hagyni ezt a gyönyörű időt. Mert már reggel hétkor ragyogóan sütött a nap. Ráérnek este utazni. Legföljebb egy éjszaka ott alusznak nagymamánál.

– Menjünk csak haza – ráncolta homlokát máris a férj.

– De miért? – makacskodott Szöszi. – A ruhát, amit hazaviszünk, úgyis ki kell mosni.

– És otthon nem tudod kimosni?

– Hát, a nagymamánál könnyebb. Ott van teknő meg gáz meg minden.

– Szó sincs róla

– mondta ellentmondást nem tűrően a családfő. – Mi Rákoskerten lakunk, és nem az Akácfa utcában.

Szöszi duzzogott, és tüstént levette a kofferokat a szekrény tetejéről. Hogy hát akkor már úgyse érdemes kimenni a vízre. Milyen fafejű ez az Árpád! Örülne inkább, hogy Szöszi maradni akar. Hogy kezdi megszeretni a Balatont. Most kezdi megszeretni, de persze, ezzel nem törődik. Mindennek úgy kell történnie, ahogyan ő egyszer kimondja.

– Most miért csomagolsz? Egész délelőtt kell neked ehhez?

– Hát az utolsó pillanatban kapkodjak? Te se menj már a vízbe, mert akkor nem lesz idő megszárítani a fürdőruhát.

– Kérlek! A fürdőruhámat majd én külön viszem. Kézben.

Ezzel kiment, otthagyta Szöszit a kofferokkal. Szöszi majd felrobbant mérgében. Persze hogy a csomagoláshoz elég egy negyedóra is. Legfeljebb egy fél óra! A nedves fürdőruhákat a szatyorba teheti, de ha begyömöszöli a fürdősapkába, még nylonzacskóba is, akkor akár be is csomagolhatja. Hanem most már hogyan menjen ki utána? Ha képes volt arra, hogy itthagyja! Önző, irgalmatlan disznó ez mégis! Nyugodtan élvezi a Balatont, bánja is ő, hogy a felesége idebent penészedik a szobában.

Ma már nem is jönnek takarítani. Délután takarítanak, amikor ők már elmentek, rendbe teszik a szobát az új üdülők számára. Szanaszét van minden, az ágyak vetetlenek. Hiszen ő bevethetné, de minek? Semmi kedve hozzá. A csomagoláshoz sincsen. Minden ruhája gyűrött. Miben utazzon? És Árpádnak is már csak egyetlenegy tiszta inge van. A többit mind elhasználta, majdnem mindennap másikat vett fel. Persze könnyű uraskodni a felesége számlájára. És hogy ő ezt mossa ki a kalyibában, mosdótálban. És főzze ki a petrolfőzőn. Megőszül bele! És akkor még a vasalás! Mert a nagymama ugyan adott neki egy ócska szenes vasalót, de faszenet elfelejtett venni hozzá, és holnap vasárnap, nem is kap. Különben is nehéz faszenet kapni, ma már mindenkinek villanyvasalója a van, csak persze a kalyibában nincs is villany. Kétségbeejtő állapotok! Csak üldögélt az ágy szélén, mint az egyszeri menyasszony a mesében, aki a kis ködmönt siratja. Hogy ő micsoda gondot vett a nyakába! Nem is tudja, hagyott-e otthon Árpád tiszta inget. Hogy lesz-e miben hétfőn munkába menni? Hát tudja ő egyáltalán, hogy a kedves férjének hány inge van? Honnan tudná? Persze az anyja moshatott rá, amennyi csak kellett, az nem jár el dolgozni, annak csak az a munkája, hogy a családot rendben tartsa.

Eltelt egy fél óra, és ő az égvilágon semmit sem csinált, csak kesergett.

Akkor bejött Árpád. Biztosan azért, hogy megnézze, hogy áll, és hogy kivigye magával a vízre. De ahogy a nagy rendetlenséget meglátta, persze hogy azt mondta:

– Hát te mit csináltál itt annyi ideig?

– Malmoztam!

– Még meg se fésülködtél!

Ez mind igaz volt, és épp ezért Szöszinek ellentámadásba kellett lendülnie:

– Én holnap bent maradok nagymamáéknál, mindent kimosok, kivasalok. Te menj ki Rákoskertre, ebédre pedig gyere be. Úgysincs otthon miből ebédet főzni.

– Miért nincs? A közért reggel nyitva van.

– De nem tudom egy nap alatt kimosni és kivasalni ezt a rengeteg inget. A nagymamánál van villanyvasaló.

– Rengeteg?

– Árpád csak ennyit felelt. Csak ez az egy szó ütötte meg: hogy Szöszi sokallja az ő ingeit. No jó! Nem szólt más semmit, de sokkal gonoszabb dolgot tett, mint ha akármit is mondott volna. Még ha pofon vágta volna Szöszit, az sem lett volna olyan rettenetes, mint ami most következett. Összekapkodta a szennyes ingeket a szekrény aljából, a hóna alá csapta, aztán elvette a fél mosószappant a mosdóról, és indult vele kifelé.

– Most mit akarsz? – sikoltott Szöszi.

– Majd én kimosom, ha neked sok. Nem kell, hogy dolgozz rám. Utóvégre te is dolgozó nő vagy!

Bevágta az ajtót, kiment. Szakadj le, ég!

Nekiáll, és kimossa az ingeit a Balatonban!

Hát mondta ő, egy szóval is, hogy sokallja? Hogy ő nem mossa ki? Hisz épp azért akart otthon maradni holnap a nagymamánál, hogy mindent szépen rendbe tegyen hétfőre! Hát nem volna őneki könnyebb kint nyaralni Rákoskerten? És megtehette volna azt is, hogy csak egyet vagy kettőt mos ki, a többi ráér. És különben is, vasárnap biztosan nagymamáék is kijönnek Rákoskertre, és hülyeség az egész, mert nem is maradhatna az Akácfa utcában, meg is bolondulna, egész nap egyedül abban az udvari lakásban, ahova soha, de soha nem süt be a nap. Hülyeség, hülyeség, minden hülyeség, csupa hülyeségért elrontja minden örömét, csak jár a szája. Árpád már igazán tudhatná, hogy őneki csak a szája jár, hiszen ő tíz inget is szívesen kimosna és kivasalna és húszat és százat is.

Később kiment, hogy megkeresse Árpádot, de nem találta. Valahova elbújt biztosan, be a nádasba, hiszen, ahol fürdenek, ott nem illik mosni. Ha akkor megtalálja, azt mondta volna neki: „Ne haragudj” – és bűnbánóan sírdogált volna előtte. És akkor még jóra fordulhatott volna minden! De Árpád délig sem került elő, úgy bevette magát. Biztosan kiteregette az ingeket valahova a nádra vagy a fűzfákra. Ki tudja, milyen messzire ment el dühében. És Szöszi csak kóválygott. Az ágyneműt összerakta, és becsomagolta a saját holmiját. De Árpád táskájával mit kezdett volna? Nincsenek itt az ingek. Megtalálta a sáros félcipőjét a kis szekrényben. Még a tegnapelőtti sár van rajta, persze a híres a cipőjét, azt nem tisztítja ki. (Mert tegnap szandálban jött Fonyódra.) Csomagolja be sárosan, vagy tisztítsa ki? Hogyisne! Még azt hinné, az ingeket akarja jóvátenni. Ez olyan volna, mint valami beismerés. Nem tisztította ki, otthagyta a szoba közepén. Hadd lássa! Mert a töredelem izzó haraggá vált a szívében. Hogy így kell eltölteniük az utolsó délelőttöt! Amikor ő már azt hitte, hogy mégis boldog lehet egyszer. Egyszer az életben! Noiszen, boldogság! Csupa feketeség a jelen és a jövő, csupa keserűség és boldogtalanság. Nem érdemes élni egyáltalán!

11.

Augusztus nyolcadikán, hétfőn délután hat órakor Körmendi Árpádné egy bőrönddel, egy kosárral meg egy ételhordóval szállt fel a vonatra a Keleti pályaudvaron. Ülőhely már nem jutott neki. Egy bácsi fel akarta tenni a bőröndjét a csomagtartóba, de Szöszi szépen megköszönte, nem érdemes, ő csak Rákoskertig utazik. A kosarat – saláta, zöldség, tojás, két kiló paprika meg egy kiló paradicsom volt benne – bedugta egy pad alá, az ételhordót persze óvatosan a kezében tartotta, a bőröndre meg, még óvatosabban, ráült. Nem mert egész súlyával ránehezedni, pedig Körmendi Árpádné egész súlya nincsen ötven kiló.

A bőröndben tiszta fehérnemű van, ágyhuzatok, törülközők, no és persze férfiingek. Szöszi ma délután vasalta ki. Úgy egyeztek meg nagymamával, hogy a mosást mindig a nagymama vállalja, a vasalás viszont Szöszié, már persze úgy, hogy nagymamáék holmiját is Szöszi vasalja. Mondhat Árpád amit akar, ez másképp úgyse menne! Hiszen szekrényük sincs ott Rákoskerten! Szöszinek úgyis minden áldott nap haza kell mennie az Akácfa utcába, minden ruhája otthon van, egy-kettő kivételével, amit fogason is tarthat. Árpád holmijának java része szintén ott van még a saját szüleinél. Minek hozzák el? A kalyibában úgyis csak addig lakhatnak, amíg jó idő van. Hogy aztán mi lesz, azt csak a magasságos mennybéli tudja. Az igénylést persze beadták, nagypapa vitte be a VII. kerületi Tanácshoz. De mit számít az! Ha ők az idén lakást kapnának, az olyan csoda volna, de olyan csoda, hogy kár is beszélni róla.

Az igazat megvallva, Szöszi a lakásra nem is igen gondol. Annyi más, még sokkal közelebbi gondja és baja van! Például az: Árpád azt akarja, hogy hagyja ott az üzletet, ahol tanuló kora óta dolgozik, és helyeztesse magát valami egy műszakos fodrászatba, ahol minden héten délelőttös lehet. Mert az nem élet, hogy minden második héten este tíz óra után caplat haza Rákoskertre. Árpád persze elmegy érte, de ez azt jelenti, hogy Árpádnak, ahogy ő mondja, az ilyen heteken se országa, se hazája. Eljár birkózni, eljár a KISZ-be, de ez nincs minden este. Ő már délután négy órakor szabad. Jó, elmegy uszodába is. Aztán a nagymamánál ücsörög, ott is vacsorázik, elbeszélget velük. De ez mind csak elvesztegetett idő Árpád szemében, ő otthont akar, feleséget akar, száz százalékon alul nem adja!

A vonat rándul egyet, elindul. Körmendi Árpádné alatt megbillen a fehérneműs bőrönd.

Körmendi Árpádné három héttel, pontosabban: három hét és két nappal ezelőtt ment férjhez, és azóta nagyon megváltozott. Nemcsak azért, mert most nem festi magát! Sem ideje, sem módja, sem kedve nincs ahhoz, hogy mindennap frissen vasalja a szoknyáját. Minek? A vonaton úgyis összegyűrődik. A régi, lapos sarkú szandáljait hordja, hiszen kitörne a bokája, ha tűsarkúban cipekedne. Mert cipekedik, mindig, örökké csak cipekedik. És ha már ezekben a kitaposott, töredezett lábbelikben kell járnia, akkor miért volna érdemes olyan sokat adnia a ruhájára, a blúzára? Kétszer, háromszor is felveszi ugyanazt. Pedig azelőtt naponta kétszer is átöltözött. Tehette! Futotta az idejéből! És ha zsémbelt is miatta a nagymama, akár egy óra hosszat pipiskedhetett, mielőtt elment hazulról.

Veronka sem az a cukorbaba már, aki volt. A nagymama nem fésüli kétszer reggelenként, mielőtt belebújik a ruhájába, és utána is. Befonja a haját, beleköti a sokszor vasalatlan szalagot, kész, mehet játszani. És ha Veronka nyafog miatta – vagy azért, mert nem hajlandó felvenni a tegnapi bugyikáját –, nagymama még nyakon is legyinti: „Mit kényeskedsz? Majd ha magad dolgozol magadra!” – Elkanászodik lassan az a gyerek. Sok csibészséget hall a házbeli pajtásaitól, de az nem volna baj. Az a baj, hogy a nagymama is nyersen beszél vele. És nincs, akitől játékos, kedves beszédet tanuljon. Szöszije csak rohan, kapkod, kapkod és rohan. Pedig Szöszinek is nagyon hiányzik a húgocskája. A séták és beszélgetések. Hogy együtt énekelgessenek, és bohóságokat mondjanak és meséljenek. Veronka egy kicsit a költészet Szöszi életében. Olyan, mint más, műveltebb embernek a vers meg talán a nemesebb zene.

A vonat döcög, az ételhordóban lötyög a lecsó. A nagymama legalább hetenként kétszer lecsót főz, rizzsel. Persze van benne kolbász is, csak kevés. Szöszi, mielőtt odaadja Árpádnak, mindig beletesz még háromszor annyit, mint amennyit a nagymama az összesbe belefőzött. Persze azzal a kis melegítéssel ez a többletkolbász nem puhul meg, az íze se fő bele az ételbe, Árpád komoran eszi meg. Árpád nem is titkolja, hogy rossznak, túl soványnak, ízetlennek találja a nagymama főztjét. És az is baj, hogy túlságosan egyhangú. Lecsó meg tök meg savanyú krumpli, és hozzá mindig az az unalmas disznóhús egybesütve, ünnepnapon meg kirántva, és az is kiszámítva, minden férfinak két szelet, az asszonyoknak meg csak egy. Baromfit ritkán vesz a nagymama, és akkor is levest vagy paprikást főz belőle. Másra nem terjed ki a tudománya.

Pedig milyen büszke a nagymama arra, hogy ő kitűnő háziasszony! Hogy mindent beoszt, hogy milyen ízletesen készíti el a legegyszerűbb ételt is! Szöszi persze nem tudja megítélni, hogy kinek van igaza, ő még eddig mindig a nagymama kosztján élt, néhanap a mamáén, amikor még itthon voltak, de az biztos, hogy a mamánál a nagymama ügyesebben főzött. A mamának csak arra volt gondja, hogy a szekánt, követelődző férjének jusson elég jó falat, a gyerekeknek meg adott, ami éppen jutott, és ő maga is akármivel beérte.

Árpád azt mondogatja: Szöszi azért olyan válogatós és rossz kosztos, mert meg se ízlelte, milyen is az az igazi, jó, magyaros étel. Mindig ezen az unalmas, harmadrendű koszton élt. Bezzeg Körmendi mama! Az tud főzni! Tízféleképpen is elkészíti a marhahúst – mert a legjobb pecsenyék igenis marhahúsból készülnek. Hat-hét fej salátát is megönt egy étkezéshez, dunántúliasan. Szöszi persze nem is tudja, milyen az az öntött saláta. Dehogyisnem, a nagypapa is azt szereti, de őneki sohasem ízlett. Nem hát, mert a nagymama azt sem tudja elkészíteni, fűíze van annak, a nagymama sajnálja eldobni a vén leveleket, lespórolja róla a zsírt. A nagymamának vizes a káposztája, a tökfőzelékből hiányzik a kellő mennyiségű tejföl, és még lecsót sem tud jót főzni. Éppen az ilyen egyszerű ételekhez kell a legjobban érteni.

Árpád képes egy félóráig magyarázni Szöszinek, hogy a lecsóba nem szabad sok paradicsomot tenni, mert akkor vizes lesz. A nagymamáé mindig vizes, pedig rizst is tesz bele. Az ő anyja, mármint Árpádé, sohasem tesz rizskását a lecsóba, mégis olyan annak a szaftja, mint a rubin. Szöszi majd a bőréből ugrik ki az ilyen magyarázatok alatt. Hogy micsoda gyomorember ez a fiú. Utálatos dolog, hogy valaki csak a gyomrának éljen. Néha már-már Sándor bácsi, a mama férje jut róla az eszébe. Annak is a hasa volt az istene! Igaz, az rumot is követelt mindennap a teájába. De hát felőle beszélhet, amit akar. Akkor is a nagymama kosztján kell élniük. Miért, mit gondol Árpád, ha Szöszi csakugyan otthagyná a mostani állását, és ő maga főzne a férjecskéjének, akkor jobbat enne? Gondolja, hogy Szöszi különbet főzne neki, mint a nagymama? Noiszen!

Reggelire, nem bánja, mindig süt neki tojást, vagy szalonnát ad neki. A nagymama is azt tanácsolta, hogy tartsa jól, fiatal ember, hozzá is van szokva a rendes kosztoláshoz, és hát dolgozik! Persze ehetne a cukrászatban, amennyi belefér, de az édességet nem szereti. A nagymama azt mondja, hogy lassan kell leszoktatni a nagy evésről, nem egyszerre. Nyilvánvaló, hogy a Körmendi családban nem takarékoskodtak a konyhán. Egy önálló kisiparosnál az nem számít, hogy egy kicsit többet adnak a háztartásra. Bár – ahogy a nagymama fejtegeti – ők is többet tudnának felmutatni, ha nem zabáltak volna annyit. Rendben van, a lányukat úgy-ahogy kiházasították. És aztán? Még egy telkük sincs, mint nagymamáéknak! Bizony, hogy a rákoskerti telek, a sok gyümölcsfa meg a takarékbetét, az nem az égből pottyant! Az abból a sok-sok méter kolbászból, sok bödön zsírból meg tán két akóra való tejfölből tellett, amit nagymama nem tett bele az ételbe, következésképpen nem is ehettek meg. És akkor, ha ő nem veri fogához a garast, ugyan hol laknának most a fiatalok? Még ilyen kalyibájuk se volna.

Szöszi ezen a héten délelőttös, és azért megy egyedül haza, mert Árpádnak valami gyűlése van a KISZ-ben. Nem tudta előre, hogy meddig tart, azért abban maradtak, hogy mindegyik hazamegy, amint végez. A kalyibához most már két kulcs van, hogy ne legyen fennakadás.

Fülledt meleg van a vonaton, mindenki izzad.

Azelőtt, amikor kapálni vagy gyümölcsöt szedni jártak Rákoskertre, mindig autóbuszon mentek, még nagymamáék is. Szöszi fizette. Mit számított? De most minden fillérre szükség van. Egyelőre még mind a ketten külön gazdálkodnak a keresetükkel, de Árpád épp tegnap fejtette ki, méghozzá nagymamáék előtt, hogy ezen változtatniuk kell. Egyikük legyen a pénzügyminiszter, elsején és hónap közepén együvé kell rakni a keresetet, és tervszerűen beosztani. Ennyi fogyhat, ennyi kell beruházásokra.

És nyíltan megmondta azt is, hogy jobb, ha ő kezeli a családi kasszát. Vagyis még ő tartja magát jobb gazdának. A haspók! De bánja is Szöszi! Őneki borravalója is van, nem is kevés, azzal tán csak nem számoltatja majd el? A fizetését, ha olyan nagyon akarja, leadja neki. Legyen vele boldog!

Így, amikor egyedül van, mindig a lehető leggorombábban gondol rá, magában elmondja mindennek, hogy ez talán majd használ a szerelem ellen. Iparkodik mindig csak a kibírhatatlan, komisz tulajdonságaira gondolni, az erőszakosságára, a fölényességére, a tudálékosságára. Sándor bácsihoz is azért hasonlítja, mert Sándor bácsi volt az, akit ő életében a legkevésbé bírt.

De egyelőre még nem használ semmi. Még az sem igaz, hogy Sándor bácsihoz hasonlít. Mert például, ha a nagymama három szelet húst tesz az éthordóba, akkor Árpád csak másfelet eszik meg belőle. Hiába mondja neki Szöszi, hogy neki még az egy is sok. Dühbe gurul, és inkább otthagyja, de nem tűri, hogy Szöszinek kevesebb jusson. Pedig öt szeletet is meg tudna enni! És nincs olyan nap, hogy ne hozna neki valamit az üzemből. Valami egészen finomat és különlegeset. Pedig szeretné leszoktatni a nyalánkságról. Mégis!

Sándor bácsi nem törődött senkivel, csak saját magával. Árpád pedig… bárcsak egy kicsivel kevesebbet törődne vele. Bárcsak ne venne észre minden apróságot. Ha Szöszi éjszaka felébred, mert valamiért nehéz a szíve – és mindig nehéz! –, és csak kinyitja a szemét, rögtön ő is felébred, és faggatja, hogy mi baja.

Amióta Fenyvesről hazajöttek, talán nem veszekednek annyit, de nem azért, mintha javult volna a helyzet. Egyáltalán nem, sőt inkább rosszabbodott. A nyílt veszekedés tán csak azért ritkább, mert kevesebbet vannak együtt, nincs annyi alkalom, nincs hozzá idő.

Épp tegnapelőtt éjszaka volt közöttük egy halálos nagy késforgatás. Szöszi csak icipicit sóhajtott a sötétben, még jóformán saját maga sem hallotta meg. Hát rögtön hallja azt a mély hangját:

– Mi van? Miért nem alszol?

Szöszinek ugyanis éjjel az jutott eszébe, hogy ők egymástól – mivelhogy szerelmesek – másképp nem tudnak szabadulni, csak úgy, ha Árpád ősszel elmenne katonának. És azzal megoldódna a lakáskérdés is. Ő hazaköltözik a nagymamához, és ez olyan, mintha szabadságra menne. Jó hosszú szabadságra, és azalatt talán történik valami. Úgyis most kellett volna katonának mennie, csak a külföldi út miatt adtak neki haladékot. De minthogy, ugye, nem ment külföldre, hát miért ne vonulhatna be? Ő azalatt otthon lesz, és majdnem úgy élhet, mintha lány lenne megint. Még azt is megígérné neki, hogy takarékoskodik, takarékba rakja a pénzét, akár minden hónapban hatszáz forintot. Nem vesz magának semmit, és Veronkának is csak a legszükségesebbet. Csak az fogy el, amit a nagymamának ad. És amit apától kap, azt is beviszi a takarékba. Egy év alatt, hát még két év alatt, ez fölmegy egész kis vagyonra. Több, mint tízezer forinttal indulhatnának, ha pedig közben elmúlna a szerelem, akkor… De hát ezen kár spekulálni.

Persze, semmiképpen sem akarta megmondani neki, akárhogyan faggatta. Tudta, hogy nem szabad megmondania. De hát egyszerűen nem lehetett tőle szabadulni, és hazudni sem tud neki. Hiába is hazudna, nem hinné el. Végül is, persze hogy kiszedte belőle az egészet.

Először úgy látszott, hogy nem is nagyon vette a szívére. Egészen csöndesen kezdte:

– Szóval menjek katonának. Hogy megszabadulj tőlem!

– Hát hol akarsz lakni télen? – kérdezte akkor Szöszi, és reszketett. A félelemtől reszketett, hogy mi lesz megint ebből, és attól is reszketett, hogy még utóbb tényleg szót fogad, és csakugyan elmegy katonának, itt hagyja őt. Hát ilyen felemás, amit érezni képes az ember.

– És te hol akarsz lakni? – kérdezett vissza Árpád.

– Nekem otthon… mindig megvan a helyem.

– Jó – mondta Árpád –, majd gondolkodom rajta. De olyan furcsa volt a hangja, olyan nagyon furcsa!

Mint a sebesült emberé. Szöszi ugyan még nem hallott beszélni sebesült embert, de az ilyen lehet. És egész éjjel nem aludtak, hanem beszélgettek, de úgy, hogy néha tíz percig is vártak, hogy hátha közben a másik elalszik. De nem és nem! És megvirradt, kivilágosodott a kalyiba ablaka, és elkezdtek szólni kint a madarak, és ők nem jutottak semmire, de kimondhatatlanul szenvedtek. És amikor Árpád fölkelt, ő is föl akart kelni, hogy reggelit készítsen, pedig ő a múlt héten délutános volt. De Árpád nem engedte, nem is evett semmit, még teát sem ivott. És sokkal korábban ment el, mint kellett volna, azt mondta, sétál egy nagyot munkakezdés előtt, jólesik az ilyen hajnali séta. Amilyen jóleshetett neki! Arra, hogy igazán elmegy-e katonának, nem válaszolt, még a mai napig sem. De mielőtt elment, akkor mondta a legborzasztóbbat:

– Hát, ha nem akarod, hogy én téged neveljelek, azt is megpróbálhatom. De figyelmeztetlek, hogy az még rosszabb lesz. Még sokkal rosszabb.

Rákoskert. Szerencse, hogy volt sok leszálló. Úgy elgondolkodott, hogy kis híja, fennmaradt a vonaton. A kosarat és az éthordót fogta az egyik kezében, a másikban a bőröndöt. De ez a három csomag semmi ahhoz a fehérhez képest, amit a szívében cipel. Szívesen cipelne kétszer ilyen nehezet, akár háromszor ekkora távolságra, ha tudná, hogy ezzel csak két dekával is könnyíthet a szívén.

Mit forgathat Árpád a fejében? Igazán elmegy katonának? De akkor meg miért mondta tegnap, hogy ő akarja kezelni a családi kasszát, meg hogy tervszerűen kell gazdálkodni?

Persze a feleségétől megköveteli, hogy mindent elmondjon neki, akár minden bolondgombát, ami eszébe jut. De ő maga nem beszél, megtartja magának, amit gondol. Szöszi azt találja ki!

De hogyan találja ki, amikor Árpád talán maga sem tudja biztosan, hogy mit akar? Egyszer ez jut eszébe, egyszer az. Szöszi tudja magáról, hogy milyen változékony az a bizonyos időjárás. Nincs az a meteorológia, ami azon kiismerné magát! Például, amikor esküvő után elindultak Fenyvesre, ő tiszta szívből hitte, hogy otthagyja Árpádot, mihelyst lehet. Mert akkor még azt sem tudta, hogy szereti. Azt csak akkor tudta meg, amikor elkezdte róla leszedni a festéket. Pedig az a szerelem nem akkor született, annak már benne kellett lennie előbb is, amikor úgy, de úgy gyűlölte!

Megállt a drótkapu előtt, letette a csomagokat. Mert a kézitáskáját eldugta a kosárban, a saláta alá, és abban van a kapukulcs, előbb azt ki kell kotorni. Remegett a keze, talán a cipeléstől. Bárcsak jött volna ki vele a nagypapa, akkor most nem lenne egyedül. De hát tegnap leszedték, ami érett gyümölcs volt, haza is vitték. Persze egy-két szem barackot, érettet, mindig talál a törpe fákon, napról napra érik ebben az áldott, jó meleg időben.

Egy kicsit elrakodott. Az ételhordót feltette a petrolfőzőre, majd csak alá kell gyújtani, ha megjön a gazda. A tojásokat egy kis fatálba rakosgatta, fel a polcra. A salátát tálba tette, kivitte a kúthoz, ott megmossa, bő vízben. Amikor már a kúthoz ért, jutott eszébe, hogy előbb le kéne vágnia róla a külső leveleket, minek azt megmosni, ha úgyis eldobja? Visszament egy késért a kalyibába. Nagymama veszekedett vele otthon, hogy minek kell még augusztusban is fejes salátát enni, ilyenkor az uborkasalátának van szezonja. Azelőtt, régebben, nyáron nem is árultak salátát a piacon, mert felmagzik a nagy melegben. De mostanában a kertészek is folyton újítanak. A nagymama nem is érti, hogyan lehet az, hogy már július elején árulják az uborkát, és az már nem lehet üvegházi, hiszen olcsón adják. Hát, ha a nagymama nem érti, akkor Szöszi honnan tudná? Nem is érdekli. Árpád nagyon szereti a fejes salátát, és azt mondta neki, amíg csak lehet, mindennap hozzon. Megtanította rá, hogyan kell megönteni. Azt az egyet már tudja. A saláta az egyetlen étel – a tojásrántottán kívül –, amit Szöszi maga készít el a férjének. Uborkasalátát még sohasem készített, és egyelőre nem mer hozzáfogni. Mert Árpád azt mondja, ő fokhagymásan és tejfölösen szereti, a nagymama viszont azt állítja, hogy abba csak vöröshagyma kell és ecet.

Ennyi probléma van még egy kis uborkasalátával is! Miért, rántottát talán olyan könnyű készíteni? Ha sok zsírt tesz alá, akkor nem tetszik Árpádnak, mert a tojás nem veszi fel. Ha keveset tesz, akkor nem jön ki a serpenyőből, úgy kell kikotorni, és Árpád akkor azt mondja rá, ez nem rántotta, hanem kajdina. Még hogy kajdina! Szöszi ezt a szót sem ismerte. Múlt szombaton Árpád azt mondta neki, hogy hozhat néha kövesztett szalonnát is. És ő nem merte megkérdezni, hogy milyen az. Csak iparkodott megjegyezni, hogy kövesztett, és úgy kérte a hentesnél. Szerencsére a hentes tudta, mi az. Sőt megkérdezte Szöszitől, hogy ők dunántúliak-e. Mert a Dunántúlon mondják az abált szalonnára, hogy kövesztett. Ugyanis ő, a hentes is dunántúli. És tartott egy kis előadást Szöszinek arról, hogy milyen jó a szalonna nyáron. Vagyis megdicsérte, mert szalonnát vásárolt. A pestiek azt nem tudják, hogy micsoda fölséges étel az, zöldpaprikával és piros paradicsommal. És a jóbeszédű hentes jó sokáig keresgélt a szalonnák között, és a legszebbet választotta ki, mert ugye, dunántúliaknak lesz. Már tudniillik a hentes azt hitte.

Csak guggolt a kútnál, és elgondolkodva tisztogatta a salátát. Minden levágott levelet megnézett, megforgatott. Hogy alkalmas-e vagy sem? Mert Árpád azt se szereti, ha csak épp a saláta szívét készíti el; a friss, zöld, még üde leveleket nem kell eldobni. Nem a takarékosság végett, hanem mert annak van a legjobb íze, és abban van a legtöbb vitamin. Szóval a salátatisztítás sem egyszerű dolog! Annak is megvan a csínja-bínja. És Szöszi sóhajtott. Hogy neki mennyi mindent kellett megtanulnia három hét alatt, és milyen keveset tanult meg, és mi lehet még hátra? Moziban egyszer sem voltak, és táncolni még úgyse. Fonyódon táncoltak utoljára, amikor Árpád azt énekelte, ha egy kicsit hamisan is:

„Nem adlak másnak…”

Lassan sötétedik, már rövidülnek a napok.

Tegnap, gyümölcsszedés közben, nagypapa azt mondta, hogy tarthatnának nyulakat, ha már úgyis kint laknak a telken. Az megél akármiféle hulladékból, csak persze ketrec kéne nekik. De Árpád azt felelte, hogy a nyúl büdös, és munka is van vele, ha tisztán akarják tartani, és különben sem eszi meg a házinyulat, csak a vadat. Akkor már inkább csirkét. De idén semmit sem érdemes, hiszen nemsokára vége a nyárnak.

Valaki megállt a kerítésnél, és beköszönt: „Jó estét!”

Szöszi felnézett. Az asztalos volt, aki itt lakik nem messze, akivel a kivágott cseresznyefát deszkára elcserélték. Hát ez meg mit akar?

– Vegyen halat, fiatalasszony – azt mondta. Szöszi fölkelt, egy kicsit kiegyenesítette a guggolástól elgémberedett térdét, derekát, és a kerítéshez ment.

– Halat?

Az ember kék hálót tartott a kezében, abban csakugyan halak voltak. Három. Olyan közepes nagyságúak.

– Ezt vegye, ezt a pirosas farkút. Dunai márna. Ne féljen, a dunai halnak nyáron sincs pocsolyaíze. Én magam fogtam – hunyorgott az asztalos, és Szöszit, ahogy a kerítés mellett állt, nehéz borszag csapta meg. Ivott ez az ember. – A feleségem kidob vele, ha mind a hármat hazaviszem. Vegye meg az egyiket, olcsón adom. Megvan ez másfél kiló is.

Kivette az egyiket, elől fogta, a kopoltyújánál, és a hal nagyot csapott a farkával.

– De hisz ez még él – rémült meg Szöszi.

– Hát aztán! Döglött halat sohase vegyen, fiatalasszony. Halban csak az a jó, amelyik még a lábosban is ficánkol. Én egyszer törpeharcsát főztem. Azok olyanok, hogy a forró vízben, kibelezve is kapkodnak a paprikamag után.

Szöszi borzadva nézte a pikkelyes fenevadat. Árpád mondta, nem is egyszer, hogy mennyire szereti a halat. Fenyvesen is szólt a gondnoknak, hogy miért nem adnak a Balaton mellett soha halat az üdülőknek. A nagymama viszont, amikor Szöszi erről említést tett neki, azt felelte, hogy halat nyáron nem főz az ember, mert melegek a vizek, az csak olyan hónapokban jó, amelyeknek nevében benne van az

r

betű, vagyis szeptembertől áprilisig. Persze, mert a csarnokban csak tavi halat árulnak. De ez dunai hal, és a Duna nyáron sem melegszik fel annyira. Azon felül pedig a nagymama a pénzt is sajnálja a halért. Látszólag nem drága, viszont nem kiadós, mert az könnyű hús, sokat meg lehet enni belőle. Azt nem lehet beosztani.

Az ember látta, hogy Szöszi tétovázik.

– Adjon egy húszast és a magáé – biztatta. – Csak egy liter bort akarok venni, mert tudja, halra nem szabad vizet inni… Hehe… Akkor azt hiszi a hal, hogy a kutya ette meg.

Megfőzné Árpádnak vacsorára. Néhány szeletet meg is sütne. Csak az a baj, hogy még soha nem tisztított halat. Hagyma és paprika van itthon…

– No, legyen tizenöt – mondta az ember. – Hozzon ki egy tálat. Maga úgyse meri megfogni, hehe!

Szöszi beszaladt az erszényért. Tizenöt forintért – megpróbálja! Ha nem boldogul vele, legföljebb kidobja. De ha mégis sikerül, akkor… nagyot néz Árpád, hogy őt a felesége halpaprikással várja. Csak ne jöjjön még legalább egy félóráig. Amíg megtisztítja. Ha nem szégyellné, mondaná az embernek, hogy tisztítsa meg. De hát nem lehet az olyan nagy boszorkányság!

Az a baj, hogy az egyetlen táljában, amiben mosogatni is szokott, most a saláta ázik. Kivitt egy fazekat, hogy az asztalos abba engedje bele a halat. Az meg, mintha kitalálta volna az ő gondjait, ahogy a tizenöt forintot eltette, még magyarázott egy kicsit:

– Lehúzhatja a bőrét egészben. Csak ügyesen dugja alá a kést a farkánál, akkor lejön. És szedje ki a kopoltyúját, de tövig, legjobban arra vigyázzon, hogy a keserűfoga benne ne maradjon. No, jóccakát!

Elment, Szöszi pedig itt maradt a hallal. Vitte a fazékban befelé, és a szemét le nem vette róla. Fejjel lefelé tette bele az ember, csak a farka állt ki a fazékból. Szöszi azt leste, nem mozdul-e. Egyelőre nyugton maradt. Lehet, hogy megdöglött?

Lámpát gyújtott. Az asztalról leszedte a terítőt. Eternitlap kéne az asztalra, mint amilyen a nagymamának van, vagy legalább egy darab viaszosvászon. De hát nincs. A fiókos szekrényen vannak újságok. Elvett egyet, a legrégebbit, azt terítette az asztalra. Aztán kezébe fogott egy kést. Sajnos, csak egy kicsike konyhakése van, inkább fanyelű bicska az, csak éppen hogy nem lehet behajlítani. A hal még mindig a fazékban. Most mintha egy kicsit mozdította volna a farkát. De talán csak a szeme káprázik. Hozzányúlt. Milyen hideg és síkos! Megpróbálta kiemelni, belenyúlt egészen, a fejéhez, de akkor valami megszúrta az ujját. És az még semmi! Ahogy ő kikapta a kezét, a hal egy óriási nagyot csapott a farkával, és kiugrott a fazékból. Mi az, hogy kiugrott! Fel is borította a fazekat, az legurult a padlóra, a hal pedig dobálta magát az újságpapíroson, csapkodott fülsiketítően. Akkorákat ugrott, hogy le is dobta magát az asztalról, leesett a padlóra, még ott is dobálta magát. Se lába nincs neki, se szárnya, mégis valósággal beszökdöste, beröpködte a kalyibát, élő szerencse, hogy a kis szekrényről le nem vert valamit, amilyen szűk itt a hely. Szöszi rémületében a díványra ugrott fel, egészen a sárga falburkolathoz simult, még a két tenyerét is nekifeszítette.

A haltánc vagy inkább haláltánc persze csak néhány pillanatig tartott, Szöszinek mégis szörnyű sokáig. Végre megnyugodott a hal, már annyira-amennyire. Ott feküdt a parányi spárgaszőnyegen, a dívány és az asztal között, és félelmetesen járt a kopoltyúja. És nézett! Nem mozdult, de mintha lihegett volna, és a farka vége meg-megremegett. Ez… haláltusa. De ki tudja, hogy meddig tarthat még? Hogy hány élete van egy ilyen hidegvérű szörnyetegnek? Szöszi ilyen borzalmasat és félelmeteset még sohase látott. És mindez azért, hogy ő halpaprikást főzzön Árpádnak vacsorára.

Csend. Odakint már egészen sötét van, és távolról szól egy rádió. Szöszi még mindig fenn a díványon, a fal mentén, odalopódzott a kis szekrényhez, és ő is kinyitotta a kicsi rádiót. Árpád négy nappal ezelőtt tett bele új elemet, most jól szól. Megvárta, míg bemelegszik, csak szólalna meg, hogy legalább ne legyen olyan egyedül.

– Jó estét, gyerekek! Ágyban vagytok már? – szólalt meg Varga Rezső ajándéka. És Szöszi akkor leszállt a díványról. Mégiscsak nevetséges, hogy ő ennyire féljen egy haltól, ami legföljebb másfél kiló. Ugyan, ha az asztalos ennyire mondta, akkor talán csak egy kiló és harminc deka! Ötvenhatban, amikor lőttek, és tankok dübörögtek a pesti utcán, ő akkor se félt, hanem ment, vásárolt, még a közértes asszonyoknak is segített a tejet szállítani. És a Hársfa utcai pékség nagy vaskapuján kopogott, és Árpád nyitott neki ajtót, és kenyeret adott, mindennap kettőt, egyet anyáéknak, egyet nagymamáéknak. Milyen tacskók voltak ők még akkor! Árpád fején az a csúcsos, ferde péksapka!

A rádió mesét mond, de ő nem figyel rá, csak a hangot hallja és megnyugszik. És mi volna, ha a vesszőseprűvel próbálná agyonütni? Á, azzal nem lehet. Nagymama a húsvágó bárddal szokta, a szeme közé csap. Ha máskor nem, karácsonykor mindig halat vesz, és nála is megtörtént már, hogy leugrott az asztalról, a konyha kövére. Nincs abban semmi. Agyonvágja ő is, agyon ő! Csak persze neki nincs húsvágó bárdja, de még egy nehéz kése sincs, hogy annak a fokával… Hát a balta mire való? Behozza a szerszámos kamrából, és akkor, jaj neked, dunai márna!

Ott fogja agyoncsapni, a padlón. Legfeljebb utána felmossa, az semmi. Mert arra, hogy fölemelje, és visszategye az asztalra, nem vállalkozik. Leszorítja, megfogja jó szorosan, és ha vonaglik, akkor se engedi el. Az a fő, hogy rászánja magát az ember, és akkor egy pillanat alatt végez vele.

Kilépett, hogy elhozza a baltát, és megtorpant. Az ajtó előtt, talán két lépésnyire, egy ember állt. Egy férfi. Középmagas, vékony ember, kalapját még ebben a hőségben is jó mélyen a szemére húzta. Ki tudja, mióta áll már itt az ajtó előtt? És köszönt is, valamiképpen ismerős hangon. Amilyen vékony az ember, olyan vastag a hangja:

– Jó estét!

Ő nem ismeri, sohasem látta ezt az embert, mitől olyan ismerős a hangja? És ebben a szempillantásban már tudta is, hogy ez az ember nem más, mint Árpád apja. Idősebb Körmendi Árpád szabómester. És most még sokkal jobban megijedt, mint amikor kilépett, amikor még azt gondolhatta volna, hogy valami rossz szándékú, hogy betörő. Nem is volt képes arra, hogy visszaköszönjön.

– No! – mondta az ember. – Hát annyira megijedtél? Pedig én nem is vagyok hal! És döcögősen, barátságosan nevetni kezdett. És ebből Szöszi már tudhatta, hogy >percek óta áll itt, és biztosan végignézte küzdelmét a dunai márnával. Persze, ő nyitva hagyta a kaput, mert azt hitte, Árpád úgyis jön nemsokára. És biztosan az öreg is gumisarkú cipőt hord, akárcsak a fia.

Szöszi ettől a nevetéstől megnyugodott. De visszaköszönni már késő lett volna, hát csak annyit mondott:

– Hozom a baltát.

– Hát csak hozd, majd én agyonvágom – felelte az öreg, már Szöszi hátának, mert az már nyitotta is a szerszámos kamrát. Megtalálta a baltát a sötétben is, csak az ajtó mögötti sarokba kellett nyúlni érte. Mire visszaért vele, az öreg már bent volt a kalyibában, sőt a halat is fölvette a padlóról, és fél kézzel tartotta. Bal kézzel.

Jobbjával elvette Szöszitől a baltát, a fokával egyet csapott a halra. Csak egyet! Hosszú remegés futott végig a halon, az összes uszonya megremegett egy pillanatra, de most már aztán biztosan vége van! Többet ez nem ugrál. Szöszi is érezte.

Dús haja van még az öregnek, de majdnem egészen ősz, és a nagy bajusza is szürke. Kire ütött Árpád és Zsuzsa? Anyjuk egészen kicsi, apjuk is inkább alacsony és sovány, mint minden szabó, akit Szöszi életében ismert. Régi divatú sötét ruhája csak úgy liglóg rajta, fehér ingéhez meg mulatságosan ósdi csokornyakkendőt visel. Kicsi, sötét szeme gyakran hunyorgat, ha nem volna az a nagy bajusza, jobb kedvűnek látszana. Kalapját még mindig nem tette le, csak éppen feljebb tolta, és úgy, kalaposán csapta agyon a márnát.

– No – mondta, és elengedte a halat. – Most hozz egy tálat, és abban vakard, mert különben az egész vityilló tele lesz halpénzzel.

Halpénz, azt mondta pikkely helyett. És leült a díványra.

Nesze neked, Szöszi! Életed első halát éppen az apósod szeme láttára kell megtisztítanod és felbontanod! De most már mindegy. Minden mindegy. A tál még mindig kint van a kútnál, benne a saláták. Hiszen kimehetne érte, de a salátát is mosni kell még, mert nagyon homokos, és különben is megszállta a vakmerőség. Majd megmossa a halat a fazékban.

– Nem vakarom, lehúzom a bőrét – azt felelte.

Szerencsére csakis úgy állhatott az asztalhoz, hogy félig-meddig hátat fordított az öregnek. Kezébe kapta a kiskést, ballal megfogta a hal farkát, hogy ő majd most a kés hegyét a bőr alá dugja. A farkánál kell kezdeni, az asztalos azt mondta. Igen ám, de azt már nem mondta az asztalos, hogy ennyire síkos a hal farka. Kicsúszott a kezéből, és az egész hal, mint egy kis rakéta, majd fél métert előrekorcsolyázott.

– Vegyél egy rongyot, és azzal fogd – tanította az öreg. És most végre letette a kalapját, maga mellé a díványra. – Hát a fiam?

– A KISZ-ben van.

– Hm. A KISZ-ben! – és csupa epe volt az öreg hangja. – Vagy birkózik! A félnótás!

– Most már majd jön talán hamarosan

– így Szöszi. Konyharuhával fogta meg a halat, és a kiskést elszántan, ám mégis óvatosan, lapjával, a pikkelyek alá dugta, és lassan mozgatta. Csodák csodája, de ment előre a pikkelyek alatt! Lassacskán, de azért beljebbbeljebb csúszott. Ha ezt a nagymama látná! A hal bőrét ő sem tudja lehúzni… Csak vakarja a halat, és a pikkelyek, vagyis a halpénz, ahogy az öreg mondja, mindent beborít. Ott csillog a falvédőn, és még három nap után is, ha Szöszi felmossa a konyhát – például karácsony és újév között –, mindig talál belőle az asztal lábán vagy a fásláda alatt.

Az öregnek, úgy látszik, árgus szeme van. Mindent észrevesz, akár a fia, pedig Szöszi majdnem egészen eltakarja előle a halat.

– Ügyesen csinálod. Ezt az én feleségem se tudja!

Szösziben magasra csap az önbizalom. Most már gyorsabban meri a kést mozgatni a hal bőre alatt, már benne van a fogás a kezében. Egyszerre csak leválik egy jó nagy darab, pikkelyestül. És azt feleli hetykén:

– Pedig életemben először csinálom!

– Hát – azt mondja az öreg, és a kalapjával legyezi magát – ti, mai lányok már másfélék vagytok. Tanultabbak. Az újítástól se féltek. Igaz? Én mindig mondom a feleségemnek… Nem kell abból a háztartásból olyan nagy cirkuszt csinálni! Az én feleségem még az ágyruhát is maga mossa. Hiába mondom neki, hogy adja a Patyolatba!

Szöszi csak fülelt. Hogy mi minden jön még ki ebből. Egyáltalán! Hogy miért jött az öreg, és hogyan lehet az, hogy noha a fiára haragszik, vele ilyen barátságosan elbeszélget. Annyira, hogy még a tulajdon feleségét is kibeszéli – neki, a fia feleségének!

– Hát – és most már élvezettel, egy cseppet sem sietve, a gerince mentén emelgette a hal bőrét – az otthon mosott ruha mégis szebb, fehérebb!

– Fehérebb! – legyint kalapjával Körmendi szabómester. – És aztán, ha fehérebb! Akkor se ér annyit, hogy rámenjen valakinek az élete. Még ha asszony is az illető.

De hiszen ez aranyeszű ember! Igen ám, de Szöszi, tudja, hogy ő maga meg… semmi kincsért nem akar belépni a szövetkezetbe. Illetve hát évek óta csak spekulál rajta, és a fiát is disszidáltatni akarta, merthogy itt nálunk nincs neki jövője, ő is csak a más szemében látja meg a szálkát, akár a fia. Még abban is hasonlítanak, hogy az öreg is kifogásolja a feleségét, tán még nevelni is szeretné, csakhogy neki se sikerül. Ugyan tetszik-e neki, például az, hogy a felesége festi a száját? Aligha! De nem bír vele. Még úgy se, mint vele Árpád. Az ilyen szigorú ember csak azt éri el, hogy az orránál fogva vezetik. Szöszi a tulajdon fülével hallotta, amikor Árpád mamája azt mondta az esküvőn: „Nem mondtuk meg az öregnek, hogy mikor lesz az esküvő” – azt pedig, hogy kiöltözködtek, azzal magyarázták meg neki, hogy fényképészhez mennek.

Ha ő is megkísérelné, hogy Árpádot az orránál fogva vezesse, talán együtt is maradhatnának? Eh, szó sincs róla, Árpád úgyis rájönne, meg különben is… Kinek van kedve ahhoz, hogy egy életen át csak komédiázzék, hazudozzék, még ha apró dolgokban is? Varga Szöszinek nincs.

– Szóval hát itt laktok – mondta az öreg. De nem volt gúnyos a hangja. Sőt apróra elkérdezte Szöszitől, hogy hány négyszögöles a telek, mennyi a gyümölcsfa, és milyen fajták. Szöszi nem tudott pontos feleletet adni egyik kérdésre sem. De, még ha tudta volna, akkor se mondta volna. Mert mi köze ahhoz az öregnek? Ha semmi, de az az egy biztos, Árpád őt nem a hozományáért, vagyis az örökségéért vette el. Különben is, tudtára adta az öregnek, hogy neki van egy húga, édesanyjának még három gyermeke Németországban, sőt van a nagymamának még egy lánya, Joli néni, és annak is három gyereke. Vagyis, ha örökölne is, nem jutna rá több három barackfánál meg két szilvafánál, ő dolgozni tud, érti a szakmáját, az az ő öröksége. Elég az neki! Ez a telek csak arra kell, hogy a nagymamáéknak egy kis külön jövedelmük legyen a gyümölcsből, meg tartaléknak is, öregségükre.

Közben elkészült a haltisztítás. Csak úgy fehérlett az a szép húsa! Vizet hozott a kútról, behozta a tálat is, a salátákat még egyszer megmosta, kirakta tányérokra – mit tegyen, ha egyszer nincs több tála? – aztán felbontotta a hal hasát. Megtalálta benne a fehér hólyagot, amit nagymama gyerekkorában neki szokott adni, hogy pukkassza szét. Nem tudott ellenállni, ledobta a padlóra – úgyis fel kell mosni, ha mindennel elkészül –, és rálépett. Jó nagyot pukkant. Az öreg nevetett ezen.

– Ikrás a hal – mondta elismerően, mintha még ez is Szöszi érdeme lenne. – Hanem a máját ki ne dobd a belivel, te! Az a legjobb falat benne.

– Tessék itt maradni vacsorára – mondta vakmerően Szöszi.

Most már csak a fejét kell megtisztítani. Minthogy fogalma sincs arról, melyik a keserűfoga, mindenesetre minden csontocskát kiszedett belőle, amiről nem tudta biztosan, hogy micsoda. Bátran dolgozott, épp azért, mert itt az apósa. Ha valamit rosszul csinálna, úgyis mindjárt észrevenné, és szólna, mint a májáért. Az igazat megvallva, ő nemcsak a májat, de még az ikrát is kidobta volna, a biztonság kedvéért.

– Én most már megyek – felelte az öreg a meghívásra. De azért még nem ment, csak mondta. Kérdezte, nincs-e macskájuk, kutyájuk, hogy megehetne a hulladékot. Szöszi azt felelte, hogy majd a szomszédoké megeszi. Ők nem tartanak itt állatot, hiszen mi lenne vele télen? A városba meg nem való a kutya, ők ugyan nem érnek rá sétáltatni, macskája meg van a háznak odabent.

– És veletek mi lesz a télen? Hova mentek lakni? – kérdezte az öreg, mintha ez csak a kutyáról meg a macskáról jutott volna véletlenül eszébe.

– Majd csak lesz valahogy! Még lakást is kaphatunk – felelte Szöszi, bámulatos könnyedséggel. Mert minek panaszkodjék az apósának?

– No, azt leshetitek – így az öreg. Mielőtt elment volna, még segített Szöszinek a halat feldarabolni. Szép, egyenletes közökben, a baltával végigcsapkodta a gerincét, sőt a farkát és oldaluszonyát lecsapta róla. Így most már könnyű elvágni a kiskéssel is. Aztán indult.

– Hát nem tetszik megvárni Árpádot? – kérdez Szöszi.

– Késő van – felelte az öreg kurtán. – Te meg gyere, és zárd be a kaput. Ki tudja, mikor tekereg haza az csirkefogó?

– Nem szokott elmaradni – védte az urát Szöszi. Kikísérte az apósát, és csakugyan bezárta a kaput. Hiszen Árpádnak van kulcsa. És ha nem volna, hát bekiáltana.

Föltette a halat, hagymával, paprikával, meggyújtotta alatta a petrót. Így, csak forrjon fel, aztán fődögéljen, míg a habját elforrja. Feltakarította a padlót, lemosta az asztalt, a konyharuhát is kimosta, amivel a hal farkát fogta, és kiterítette száradni a körtefára. Aztán bezárkózott, befüggönyözött, maga is megmosdott. Külön vízben mosta a kezét, annyira halszagú volt. Aztán arra figyelt fel, hogy a rádió a tízórás híreket mondja. A hal felforrt. Hát csakugyan, hol lehet az az ember? Ilyen későig csak nem tart az a gyűlés? Ahányszor az autóbusz bugását hallotta, utána erősen figyelt.

Mert most már biztosan autóbusszal jön, azzal hamarabb hazaér. Vonata nincs is olyan sűrűn már ilyenkor. De elment az utolsó autóbusz is, a hal elforrta a habját. Megkóstolta. Jesszusom, elfelejtett bele sót tenni! Majd Árpád jól kinevette volna. Megsózta, óvatosan, apránként, minden csipet só után megkóstolta. Aztán eloltotta a főzőt, mert szétdűl a hal. Hogy épp ma este nem tud idejében hazaérni! A halpaprikás igazában frissen jó. És itt van még néhány szelet, amit majd kisüt, két tányér közé tette, nehogy rászálljon a légy. Azt is besózta gyengén.

Felkuporodott a díványra. Nem ágyazhat meg, mert ha asztalhoz ülnek, akkor egyiküknek csak a díványon van helye, és ruhástól az ágyneműre ülni nem való. Az ám, itt a tiszta ruha, át is húzhatta volna a vánkost meg a takarót. No, majd holnap!

A rádióban tánczene szólt. Ha Árpád tudná, hogy halvacsora van, jobban sietne. Biztos bementek valahová a gyűlés után a fiúkkal, aztán elbeszélgetik az időt. Miért a fiúkkal? A KISZ-ben lányok is vannak. Próbálgatta magát: féltékeny-e. De nem! Árpád nem olyan, és bár mindennel úgy rendben lennének, mint a szerelemmel.

Aztán az apósán gondolkodott. Miért hord bajuszt? Így még könnyebben csúfolhatják kecskének, a szabókat úgyis annak hívják. Divatos kosztümöket és kabátokat varr a nőknek, de ő maga egy cseppet sem divatos. És tulajdonképpen hogyan is került ide az öreg? Eljött körülnézni? Mert a fia nem megy hozzájuk, hát eljött ő, kíváncsiságból. De honnan tudta meg a címüket? Biztosan a feleségétől. Képes volt kijönni ilyen messzire, hétköznap, annyira elfogta a kíváncsiság. Hát, hiszen ezt megértheti az ember, csak egy fia van. Ha látta volna, hogy a fia otthon van, be se jött volna talán. (Hiszen ha a kerítésnél megáll, és egy kicsit nézelődik, akkor láthatja, hogy ki van a kalyibában.) A kapu nyitva volt, hát bejött, de meglehet, ha ő akkor ki nem lép a kis baltáért, az öreg neki sem mutatta volna meg magát, hanem ugyanolyan csöndesen, ahogy jött, eltávozik.

Látta, hogy ő itt a hallal viaskodik. Talán attól támadt jókedve.

Szöszi arra ébredt, hogy nevetgélnek, döcögnek odakint, és valaki bizonytalanul motoz az ajtón. Pedig ő be sem zárta. A lámpa is ég. Álmosan tápászkodott fel.

– Ki az? – kérdezte, és nem is ijedt meg, talán azért, mert annyira álmos volt.

De csak kuncogás, vihogás a válasz. Valaki fejhangon és hamisan énekelni próbált:

„Nékem olyan asszony kell…”

– de röhögésbe fulladt.

Szöszi elszántan az ajtóhoz lépett, kicsapta, merthogy kifelé nyílik. No, persze! A kedves jó férjecske állt ott a körtefánál. Állt? Ha bírta volna a lába. Csakhogy nem bírta. Karcsiba, a barátjába kapaszkodott. Abba a másik finom mákvirágba. Az nem volt olyan részeg, mint Árpád, de azért elég a baja! Karcsi biztatta Árpádot, hogy énekeljen, de az csak vigyorgott bambán, és amikor Szöszit meglátta, nagyot csuklott:

– Jó reggelt!

Merthogy hajnalodott már, derengett, a fiatal gyümölcsfák levelei fázósan rezegtek a szellőtől.

Mit tehet, vagy akár csak mit mondhat ilyenkor valaki, aki három hete és két napja asszony? Mit kezdjen ezzel a… szörnyeteggel, ezzel a vigyorgó alakkal? Ugyanolyan szag jön felőle, még itt a tiszta levegőn is, mint este az asztalos felől, akitől a halat vette. És csak néz bambán.

– No, én megyek – szólalt meg Karcsi, mert nem sok jót olvashatott ki Szöszi szeméből, és óvatosan elengedte Árpádot. Aztán kissé bizonytalanul, de fürgén elindult a kapu felé. Kint az utcán, ahogy elment a kerítés mellett, megint énekelni kezdett, ugyanolyan hamisan, mint az imént:

–

„Lányok a legényt… jól megbecsüljétek…”

De senki sem törődött vele. Szöszi még állt ott egy pillanatig, aztán kilépett a kalyibából, de nem ám azért, hogy a férjéhez menjen. Még csak az kéne, hogy ő támogassa be. Tán még a cipőjét is húzza le a részeg disznónak? Azt ugyan lesheti! Ő látni se bírja!

Elindult a szerszámos kamra felé, mintha valami dolga lenne ott. De akkor Árpád egyszerre csak megszólalt ott a körtefánál:

– Éhes vagyok!

Szöszi megállt, visszafordult. Ez a két szó a szívébe markolt. Egyfelől, mert eszébe jutott a halpaprikás, amivel ő ezt a korhely frátert várta, másfelől meg tagadhatatlanul megsajnálta. Végtére is, ha Karcsi hazahozta, ő sem hagyhatja ott a körtefánál… Ha már egyszer így elázott, akkor a felesége is megtehet annyit, mint amennyit a barátja megtett.

Odament hozzá, nyújtotta a karját. Árpád rögtön mind a két karját az ő vállára tette, és egy cuppanós puszit adott neki. Szöszi elfintorította az orrát, de el is nevette magát.

– Vigyen el az ördög! – mondta, de az ördög nem vitte el, ő indult el vele. Szerencsésen megtették azt a néhány lépést a kalyibáig. Ott Árpád mindjárt leült a díványra, csapzott haját kezdte ujjaival fésülgetni, és énekelni próbált, persze hamisan:

–

Nékem olyan asszony kell…

–

Sodrófával jól elver

– énekelte vissza Szöszi, és leguggolt, hogy meggyújtsa a petrolfőzőt.

Akkor még jóra fordulhatott volna minden! Szöszinek még az is eszébe jutott: biztosan nem evett ez a gazember tegnap dél óta. Talán nem is ivott olyan sokat, csak éhgyomorra itta, hát megártott neki. Majd kijózanodik a jó erős paprikástól. Szó sincs arról, hogy megérdemelné. Egy hónapos házasok sincsenek, és már részegen jön haza az átkozott. Próbált volna a szüleihez így hazamenni! Majd az apja jól megpofozta volna. Amilyen hörcsög kis ember az! Vagy be se engedi. De persze, most már nős ember, azt hiszi, tehet, amit akar, a nyomorult! Ha a kedve után menne, ő se engedné be. De akárhogy tüzelte magát, míg a lángot igazgatta a paprikás alatt, már nem volt igazában mérges.

– Itt volt az este az apád – mondta, mint valami fenyegetést. Hogy ehhez mit szól? De Árpád, mintha nem is hallotta volna, csak lógatta a fejét, dünnyögött. Úgy látszik, még csak most ázik el igazán, hogy bejött a friss levegőről.

Szöszi át akart menni a kalyiba belső felébe, hogy megterítsen. Az abrosz és a tányérok odabenn vannak, a polcon meg a kis szekrényben. Igen ám, de Árpád térd eltorlaszolja az utat a dívány és az asztal között. Ingerülten szólt rá:

– Menj egy kicsit odébb!

De Árpád nem mozdult. Olyan, mintha süket volna. Szöszi gondolt egyet, fellépett a díványra, és Árpád háta mögött került át a másik oldalra. Szakasztott úgy, mint kora este, amikor a hal miatt nem mert a padlón járni, a díványon sétált. Elővette a kék kockás abroszt, a tányérokat és kanalakat. Meg is terített, úgy rakta a tányérokat, nehogy Árpádnak túlságosan a keze ügyében legyenek. Még leveri őket, mert időnként olyan furcsa, kaszáló mozdulatot tesz a kezével. Igazán olyan így részegen, hogy félni is lehet tőle. A részeg ember mind olyan, mintha megbolondult volna.

A tányércsörgésre felriadt, felnézett Szöszire zavaró szemmel.

– Mit akarsz? – kérdezte.

– Eredj ki a kúthoz, mosakodjál meg – parancsolta neki Szöszi.

– Hagyj békén – motyogta a fiú. – Ne dirigálj.

– Én hagyjalak békén? Részeg disznó…

Most Árpád megint fölemelte a kezét. Nem, az egyáltalán nem biztos, hogy bántani akarta. Tudta is az, hogy mit csinál! Csak kaszált egyet azzal a hosszú karjával, és Szöszit meglökte. Nekitántorodott a sárga kocsmafalnak, be a sarokba, a kis szekrény meg a polc közé.

– Részeg disznó, részeg disznó! – kiabálta Szöszi könnyes szemmel. Hogy mit kell kiállnia egy háromhetes asszonynak!

És akkor Árpád feltápászkodott. Látszott rajta, összeszedi minden erejét, felkelt, úgy, ahogy ki is egyenesedett, hogy betöltötte a fél kalyibát. Szöszi rettegve némult el. Csak nem… veri most meg? Hogy talán még ő van megsértve, amiért részeg disznónak nevezte?

Igen, még ő van megsértve! Nem, nem bántotta Szöszit, rá se nézett. Csak fogta a pokrócot a dívány sarkáról, a hóna alá csapta, és megindult kifelé. Kapaszkodott az ajtófélfában, de aztán odakint megindult gyorsan, ledobta a pokrócot a körtefa alatt, lefeküdt, és még bele is hengeredett. A búbjáig betakarta magát, és egy pillanat múlva már hallani lehetett a hortyogását.

Szöszi idáig hallotta. Most hallotta először hortyogni.

Ehhez van esze! Akármilyen részeg! Hogy megsértődjék, hogy itt hagyja, amikor pedig ő… Még enni is adott volna neki. Halpaprikást.

De neki nem kellett. Itt hagyta. Szöszit is, meg a halpaprikást is. Nem is tudja, hogy halpaprikást főzött. Nem is érdekli. Ez fájt a legjobban. Kibírhatatlanul.

Hát akkor ne is tudja meg!

Már éppen lassan forrni kezdett, illata szétáradt. Szöszi fölkapta a fazekat, kilépett vele, és kiöntötte az egészet, az egész halpaprikást, a kerítés mellé, a szerszámos kamra mögött. Majd kihűl, és megeszi a szomszédék cicája. Az első főztjét.

Aztán leült a küszöbre, és sírdogált. Már felsütött a nap. Árpád már nem hortyog, úgy alszik ott, búbjáig a pokrócban, mint egy tuskó.

Szöszi fölkelt, megmosta az arcát hideg vízzel. Át is öltözött, mert a szoknyáját nagyon összegyűrte, amikor este elnyomta az álom. Nincs itt most más ruhája, csak az eperszínű kiskosztüm. Ebben nem szokott bejárni, de most már mindegy. Megfésülködött, nézte sápadt arcocskáját a tükörben. És akkor gondolt egy nagyot és merészet. Kinyitotta a kis szekrény legalsó fiókját. Oda, a cipőpaszták és portörlők közé dugta el a rúzst és a pirosítót, amikor Fenyvesről hazajöttek, egy barna stanicliba.

Gondosan kifestette arcát, száját. Úgy indult munkába, és autóbuszon, nem vonattal.

12.

Ahogy belépett az üzletbe, a lányok összecsapták a kezüket:

– Szöszikém! No végre! Hogy emberi formád van!

– Cuki ez a ruhád!

– Mostanában mindig olyan voltál, mint egy szürke veréb!

– Még mondtuk is, hogy mi történt ezzel a szegény Szöszivel!

– Legyek őszinte? Elhanyagoltad magad!

– Csak nem akartuk mondani neked: egészen megcsúnyultál!

– Hidd el, hogy férjes asszonynak még többet kell adnia magára! A férfiak észreveszik ám a különbséget!

Még a kocka alakú Bözsi néni is helyeselte Szöszi nagy átalakulását, illetve visszaváltozását. Öröm nézni, hogy ma már milyen szépen járnak a fiatalok. A külföldieknek leesik az álluk, ha idejönnek, és látják a sok csinos lányt meg fiút.

Magda, aki Soroksárról jár be, azt mondta:

– A férfiak csak mondják, hogy az egyszerűség meg a szolidság tetszik nekik. De a nyavalya azért a nőért töri őket, aki modern, csinos és divatos.

Legjobban Annamária örült annak, hogy Szöszinek végre megjött az esze, és visszatért a jampik népes családjába. És hogy Szöszi most már igazán eljöhetne egyszer velük, a férjével együtt. Hogy ragadna arra is, mármint a férjére, egy kis modernség.

Még Jucó is ünnepelte Szöszit, a szép Jucó a kozmetikából. Igaz, azért módot talált arra is, hogy egy kicsit megszúrja:

– Csak a cipőd… Ne haragudj, Szöszikém, ma már senki sem jár ilyen trampli szandálban. Ez mosónőknek való, azoknak is csak ötvenen felül.

Persze, Szöszinek tűsarkú cipője nincs Rákoskerten. No, de van otthon, az Akácfa utcában. Mégiscsak az Akácfa utca az ő igazi otthona. És az üzlet. És beszélhet Árpád, amit akar, ő nem hagyja itt ezt az üzletet. Menjen el valami butikba, ahol talán a felét sem keresi meg borravalóban? Csak azért, hogy még odaadóbban szolgálhassa ki török basa férjét?

Törjön le a körme, ha ő még egyszer vacsorát főz neki! Még reggelit se! Szolgálja ki magát! Hát micsoda ő? Cseléd? Eltartja őt Árpád, hogy alázatos rabszolgája legyen? Vége a sok cipekedésnek is. Vigye ő maga a fehérneműjét, ahová akarja, és hozza is haza. És főzzön magának, úgyis mindent jobban tud.

Itt van például Annamária. Az is férjes asszony, és talán emiatt besavanyítja magát? Épp ellenkezőleg! Nincs olyan este, hogy valahova szórakozni ne mennének. Miért ne? A férjével csak mehet? A szülők nem szólhatnak bele. Senki nem mondja nekik, hogy ekkor és ekkor legyenek otthon. Azt csinálnak, amit akarnak. Élvezik az életet rogyásig. Hát mikor élvezzék? Majd ha hetvenévesek lesznek? Ha egy lány élne úgy, mint Annamária, akkor mindenki megszólná. Csúnyát beszélnének róla. De férjes asszony szabad, mint a madár, utóvégre is a férje viszi mindenhová. Úgyszólván fenékig tejföl az életük, egész évben farsang. Így érdemes férjhez menni, nem is úgy, mint Varga Szöszinek. Hiszen amióta megesküdtek, mintha kolostorba vonult volna. Mindig csak a munka, a gond, a cipekedés, a veszekedés. Annamáriáék nem is veszekednek soha. Mi a csudán vesznének össze? Ők mindig, mindketten ugyanazt akarják. Élvezni az életet!

No persze, túlzásba viszik, az biztos. A szüleik tartják el őket, megvan a teljes ellátásuk otthon, minden keresetük úgyszólván zsebpénz, sőt Annamáriát az anyja öltözteti, méghozzá csupa külföldi holmiból. Mégis sokszor kifogynak a pénzből, mert nem ismernek mértéket. Annamária például ma is, nyolc és kilenc óra között, amikor egy kis csend volt az üzletben, hátrahívta Szöszit, a pedikűrös fülkéje mögé, és szemérmesen megkérdezte tőle, tudna-e egy százast adni a hónap közepéig, akkor a fizetéséből megadja. De az is lehet, hogy még előbb, mert Zsiguci, a férje, meg szokta pumpolni a nagynénjét, és ha sikerül neki, akkor megvan a mindennapi betevő duhajkodásra valójuk.

– Szívesen – felelte Szöszi –, de most nekem is kell. Egy stólát akarok venni, mert nincs fehér kardigánom.

– Hát miért nem szólsz? Én mindig kölcsönadom neked. Stólát vagy kardigánt, vagy amit akarsz. És ha kell a nylonruhám, csak szólj. Már mondtam!

Értsd: egész ruhatáram rendelkezésedre áll, de most segíts ki egy százassal. Máskor is kért már, és mindig rendesen megadta. No jó! Szöszi nem szívesen adott, mert neki is csak százkilencven forintja van tizenötödikéig, és a nagymamával is van még elszámolni valója, a kosztért. De hát persze, a nagymama vár, ha arról van szó. Igaz, ebben a hónapban apától sem kapta meg még a négyszáz forintot, éppen tegnap mondta. Lehet, hogy Varga Rezső szép lassan be akarja szüntetni a négyszáz forintok fizetését? Merthogy most már férjhez ment a lánya? Kitelik tőle! Persze nem mondja, hogy nem ad, mert ő jó ember, csak időnként elfelejti, aztán megint elfelejti. Pedig legalább addig, amíg Szöszi a tizennyolcat be nem tölti, kutya kötelessége. Még ha férjhez is ment! Sőt! Most nagyobb szüksége van rá, mint valaha. Hát vett neki az apja akár egy törülközőt is? Így pattogott, épp tegnap, a nagymama. De persze azért is restell szólni apának. No, mindegy, azon a százason már nem múlik. Szöszi mégiscsak odaadta Annamáriának. És Annamária, nyilván hálából, újból elkezdte, hogy ő mennyire örül Szöszi „megtérésének”. Boldog, hogy ismét virulni és ragyogni látja.

– Te – mondta bizalmasan –, most már megmondhatom! Azt hittem, hogy az a savanyú uborka téged is besavanyít. Állatian sajnáltalak! Lehetek őszinte?

– Kérlek – mondta Szöszi kissé fanyarul, pedig egy szelet nápolyit rágcsált. Igaz, hogy citromos nápolyit. Az előbb hozatta a tanulólánnyal a cukorkaüzletből, húsz dekát.

– Szóval az volt az érzésem, hogy ez a te fiúd, hogy is mondjam csak… fafejű!

– Mármint a férjem? – érdeklődött Szöszi, és faarcot vágott. Mint ahogy az egy fafejű fiatalember feleségéhez illik. Annamária tulajdonképpen most kedveskedni, hízelegni akar neki.

– Beszéltünk is rólatok Zsigucival – folytatta nekibátorodva Annamária. – Ne éljek, ha nem azt mondta: „Egész jó bőr az a Szöszi, jó test, kár az annak a sós heringnek!”

Mármost sós hering vagy uborka? – kérdezhette volna Szöszi. De nem kérdezte. Egyre megy! Ami azt illeti, Árpád több ízben nevezte Annamária Zsiguciját – halszemére való tekintettel – szélütött ebihalnak, sőt túlságosan nyugtalan mozgása, keshedtsége és trópusi tájakat ábrázoló nyakkendői miatt gyomorgörcsben szenvedő kakadunak. Neveket könnyű adni! Annamáriáról pedig egyszer azt mondta: olyan, mint egy tányér kelkáposzta, tejszínhabbal.

Vagyis Árpád talán meg sem sértődne, ha hallaná, hogy őt sós heringnek és savanyú uborkának nevezik. De ha tudná, hogy Zsiguci jó bőrnek meg jó testnek nevezte Szöszit, hát ezért laposra verné. Szárított ebihalat csinálna belőle.

Ugyan felébredt-e már az a gengszter? Vagy még mindig húzza a lóbőrt? Most aztán lesz szánom-bánom. Elalszik. Bemegy-e dolgozni, vagy inkább telefonál, hogy a kólika bántja? Szöszi elképzelte, ahogy hunyorogva felnéz, mert már a hasára süt a nap, rémülten kap az órája után… Aztán kimegy a kúthoz mosdani, és tűnődik, hogy

mit csináljon. Még soha életében nem késett az el a munkából. Most pedig mulaszt

– részegeskedés miatt! Ugyancsak törheti a fejét, hogyan vágja ki magát! Hogy beteg, azt úgyse hiszik el neki, mert olyan erős, mint a bivaly. Télen néha szokott egy kicsit a torka fájni, mint a gyerekeknek, de azzal nem marad otthon. Még ha küldik, se megy. Pedig torokfájással nem szabad bemenni egy cukrászüzembe. De hát azt mondja, az nem ragályos, csak a mandulája dagad meg néha, mert birkózás után még télen is képes hideg vízzel zuhanyozni.

Szóval sokért nem adná, ha megleshetné, mit csinál, amikor fölébred. Káromkodik? Vagy kétségbeesetten üldögél a körtefa alatt? És amilyen éhes lehet! Nem baj, ott a nagymama vizes lecsója az éthordóban, azt befalhatja! A halpaprikást megették a macskák. Azért azt valahogyan, valamikor, még egyszer az orra alá dörgöli. Azt a halpaprikást! Hogy az milyen finom volt. Pedig lehet, hogy nem is volt finom, de hát az már soha, de soha nem derül ki.

Jóllakatja ő még azt a piszok alakot, azt a részeges disznót azzal a kárba ment halpaprikással, de úgy, hogy a füle is kétfelé áll, hogy a plafonig ugrik tőle!

Délelőtt bejött Som néni, és hosszan hálálkodott Szöszinek. Hogy micsoda nagyszerű helyet szerzett Gizikének abban a gyárban! Mennyire meg vannak elégedve ott Gizivel, hogy olyan szerény és ügyes kislány. Gizi el is határozta, hogy jövőre, ha leérettségizik, visszamegy oda, a főmérnökné megígérte, hogy fölveszik. És később elvégzi a műegyetemet is.

Nem főmérnökné az, hanem főmérnökasszony, mondhatta volna Szöszi. De mit oktassa ő Som nénit? Ha eddig nem tanulta meg, hogy mi a különbség a főmérnöknő meg a főmérnökné között, ezután már aligha. Csak Árpád szeret örökké oktatni és nevelni. És lám, annak sincs sok látszatja. De hát csak merjen egy szót is szólni amiatt, hogy ő megint kifestette magát! Csak merjen! Ő beszél? Aki holtrészegre issza magát? Bezzeg járt a szája, akkor éjszaka, amikor a Körúton a sok ittas fiatalt látták. Hogy össze kéne szedni valamennyit, aztán valami telepre zárni. Őt kéne összeszedni és bezárni, elsősorban azért, mert vizet prédikál, és bort iszik.

Déli egy órakor a nagymama jött be, azzal a hírrel, hogy csomag és levél érkezett a mamától, Németországból. A levelet mindjárt be is hozta magával, oda is adta, de Szöszi alig tudta végigolvasni, mert a nagymama közben folyton beszélt, hogy inkább ne küldött volna semmit, mint hogy olyan snassz dolgokat, csupa levetett holmi, egy része olyasmi, amit még innen vitt magával, például az a türkizszínű kosztüm, de még egy szelet csokoládét se tett bele a kislányának. Pedig küldhetett volna, amit csak akar, mert nem postán jött, hanem egy idősebb hölgy hozta, aki a férjével látogatóban járt odakint, és szívességből vállalta.

De a mama azt írta a levélben, hogy azért nem küldött többet, mert az a házaspár nem vállalkozott valami nagy és nehéz csomag szállítására. Csupa könny és kedvesség a mama levele, meglátszik minden során, hogy végigsírta. És tízszer írja benne, hogy mennyi és milyen boldogságot kíván az ő drága nagylányának, Szöszijének, a házasságához. És jaj, csak meg ne bánja, hogy olyan korán férjhez ment. A mama nem emlékszik Árpádra, csak rémlik neki, hogy látta, amikor a forradalomkor – így írja, forradalom, sőt:

fóradalom

, mert a helyesírás a mamának se erős oldala – egyszer ott volt náluk, amikor még a pincében voltak a gyerekekkel. Szép fiú, arra emlékszik, csak jó is legyen, mert az még a szépségnél is fontosabb. És Szöszi is sírt, ahogy a levelet olvasta, mert tudja, hogy a mama házassága se boldog, akárcsak az övé. És a mama, mintha csak megérezte volna ott, a messze távolban! És neki, igen, a mamájának, mindent el tudna mondani, ha itt volna, és ha valaki, a mama megértené őt. És ha segíteni nem is tudna rajta, de legalább együtt jól kisírnák magukat. És utóiratban még Dundiról, vagyis Veronkáról is írt mama, de csak annyit, hogy Sándor bácsi írt a Vöröskeresztnek, hogy hozassa ki a kislányt, de ezt csak azért, hogy mutassa, milyen jó apa. Anya, a maga részéről, úgy érzi, hogy úgyse él sokáig, most is betegeskedik, orvoshoz jár, az idegei rosszak, a szívével is baj van, talán jobb is, hogy Dundi Szöszinél maradt… Mert ő nem tudja, mi lesz a többi gyerekével is, ha ő már nem él. De azok mégis már nagyobbak, viszont Dundi még kicsi.

És mindezt utóiratban!

Ebéd után, amikor a csomagban küldött holmit rakosgatták, nézegették, Szöszi védte a mamát a nagymama vádaskodása és szemrehányásai ellen, ő ennek is örül, amit küldött, és minek kellene több, és hogy pont jókor is küldte. Van benne például egy gyönyörű fehér csipkestóla, valami különleges műanyagból, és Szöszinek épp ez volt az álma. És a türkizszínű kosztümnek sincs még semmi baja, és a mama elküldte a hozzá való kesztyűt is, és Szöszinek pont jó a mama holmija, mert egyforma karcsúak ők ketten. Hiszen a mama éppen annyi idős volt, mint most Szöszi, amikor őt a világra hozta. Vagyis e pillanatban kétszer annyi idős, mint a lánya, vagyis csak harmincnégy. És azt írja, hogy már nem él sokáig! Hát nem kell a szívnek megszakadni? És csak azért nem tett a csomagba csokoládét, mert az nehéz, helyette inkább egy pár ezüst báli cipőt küldött meg egy tűsarkú feketét. Mert a lábuk is egyforma, harmincötös. Szöszi mindig is büszke volt arra, hogy neki ugyanolyan kicsi lába van, mint az anyjának. És hát számít az, hogy ezeket a cipőket a mama még Pesten vásárolta? Annál jobb, Pesten csinosabb cipőket csinálnak, mint akárhol a világon, és tudni való, hogy a német nőknek nagyobb lábuk van. És nézze a nagymama ezt a fekete alapon tarka mintás nylon estélyiruhát… Talán ezt is itt vette Pesten? Ilyen itt nincs senkinek! És olyan nylonkombiné van hozzá, hogy azt magát külön is lehetne viselni estélyi ruhának. És retikül és kesztyű.

De a nagymama nem szerelt le egykönnyen. Görbén nézett a fekete nylonkölteményre, és azt mondta:

– És hova veszed ezt fel, ha szabad tudnom? Először is öreges. Másodszor, ha már küldte anyád, miért nem küldött hozzá egy fekete kendőcskét is, hiszen este anélkül nem mehetsz el benne, nappal meg ki jár ilyenben? És harmadszor, ez úgy ki van vágva, hogy az urad egyből kivág vele.

– Igazán? – mondta Szöszi kihívóan. – A mamám járhatott benne, én nem járhatok?

Háromféle rúzst is küldött a mama és arckrémet és szilárd parfümöt, csupa rugalmas nylonflaskában, hogy még kézbe venni is gyönyörűség. Szöszi rögtön kipróbálta mind a három rúzst. A nagymama még görbébben nézett.

– Majd kapsz te az uradtól!

– Nagyon megijedek tőle!

– Csak cincogj, cincogj, kisegér, amíg nincs itthon a macska!

Vagyis a nagymama egyáltalán nem hitte el, hogy ő nem fél Árpádtól. És kárörömmel leste, négy óra után, hogy Árpád majd csak betoppan, és ellátja Szöszi baját. Mert a nagymama Árpádnak szurkol ebben a csatában; abban reménykedik, hogy ha neki nem sikerült Szöszit megnevelnie, hát majd Árpád! Az kézbe veszi. No, ami azt illeti, kezet foghatnak, sőt meg is csókolhatják egymást. A két híres nevelő! Szöszinek ebéd se kellett

– nemhiába evett meg húsz deka nápolyit –, csak a ruhákat, cipőket próbálta. Volt ott még egy nylon, halványzöld alapon margaréták, jó nagyok. Ez jó lesz bejáró ruhának. „Úgy! Bejárónak!” – bólogatott a nagymama. Miért ne? Ez bírja a strapát, egy pillanat alatt kimossa az ember, vasalni alig kell. Veronkának is jut ajándék, a nagymama varrjon ebből a világoskék, csipkés hálóingből ruhát neki. Ez többet ér, mint tíz tábla csokoládé. Csokoládét nálunk is lehet kapni.

– És nylont nem lehet? – tüzelt a nagymama. No, nem éppen hazafiasságból. Más oka volt annak. – Csak rontsátok el azt a kicsit is! Csak rontsátok! Te meg az a híres anyád! Nem nyugosztok, amíg abból is majmot nem csináltok… Hogy annak is csak a flanc meg a pipere legyen a mindene! Azt írja anyád a levélben, hogy nem a szépség a fontos, hanem a jóság. Ha ilyet ír, akkor minek küld hasig kivágott ruhát a menyecske lányának, akinek három hete volt az esküvője.

„Menyecske”… meg „hasig kivágott”… Ilyeneket mond a nagymama!

– A mamámat is a nagymama nevelte – monda könnyes szemmel Szöszi.

– Én neveltem, én neveltem – károgott a nagymama. – Nézd meg Joli nénédet, azt is én neveltem.

– No – jegyezte meg Szöszi –, azért olyan se szeretnék lenni!

– Nevelés, nevelés – morfondírozott a nagymama. Abban a régi világban nem csináltak olyan nagy cirkuszt belőle! – aztán váratlanul: – Anyád legalább szép volt. De te… belőled tizenkettő megy egy tucatba!

– Aztán mi haszna volt szegény mamámnak abból nagy szépségéből? Hozzáadták Varga Rezsőhöz.

– Hát, ha nem adtuk volna hozzá, akkor most hol lennél? Te… te bolondforma! Később meg, miközben a varrógéphez ült, hogy kötényeket varrjon a munkásszálláson lakó falusi lányoknak:

– Jobban tette volna anyád, ha kitart apád melletti Nem volt az rossz ember. Ér annyit, mint a mostani ura. Meg még tízszer annyit! Ha anyád mellette marad, sohase szokott volna rá a lóversenyre meg a könnyelműsködésre. Arra az a vén második felesége szoktatta rá. Mert a boldogtalan ember, az olyan, hogy mindig szórakozni akar. Mindig azt hajszolja.

„Nekem mondja a nagymama? – gondolta Szöszi. –Én tudom legjobban.” Nagymama varrt egy sort, aztán újra megállt, kihúzta a cérnát, és folytatta:

– Az volt ott is a baj, hogy apád elkapatta anyádat.

Szöszi a fekete nylont vasalta a deszkán, langyos vassal. Nagyapa nincs itthon, még délelőtt kiment Rákoskertre. Ugyan ott találta-e még az unokavejét? Mindjárt öt óra. Ha Árpád bement dolgozni, akkor nemsokára itt kell lennie.

– Ott is? Hát még hol? – kérdezte.

De nagymama erre nem válaszolt. Mondta a magáét:

– A tenyerén hordozta apád. Az volt a baj. Minden kívánságát teljesítette. A hideg vízbe nem kellett hogy dugja az ujját, örökké csak a tánc, a ruha, a szórakozás. Apád még azt is elnézte neki, hogy udvarlókat tartott. Merthogy tizennégy vagy tizenöt év korkülönbség volt közöttük. Még tehozzád is apád kelt föl éjjel, amikor még csak egy hónapos voltál. Anyád nyugodtan alhatott, az ura ringatta, hordozta a csecsemőjét, Csoda akkor, ha Vince Sándor elcsavarta a fejét?

– Miért?

– nézett föl Szöszi meglepődve. – Sándor bácsi már akkor udvarolt a mamának, amikor még apa felesége volt?

– Nem kell neked mindent tudnod – torkolta le hirtelen a nagymama, és sebesen meghajtotta a varrógépet.

Túlságosan is kihűlt a villanyvasaló. Szöszi egy percre visszadugta a villát a konnektorba. Hogy Sándor bácsi elszerette anyát apától? Csak azt az egyet nem érti, hogyan lehetett anya valaha is szerelmes Sándor bácsiba. Mert az olyan undok, fennhéjázó ember.

És miért? Árpád nem undok, nem fennhéjázó? Meg részeges is. Illetve kezd részeges lenni. És ő mégis… De ha már hasonlatosságot keres, akkor ő, a maga házasságában, inkább apához hasonlít, mint anyához. Ő az, aki, ha így megy tovább, elkapatja Árpádot. Hovatovább mindent elnéz neki, még azt is, hogy részegen járjon haza. Még arra is hajlandó lett volna, hogy a paprikást megmelegítse neki. Elég volt, hogy annyit mondjon: „Éhes vagyok”, és ő már ugrott, átmászott mögötte a díványon, és ha meg nem sértődik közben az a disznó, hát megeteti. És leste volna, hogy ugyan ízlik–e neki… Még az a szerencse, hogy elaludt! Örökre szégyellné, hogy ő olyan papucsfeleség, képes a korhely urát hajnalban is kiszolgálni. Csak azért is hordani fogja fekete nylont…

Megnyálazott ujjával kipróbálta a vasalót, kihúzta dugót, és elkeseredetten vasalt tovább. Csak azt tudná, hogy hova vegye fel, és főleg mikor. Kivel menjen táncolni? Mert hogy Árpád nem megy vele, ha ő ezt ruhát fölveszi, az majdnem biztos.

Öt óra elmúlt, és Árpád nem jön.

– Hol az urad? – szólalt meg éppen nagymama is. – Nem jön ide érted?

– Tudom is én!

– Hogyhogy nem tudod! Hát mit beszéltetek meg?

– Semmit!

– Semmit? Csak nem vesztetek össze?

Ha a nagymama tudná, hogy ők hányszor vesznek össze! De alighanem sejt is valamit, mert azt mondta:

– Ez így van a fiatal házasoknál. Amíg össze ne szoknak, veszekednek. Mi is folyton veszekedtünk nagyapáddal. A harmadik héten ott is hagytam, hazamentem, hogy én nem élek vele.

– Ne tessék mondani! – szemtelenkedett Szösz. Sehogy se tetszett neki, hogy már a nagymamáék is… Ő eddig azt hitte, hogy a marakodó mézesheteket találták ki.

– Bizony, a mi mézesheteink inkább „tormáshetek” voltak – emlékezett a nagymama. – Többet sírtam, mit ettem. Aztán, látod, mégis együtt öregedtünk meg.

– De a mamáék elváltak – szólt hirtelen Szöszi.

Nagymama, még hirtelenebbül, hátrafordult. Ijedtség és fenyegetés volt a hangjában.

– Te… ne beszélj nekem szamárságokat! A tíz ujjadat megnyalhatnád, olyan fiút kaptál.

Szöszi lehajtott fejjel húzogatta a vasalót. Most elmondhatta volna a nagymamának, hogy micsoda állapotban jött haza ma hajnalban az a mákvirág… Hogyan taszította őt be a sarokba azzal a részeg karjával. És még egynéhány dolgot… Hogy már nászúton is megverte… Szóval nyugodtan nevezhetjük verésnek is, ha egy ötnapos férj megrázza ifjú nejét, és úgy löki a mosdókagylónak, hogy egy hét múlva is meglátszik csípőjén a kék folt.

De ő mindezt nem mondta. Mást mondott, és egy kicsit könnyes volt a hangja:

– Tetszik tudni, nagymama, az se jó, ha az ember különbet kap annál, mint amilyet érdemel. Hogy mindig azt vetik a szemére: becsüld meg, mert így meg úgy. Legyek boldog, hogy elvett. Hát vegye tudomásul a nagymama, hogy nem vagyok boldog! Egy csöppet se vagyok boldog!

Leborult a nylonra, és keservesen sírni kezdett.

Szerencse, hogy a vasaló nem volt meleg, különben kiégette volna a ruhát, mert Szöszi rajta hagyta. Nagymama fölkelt, odament, lábára állította a vasalót, aztán meglepő módon, simogatni kezdte Szöszi fejét, még meg is csókolta a búbját.

– No. Kis bogaram! Ne vedd úgy a szívedre! Fiatalok vagytok még! Beleszoktok! Nyílt a konyhaajtó, de nem Árpád jött, hanem nagypapa. Egy kosár barackot hozott, azt majd holnap kiviszi nagymama a piacra.

– Árpáddal nem találkoztál? – tudakolta mindjárt nagymama.

– Együtt jöttünk be – hangzott a szűkszavú válasz.

– Most?

– Most!

– Hát reggel… nem ment dolgozni?

– Otthon volt egész nap. Segített.

A nagymama Szöszire nézett. De Szöszi csak vasalt. A könnyeit itatta fel a nylonról. Így legalább simábbra tudja vasalni. Mi mindenre jók az ő könnyei! Árpád a festéket is azzal mosta le róla.

– Beszéljetek már! – türelmetlenkedett és nyugtalankodott nagymama.

De nagypapa Szöszihez fordult. Most az egyszer erélyes volt az a szelíd, öreg hangja:

– Miért nem keltetted fel reggel? Miért hagytad, hogy elaludjon, szégyenszemre?

– Én? – halványult el Szöszi. – Én?

– Hát ki? A szomszédasszony? Ha nem ébred fel szólításra, ráztad volna meg…

– Még az ételt is megmelegítettem neki.

– Hát akkor meg – hangzott nagypapa szájából a különös tanács – csókoltad volna föl, háromhetes asszony létedre!

– Még hogy én! – toppantott dacosan Szöszi. Nagymama csak kapkodta a fejét.

– Még az is jobb lett volna, ha leöntöd egy kis vízzel. Nem kell ahhoz egy vödör, elég egy pohárkával. Ne félj, attól fölébred. Miféle asszony az, aki hagyja, hogy a férje elaludja a munkakezdést? Hogy szégyenben maradjon?

– Szóval még annak is én vagyok az oka? – jajdult fel Szöszi.

– Hát ki? – tette fel a kérdést nagypapa, és kezét beszkártos zubbonya zsebébe dugva, ingerülten sétálgatott az ablakok előtt. – Nem kocsmatöltelék az! Nem rúgott volna be, ha valamivel meg nem bántod!

Szöszi zokogott. Hogy még a nagypapa is… Hogy már a nagypapa is ellene van, aki mindig védte! Persze, mert férfi, összetartanak. Hogy nem keltette fel! És hogy őmiatta rúgott be! Igaz, három nappal ezelőtt volt az a késforgatás… Amikor ő azt mondta, menjen ősszel katonának… De hát az lehetetlen, hogy azért. Hol van az már! Tegnap még nem látszott rajta, hogy olyan nagyon a szívére vette volna.

Nagymama is nagy bajban volt. Körülbelül már értette, hogy mi történt, csak azt nem tudta eldönteni, hogy kinek a pártjára álljon. Merthogy ő Árpádnak szurkol, ámde, hogy védelmébe vegye a részegeskedést, az mégis lehetetlen. Minden férfi azt mondja, ha kirúg a hámból, hogy az asszony az oka. Ezt már a nagymama is ismeri, és égnek áll a kontya tőle. De az se volna helyes, hogy Szöszinek segítsen, hogy ő adja alá a lovat, az ilyen buta kis asszony még nem tudja, mi az élet. Szegény kis csibém, hogy megrémülhetett attól a részeg urától! Csak tán nem ütötte meg? Mert soha nem lehet tudni, mi jön ki egy férfiból, ha beiszik.

– No, és most hova ment az a jópipa? – szólalt meg diplomatikusan. – Most persze nem mer a felesége szeme elé kerülni.

– Hát, ilyenkor bántja az embert a lelkiismeret, az biztos – hagyta rá tűnődve a nagypapa, ő sem volt mindig hetvenen felül, tapasztalatból tudhatja. Aztán Szöszire nézett, megint szigorúan. – De azt ne várd, hogy térden állva fog bocsánatot kérni.

Szöszi csak a vállát vonogatta. Bánja is ő.

– Nem mondta, hogy hova megy? – firtatta a nagymama.

– Hova ment, hova ment… Birkózni az egyesületébe. No – tette hozzá, egy kis büszkeséggel nagyapó –, ma minden ellenfelét két vállra fekteti, az már biztos. Amilyen jókedvében találják! Te meg iparkodj haza, lányom. Készíts vacsorát. A lecsót megettük. A halat is megsütöttük. Hát a paprikást hova tetted?

Szöszi csak bámult. Hogy még ez is kiderült! Persze, a sütni való szeletekről elfeledkezett. Az ott maradt, gyengén besózva, két tányér között. De honnan tudták meg, hogy paprikást is főzött?

– Hát megtaláltuk a csontokat a kerítésnél – magyarázta nagypapa. – Meg az asztalossal is beszéltünk. Csak nem magad etted meg az egészet? Azt mondta az asztalos, megvolt az a hal másfél kiló is.

– És ha két kiló volt? – nyelvelt váratlan élességgel Szöszi. – Tudhatják, hogy milyen nagyétkű vagyok. Meg aztán… vendégem is lehetett éppen.

– Vendéged??? – állt a sarkára nagypapa.

– Méghozzá férfi! – szájaskodott a kisírt szemű Körmendiné. – Nem tetszik elhinni? Pedig nem hazudok. Árpádnak is megmondtam reggel, de nem hallotta a süket! Az apósom volt ott, ha tudni akarják! – vágta ki diadalmasan. Mert akármilyen híres nyomozók is, nagyapa és unokaveje, mindent azért mégse tudnak.

És ezzel a fekete nylonnal meg a hozzá való kombinéval együtt kiment a konyhába, hogy újra felpróbálja. Mert ideje, az aztán van. Egyáltalán nem sürgős, hogy hazamenjen. Egy porcikája sem kívánkozik Rákoskertre. És megesküdött, hogy nem főz neki többet. Nagymamáék csak tanakodjanak odabent, hogy miért volt ott az apósa.

Fölösleges, hogy mindent nagydobra verjen. Már úgyis többet mondott el, mint amennyit akart.

A tűsarkú fekete cipő idekint van a konyhában, mindjárt abba is belebújt. Szép esése van a ruhának, sok anyag van benne. És egyáltalán nincs igaza nagymamának, hogy ebben nem lehet este elmenni, akár stóla nélkül is. (Mert a sors iróniája, hogy most már végre van fehér stólája, de az meg épp ehhez a ruhához nem illik.) A nylon meleget tart, különösen így a kombinéval együtt. A kivágás sem veszélyes, nem is mély, csak a vállát hagyja szabadon. Feketével hímzett piros nylonkesztyűt küldött a ruhához a mama és pici, ugyancsak piros csatos fekete nylonantilop retikült, mert a ruha tarka mintái között legtöbb a piros. Ugyan nem is piros az, inkább olyan püspöklilás. Forgott, nézegette magát a konyhafüggöny mögött, azon tűnődött, hogy ehhez a ruhához harisnya is kéne, még kánikulában is. Nálunk is lehet kapni a belvárosban mindenféle színes nylonharisnyát, a fekete illene inkább hozzá vagy pirosas? Ezt még eldönti. Egy pár harisnyát okvetlenül vesz hozzá. Most már más nem is kéne, csak egy mesebeli herceg, aki érte jön piros autóval, és elviszi benne táncolni.

Kopogtak a konyhaajtón.

Tán csak nem a mesebeli herceg? Sohasem lehet tudni.

Nyílt az ajtó, és Szöszi először kinézett a függöny mögül. Nem akarta addig mutatni magát, amíg nem tudja, ki az. Még az hiányzik, hogy például Veczkó néni ebben a ruhában lássa.

Varga Rezső állt ott. Mesebeli hercegnek egy kicsit öreg, egy kicsit kopasz, de hát a mesebeli hercegek talán nem öregszenek?

Egy biztos: senki nem jöhetett volna, akinek Szöszi annyira örülne ebben a pillanatban, mint éppen az apja. És soha jobbkor nem jöhetett volna! Évek óta nem volt náluk. Hát nem csoda, hogy éppen most toppant be? Nem mesébe illő? Szöszi a nyakába is ugrott, jobbról-balról megcsókolta. Varga Rezső pedig, mintha ő is érezné a pillanat ünnepélyességét, megfogta Szöszi kezét, és meghatottan gyönyörködött benne:

– Most éppen olyan vagy, mint anyád volt. Éppen olyan édes és gyönyörű!

– Hát, hiszen annak a levetett ruháját hordja – mondta nagymama, mert éppen kilépett a szobából, hogy lássa, ki a vendég.

De a prózai károgás semmit sem rontott a hangulaton.

– Édesapukám! – hízelgett Szöszi, és apja vállához dörgölte a fejét, mint egy piros foltos fekete cica. –Vigyél ma este valahová! Vacsorázni és táncolni!

– Juhászkutya legyek, ha nem azért jöttem – válaszolt Varga Rezső nevetve, és magához ölelte a lányát. – Hogy ma este elvigyelek benneteket egy kicsit szórakozni. A feleségem világ körüli útra ment.

– Mi a szösz! – ezt persze nagymama mondta.

– Tréfán kívül! – erősködött apa. És elmesélte, már bent a szobában, hogy Mici néni befizetett az IBUSZ-nál egy tengeri útra. Körülhajózzák az Északi–tengert, megnézik Leningrádot, de Hamburgot és Londont is. Ő nem ismeri a pontos útirányt, csak abban reménykedik, hátha ott fogják régiségnek a British Museumban. Kacagás. Szöszi rég nem látta ilyen frissnek, kedvesnek, tréfásnak az apját.

Valami hét–nyolcezer forintba kerül az út, de Mici néni azt maga fizeti. Mici néni ugyanis kávéfőző egy eszpresszóban, jól keres, és néhány hónap óta nem jár ki a lóversenyre. Azzal takarította meg. No, erről jutott apa eszébe, nekik is van egy csomó elszámolni valójuk. Zsebébe nyúlt, tíz darab százast számolt le nagymama elé. Négyszáz forint a rendes járadék, hatszáz pedig hozzájárulás az esküvői kiadásokhoz. Ugyancsak ezer forintot kapott Szöszi. Hogy vegyen magának, amire hirtelen szüksége van. Akkor, amikor kint jártak nála, éppen nem volt pénze, de most van. Befutott egy kicsi. Lóverseny? De apa csak titokzatosan mosolygott. Az az ő dolga! És ezen felül ma este mulatunk egy nagyot. Istenigazában!

– Taxival megyünk, ugye, apa? Piros taxival, mert az jó a ruhámhoz! – törleszkedett megint Szöszi. És nagymamához: – Ugye, elmehetek ebben a ruhában? Úgyis taxival megyünk!

– Most honnan kerítsük elő azt a gyereket?

– töprenkedett nagymama. Persze Árpádra gondolt. És Szöszire nézett. – Te tudod, hova jár birkózni? Hol az az egyesület?

– Tudja a halál – így Szöszi. – ő csak birkózzon!

– Csak nem akarsz nélküle menni? – szörnyülködött nagymama.

– Miért? Ő talán velem volt tegnap éjjel? – nyelvelt a fekete cica.

– No – mondta apa. – Már kész az első összeveszés?

– Megbolondulok, ha ma este nem mehetek el – könyörgött Szöszi. – És most miatta maradjak le? Mert neki mindig megvan a külön szórakozása?

– Még majd megszólják apádat – szólt egy kicsit enyhültebben nagymama. – Aki nem tudja, hogy a lánya vagy, még azt gondolja: ni, ez a vénember milyen fiatal csirkével szórakozik!

– Hát azon könnyű segíteni – kacagott Szöszi. – Csinálunk két táblát, olyat, amilyet a felvonuláson szoktunk vinni. Az egyikre ráírjuk: „apja”, a másikra meg azt, hogy „lánya”. És akkor nem lehet semmi félreértés.

Nagymama nagypapára nézett. Mintha azt kérdezné, hogy mit szól a dologhoz. De a döntő szót úgyis apa mondta ki.

– Hát, ha az én kislányom beéri az én társaságommal, akkor menjünk ma kettesben. Hétköznap lévén, úgysem maradhatunk nagyon sokáig. Majd aztán szombat este megismételjük a dolgot, és akkor Árpád is eljön. Szívesen látom a kedves nagyszülőket is!

– Ha addig nem lesz lóverseny – jegyezte meg rosszmájúan nagymama.

Persze, még korán van ahhoz, hogy máris menjenek, Szöszi megmutatta apjának a mama levelét.

– Hát igen – mondta Varga Rezső, amikor elolvasta. És váratlanul: – Csak azt akarom mondani, kedves nagymama, hogy Veronka neveltetése ugyanúgy az én költségem, mint annak idején Szöszikémé volt. Most vegye úgy, hogy érte adom a havi négyszázat, és amikor tudok, többet is. Tudja mit? A jövő hónapit is odaadom mindjárt – és zsebébe nyúlt, leszámolt még négyszázat, aztán, egy pillanatnyi tétovázás után, hozzátett még hármat. – Úgy tudom, a kislány most megy iskolába. Több lesz a kiadás. Varrjon neki kis sötétkék szoknyát, kantárosat.

Hát van a világon még ilyen jó ember, mint Varga Rezső? És ezt az embert hagyta el az egyszeri Váradi Rózsika, Szöszi édesmamája, Vince Sándorért?

Persze, talán még a régi szerelem, a régi vetélkedés is dolgozik apában. Meg akarja mutatni, mennyivel különb ember ő, mint első feleségének második férje. Jó apja tud lenni még annak a kicsi lánynak is, aki a felesége második házasságából született, akihez őneki semmi köze, csak annyi, hogy az a kicsi lány az ő Szöszijének féltestvére. Ilyen hatalmas érzés a szerelem, még haló porában is, amikor már csak emléke él.

De éppen jött is haza a kicsi lány a térről, maszatosan és összekarmoltan. Hogy ő mennyit hintázott, és hát igen, egy kicsit verekedett is. Verekedett? Lány létére? Az úgy van, hogy őneki a barátnője Kocsis Laci, Szöszi tudja, és Laci verekedett egy másikkal, és Veronka nem nézhette tétlenül, hogy bántják a barátnőjét. És utána elmentek fagyizni, Kocsis Laci fizette.

– Akarsz még egy kis fagyit? – kérdezte apa a kislánytól. Az ő térdén ült, neki számolt be az eseményekről.

– Hogyisne, vacsora előtt… Nem elég, hogy a lányodból torkost neveltél! – így a nagymama. – Azzal, hogy zsebpénzzel tömted!

– Ez is az én lányom

– válaszolta apa. – És ha elrontom, üsse kő! Én meg vagyok elégedve a nagyobbik lányommal is.

Egy húszast adott Veronkának, hogy annyiért hozzon fagylaltot.

De tán éppen ez a húszas volt az utolsó csepp a pohárban. Nagymamának sehogy sem fért a begyében, honnan van ennek a Rezsőnek ennyi rengeteg pénze. Hogy miből költekezik ez ilyen eszeveszetten. Nyert a lottón? Kihúzták tízezerrel a békekölcsönét?

Nem hagyta békében apát, végül is az színt vallott. Nehogy még azt higgyék róla, betört vagy feketézett… Hát ő megmondja őszintén, neki, illetve neki és a feleségének közösen van egy telkük. De a telek az ő, Varga Rezső nevén áll. Ő mindig is úgy gondolta, hogy ez a telek lesz Szöszi hozománya. A Rózsadombon van a telek, illetve volt… Illetve a telek még most is ott van, de ő eladta tizennyolcezerért, mert lakást akar belőle szerezni Szöszikének. És ez most épp a legjobbkor van, mert ott kint a Pasaréten az ő társbérlőjük, egy műszerész, családi házat épít, az már innen-onnan készen is van, és egy tízesért meg lehet tőle szerezni a szobát. Szép nagy szoba, Szöszi ismeri, már járt ott, kétablakos, kertre néz. És apa ismeri a kerületi lakáshivatal egyik tisztviselőjét, majd kézen-közön elintézik a dolgot. Félig fehéren, félig feketén. És akkor ők együtt laknak, egy konyhán főznek Mici nénivel, már amennyit Mici néni főz, mert ők csak minden szentidőben étkeznek otthon. Igaz, van még egy társbérlő a harmadik szobában, de annak egészen külön bejárata van, különben is magányos, bolond öregasszony, talán nem is él már sokáig, vagy elviszik a szeretetházba. Egyszóval még arra is van esély, hogy idővel az egész gyönyörű pasaréti lakás az övék lesz… Vargáéké és Körmendiéké. És a ház, amit az illető társbérlők építenek, állítólag már szeptemberre kész, vagy mondjuk, októberre.

– És ezt csak most mondod? – kapkodott levegő után nagymama, boldog izgalmában.

– Meglepetésnek szántam.

– No, és – szólalt meg csendesen nagypapa –, mit szól majd a feleséged, hogy eladtad a telket? Az ő beleegyezése nélkül?

– Lehet, hogy elválik tőlem – felelte könnyű szívvel apa. – De majd csak kibírom azt is!

– Akkor is velünk leszel – mosolygott Szöszi. – Majd én főzök, meg mosok rád…

– Ha az ember hallgatja – szólt közbe nagymama, boldog zsémbeléssel –, a kisasszony ellát akár egy öttagú családot is. Mi az neki?

De most fontosabb és sürgősebb dolga is volt, mint hogy Szöszi háziasszonyi fogyatékosságait ecsetelje. Egyenesen nekiszegezte a kérdést apának:

– No, és hol az a tízezer forint, amit a lakásra szántál?

– Itt van a zsebemben – nevetett apa, és baloldalt a mellére ütött.

– No, akkor csak add ide, add ide, egy-kettő – nyújtogatta azt a bütykös, sötét, mégis oly fürge kezét a nagymama. – Jobb helyen van az, sokkal jobb helyen van nálam. Mindjárt reggel beviszem a takarékba.

Apa csak nevetett.

– De hiszen lehet, hogy egy hét múlva vagy két nap múlva szükségem lesz rá. Megegyezünk azzal a műszerésszel.

– Akkor telefonálsz, fiam, ide a házba, a főorvosékhoz, én bemegyek a pénzért, és akár taxival viszem ki neked… Egy félóra alatt!

Mit volt mit tenni? Olyan ez, akár a varázslat. Apa már megint a zsebébe nyúlt, elő a tárcát, és leszámolt, csakugyan leszámolt száz piros százast a csipketerítőre. A nagymama vele számolta, mozgott a szája, néha hangosan is mondta: negyvenhárom, negyvennégy, negyvenöt… De azért, amikor magához kaparintotta, azokkal a görbe ujjaival még egyszer megszámolta, csak azután tette a szekrénybe.

– No – azt mondta –, most már viheted a lányodat mulatni!

És apának esze ágában sem volt, hogy megsértődjék, amiért a nagymama ennyire nem bízik benne. Tán még jobb kedvre derült, mintha megkönnyebbült volna.

Megjött Veronka a tenger sok fagylalttal. Engedélyt kapott, hogy barátnőjét, Kocsis Lacit is meghívja. Hét óra elmúlt, most már Szösziék is elindulhatnak.

Nagymama azt akarta, hogy vacsorázzanak meg előbb itthon. Minek a pénzt pazarolni? Elég, ha csak italra költenek. Ezen mindenki nevetett.

– A nagymama már megkapta a részét – csúfolódott Szöszi.

– A nagymama nem kapott semmit – helyesbített apa – Amit a nagymama értetek tett és tesz, azt semmiféle pénzzel nem lehet megfizetni. De szépen kérem a nagymamát, hogy most az egyszer engedélyezze: én fizetem lányom vacsoráját. És ha pezsgőt akar inni, akkor pezsgőt!

– Akarok! – mondta Szöszi.

– Majd nyakon váglak! – így a nagymama.

Szöszi megfésülködött, forgott egy kicsit a tükör előtt. Este nem is látszik nagyon, hogy nincs rajta harisnya. Aztán kifestette magát, a száját az egyik narancsszínű rúzzsal, amit a mama küldött. Kocsis Lacit megkérték, hogy szerezzen egy kocsit a taxiállomásról. Bele is ülhet, úgy jöhet ide. Persze hogy Veronka is vele mehet! De pirosat szerezzenek! Így kívánja ezt Szöszi, a jampihercegnő. Piros autó illik a ruhájához.

Ma este minden sikerül Szöszinek! A gyerekek csakugyan egy piros taxival jöttek vissza.

13.

Apa megkérdezte, hogy a Szigetre menjenek-e. De Szöszi a fejét rázta. Ne a Szigetre, ott olyan sok a huligán. Mert Annamáriáékra gondolt. Miért, hát azok huligánok?

De apa azt mondta, ő a Nagyszállóra gondol, ahova külföldiek is járnak. Ott még sohasem járt Szöszi, mert az drágább. Apa persze csak nevetett ezen. Hát nem érti Szöszi, hogy most nem számít? Semmi se drága apának, csak a kislánya!

A kertben ültek le, egy piros csíkos, nagy, sátorformájú ponyva alá. Ez éppen jó hely, jobbra, jó messzire, játszik a jazz, hallják is, meg nem is. Úgyis beszélgetni akarnak.

– Hát táncolni? – mosolygott apa.

– Veled?

– Hát rock and rollt nem tudok – mentegetőzött apa. – De még a tangóba benevezek. Ha nagyon muszáj, mambóba is!

– Inkább beszélgessünk – mondta Szöszi, és hátradőlt a karosszékben.

– De nem fázol meg? Ne menjünk be inkább? Valami kis kendőcskét hozhattál volna magaddal.

Nem, Szöszi erősítgette, hogy nem fázik meg, a nylon meleg… És különben is, pompás nyári este van. Olyan gyönyörű és előkelő minden. És van ezer forintja soron kívül, holnap vesz egy fekete csipkestólát, ha addig él is. A többi, nem bánja, mehet ágyneműre, abroszokra, törülközőkre. És hát lakásra is van pénzük! Tízezer forintjuk van a nagymama szekrényében és holnaptól a takarékban. Ha Árpád ezt megtudja! Tulajdonképpen… Árpád mondta először, hogy apától kellene kérni tízezer forintot. No, ugye, hogy nem kellett kérni. Apa könnyelmű, édes, haszontalan, szomorú, boldogtalan és nagyonnagyon jó kis ember, aki mindenét odaadná a lányának. Megcsalja miatta az öreg feleségét. Mert az biztos, hogy Mici néni soha nem egyezett volna bele abba, hogy Apa a Szöszi kedvéért eladja a telket.

És ha ő csak egy kicsit előbb tudja ezt… Ha apa megmondta volna, hogy el akarja adni a telket, és akar nekik adni tízezer forintot, akkor ő soha nem mondta volna Árpádnak, hogy ősszel menjen katonának, és ha igaz, amit nagypapa mond, akkor tegnap este nem is rúgott volna be. No, de hagyjuk ezt! Most hagyjuk!

Itt az étlap. Milyen hosszú! Két pincér is áll előttük. Apa olvassa az étlapot. Ajánlgatja, hogy egyék csirke vagy talán halfélét. Nem, halat semmiképpen. Azzal torkig van. Hát mit szeretsz, kislányom? Ő tulajdonképpen… a nápolyit szereti meg ilyesfélét, persze Árpád szerint ő még enni sem tud. Végül is apára bízta, hogy rendeljen, neki mindegy, csak ne legyen sok. És akkor apa libamáj szeleteket rendelt, rántva, mert az tápláló, könnyű, finom és majdnem a legdrágább az étlapon. És saját magának meg valami bélszínt rendelt, de Szöszi arról nem is tudja, hogy micsoda. És mindjárt rendelt apa pezsgőt is. Hogy éhgyomorra isznak egy pohárkával.

És a pincér hangján is hallani lehetett, hogy az nem mindennapi dolog: mindjárt pezsgővel kezdeni a vacsorát. „Igenis, pezsgőt” – mondta, és tiszteletteljesen meghajolt, és még kérdezett valamit apától, biztosan, hogy milyen márka legyen. Tiszta fehér selyemhaja van a pincérnek, még az is olyan szép és előkelő. És Szöszi egy kicsit bánta, hogy ma még nincs meg a csipkestólája; nem a hideg miatt, mert egyáltalán nem fázott, hanem, hogy a válla mégse lenne olyan meztelen. Mert sokan oda-odanéznek rájuk, vagyis keltenek egy kis feltűnést. És ha ő, mondjuk, az eperszínű kosztümjében lenne vagy pláne frissen vasalt blúzban és pettyes szoknyában, akkor mindenki rögtön gondolná, hogy ők apa és lánya. De így azért furcsa, mert kislányok, ha az apjukkal mennek, nem hordanak ilyen ejtett vállú ruhát, feketét, tarka foltokkal. Hogy őróla mit gondolnak, azt nem bánja, azzal sohasem törődött, de apáról ne gondoljon rosszat a világon senki!

De amikor megitta az első pohár pezsgőt – gyönyörű pohár volt, mint egy virágkehely –, akkor már nem gondolt erre. Nagyon finom volt a pezsgő, és ő még ilyen finomat soha nem ivott, könnyű, savanykás, és mégis édes. És azt mondta apának:

– Ha a mama a te feleséged marad, akkor talán még… énekesnő is lehetett volna belőle! Igaz?

– Ez hogyan jutott az eszedbe? – nézett rá derűs csodálkozással apa.

De Szöszi maga sem tudta, hogyan jutott az eszébe. Csak egyszerűen kedve támadt, hogy a mamáról beszéljen, és arról a régi szerelemről, amelyből ő származott.

– Talán te is szeretnél énekesnő lenni? – kérdezte apa.

– Egyáltalán nem. Fodrásznak lenni a legjobb – fölemelte a poharat. – Igyunk arra, hogy az a legszebb szakma a világon!

– Nono – mondta apa –, lassabban, kislányom! Máris csillog a szemed.

– A fodrászokat nem kell félteni

– nevetett Szöszi.

És akkor apa töltött neki, de csak egy picit, és egymásra nevettek és megitták. És Szöszi azt mondta:

– Egyszer, régen, amikor mamáékkal nyaraltunk, kitaláltam egy mesét Dundinak a pirinyó tündérkéről, aki a virágok kelyhében lakik. Ez a pohár is virágkehely, és a pezsgőtündér lakik benne!

– Aranyos vagy – mondta apa. – De pezsgőt most már csak vacsora után kaphatsz. Hozták is már a vacsorát, és Szöszi jó étvággyal evett. A bélszín egy furcsa, vastag hús volt, sötétes színű, és a tetején tükörtojás. És mert Szöszi kíváncsian nézegette, apja megkérdezte:

– Megkóstolod?

– Igen – mondta Szöszi pajkosan. Mert tetszett neki, hogy ilyen farkasétvágya van. Apa a villája hegyén nyújtott neki egy kis darabot, és ő, hamm, bekapta! – Finom! – mondta, pedig egy kicsit keménynek találta. – A férfiak szeretik az ilyet?

– Miért? Ilyet akarsz adni az uradnak?

– Én? Dehogy…

– Pedig megérdemelné. Aranyos gyerek a férjed.

– Az a baj – kottyantotta el Szöszi.

– Baj?

Szöszi szorgalmasan eszegette a libamájat. Az jó puha volt. Egy kicsit hallgatott. Hát ő most mindenfélét elmeséljen apának? De miért ne? Most olyan könnyű, és egyszerű minden. Most legszívesebben kacagna olyanokon is, amiért máskor sírdogálni szokott.

Felemelte a fejét, a szeme tágra nyílt, úgy mondta, mint egy kisgyerek, aki panaszkodik, hogy megütötte a térdét:

– Nem akarom szeretni. Nem akarok szerelmes lenni. Mert akkor csak zsarnokoskodik.

Persze, volt ebben egy kis affektálás is. Apa alighanem észre is vette, mert így felelt:

– Annyi baj legyen, kislányom. Az volna a baj, ha akarnád szeretni, és nem sikerülne.

És egy kicsivel később, mert Szöszi mindenáron egy egész pohár pezsgőt akart vacsora után:

– Sohase tudtam, hogy ilyen makrancos vagy… A férjednek sem lehet könnyű dolga veled.

– Ó, azt ne féltsd! Kiváló nevelő.

– Nevelő?

– De még mekkora! Örökké csak nevel engem.

És apa most valami nagyon meglepőt mondott. Tulajdonképpen… most válaszolt arra a kérdésre, amit Szöszi legelőször tett fel. Hogy tudniillik, ha a mama az ő felesége marad, akkor talán még énekesnő is lehetett volna belőle.

– Látod – mondta elgondolkodva, és kék füstöt fújt illatosított cigarettájából –, ha én is neveltem volna anyádat, akkor talán, ha énekesnő nem is, de egy kicsivel boldogabb ember lett volna belőle. És belőlem is – tette hozzá.

Ezzel kitöltött egy egész pohár pezsgőt a lányának. És Szöszi megitta. És mintha már mégsem lenne olyan jókedve. Nem egészen értette apát, de azért az, amit mondott, nem nagyon tetszett neki.

Annyit értett belőle, hogy most már apa is nevelni akarja őt. Pedig az volt eddig a legjobb apában, hogy soha, de soha nem nevelte. Csak kedves volt hozzá.

– Gyere, elviszlek táncolni – mondta apa. Mert észrevette, hogy a lánya elkedvetlenedett. És hát apa sem szereti sokáig törni a fejét semmin. Lesz, ahogy lesz, fő a jókedv.

Mire visszajöttek, két csésze fekete volt az asztalon. Szöszi nem is vette észre, apa mikor rendelte meg. Ő is kapott egy rendes duplát. Biztosan azért, mert apa félti, hogy becsíp. Feketét csak felnőttek szoktak inni. Miért? Ő talán nem felnőtt? Hiszen férjes asszony!

Ugyan hazament-e már Árpád a kalyibába?

– Hány óra van? – kérdezte. Mert neki csak sportórája van, és azt nem akarta felvenni estélyi ruhához.

– Miért? Unatkozol? – kérdezte apa egy kicsit megbántottan. – Még csak fél tíz.

– Dehogyis – mondta Szöszi. Pedig csakugyan unatkozott egy kicsit, és nem tudta, hogyan kezdje újra a beszélgetést. És apa sem tudja. Kínálgatja őt, hogy egyék csokoládékrémet, vagy fagylaltot, vagy parfét, de Szöszi nem kér semmit. És csak nagy erőfeszítéssel nyom el egy ásítást. Mert tegnap is alig aludt valamit. És akkor apa azt kérdi tőle:

– Akarsz még egy kis pezsgőt?

De Szöszi nem válaszol. Nagy szemmel néz a bejárat felé. Annamáriáék lépnek be éppen, egész bandájukkal Apa is odafordul.

– Ismered őket?

– A lány ott dolgozik nálunk. Az a baltaképű a férje.

– Hát, ha férje van, akkor már nem lány – nevet apa. Annamáriáék most elhúznak az asztaluk mellett.

– Helló, Szöszi! – mondja nem is Annamária, hanem Zsiguci, hanyagul odaint, és szemtelenül odanéz. Annamária nem is tud szólni, annyira elbámul azon, hogy Szöszit itt látja, és hogy egy kopaszodó, idősebb férfival és főképp ebben a ruhában. Szöszi el is vörösödik, mert nyilvánvaló, hogy Annamária most valami nagy hülyeséget gondol róla. Persze továbbhúznak, ott telepednek le a zenekar közelében, hiszen csörögni jöttek.

– Barátaid? – kérdi apa könnyedén.

– Á – mondja Szöszi.

– Elpirultál – mondja apa.

– Hát mert… Holnap az egész üzletnek elmeséli, hogy itt látott egy öreg krapekkal, és… – zavartan elhallgat, de apa egyáltalán nem sértődik meg. Sőt jóízűen, szívből fölnevet, mint akinek tetszik a játék. Most megint olyan élénk, mint kora este volt.

– És ezért kétségbeesel? Megmondod, hogy apáddal voltál.

– Az nem olyan egyszerű – próbálja Szöszi megmagyarázni. – Mert még képesek, és nem hiszik el.

– Hát Tóni bácsi, a főnökötök jó barátom. És voltak, akik láttak az esküvődön is! – ugratja apa.

De Szöszi homlokáról mégsem oszlik el a ború. Magyarázza apának: nem is azokról van szó, a rendesebbekről, meg akik őt közelebbről ismerik. Hanem a többiekről. Persze igaza van apának, ez megint olyan dolog, amire Árpád azt mondaná: túlzás, őt különben sem érdekli a véleményük, gondoljanak, amit akarnak. Tényleg, miért lett olyan dühös, amikor meglátta őket? Egyszerűen azért, mert ide is eljöttek, a Nagyszállóba?

– Annamária pont ma kért tőlem kölcsön egy százast – mondja. – Már bánom, hogy adtam neki. Anélkül talán el se jöhettek volna. Most azt bokázzák el.

Apa ezen is nevetett, ez is tetszett neki.

– Csak nem ezek azok a huligánok, akik miatt nem akartál a Szigetre jönni?

Szöszi bevallja, hogy csakugyan ez a helyzet, de hogy apa megértse a dolgot, azt is elmondja: ezek tulajdonképpen mind rendes, jó családból való gyerekek, és az túlzás, hogy huligánok, viszont ő, Szöszi, sajnos, gyakran túloz. Annamáriának doktor az apja, valami fordító, sok nyelven beszél, úgy hívják, hogy doktor Kerecsendy Ákos. És Zsiguci is érettségizett, most mintalakatos, ha nem is látszik meg rajta. És Annamária mindig hívja őt, hogy járjon velük, de neki nincs kedve hozzá.

– Ezt mind értem – feleli apa kedvesen –, csak azt nem értem, miért bánt téged, hogy ők is itt vannak. Miért zavarnak? Talán mégis szeretnél táncolni velük? Három fiú van és csak egy lány…

– Ezek mindig így járnak. Zsiguci megnősült, de azért a régi haverjai mindig vele vannak. És hallottad, hogy milyen szemtelenül szóltak ide: „Helló, Szöszi!” Ha Árpád itt volna, akkor elkapná a gallérját, és jól megpofozná.

Apa most még jobban nevetett.

– Remélem, tőlem nem várod el ugyanezt?

És akkor Zsiguci váratlanul felbukkant az asztaluknál, és azt mondja:

– Szabad?

Szöszi egészen elfehéredik dühében. Egy szempillantás alatt átlátja a dolgot. Annamáriáékat annyira felajzotta az ügy, hogy mindenáron tudni akarják, kivel van itt Szöszi. És képesek voltak arra, illetve Zsiguci vállalkozott arra, hogy ő majd a végére jár. Hogy idejön, és felkéri az öreg manusztól a lányt.

– Köszönöm, nem táncolok – feleli dühös előkelőséggel.

Egy kis csend támadt. Zsiguci nem mozdul. Dörzsölt fickó ő, nem olyan könnyű elbánni vele. Szöszi görcsösen szorítja a piros csatos fekete nylonantilop retiküljét. Bár a fejéhez vághatná ennek a hülyének!

– Miért nem? – kérdi most Zsiguci, és megrándul az arca.

De szerencsére itt van apa, az okos és tapasztalt felnőtt. Hirtelen felkel, és kezét nyújtja ennek a vagánynak:

– Varga Rezső vagyok, Szöszi édesapja.

– Én pedig báró Hakapeszik Dömötör – feleli Zsiga szemtelenül. Ez azt jelenti: nem hiszi el, hogy apa az, aki. És még a bokáját is összecsapja.

No hát ez mégiscsak sok! Most Szöszi ugrik fel… Hogy mer ez apával így beszélni?

– Legyen szíves, és lépjen le! Jó?

De apa csitítóan a vállára teszi a kezét.

– Ne butáskodjatok, gyerekek – mondja egészen nyugodtan és kedélyesen. – Ha Szöszivel akartok táncolni, akkor gyertek ide, összerakatunk két asztalt, és nincs semmi kifogásom ellene. Idegen asztaltól nem szokás hölgyet lekérni! – oktatja a baltaképűt. – De ha ide jöttök, akkor egy üveg pezsgőt nektek is fizetek.

– Ez katonás – mondja Zsiguci, és felcsillan a szeme. Megint összecsapja a bokáját, és eltűnik a balfenéken.

Apa mosolyog, megsimogatja Szöszi haját. Szöszi is mosolyog, pedig sehogy sincs ínyére ez a dolog. Apa most azt várja, hogy örüljön. Apa az ő kedvéért csinálta az egészet, hogy eloszlassanak minden félreértést, és azért is, hogy a lányának legyenek táncosai, mert már úgyis éppen kezdtek unatkozni. És hát apa itt van, őneki nincs mitől félni, még ha ezek vademberek lennének is. De nem is vademberek, csak egy kicsit eltúlozzák a jópofaságot, és abból könnyen válik vagánykodás. És apa is eltúlozza a dolgot, hogy pezsgővel itatja őket, mert kár beléjük, mert ezek ám szeretik a potyát! És milyen jól megvoltak ők apával, kettesben… eleinte… Miért is nem tudtak tovább olyan jól beszélgetni?

Három perc sem telik bele, már vonul is az egész banda. Annamária szélesen mosolyog, el van ragadtatva. De Szöszi nincs elragadtatva. Lehet, csúnya dolog, de az jut eszébe, hogy ezek ott a másik asztalnál nem is fizettek. Akkor nem érhettek volna olyan gyorsan ide! Még az eddigi fogyasztásukat is apával akarják megfizettetni!

De miért gondol ő csúnyákat? Hiszen Annamária úgyszólván… úrilány. És ezek is… úri gyerekek. Árpád persze erre azt mondaná, hogy épp azért, mert az urak már anyatejjel szívják magukba az élősködést, és csakis abból éltek olyan jól, hogy másokat kihasználtak. Árpád kiszista, és azt mondja: kizsákmányolók. Szöszi, egyszerűbben, potyázásnak nevezi.

Ők maguk raknak össze két asztalt, rendezkednek, mókáznak, mókából elkezdik apát gróf urazni. Mert aki fizet, az gróf. És ha az apa gróf, akkor Szöszi komtessz. Szöszi komtessz!

„Csakhogy én hercegnő vagyok” – gondolja magában Szöszi. Mert őt Árpád úgy szokta nevezni: jampihercegnő!

De apának tetszik ez a fiatal nyüzsgés, szemmel láthatóan élvezi a fiúk bemondásait. Zsiguci összecsippenti szemét, mintha monokli volna rajta, megáll előtte, és raccsolva adja elő a következőket:

– Kéhlek, kedves uhambátyám, bocsánatot kéhek tőled, amiéht az imént kedves leányod őméltóságát a metheszednek néztem. Ezéht bátoh voltam szemtelenkedni, meht gondoltam magamban, ha egy ilyen öheg palimandhó jó neki, akkoh én miéht nem? Az én családfám, kéhlek, éppen olyan pudvás! Ha pahancsolod, kéhlek, lovagias elégtételt is adok. Két pezsgősüveg dugójával, kéhlek. Amelyikünké előbb pukkan, kéhlek, az talált!

Szöszi nem érti egészen, min kacagnak. De apa érti. Mi lehet az a „methesz”? Meg is kérdi Annamáriától.

– Hát metresz, te csacsimadár!

– És metresz, az mi?

– Hát, jaj, de isteni kis pofa vagy… Fiúk! Szöszi nem tudja, mi az a metresz!

– Angyali ártatlanság! Látszik, hogy üvegházban nevelték!

– Egyenesen a zárdából ment férjhez!

Szöszi elpirul, de hiába, mindenki kacag, apa is. Csakugyan két pezsgősüveget hoznak. Vagyis az egész játék csak arra ment ki, hogy apa ne egy, hanem két pezsgőt hozasson. És beugrik nekik! Valahogy… figyelmeztetni kéne. Jaj, de jó, hogy a drága, okos nagymama elszedte tőle a tízezer forintot! Hiszen ezek rablók!

Jó volna hazamenni. Haza? Most ő hova menjen, Rákoskertre vagy az Akácfa utcába? Ebben a ruhában nem ülhet fel vonatra vagy autóbuszra, még ha idejében indulnának is el, de arról szó sincs, apa jól érzi magát. Meghozták a pezsgőt, de nem engedték, hogy a pincér vegye ki a dugóját, elkérték a szalvétát a pincérektől, és apa meg Zsiga bontogatják egy-egy üveg nyakáról, először a drótot, aztán lassan forgatják a dugót. Sokan nézik őket, a pincérek is. Hogy apa milyen jól szórakozik ezzel!

Rákoskertre a taxi rettentő sokba kerülhet, és különben sincs kint más ruhája, mint az a gyűrött, amiben tegnap éjjel Árpádot várta, és cipője sincs, csak papucs, mert a szandáljában reggel bejött, és otthagyta az Akácfa utcában. Persze hogy ma az Akácfa utcában kell aludnia, Veronkával. És ma neki is olyan szaga lesz, mint tegnap Árpádnak, azért mert pezsgőt iszik? Még jó, hogy nem vitték ki a rekamiét a kalyibába. Igaz, el se fért volna, mert az szélesebb, mint a dívány. És még így is, ha Árpád leül, akkor nem lehet elmenni az asztal és a dívány között. Jó lesz, ha már rendes lakásba költözhetnek, még ha nincs is más bútoruk, csak az az egy rekamié. Szekrényt rögtön vesznek részletre.

Abból az ezresből, amit apa ma adott, legjobb lenne kifizetni azt, ami a rekamiéból még hátra van, és akkor nyugodtan megvehetik a szekrényt. Szép nagy szoba az valóban, ott apáék mellett, egyszer, amikor vasárnap kiment apáékhoz, és nem találta otthon őket, ott üldögélt azoknál a társbérlőéknél, várta, hogy apáék hazajöjjenek. Volt egy kisgyerek, olyan vizeskék szemű, magas homlokú, ő azzal játszott. Sohase gondolta volna, hogy az még egyszer az ő szobájuk lesz. Már akkor is ismerte Árpádot. Ez 1956-ban volt, nyáron, amikor ő először járt tánciskolába. És Sándor bácsi kivette őt a fodrászatból.

Egy pukkanás és még egy! A két pezsgős dugó a magasba szökkent. Apa győzött! És azt mondja:

– Aki valami rövid italt parancsol, gyerekek… És Zsiguci mindjárt rendel egy konyakot, az a szőke, magas hajú fiú pedig valami angol nevűt. Hogy mit fog ezért apa fizetni!

Ő inkább meg se veszi azt a fekete csipkestólát. Okosabb volna, ha még a ruhát is eladná. Ha egy kicsit vékonyabb volna, Annamária is megvenné, persze hitelre. Már tudniillik, ha Annamária vékonyabb volna.

– Szabad?

– és az egyik fiú felkéri táncolni. Ez még a legcsöndesebb közöttük, jól is táncol, csak nagyon szorosan tartja. Mire jó az? Megpróbálja egy kicsit kiszabadítani magát, és amikor nem engedi, kereken megmondja:

– Legyen szíves, tartson lazábban. Így nem lehet táncolni.

– Ó, kérem, komtessz! – mondja a fiú egy kicsit gúnyos mosollyal, de enged a karja.

Szöszi megpróbál nem törődni vele. Ha valaki, ő igazán szeret táncolni, mindenkivel, aki tud. A kárpitossal is. A táncot a táncért kell szeretni. Ha valaki ölelgetni akar egy lányt, az nősüljön meg. Érdekes!

Most vagy egy óra hosszat felváltva táncolt a két fiúval. Annamária is táncolt. De Zsiga nem, ő apát mulattatta, és Szöszi, ha egy-egy tánc között visszament az asztalhoz, rémülten látta, hogy már a negyedik pezsgősüveg is megérkezett. És a konyakos poharakat már nem is merte számolni. Szegény, szegény apa! De azért haragudott is rá, mert vele, a lányával, már nem is törődött, nagyokat hahotázott Zsiga viccein. És akkor, úgy éjfél felé már, Szöszi azt mondta:

– Apa… Menjünk haza!

– Mindjárt, kislányom – apa csak intett, és tovább mesélt Zsigának Arisztidról és Taszilóról, akik mentek az utcán és találkoztak. És akkor Szöszi maga pezsgőt töltött a poharába, és kiitta, mert nagyon szomjazott. Csak úgy állva itta, mellette várta az egyik fiú, hogy mennek vissza táncolni. De akkor Zsiga ránézett az asztal fölött, és azt mondta:

– Brávó, komtessz!

És még egyszer teletöltötte Szöszi poharát.

És apa nem mondta, hogy Szöszi ne igya meg.

És Szöszi azért is kiitta. Mert ha neki rosszkedve van, akkor mindig valami bolondságot követ el, és most nagyon rosszkedve volt.

És akkor Zsiga fölkelt, pedig apa még nem is mondta el a viccet, és átjött az asztal innenső oldalára, és ő kérte fel Szöszit. És neki hiába mondta Szöszi, hogy ne szorítsa, pedig Zsiga Annamáriának a férje. És mindenféle szemtelenséget mondott Szöszinek, mint jó test és hasonlókat, és hogy ő, Zsiga, már régóta szerelmes belé, és hogy Szöszi ne legyen babonás. Szöszi szédült, undorodott, és erőszakkal akart szabadulni, de azért úgy, hogy ne okozzon feltűnést. De akkor Zsiga megcsókolta a vállát, Szöszi pedig jó erősen pofon vágta. Akkor Zsiga elengedte, és Szöszi visszaszaladt az asztalhoz. Zsiga még nem ért oda.

– Apa, én megyek – mondta. – Kérek szépen villamospénzt!

– De kislányom!

– Elfelejtettem pénzt hozni!

Zsiga eltűnt, még mindig nem jött vissza az asztalhoz. Apa nem firtatta a dolgot, hívta a fizetőt. Természetesen hazaviszi a lányát.

De a fizető persze nem jön olyan gyorsan, és Szöszinek rettenetesen hosszú minden perc. Annamária is visszajön a táncosával, és rettentően álmélkodik, és sajnálkozik, hogy Szösziék már menni akarnak. Úgyis csak éjfélig van tánc!

– Ti még maradhattok – mondja Szöszi, és minden szörnyű keserűségében is eszébe jut a száz forintja, amit ennek a buta libának adott.

– De hisz itt még rengeteg pezsgő van! – mondja az egyik fiú. És felemel egy üveget.

– Kérek

– mondja Szöszi elszántan, mert éppen jön a fizető, és ő szeretne nem hallani, nem látni. És megint megiszik egymás után két egész pohárral, de így is hallja, hogy apa majdnem annyit fizetett a vacsoráért és az italokért, amennyi a nagypapának az egész hónapi nyugdíja és hozzá a barack ára, amit ma is Rákoskertről cipelt be.

Bizonytalan a járása, amikor apa karján elindul kifelé, és azt mondja:

– Rákoskertre akarok menni.

– Rákoskertre? Most? – csodálkozik apa.

– Rákoskertre, Rákoskertre – hajtogatja Szöszi. Ha apa nem sajnált annyi pénzt elkölteni ezekre, akkor ne sajnálja a taxit se, még ha ezer forintba kerül is! Azt mondta, őneki semmi se drága, csak a lánya. Ki a hibás abban, hogy ez az este, pedig szépen kezdődött, ilyen balul ütött ki? Apa? Mert odahívta őket? Vagy Szöszi maga, mert egyáltalán észrevette őket, és beszélt róluk apának? Vagy Zsiga? Mert odajött, hogy felkérje?

Elindulnak gyalog. Szöszi nem is tudja, hol és mikor maradtak le azok.

– Mégiscsak jobb volna, ha nagyanyádhoz mennél most – hallja apa hangját. Aggodalmas. – Én szívesen kiviszlek Rákoskertre, de becsíptél, kislányom. Mit szól a férjed, ha…

– Rákoskertre – mondja Szöszi makacsul.

– Szemtelenkedett veled az a fiú?

De Szöszi erre is csak azt feleli:

– Rákoskertre.

Akkor apa azt ajánlja, hogy Szöszi jöjjön inkább őhozzá aludni. Van hely, Mici néni nincs itthon, az Északi-tengeren hajókázik. És Szöszi már máskor is aludt náluk, méghozzá olyankor, amikor szintén bajban volt.

Igen, ez igaz, de az más volt. Elsétálták az időt Árpáddal, és ő nem mert tizenegy után becsengetni az Akácfa utcai kapun. Árpád akkor is megvolt, de nem volt a férje. Most Rákoskertre akar menni, nem apához.

Apa elcsípett egy kószáló taxit a Sportuszoda előtt. És mielőtt megmondta volna a sofőrnek, hogy hova vigye őket, még egyszer Szöszihez fordult:

– Gondold meg, kislányom! Baj lehet belőle!

Szöszi nem válaszol. És akkor apa sóhajt, és most ő mondja csöndesen a sofőrnek:

– Rákoskertre!

14.

A taxi megállt a kerítés előtt. A kalyibában még égett a lámpa. Nem is volt olyan nagyon késő, talán fél egy lehetett.

– Itt laktok? – kérdezte apa. Mert ő még sohasem járt Rákoskerten. Szöszi mondta meg a sofőrnek, hol álljon meg. Mert annyira ő nem volt részeg. És Árpád is hazatalált tegnap hajnalban, pedig az sokkal részegebb volt.

– Készen vagyunk, kérem? – érdeklődött a sofőr.

– Még nem – felelte apa. Aztán a lányához: – Bemegyek veled, jó?

Szöszi erőlködött, hogy kinyissa a taxi ajtaját, de nem sikerült. Apa kiszállt, megkerülte a kocsit, kiszabadította. És akkor újra megkérdezte:

– Bemenjek veled?

De Szöszi még most sem válaszolt, csak nevetgélt. Azon nevetett, hogy alig tud megállni a lábán. Apa megfogta a karját, és elindultak a kapu felé.

– Nincs itt a kulcsom – mondta Szöszi.

De apa megpróbálta a kilincset, és kiderült, hogy a kapu nyitva van.

– No, most mondd meg: bemenjek? – kérdezte harmadszor apa, és csak álltak a nyitott kapuban. De Szöszi harmadszorra sem tudta, hogy mit válaszoljon. Pedig neki csak a lába részeg, a feje nem. Nagyon is jól értette, hogy miért akar apa bejönni vele. Mert félti. Félti attól a vadidegen fiatalembertől, attól a medvétől, aki a kalyibában van. És még azért is, hogy Árpád lássa, Szöszi vele, az apjával volt. Nehogy mást gondoljon. De ha csakugyan bejön vele, akkor meg a medve sértődik meg, mert az olyan! Megsértődik, hogy Szöszi fél tőle, mint egy vadidegentől. És különben is az a rögeszméje, hogy kizárólag és csakis ő vigyázhat Szöszire. No, ami azt illeti, apa nem is tudott rá vigyázni… Eleinte gondja volt rá, hogy Szöszi ne igyék sokat, de később már nem törődött vele. És apa ott volt, az a ronda Zsiga mégis megcsókolhatta a vállát, hogy még most is úgy érzi, ha eszébe jut, mintha csiga mászna rajta. Lesz, ami lesz, ő már csak e vadidegen fiatalember mellett van biztonságban.

Dehogyis mert volna Zsiga odajönni, ha ő Árpáddal van!

De már nem is kellett válaszolnia apának, mert Árpád jött kifelé a kalyibából. Hiszen meg kellett hallania, hogy autó állt meg, és talán a hangjukat is meghallotta.

Jött a kapu felé azzal a cammogó medvejárásával.

– Hazahoztam a feleségedet – mondta apa. Vidám akart lenni a hangja, de nem nagyon sikerült neki.

Árpád csak azután köszönt, komoran, mint az öregharang, bimm–bamm.

– Jó estét!

Szöszi pedig, éppen megfordítva, mint apa, szeretett volna komoly lenni, de neki az nem sikerült. Folyton nevetett, mint a fakutya. Illetve nem is ő nevetett, a pezsgő-tündér nevetett benne, aki azelőtt a pohárkehelyben lakott, most pedig Szöszi fejébe költözött.

– Pezsgőt ittam…

– Látom – mondta Árpád. Csendes volt a hangja, és nyugodtnak erőltette. Közelebb is lépett, és akkor Szöszi belekapaszkodott a karjába. Apa, mert ő nem ismeri, nem is ismerheti olyan jól ezt a medvét, most már azt gondolta, nincs és nem is lesz semmi baj.

– Hát akkor jóccakát, szervusztok! Visszaült a taxiba, elment.

De Szöszi már akkor is érezte, hogy nagy baj van, Árpád karján érezte, ahogy kapaszkodott belé. Pedig Árpád nem bántotta, nem is húzta el a karját, lassan is lépkedett, nehogy Szöszi megbotoljék a kerti úton, csak éppen hogy hideg volt ez a kar. De Szöszi ennek ellenére még mindig nevetgélt. Nem tehetett róla! Csuklott, és azon is nevetnie kellett.

– Nem zártad be a kaput! – mondta.

– Nem lopnak el – felelte Árpád.

De azért, amikor odaértek a kalyibához, kiszabadította a karját, és visszament, hogy bezárja a kaput. Szöszi megértette: ez volt a kifogás, hogy lerázhassa magáról Szöszit. De azért most is csak nevetett, és leült a kalyiba küszöbére. Oda, ahol ma hajnalban is üldögélt és sírdogált. De most nem sírt, inkább nevetett. És amikor Árpád visszajött, azt mondta neki:

– Olyan jó kedvem van…

Pedig ennél nagyobb hazugságot soha életében nem mondott. De Árpád azért elhitte.

– Örülök neki. – Aztán kisvártatva: – Feküdj le!

– Nem vagyok álmos.

Árpád erre nem válaszolt, mint akinek teljesen mindegy. Egy pillanatig méregette, nem Szöszit, hanem az ajtónyílást. Hogy be tud-e menni szépszerével Szöszi mellett. Igen, ha Szöszi nem épp a küszöb közepére ült volna. Mondhatta volna Szöszinek, hogy húzódjon egy kicsit félre, de nem mondta. Inkább lépett egy nagyot, félig–meddig átlépett Szöszi meztelen válla fölött. És már bent volt a kalyibában. Szöszi hallotta, hogy leül a díványra, és lapoz egy könyvben. Most nem újságot olvas, hanem könyvet. Nem nézett hátra, úgyis tudta, hogy „Az élelmiszervegyészet új útjai” című könyvet olvassa. Mostanában azt bújja.

– Most én nem növök meg – szólalt meg egy kis idő múlva.

– Miért? – kérdezte Árpád, minden érdeklődés nélkül. Érzett a hangján, hogy közben igyekszik tovább olvasni.

– Nagymama szokta mondani, hogy akit átlépnek, az nem nő meg.

Egy kis csönd. Aztán mégis:

– Elég nagy vagy te már!

Ezt már egy kicsit gorombán, egy kicsit nyersen mondta. Kicsillant a hangjából, hogy csak úgy forr benne a düh. Csak úgy tesz, mintha őt egyáltalán nem érdekelné, meddig óhajt a kedves felesége a küszöbön ücsörögni. Még egy kicsit fel kéne piszkálni… Kéne valami olyat mondani, amitől felugrik, kiabál, ordít. Még azt se bánja, ha megint megrázza, vagy – mert olyan alacsonyan ül – a lábával taszítja le a küszöbről. Úgyse igaz, hogy most olvasni bír!

– Ki vagyok ám festve – szólalt meg. És várt.

– Miért ne lennél? – jött a válasz, jó idő múlva. Szöszi most kinyitotta a piros csatos fekete táskáját, és elővette belőle a narancsos színű rúzst, amit a mama küldött. Mert pénzt nem hozott magával, egy fillért se, hiszen apával ment el, de a rúzst és a púdert elhozta. És a kicsi tükröt is. Fölemelte a tükröcskét, hogy a lámpa fénye hátulról belehulljon, és elkezdte a száját rúzsozni.

De Árpád oda se neki! A tükörből látta, hogy olvas. Legalábbis úgy tesz.

– Csomagot kaptam a mamámtól, ő küldte a rúzst. Meg ezt a ruhát is

– kísérletezett Szöszi.

– Nagyon szép vagy benne – Árpád csak ennyit válaszolt. De föl se nézett. Persze, nem bír ránézni… Nem mer, mert fél, hogy akkor kitör belőle a düh. Legszívesebben összetörné Szöszi minden porcikáját. Szöszi tudja ezt, és ennek ellenére, vagy épp ezért, okvetlenül fel kell, hogy ingerelje. Addig kell szurkálni, míg a medve felhörren.

– Annamáriáék is ott voltak a Szigeten. Képzeld, már a Nagyszállóba is járnak. Mert ott voltunk. Apa aztán odahívta őket a mi asztalunkhoz. Táncoltam is a fiúkkal.

Egy kicsit megreccsent a dívány, de semmi, semmi. Árpád csak köhintett egyet, és most már nem is válaszolt. Persze, nem meri kinyitni a száját. És akkor Szöszi a legnagyobb, legveszélyesebb ütőlapját is elővette:

– Zsiguci is felkért. Nagyon szemtelen volt. Pofon is vágtam. Azt mondta, hogy jó test vagyok. Meg mindenfélét. És a vállamat is megcsókolta.

Most… most… Ha most nem rúgja le Szöszit a küszöbről, akkor mindennek vége. És nem rúgta le! Hosszú csönd… Talán most számol magában, mint a birkózásnál, amikor kiütnek valakit. Szöszi a híradóban látott ilyet. Vagy az bokszolás volt? Aztán egy óriásit sóhajtott. A lába csak épp megmozdult a padlón, meg is csikordult alatta.

Aztán meg is szólalt. Tompán, rekedten:

– Jól tette.

Csak ennyit.

Szöszi érezte, hogy vesztett. Mindent elvesztett. Kilőtte az utolsó golyóját is. Már ezek után mit mondhatna neki olyat, ami ennél rosszabb? Egy kicsit megfordította a fejét, hátranézett. Ott ült most is a díványon, előtte az asztalon nyitva a könyv, előrehajoltan nézi. És zsebkendővel törölgeti a homlokát, nyakát… Beleizzadt, kiverte a halálos verejték, de kiállta. És most már csak szánalmas próbálkozás volt, hogy Szöszi azt mondta:

– Nem vered laposra?

– Kicsodát?

– Zsigucit! Azt a szélütött ebihalat!

– Miért? – kérdezte Árpád, gúnyos csodálkozással.

– Hát mert – és Szöszi most másodszor is kimondta – … mert megcsókolt. A vállamat – tette hozzá, és most már egészen oldalra fordult, hátát az ajtófélfának vetette.

De ezzel csak egy újabb jó labdát adott Árpádnak. Le is csapta azon nyomban, csak úgy süvöltött:

– Miért ne csókolta volna meg a válladat? Ha én táncolnék egy lánnyal vagy asszonnyal, aki ilyen ruhát vesz fel, én is megcsókolnám. Még a nyakát is – tette hozzá, és olyan volt a tekintete, mint a késpenge.

– De én pofon vágtam! – kiáltotta Szöszi. Mert kijött a sodrából, ő igen! De Árpád nem ám!

– És nem ütött vissza? – kérdezte gyorsan.

– Kicsoda? Zsiga? – kiabált magánkívül Szöszi.

– Mert én, az ő helyében, biztosan lekevertem volna egyet.

No hát! Szöszi jó ideig nem jutott szóhoz. Csak nézte gyűlölködve. Ahogy ott terpeszkedik. Mint egy isten. Olyan porszem, mint Szöszi, dehogyis hozza ki a sodrából. Nem is porszem, hanem féreg. Még arra se érdemesíti, hogy rálépjen, hogy eltapossa.

– Azt mondtad, vigyázol rám. Hogy csak te tudsz rám vigyázni – szólalt meg végre, akadozva, és ez már olyan volt, mintha térden állva könyörögne bocsánatért.

– Tévedtem – felelte Árpád. – Nem tudok és nem is akarok rád vigyázni többet. Szöszi rettenetes ütést érzett a szívén. Ez… mit jelenthet?

Ő, Szöszi, már az esküvőjük napján kimondta, hogy úgyis elválik tőle. Sőt, még el se mentek az esküvőre, már elhatározta, hogy úgyse él vele. Amikor kimondta az igent az anyakönyvvezető előtt, azt már csak úgy tekintette, mint valami szerepet, amit, ha már eddig jutottak, most már muszáj eljátszania. Utána a vonaton Árpádnak is szemébe mondta. És még hányszor: „Itthagylak!” És magában kismilliószor. De az csak olyan volt, mint az áprilisi zápor. Még akkor is, amikor katonának küldte, igazában csak időt akart nyerni. Hogy összeszedje magát. Mert úgy érezte, hogy belepusztul, összeroskad, nem bírja. És amikor attól kellett félnie, hogy szót fogad, és csakugyan elmegy katonának, akkor elállt a szívverése.

De Árpád még soha, még egyszer se mondta, hogy elhagyja. Az nem olyan kelekótya. És ha ő egyszer azt mondja, ha azt mondaná… És most majdnem… Az, amit most mondott, hogy nem tud és nem is akar már többet vigyázni Szöszire, olyan, mintha valami esküt tagadott volna meg. Igazibb és szentségesebb esküt, mint a házassági jegyzőkönyv, amit aláírtak.

És nagy baj lehet, szörnyű baj, mert Árpád most már nem is tesz úgy, mintha olvasna. Cigarettára gyújt. Szöszi várta, hogy mond még valamit, de nem. Csak cigarettázik és hallgat. Mintha rágná a cigarettát.

És akkor Szöszinek eszébe jutott.

– Apa adott tízezer forintot. Ott van a nagymamánál. Lakásra. A társbérlőjük, ott a Pasaréten, épített egy házat. Attól meg lehet szerezni a szobát tízezerért.

Árpád nem válaszolt. Csak szívta a cigarettát.

– Szeptemberre vagy októberre készen lesz a ház. Apának volt egy telke a Rózsadombon. Azt adta el. A felesége elutazott tengeri útra, azért tudta eladni, mert az nem engedte volna.

Szöszi várt, csak várt, hogy mit mond erre Árpád. Hiszen ezen múlik minden. Az egész életük. Árpád sokáig semmit sem szólt, és amikor megszólalt, akkor egészen mást mondott, mint amire Szöszi számíthatott:

– Biztosan a feleségéé volt a telek.

– Apa nevén volt.

– Akkor is lehetett a feleségéé… Apád rávette, hogy írassa az ő nevére.

Ezt most miért mondja? Miért fontos ez? Nem érdekli a tízezer forint, hanem csak az, hogy kié volt a telek, amit eladtak. De Szöszi azért nagyjából megértette, hogy Árpád ezzel apán akar vágni egyet. Hogy apa micsoda alak. Linkóci… Hogy Szöszi miféle családból származik. Milyen – ócska családból.

– Biztosan a pénzéért vette el azt az öreg nőt – folytatta Árpád. – Az első felesége tizenöttel fiatalabb volt nála, ez meg ugyanannyival idősebb. Szerintem az a nő túl van a hatvanon.

Mert hiszen Árpád ismeri Mici nénit. Találkoztak Pilismaróton. És a hajón.

– És mi másért vehette volna el, mint a pénzéért?

– folytatta, mintha most ez volna a legfőbb gondja. – Talán éppen ezért a telekért. Ez volt a hozománya. És apád most neked adja, elajándékozza az öreg nő hozományát.

Szöszi csak nézte megbabonázottan a férjét. Az a legszörnyűbb, hogy biztosan igaz… Úgy igaz, ahogy Árpád mondja. Másképp nem is lehet. Miből lett volna apának telke? Ahogy az szórta a pénzt! És azért kellett most eladni, amikor Mici néni nincs itthon. És fölmerült előtte, hogy apának mennyire tetszettek Zsiga mókái és viccei. Milyen jól érezte magát közöttük! Mert ő is olyan… Azért fizette a potyát, mert ő is potyán jutott hozzá. Azért nem sajnálta. Nagypapa biztosan nem költené el ennek a kis teleknek az árát. Pedig ez nincs is a Rózsadombon. Nagypapa és nagymama megdolgozott érte. Meg is becsülik. Ez becsületes telek. De apáé nem volt becsületes. De honnan tudja ezt Árpád? Hogyan találta ki? És mi közük nekik ehhez? Nem mindegy az, hogy apa miből adta a tízezret?

– Te akartad, hogy kérjünk tőle, és épp tízezret. És hogy majd visszafizetjük neki. Pedig nem is tudtad, hogy van telke.

Árpád ránézett. Mintha szánakozás lett volna a szemében. És mintha Szöszinek nem volna érdemes sokat magyarázni – mert hiszen úgysem értené –, megint nem arra felelt, amit kérdezett.

– Engem nem érdekelnek az apád dolgai – azt mondta.

– De te akartad, hogy kérjünk tőle – makacskodott Szöszi.

– Miért ne lehetne egy meglett embernek megtakarított pénze? Nagyanyádéknak is van. Az én szüleimnek is van. Nekem is lesz.

Azt mondta: „nekem”, és nem azt, hogy „nekünk”. Felkelt a díványról, hátát a sárga kocsmafalnak vetette, úgy beszélt tovább:

– Te nyugodtan elfogadhatod. Elvégre mégiscsak az apád. És ahogy én nagyanyádat ismerem, az úgyse adja vissza. Olyan nincs. Törődik is vele, hogy honnan származik! A telek már úgyis az ördögé, és a pénz is azé lenne. Apád ellóversenyezné. És akkor jobb, ha neked jut.

Vagyis: ő ugyan nem fogadná el, neki nem kéne, de Szöszi az ne legyen olyan finnyás. Hát még mi következik?

– A régi világban – magyarázta, mintha semmi fontosabb dolga nem volna éjjel egy és kettő között, mint hogy erről Szöszit felvilágosítsa – az ilyesmiben nem találtak semmi rosszat. A legtöbb házasság gazdasági meggondolásból jött létre. A hozomány és más efféle törvényes és szokásos dolog volt. Apád csalódott az első házasságában, másodszor már nem szerelemből, hanem pénzért nősült. A régi erkölcs ebben nem is talált semmi kivetnivalót. Utóvégre anyád is érdekből ment feleségül apádhoz.

Szöszi szeme könnybe lábadt.

– És a te mamád… az nem kapott hozományt? – ezt kérdezte.

– Dehogyisnem – felelte Árpád, most már majdnem valódi nyugalommal. – Még most is van a mamának otthon, falun, egy kis darab szőlője meg rétje, a testvérek kezén.

– Hát akkor?

– Nekem ahhoz semmi közöm – így Árpád. – ők a maguk módján rendezték be az életüket, és én is a magam módján akarom. Nem kell semmi tőlük, mert nem fogadom el az erkölcsüket sem – folytatta, és hirtelen Szöszi ruhájára nézett. – Te például a mamád ruhájában jársz. És akkor még csodálkozol, ha csókolgatnak, és jó testnek neveznek.

Szöszi végignézett magán. Ó, hogy gyűlölte most ezt a rongyot! De már késő, minden késő. És hirtelen vacogni kezdett a foga.

– Fázol? Gyere be, és terítsd magadra a pokrócot – mondta Árpád.

És mert Szöszi nem mozdult, oda is ment hozzá, nyújtotta a kezét, fölsegítette. Mint egy jó testvér! Afféle irgalmas lélek. Leültette a tehetetlen Szöszit a díványra, és maga tette a hátára a pokrócot, és amikor Szöszin kitört a zokogás, vigasztalta:

– Ne sírjál! Te nem vagy hibás, nem tehetsz róla.

– Azt mondtad, te majd megnevelsz – zokogta Szöszi. Ki hitte volna, hogy ő még az életben valaha a nevelést fogja reklamálni?

Még Árpád is elmosolyodott ezen egy pillanatra. És csak egy hajszálon múlt talán, hogy megint ki nem békültek, mint már annyiszor. Hiszen olyan közel is voltak egymáshoz, Árpád most takarta be a pokróccal.

De nem! Árpád kiegyenesedett, elfordult, és megint cigarettára gyújtott. És mondta is, félhangosan, nem is Szöszinek, hanem saját magának:

– Nem! Nem, nem, nem és nem!

Szöszi értette. Árpád nem akarja őt szeretni, meg akar szabadulni tőle, ugyanúgy, mint ő Árpádtól.

Megint nagy csönd támadt. Árpád lépett kettőt – többet nem is tudott volna az egész kalyibában, és leült az ajtó előtt, arra a konyhaszékre, amelyiken a petrolfőző állt. Egy kicsit hátratolta a petrolfőzőt. Inkább így ült, kényelmetlenül, csak hogy ne kelljen a díványra. Mert ott Szöszi kuporgott, a pokrócban. Aztán megnézte az óráját, és azt mondta:

– Az első vonattal elmegyek.

– Haza? – kérdezte Szöszi bágyadtan.

– Karcsi barátomhoz – felelte Árpád, és a bőröndjére nézett. Ott tartották az asztal alatt. A fehérneműje úgyis mindig benne van, majd csak azt a néhány ruhadarabot kell beledobnia, ami a fogason van. Meg a könyvet az asztalról. Szöszi megértette a szeme járását.

– És ott van hely?

– Albérletben lakik – felelte Árpád. – Majd csak találok én is valami albérletet.

– Nem olyan könnyű – felelte Szöszi. De nem azért, hogy Árpádot visszatartsa, dehogyis! Régen nem értették meg úgy egymást, mint éppen most. És ez a megértés volt most Szöszi hangjában, hogy méltányolja férje, illetve most már inkább volt férje gondjait. – Van pénzed? – kérdezte aztán, barátian.

– Miért? Neked van? – és Árpád egy picit elmosolyodott megint.

– Van egy ezresem – felelte Szöszi. Azt már nem mondta, hogy azt is az apjától kapta, mert hátha akkor Árpád nem fogadná el. És miért ne segítené ki Árpádot, ha még Annamáriát is kisegítette? Nem igaz? Neki most már úgyse kell, a nagymamának most igazán ráér fizetni, és nem kell ágyneműt, se konyharuhát vásárolnia, se fekete csipkestólát; most már biztos, hogy ezt a fekete nylonruhát is eladja. – Ráérsz megadni – tette még hozzá.

De Árpád persze így sem fogadja el. Köszöni, azt mondja, nincs szüksége rá. És miután hallgattak egy sort, elkezdte mondani, hogy ez úgyse élet így, ez csak kínlódás mindkettőjüknek. Ő látja azt, hogy Szöszi is csak kínlódik. Még azt is látja, hogy Szösziben megvan a jó szándék, de senki nem bújhat ki a bőréből, és ilyet nem is kívánhatunk egymástól. Vegyük például a rúzst meg általában az öltözködést… Ő belátja, hogy tíz- és tízezer lány festi magát, sőt még a nagymamák is festik magukat, nem csoda, ha Szöszi abban nem talál semmi rosszat. Az ízlések utóvégre is különbözők. A nevelés teszi meg a megszokás. Vagy itt van például a kosztolás kérdése. A nagymama főztje ízlik a nagypapának, és meglehet, egészségesebb is az ilyen könnyű táplálkozás, ő készséggel beismeri, hogy neki is nehéz természete van. De hiába, ő sem tud kibújni a bőréből, ő sem tud változtatni rajta. Hiába is ígérné. Őt Szöszi dolgai mindig újra és újra kihozzák a sodrából. Most már bevallja, és Szöszi talán úgyis tudja, hogy ő ma este, ha nem képes legyűrni indulatát, úgy elverte volna Szöszit, mint a kétfenekű dobot. És még most is, ha eszébe jut az a Zsiguci-dolog, hát fölszalad a vér a fejébe, és ökölbe szorul a keze. Pedig ő most teljesen nyugodt és higgadt. Még azt is elismeri, hogy Szöszi nem követett el semmi főbenjáró bűnt. Fölvette az anyja ruháját, és elment az apjával a Szigetre. Lehet, hogy ő, Körmendi Árpád, maradi gondolkodású ember, de mégse szeretné ütni-verni a feleségét. És ki biztosítja őt és Szöszit arról, hogy ez előbb-utóbb nem következik be? Hiszen egyszer Fenyvesen is megrázta, és odalökte a mosdókagylóhoz, azt is halálra szégyelli.

– És tegnap hajnalban meg belöktél oda a sarokba – mutatta Szöszi. Nem szemrehányásképpen, csak mint tényt állapította meg.

– Arra… nem is emlékszem – mondta Árpád, és egy kicsit akadozott a hangja. El is sápadt, és látszott rajta, hogy nagyon szégyelli magát.

Szöszi komolyan megsajnálta.

– Nagyapa is mondta, hogy te nem vagy kocsmatöltelék – mondta szívből. – És jól lehordott, hogy biztosan megbántottalak valamivel, mert különben te nem rúgtál volna be. És még azért is letolt, hogy nem keltettelek fel, és hagytam, hogy elaludjál. Hogy ilyenkor egy rendes asszony inkább leönti az urát egy vödör vízzel. De még egy pohárral is elég.

És mert Árpád nem válaszolt, kisvártatva hozzátette:

– Vigasztalódj! Ma én rúgtam be. És a nagymama azt szokta mondani, nincs annál rondább, mint amikor egy nő részegeskedik.

– Miért? – felelte Árpád, és valami különös makacssággal a saját cipőjét nézegette.

– Egyenjogúság van. Nem? És különben is, te csak becsíptél egy kicsit.

– Apa azt akarta, hogy menjek inkább a nagymamához vagy őhozzá aludni – kezdte hirtelen mesélni Szöszi. – Hogy ne lássál így.

– És hogy ne kelljen taxival kihozni Rákoskertre – mondta Árpád. – Legalább kétszáz forint.

– És aztán? Te csak ne sajnáld őt! Láttad volna, mit fizetett azoknak a… Nagymamáék egy hónapig megélnek abból, amit ő egy este elköltött. Majd fölvetett a méreg.

Árpád most fölpillantott.

– Tényleg… miért nem mentél inkább nagyanyádhoz?

Szöszi a vállát vonogatta. Meglepte a kérdés. Miért is?

Árpád fölkelt a petrolfőző mellől. Mint aki sehogy se találja a helyét. Most odaállt a nyitott ajtóba, hátát a félfának vetette, hogy ne kelljen Szöszire néznie. Úgy mondta:

– Látod, ez az egy megvan benned. Hogy legalább őszinte vagy.

– Hazudok én eleget – mondta elgondolkozva Szöszi.

– Ilyet is csak te tudsz mondani

– felelte Árpád. Kifelé nézett közben, a sötét kertre, úgy mondta ki, hogy Szöszi alig hallotta, de mégis megértette: – Pokolian szeretlek.

Csönd. Szöszi mozdulni se mert, a szemét is behunyta. Három éve és egy hónapja ismeri Árpádot, negyedik hete, hogy feleségül ment hozzá, de még sohase hallotta tőle azt a szót, hogy szeretlek. Igaz, nem is volt rá szükség. És most van? Most mi az ördögnek mondja, amikor már úgyis vége mindennek? Ez olyan, mint valami végkielégítés? Mintha kifizetne egy régi adósságot? Vagy lehet, hogy most megmozdul, idejön, és mégis… kibékülnek?

Megmozdulni megmozdult, de nem jött be, hanem leült a küszöbre, féloldalt. Egyik lába bent a kalyibában, a másik odakint. És már megint cigarettára gyújt!

– És épp azért megyek el. Ha törik, ha szakad. Még mielőtt késő lenne. Mert ha ez így megy tovább, akkor én neked mindent megbocsátok.

Gyorsan kettőt is szívott a cigarettából, és mondta tovább. Néha megakadt, de mégis gyorsan beszélt:

– Amikor megjöttél az apáddal, úgy utáltalak, mint a rongyot. Hogy tántorogsz. És amikor megmondtad, hogy Zsiga… – elakadt, mint aki nem tudja kimondani azt a rettenetességet, hogy az ő feleségét egy Zsiga megcsókolhatta. – Akkor le tudtalak volna köpni. És most már nem utállak. Sőt. Hát hova vezethet ez? Az ujjadra csavarsz, és én leszek a rongy. Nem vagyok én trubadúr, se gróf, se báró, hogy én ilyen szerelmes legyek, én dolgozni és tanulni akarok. Elmegyek az első vonattal, ha beleszakadok is.

Szöszi csak hallgatta behunyt szemmel, és még sohasem volt ilyen boldog és boldogtalan egyszerre. Még sohasem értette meg ennyire Árpádot, még sohasem volt ilyen közel hozzá, pedig ugye, most nem is békültek ki. Mintha Árpád az ő szívéből beszélt volna.

– Azért vesztem össze az apámmal – folytatta Árpád –, mert azt mondta, én miattad akarok itthon maradni. Hogy miattad nem megyek el. És szerinte nem férfi az olyan, aki egy lányért feláldozza a jövőjét. Én pedig majd nekimentem ezért az apámnak. Hogy ez nem igaz! Pedig igaz volt. És ha én veled maradnék, akkor még a tanulást is abbahagynám. Ebben az egyben apámnak van igaza. Ezt az egyet ő jobban látta. Pedig nem is ismer.

– De ismer – mondta csöndesen Szöszi.

– Honnan?

– Itt volt… Tegnap este. Amikor a halat vettem az asztalostól.

– Nem is mondtad.

– Hát mikor mondtam volna? És mondtam is, de te… nem hallottad. Hajnalban.

– Mit akart? Miért jött ide?

– Azt nem mondta.

– Bántott?

– Dehogyis… ő vágta agyon a halat, és aztán a baltával fel is darabolta.

Árpád elhajította a cigarettáját, ki a kertbe. Aztán hirtelen felkelt. Szöszi megrezzent. Hogy talán… De nem! Benyúlt az asztal alá, kicibálta onnan a koffert. Feltette az asztalra, kinyitotta, és ami a fogason volt, nadrágja és inge, beledobálta. Utoljára a könyvet tette bele, az asztalról. „Az élelmiszervegyészet új útjai”-t.

– Most… hova mégy?

– kérdezte riadtan Szöszi. – Fél négy előtt nincs vonat és autóbusz meg pláne.

– Nem merek itt maradni veled – felelte Árpád. Rá se nézett. Kapta a bőröndöt, indult. Az ajtóból szólt vissza: – Szevasz!

15.

Csönd és sötétség. Még messze a hajnal. A lámpa kormosan ég. Lejjebb kéne csavarni. De Szöszinek nincs kedve ahhoz, hogy megmozduljon. Árpád elment. Valahol a sötét utcán ballag az állomás felé. Ha odaér, leül egy padra, és várja a félnégyes vonatot. Addig elszívja az összes cigarettáját.

Furcsa tán, de először is valami nevethetnékje támadt. Hogy Árpád, lám, megtette, amit ő nem tudott. Pokolian szeretlek, azt mondta és elment.

Meg hogy ő nem trubadúr, se gróf, se báró, hogy holmi szerelmes veszekedéssel töltse az idejét. A grófok megtehették, úgyse volt más dolguk.

Ma, ha felvirrad, augusztus tizenkettedike lesz, szerda. És miért ne virradna fel? Szombaton lesz négy hete, hogy megesküdtek. Árpádon kívül még senki a világon nem szólította Körmendinének. Az, hogy ő Körmendi Árpádné, egyelőre még úgy hangzik, mint valami tréfa. Mégis, ez a huszonöt nap, ami esküvőjük óta eltelt, egész örökkévalóság.

Most ő itt kuporog a díványon, nylonruhában és pokrócban. Akár egy hajótörött. Éppen bál volt a hajón, amikor süllyedni kezdett, azért került ő ebben a ruhában a tutajra. Most ugyanis olyan a kalyiba, mint egy házikó, amit tutajra építettek. És még azért is hajótörött, mert egy fillérje sincsen, nemhogy vonatra vagy autóbuszra, de még telefonra sincs. És ha volna is, miben menjen dolgozni? Talán a kivágott nylonruhában? Tegnapi szoknyája és blúza ott van a fogason, de gyűrött. Mondjuk, ha most kimosná, akkor sem száradna meg reggelig, és ha megszáradna, nem volna mivel kivasalni. Mert vasalója van ugyan, de nincs vasalószén. Azt még azóta sem vett, pedig már Fenyvesen eszébe jutott, hogy arra szükség lenne. Tegyük fel, hogy a háztartási boltban árulnak vasalószenet. Akkor sem mehet ki reggel ebben a ruhában, mert összefutnának az emberek. De ha felvenné a gyűrött szoknyát, és abban menne ki? De hát nincs pénze, egy fillérje sincs, hitelbe meg nem adnak. Alig ismerik, ő nem szokott itt vásárolni. És különben is, ha megvárná, míg kinyit a bolt, és csak azután indulna el, akkor úgyis elkésne a munkából, és akkor jobb, ha be se megy. Tegnap Árpád mulasztott, ma ő. Hát aztán? Egyszer minden megeshetik az emberrel, ő nem tehet róla. Semmiről sem tehet, ővele minden… csak úgy történt. És most megvárja, míg újra történik valami.

Akart ő férjhez menni? Esze ágában se volt. Mégis férjhez ment. Tehet ő arról, hogy a mama ezt a ruhát küldte, és hogy apa elvitte az este a Szigetre? Nem. Még arról sem, hogy olyan, amilyen, hogy szeret táncolni, meg kifesti magát. Talán arról, az egyről, arról az egyetlenegyről tehet csupán, hogy az este mindenáron Rákoskertre akart hazajönni. Nem hallgatott apára. Ha a nagymamához megy vagy apához a Pasarétre, akkor most nem gubbasztana itt, mint valami hajótörött. Nagymama felkeltené hatkor, megmosdana jól, frissen vasalt ruhába bújna. A Pasarétről meg akár taxival mehetne haza. Apa taxit hozatna neki, hogy estélyi ruhában ne kelljen autóbuszra szállnia, és otthon a nagymamánál öltözne át! A kutyája sem lenne sánta!

És mégse bánta meg, hogy idejött, Rákoskertre. Nem tudja, miért, hogyan, de nem bánja. Igazában ő Árpád kedvéért vette fel ezt a kivágott nylonruhát. (Nem is Annamária vagy Zsiguci kedvéért, de még apa kedvéért sem!) És semmit sem ért volna az egész, ha Árpád nem látja benne. Hogy ezért elhagyta? Talán jobb is. Biztos, hogy jobb. Most legalább véglegesen kiderült, hogy ők nem illenek egymáshoz. Meg is mondta Árpád: senki nem bújhat ki a bőréből.

Mocorgott egy kicsit, mert a fény bántotta a szemét, még ha lehunyta, akkor is. Lefeküdt, összehúzta magát, befelé fordult, térdét majdnem az álláig felhúzta, mert ő így szeret aludni. Árpád még ebbe is belekötött, hogy nyújtott lábbal kell aludni, azt mondja, úgy egészséges.

Delet harangoztak, mire felébredt. Végre, hogy egyszer kialhatta magát becsületesen! Délelőtt volt egy jó kis eső, még most is csepergős az idő, így legalább nincs meleg a kalyibában. Egy ideig még lustálkodott, mint a cica. Aztán kinyitotta a rádiót. Nem, a lelkiismerete egy csipetnyit sem bántja, amiért nem ment be dolgozni. Majd levonják! Egyszer… neki is szabad. Majd hazudik valamit. Úgysem hiszik el. Igaz, ezért a pénzért az igazat is megmondhatja: mulatott, pezsgőt ivott, elaludt utána. Az igazat sem hiszik el, tehát egyre megy. Igaz, Annamária is megmondhatja, hogy a Szigeten volt az este, és hogy mennyi pezsgőt ivott! Ó, Annamária… Már csak azért is érdemes volt ezt a napot ellógni, hogy ne találkozzék vele. Megmondja Tóni bácsinak, tegye őt át véglegesen a másik műszakba. Lesz biztosan, aki cserél vele. És a másik műszakban Székelyné a vezető, ő kijön Székelynével is. Csak akkor persze megint összekerül Zoli úrral. És? Minden műszakban vannak emberek, akik nem bírják egymást.

Megmosdott, és belebújt nagymama egy régi foltozott kartonruhájába, ezt azért tartja itt, hogy a kerti munkához legyen mibe átöltöznie. Háromszor is beleférne persze, de hát az nem számít, átkötötte a derekán az övvel. A polcon talált egy kis száraz kenyeret meg egy darabka szalonnát, jóízűen megette. A szalonna még abból az időből maradt itt, amikor a kalyibát tatarozták. Egy kicsit meg is avasodott, de az nem baj, nagypapa is szereti az avas szalonnát.

Ebéd után újra eleredt az eső. Lefeküdt a díványra, és a régi újságokat böngészte, Árpád újságait, itt gyűjtötte őket a kis szekrényben. Unalmában mindenre ráfanyalodik az ember! Szöszi sohasem értette egészen, mi érdekli a férfiakat az újságban. Nem is hitte el nekik, hogy érdekli őket, az csak olyan szokás. Nagypapa is, Árpád is naponta olvas újságot, de a nagymama soha. Legfeljebb, ha a nyugdíjról vagy a lakbérről van benne valami rendelet, de akkor is nagypapával olvastatja el, és megmagyaráztatja magának. Persze, a fodrászatba járnak nők, akik újságot olvasnak, de inkább csak a színházit vagy a képes újságokat. Szürke újságot csak olyanok olvasnak, mint a főmérnökasszony.

Néha kifigyelt az esőbe. Eszébe jutott, hogy holnap is van nap, valahogy mégis be kell jutnia a városba, és legjobb volna este menni, mert akkor, és pláne ilyen esőben, nem számít a gyűrött ruha, sőt a legrosszabb esetben a nylonban is mehet. Csak pénze nincs. És ha nagypapa nem jön ki ebben az esőben. Gyümölcsért nem, de majd csak észreveszik, hogy ő délután nem jelentkezik, és akkor a nagymama úgyis kizavarja nagypapát, akárhogyan esik, hogy nézze már meg, mi van azzal a lánnyal.

Csakugyan! Délután öt óra felé beállított nagypapa. Még Szöszi esőköpönyegét is magával hozta, sőt a drapp félcipőjét is, a gumitalpút. Mert nagymama tudja, hogy ővele itt kint nincs semmi melegebb holmi, és majd megfázik, és tüsszög, mint a macska.

– Kerestek az üzletből – újságolta a nagypapa, ahogy a lábát törölgette az ajtó előtt.

– Hogy mi az isten csudája van veled.

– Hát elég isten csudája – így Szöszi.

Nagypapa bejött, lerázta a vizet a sapkájáról, és fürkészően nézett unokájára. Szöszi, a nagymama ócska ruhájában, pokróccal betakarózva, akkor is a díványon feküdt, valahogy olyanformán, mint egy száműzött grófnő, aki régi hű szolgája kunyhójában talált menedéket. Tudjuk ugyanis, hogy kizárólag grófnők szoktak naphosszat a díványon heverészni.

– Miért nem jöttél be?

– Annak sok oka van, de csak egyet mondok. Nem volt és most sincs egy fillérem se.

– Hát akkor legalább telefonálhattál volna… Az üzletbe vagy a főorvosékhoz.

– Ha lett volna egy nadrággombom, amit bedobok az automatába.

Nagypapa leült az egyetlen székre, és rágyújtott. A férfiak mindig rágyújtanak, ha idegesek. Most mindjárt megkérdi, hogy mi van Árpáddal. Ha másról nem, a nadrággombról eszébe jut. De azért sem kérdezte. Inkább azt:

– Ettél valamit?

– Ettem.

Csordogál, suhog az eső, kopogtat a bádogtetőn. Nagypapa fel is nézett, merő megszokásból, mert azelőtt, amíg csak kátránypapíros volt a kalyiba tetején, mindig be szokott ázni, kivált szeles időben, ha a szél a kátránypapírt eltépi, megmozdítja. De most nem csurog be, tart a bádog. Ennyi haszon van abból, hogy Szöszi férjhez ment Körmendi Árpádhoz. Különben most talán még a kátránypapírossal sem lenne baj, mert esik ugyan, de szélcsend van.

Szöszi felült a díványon, hogy cipőt húzzon, és megkérdezte nagypapát, zoknit nem hozott-e a félcipőhöz. Dehogyisnem, ott van a szatyorban. Szöszi megkereste. Egy kis fedeles bádogedény is volt a szatyorban, nagymama tehát ennivalót is küldött ki, ha Szöszi nem akarna hazamenni. És mintha a bádogedényre felelne, Szöszi megszólalt:

– Hazamegyek…

– És az urad? – szaladt ki végre nagypapa száján. Szöszi vállat vont. Hogyan is közölje a legrövidebben? A legegyszerűbben?

– Elment.

– El?

– Ebből elég volt ennyi – igyekezett bő magyarázatot adni Szöszi, és befűzte a cipőt.

Nagypapa sokáig gondolkozott ezeken a mély értelmű szavakon. Aztán azt mondta:

– Ti… éretlenek.

Szöszi erre nem válaszolt, nem tartotta szükségesnek. A nagypapát nem küldhette ki az esőbe, de azt sem akarta mondani, hogy forduljon el. Bevonult a sarokba, fölvette a szoknyáját a nagymama bő ruhája alá, és csak azután vetette le. A nagypapa úgyse nézett rá. Aztán összecsavarta a nylonruhát a kombinéval együtt; mint valami ócska rongyot, úgy dugta a szatyorba. A fekete tűsarkú cipőt meg újságpapirosba csomagolta. Belebújt az esőköpönyegbe, hogy ők most már mehetnek. Még csak a pokrócot hajtogatta össze. És akkor nagypapa megszólalt:

– És ha az urad hazajön?

– Nem jön haza – felelte Szöszi, miközben a pokróccal foglalkozott.

– Az nem olyan biztos!

Szöszi egy pillanatig elgondolkodott. Csakugyan. Miért olyan bizonyos ő abban, hogy Árpád nem gondolja meg magát, és nem jön vissza? Talán ez az első veszekedésük? Annyiszor kibékültek már, most miért tűnik föl előtte olyan lehetetlennek? Mert annak látja. Amióta éjjel elment, egy pillanatig sem jutott eszébe, hogy vissza is jöhet. Hogy valaha is beteszi a lábát a kalyibába. Ezt biztosan nagypapa is tisztán látná, és értené, ha itt lett volna, ha hallotta volna, hogy ők mit beszéltek, hogyan ment el Árpád.

Ha dühösen ment volna el, az más lenne. De ők ma éjszaka még csak nem is vesztek össze. Ő ugyan mindent elkövetett, hogy felbőszítse Árpádot, de ez nem sikerült. Ha Árpád kijött volna a sodrából, és, tegyük fel, elverte volna őt, akkor visszajönne, mert később elszáll a dühe, lecsillapodik, szégyellné is magát, szóval akkor visszajött volna, talán még hajnal előtt. Csakhogy másképpen történt. Árpád nem méregből ment el, hanem erőből. Ugyanabból az erőből, amivel uralkodott magán. Mert annak erős akarata van. Mennél jobban szeretne visszajönni, annál kevésbé enged. „Inkább beleszakadok” – azt mondta. És aki Árpádot csak egy kicsit ismeri…

De hát ő ezt hogyan magyarázná meg nagypapának? És minek magyarázza?

– Én nem maradok itt egyedül – csak annyit válaszolt. És erre a nagypapa se szólhatott semmit. Mert csakugyan barátságtalan dolog volna éjszaka egyedül a kalyibában. Még ha nem esne az eső, akkor is. Ha a nagypapa azt gondolja, hogy ők még úgyis kibékülnek, hát csak tessék. Szöszi nem vitatkozik. Majd úgyis elválik. Még talán jobb is, ha azt gondolják.

Otthon a nagymamával még úgy sem vitatkozott, mint nagypapával. Ha egyáltalán, akkor még a nagypapának előbb meg tudná magyarázni – ha akarná –, hogy miért van mindennek vége. De a nagymamának? Annak nem. A nagymama úgyis csak saját magának hisz.

De hiába akarta volna megmagyarázni, nagymama szóhoz sem hagyta jutni. Alighogy belépett, azzal kezdte, hogy: „Ugye, én megmondtam! Ne kend ki magad, ne vedd föl azt a ruhát, és ha már fölvetted, jöttél volna haza az éjjel, ne mutattad volna magad az urad előtt. Mintha szántszándékkal akarnád vadítani azt a fiút! Mert annyi eszed sincsen, mint egy egynapos csirkének!” A nagymama szerint Szöszi és Árpád úgy élhetnének, mint a galambok, azért tudniillik, mert Árpádnál jobb és jámborabb fiút még fösteni sem lehetne, nemhogy kitalálni! Nincs a világon, Szöszi kivételével olyan lány vagy asszony, aki azt a szelíd és áldott lelket kihozná a béketűrésből.

Szöszi csak pillogott ehhez, még a vállát se nagyon vonogatta. Ami a tényeket illeti, nagymama nem is jár olyan messze az igazságtól. Egyből ráhibázott, hogy a botrány a fekete nylon és tartozékai miatt robbant ki. De hogy Árpádot valamiféle alamuszi, kenyérre kenhető jámbor alaknak tartja, hát abban nagyon, de nagyon téved! Hogy Árpádot egy okos és rendes nő akár az ujjára is csavarhatná – ahogy a nagymama mondja –, hát ez kolosszális melléfogás. Szöszi ugyan nem tartja magát sem okosnak, sem rendesnek, de azért bizonyosan tudja, hogy Árpád bárkit vett volna is feleségül, abban is találna hibát. Különben pedig kár is erről beszélni, mert Szöszit vette feleségül, nem mást. És ki tudja, megnősült volna-e egyáltalán harmincéves kora előtt, ha Szöszivel össze nem hozza a balsors?

Ha nagymama most elhinné Szöszinek, hogy ők végleg szakítottak, hogy örökre búcsút mondtak egymásnak, akkor kibírhatatlan jajveszékelést és patáliát csapna. De szerencsére akkor sem hinné el, ha Szöszi mondaná. Szöszi pedig nem mondja. Inkább nekiállt rögtön mosni és vasalni a Rákoskertről behozott holmiját és Veronka holmiját, vagyis tüstént újrakezdte a jó kis lánykori életet.

Veronkával este sokáig pusmogtak és nevetgéltek az ágyban. Elárulta húgocskájának, hogy télire ők ketten egyforma, meggyszínű síruhát csináltatnak, fehér teddyvel bélelve, és ródlizni mennek a hegyekbe. És hogy milyen finom az, amikor porzik a hó.

– És Árpika húz minket, amikor felfelé kell menni – tette hozzá Veronka.

– Dehogyis! – intette le Szöszi. – Éppen az a sport benne, hogy magunk húzzuk a ródlit felfelé!

Korán elaludtak. Hja, idő kell ahhoz, míg az ember kialussza azt a sok álmatlan éjszakát, amit komisz férje okozott neki! Reggel a margarétás nylonruhában ment be a fodrászatba, és előre örült a csodálatnak, amivel majd fogadják. Nem, a csodálat nem is maradt el! Körülforgatták, megpörgették. Annamária is persze, ő volt a leghangosabb. És áradozva mesélt a lányoknak Szöszi másik nylonruhájáról, arról a tarka mintásról, amelyben a Szigeten táncolt.

– Ne éljek – mondta Annamária –, ha nem olyan vagy, mint egy isteni lepke, kikeltél abból az állati hernyóból!

És Szöszi most még Annamáriára sem haragudott. Miért is haragudna szegény hülyére? Ha tudná, miféle jópipa a férje. De hát nem tudja, ez a fő. Higgye azt, hogy Zsigucija egyedül csak őt imádja állatian.

Tegnapi mulasztása miatt sem szólt neki senki egy rossz szót sem. Tóni bácsi hozzájárult, hogy levonják a szabadságából, ő maga ajánlotta. És nem is kérdezte, miért nem jött, és miért nem telefonált. Ő maga mondta: „Mihelyt férjhez mentek, ti lányok, már nem lehet rátok úgy számítani!” Persze Magdára gondolt, aki Soroksárról jár be, és elég gyakran előfordul, különösen télen, hogy a gyerekek miatt nem tud bejönni. Szöszi csak annyit mondott: Tóni bácsi legyen nyugodt, őrá ezentúl is éppúgy számíthat. És nem mondta azt sem, amit tegnap elhatározott, hogy másik műszakba kéri magát. Minek?

Délután a nagymama nem hagyta békében, hogy menjenek el vásárolni. Vásárolják el azt a bizonyos ezer forintot, amit Szöszi az apjától kapott. Vegyenek rajta egy vég sifont vagy lepedővásznat, mielőtt még Szöszi valami ostobaságra elköltené. No, jó, Szöszi nem mert ellenkezni, de azért, ahogy a boltokat járták, úgy intézte, hogy ne az egészet költsék el vászonra, hanem vegyenek belőle Veronkának iskolatáskát is meg ábécés kötényt, hiszen jó két hét múlva már kezdődik az iskola. És ilyenkor még nincs az a nagy tolongás a boltokban.

A következő napon, pénteken a nagymama megkérdezte Szöszit, nem telefonált-e Árpád. Szöszi csak kurta „nem”-mel válaszolt. Akkor a nagymama célzást tett arra, hogy Szöszi is felhívhatná éppen. Valami fifikával. Például, hogy két inge még itt van mosásban, azzal mi legyen.

– Majd jelentkezik érte, ha akar – vont vállat Szöszi.

De a nagymama azért akkor még nem aggódott. Mindennap kiküldte szegény nagypapát Rákoskertre, nézze meg, nem ment-e haza Árpád.

Szombaton már nagyon nyugtalankodott. Attól, hogy ezek végleg összevesztek volna, még nem tartott, inkább az nyugtalanította, mit szólnak majd a házban, ha kiszagolják, hogy Szöszi mostanában mindennap itthon alszik, és Árpádnak színét se látják. Az emberek szemét nem lehet bekötni, de még a szájukat sem. Szöszi persze csak a vállát vonogatta, ő igazán soha életében nem törődött az emberek szemével és szájával. Ha valamiről híres volt, hát arról, hogy mindig inkább rosszabbnak szeretett látszani, nemhogy jobbnak. A nagymamát persze csak felingerelte ezzel a vállrángatással. Még csak az hiányzik, hogy Szöszit most megint szájára vegye a ház! Neki már épp elege volt ebből, eleget szenvedett emiatt már akkor, amikor Szöszi még hátulgombolós volt, de azt se tudta, hogyan illegesse magát. Most férjhez adta Szöszit, azt hitte, végre letette a gondját, és kezdődik minden elölről. Sőt még rosszabb a helyzet, mert az okosabb emberek csak nevettek Szöszin, amikor még csak kis béka volt, és annyira hányta-vetette magát. Most azonban már férjes asszony, és az nem tréfadolog. Már benőhetett volna a feje lágya. Most kezdte csak valójában faggatni Szöszit, hogy mi történt hát közöttük.

– Semmi – hangzott a vérlázító felelet.

– Semmiért hagyott ott az urad?

– Az az ő dolga. Meg az enyém – felelte Szöszi. Dehogyis akart ő szemtelenkedni! önvédelemből és tehetetlenségből mondta, amit mondott, a nagymama azonban, kis híja, hogy fel nem pofozta érte.

– A ti dolgotok? Ugye? Pimasz népség! Nyelvelni meg szemtelenkedni, azt tudtok! De szót fogadni, azt nem! Aztán, ha megvan a baj, akkor törje a nyavalya a nagymamát… Tegyen tisztába benneteket az a vén bolond öreganyátok!

Szöszi sötéten hallgatott. Mert hiszen van igazság abban, amit nagymama beszél, ő csak kapta magát, hazajött, mintha semmi se történt volna. Ott folytatja a lányéletét, ahol abbahagyta. Illetve hát ott szeretné folytatni. De most már sejti, hogy ez aligha megy. Három napig tartott mindössze, csütörtök, péntek, szombat. De ez a mai nap már erősen felhősödik. Az üzletben is csak addig van békessége, amíg nem tudják, hogy otthagyta az ura. Mihelyt megtudják, ott is elkezdődik a kérdezgetés, pusmogás, sajnálkozás, ott sem lesz maradása.

Nagymama, mivel más nem tette, megpróbálta saját magát lecsillapítani.

– Mert olyan keményfejűek vagytok mind a ketten. Az a baj. Már látom, hogy nekem kell kézbe vennem a dolgot. Hol van a fiú?

– Nem tudom.

– Csak nem ment haza a szüleihez?

Szöszi vállat vont.

– Annyi esze van neki, hogy haza nem megy – okoskodott a nagymama. – Mert akkor csak azt kapná az apjától: „Ugye, megmondtam?” Biztosan egy barátjához ment – fűzte tovább a szót nagymama, nagy élettapasztalatról téve ezzel tanúságot. Hiába, nincs új a nap alatt! – No, majd én hétfőn bemegyek hozzá a műhelybe. Majd én beszélek a fejével.

„Még csak ez hiányzik” – gondolta Szöszi. De mondani semmit se mondott. Úgyis hiába volna. És megpróbálta elképzelni nagymamát, ahogy beállít a műhelybe, kihívatja Árpádot, és elkezdi: „Édes fiam…

” Bánja is ő! Legalább Árpád is megtanulja, hol lakik a magyarok istene. Vágja ki magát, ahogy tudja.

– Az a fő, hogy az öreg Körmendi ne tudjon meg semmit – főzte a taplót nagymama. – Mert az annyira ellene volt ennek a házasságnak. És apádnak se kell tudni róla. Értetted? – nézett szigorúan Szöszire. – Mert még utóbb kútba esik a lakás is. Azt mondta, szombaton értetek jön, elvisz benneteket mulatni. Még minket is meghívott.

– Elfelejtette ő már azt – felelte Szöszi kedvetlenül és reménykedve. Mert semmi hajlandóságot sem érzett, hogy apával szórakozzék. Elég volt abból egyszer, még sok is. No meg aztán, ha apa csakugyan eljönne értük, mivel magyarázza meg, hogy Árpád megint csak nincs együtt vele? Szombat este! Egyáltalán, ebbe bele lehet bolondulni, hogy még mennyi embernek kell megmagyaráznia egyszer az ő dolgukat. Még olyanoknak is, akiknek semmi közük hozzá. És akik úgysem érthetik.

Még Veronkának is meg kell magyaráznia a dolgot.

Estefelé felöltöztette, és kisétált vele a Ligetbe. A Vidám Parkba is bementek, de bármennyire lekötötte Veronka figyelmét a szórakozás, annyira mégse, hogy meg ne kérdezze:

– Ti most haragban vagytok Árpikával?

Mert hiszen hallott egyet-mást otthon, és hogy mit jelent valakivel haragban lenni, azt ő már tudja. A gyerekek még többször vesznek össze egymással, mint a felnőttek.

– Igen – hagyta rá Szöszi. Különös, hogy Veronka mindig Árpikának nevezi Árpádot, pedig nem is hallja senkitől.

– És mikor békültök ki?

– Nem tudom.

– Vasárnap? – firtatta Veronka.

– Gyere, felülünk a körhintára – ajánlotta Szöszi. Fel is ültek, de Veronka mindjárt azután újra csak előhozta:

– Én úgy szeretem azt az Árpikát, de úgy… Te is szereted, igaz, Szöszikém? Szöszinek elszorult a torka. És hirtelen mesélni kezdett:

– Ide hallgass… Mi ketten, te meg én, elköltözünk a nagymamától. Lesz egy szép nagy szobánk, veszünk bútort, és csak mi ketten lakunk ott, te meg én…

– Miért? – kérdezte Veronka, minden lelkesedés nélkül.

– Hát csak. És ott az ablak előtt fák meg virágok lesznek, és reggel énekelnek a madarak.

– És gyerekek? – érdeklődött Veronka.

– Ott is lesznek gyerekek – mondta Szöszi bizonytalanul. Mert igazán nem is tudta, vannak-e gyerekes családok ott a pasaréti házban, ahol apáék laknak. Annak a társbérlőnek, akinek a helyére mennek, van gyereke. De hogy másnak?

– Maradjunk inkább nagymamánál – döntött Veronka. – Én úgyis iskolába megyek nemsokára.

– Ott is van iskola.

– De énnekem itt vannak a barátaim! – érvelt Veronka. – Madarakkal és fákkal nem tudok játszani, csak gyerekekkel.

– De ha én elmegyek, akkor csak eljössz velem? – tette fel a kérdést Szöszi, és megint a sírás fojtogatta. – Csak nem hagysz engem egészen egyedül?

– Te csak békülj ki Árpikával – tért vissza Veronka a fő témára.

Nyolc óra is elmúlt, mire hazafelé indultak. Szöszi szándékosan maradt ilyen későig, hogy apa, ha mégis értük jönne, ne találja otthon. Pedig igazában beszélnie kellene apával, a lakás miatt. Hogy szerezze meg, sürgősen szerezze meg. És akkor ő elköltözne nagymamáéktól, és akármit beszél Veronka, őt is magával vinné. És akkor munkahelyet is változtat. Odamegy apáék üzletébe, hiszen Pasarétről mégsem járhat a VII. kerületbe. De ha járhatna is

– hiszen Rákoskertről is bejárt –, elege volt mindenből, ami régi életére emlékezteti. Most már látja, érzi, tudja, hogy ami volt, elmúlt örökre. Hiába sóvárog ő gondtalan lánykora után, azt már soha többé meg nem találja.

Például… például azért is el kell költöznie innen, mennél messzebbre, hogy olyasmi ne történhessen vele, mint ami most történt. Hogy a Rózsa Ferenc és Izabella utca közötti szakaszon, miközben hazafelé tart a húgával, egyszerűen szembetalálkozik Árpáddal.

Ők középen jöttek, a fák alatt, Árpád pedig két barátjával, Jenővel és Karcsival, a gyalogjárón. És ha ő egyedül van, akkor elfordította volna a fejét, észre se vette volna őket. Igen ám, de Veronka is meglátta szeretett Árpikáját, kitépte a kezét Szöszi kezéből, és szelesen, vigyázatlanul átszaladt az úton, kitárt karral és ujjongva:

– Árpikám!

Szöszi, mit tehetett egyebet, megállt és várt. Árpád lehajolt, megsimogatta, meg is csókolta kicsi sógornőjét. Aztán felnézett, meglátta Szöszit is. Néhány szót beszélgettek, Szöszi nem hallotta, hogy mit. Karcsi és Jenő is szóltak valamit a kislányhoz. Nevettek is. Aztán Árpád kézen fogta Veronkát, átvezette a kocsiúton, nehogy megint szaladjon. De nem hozta egészen Szöszihez, csak éppen, ameddig muszáj volt. Átléptette Veronkát a kis virágágyon, ott a középső sétány szélén, odaszólt Szöszinek, ugyanúgy, mint amikor szerdára virradóra elment:

– Szevasz!

És ezzel vége, ment is tovább.

Utóvégre az lenne csoda, ha soha nem találkoznának. Egy kerületben laknak, egy kerületben dolgoznak. Veronka megfogta Szöszi kezét.

– Haragszol? – kérdezte egy kis bűntudattal. Szöszi nem válaszolt. Lám, a kis komisz! Tudja ő jól, hogy nem volt szép tőle. Van már ennek elég esze. Ha Szöszi haragban van Árpáddal, akkor neki sem illik barátkozni vele.

– Én nem vagyok haragban vele – mentegetőzött Veronka.

– Kit szeretsz jobban? Őt vagy engem? – kérdezte most Szöszi szemrehányón.

– No, hát! Hogy milyen vagy! – sírta el magát most váratlanul Veronka. És Szöszi már meg is bánta, hogy azt kérdezte tőle, amit kérdezett. Ez nem volt szép… még csúnyább volt, mint hogy Veronka odaszaladt Árpádhoz. Hát mit tehet arról ez a csöppség, hogy szereti ezt a mackót? Hároméves volt csak, amikor összebarátkozott vele. Ez a baj, hiszen éppen ez a baj. Hogy ők már olyan régi barátok. Hogy mielőtt férj és feleség lettek volna, már réges-rég barátok voltak.

Szegény Varga Szöszi már csak emiatt sem találhatja meg újra elveszített lánykori boldogságát. Mert az ő lánykorához Árpád is hozzátartozott, mint igazi jó barát, pajtás és udvarló, akivel ilyen szombat estéken együtt ment táncolni, moziba. Veronkát is mindig együtt vitték a Vidám Parkba. De valami gonosz bűbáj férjjé varázsolta az udvarlóját és jó barátját. És amikor a férjét elvesztette, akkor egyetlen és legjobb barátját is elvesztette.

Fél kilenc volt, mire hazaértek. Nem, apa nem jelentkezett; ahogy Szöszi előre sejtette, elfeledkezett ígéretéről. Az is lehet, hogy szántszándékkal feledkezett meg róla, elfogyott a pénze, talán ő is megbánta már, hogy oly sokat költött kedden este.

Nagymama vacsora után mindjárt aludni küldte őket azzal, hogy holnap reggel mindannyian korán kimennek Rákoskertre.

– Én nem megyek – tiltakozott csöndesen Szöszi.

– Dehogyisznem jössz – pörölt a nagymama, már selypítve, az ágyban. – Minden ennivalót becomagoltam, én nem kezdek reggel mindent ki- és bepakolni.

– Majd én találok magamnak – dünnyögte Szöszi.

– Ész mire jó az, ilyen gyönyörű nyári időben idehaza penészedni? – kezdte nagymama a veszekedő mondókát, de nagypapa közbeszólt:

– Maradjon, ha nem akar jönni.

No jó. A nagymama belenyugodott, de akkor meg az jutott eszébe, hogy Szöszi menjen ki az apjához Pasarétre, nézzen utána, mi van azzal a lakással: számíthatnak-e rá, vagy levegő az egész? Igen, ez lesz a legjobb. Szöszi menjen ki már délelőtt, induljon el jókor, mert délután az apját már nem találja, korán kimegy a lóversenyre, biztosan nem is ebédel otthon.

Ezt az ötletet Szöszi is helyesnek találta, nem ugyanazon okból, mint a nagymama, de úgy gondolta, ennek a lakásügynek végére kell járni. A nagymama azt hiszi, ők még kibékülnek Árpáddal, tehát csak legyen lakás. Szöszi viszont úgy gondolja: nem békülnek ki Árpáddal, de annál inkább kell a lakás. Annál inkább el akar költözni innen, el a nagymamától, a VII. kerületből, mindentől, ami eddig körülvette.

Mégis úgy történt, hogy délelőtt csak húzta az időt, nem indult el idejében. Persze, ennek más oka nem volt, mint valami fáradtság és kedvetlenség, ami lenyűgözte. Nagymamáék korán útnak indultak. Szöszi célzott arra Veronkának, hogy itthon maradhatna vele. Csakhogy a kislány rosszkedvűen ráncolta a homlokát, és rázta a fejét:

– Nem akarok Pasarétre menni.

– Délután kimegyünk az Állatkertbe – kecsegtette Szöszi.

– Inkább gyere te is Rákoskertre – alkudott Veronka. A hűtlen! Igenis, hogy hűtlen. Egész délelőtt ez járt Szöszi fejében. Hogy Veronka elpártolt tőle. Máskor, azelőtt, dehogyis ment volna Rákoskertre nagymamáékkal, ha Szöszi nem ment velük! Most mintha elhidegült volna nővérétől. Éppen most, amikor Szöszinek a legnagyobb szüksége lenne, legalább az ő szeretetére. Amikor úgyis annyira didereg a szíve, a lelke… Hiába, a gyermekek kegyetlenek. Elhúzódnak onnan, ahol szomorúságot éreznek, menekülnek a bánattól, mint az énekes madarak a téli hidegek elől.

Így aztán nem csoda, ha Szöszinek nem volt kedve frissen készülődni, idejében elindulni. Amikor nagymamáék elmentek, még visszafeküdt az ágyba, és kínozta magát tulajdon fekete gondolataival. Ha Veronka most nem akart vele itthon maradni, akkor biztosan nem akar vele elköltözni a nagymamától. Hiszen meg is mondta tegnap… No, hiszen azért elviheti magával, ha akarja. De lesz-e abban köszönet? Veronka még csak kis tücsök, de azért van már akarata. És Szöszi tudja magáról, hogy a gyerekek, ha erőszakot tesznek velük, akkor bánatukban elkanászodnak, elkomiszodnak. Neki, Szöszinek is az volt a legnagyobb baja mindig, hogy ide-oda lökték, ráncigálták egész életében. Olyan nagyon rosszul – Sándor bácsit kivéve – senki nem bánt vele, de azért mégis megsínylette a bizonytalanságot, azt, hogy igazában és egészen sehova nem tartozott. Most Veronka is erre a sorsra jusson? Meglehet, máris erre a sorsra jutott.

Tíz óra tájban felkelt, szétrakta az ágyneműt, egy kicsit takarítgatott. Igaza van a nagymamának, máris el kellett volna indulnia, mert apa nem marad otthon, csak ameddig borotválkozik, öltözik. Mit is csinálna a lakásban? Még ha itthon van a felesége, akkor is elkószál. Az olyan embernek, mint apa, csak szállás kell, nem otthon. Minden örömét és szórakozását házon kívül találja, már amennyit egyáltalán talál.

De ha Veronkát nem viheti magával, akkor minek költözzön el? Hogyan él ő meg egyedül? Nem anyagilag, hanem egyébként… Anyagilag fényesen megélne a fizetéséből, még félre is tenné a nagyobb részét, mert mi kell egy magányos nőnek? Igen kevés. De munka után soha nem volna kedve hazamenni, ha nem várná senki odahaza. Egyedül lenni, az roppant furcsa dolog. Évek múltak el, és ő sohasem volt egyedül, persze nem is hiányzott neki. Az egyedüllét olyan embereknek való, akik szeretnek olvasni és gondolkodni. A művészeknek, tudósoknak egyenesen szükségük van az egyedüllétre, mert ha alkotnak, nem szabad zavarni őket. De mit kezdjen az egyedülléttel egy Varga Szöszi?

Hát nem iparkodott olyan nagyon, hogy apját még otthon érje. Tizenegy óra volt, amikor végre vizet melegített a mosdáshoz, és majdnem háromnegyed tizenkettő, amikor feltörülte a vizet a konyhában, és hozzáfogott, hogy megfésülködjék. Még pongyola volt rajta, amikor kopogtattak a konyhaajtón.

Szöszi fésűvel a kezében ment ki, hogy megfordítsa a kulcsot a zárban. És már a konyhafüggönyön keresztül látta, hogy Mici néni áll odakint, apa felesége. És ahogy meglátta, már tudott is mindent, tudta, hogy miért jött, és mi következik. Az egész jelenetet, ami most kezdődött, mintha már látta és hallotta volna egyszer valahol.

Ahogy az ajtó kitárult, Mici néni belépett. De nem köszönt, eszébe se jutott, hogy köszönjön. Csak végignézett Szöszin, és ment egyenesen a szobába, hogy ott is körülnézzen: ki van idehaza. Mint aki úgyis csak a saját szemének hisz, és ilyen népséggel, mint férjének leánya, minek is álljon szóba? Szöszi, minthogy nem volt nagyon izgatott, kíváncsian figyelte. Mintha még kövérebb és ráncosabb volna, mint azelőtt, és még sokkal tarkábban öltözött fel. Mintás selyemkosztümjéhez hosszú és széles festett selyemsálat hordott. Ebben a melegben! Ezt a sálat biztosan külföldön vásárolta, azért hordja kánikulában is. Viszont sárga haja teljesen a régi, és az a rövidre nyírt, úgyszólván nyeletlen feje is. Szöszinek az jutott eszébe, amit Árpád mondott egyszer… régen… vagy négy-öt nappal ezelőtt! Hogy apa a pénzéért vette el ezt a nőt. Hiszen olyan csúnya szegény. És biztosan csakugyan az övé volt a telek.

– Nagyanyád nincs itthon? – kérdezte most Mici néni.

– Rákoskertre mentek – felelte Szöszi, és csak most tette le a fésűt.

Mici néni csak állt, az ablak felé nézett, és mintha magában beszélt volna, savószínű szeme egészen elfakult haragjában és bánatában:

– Koldussá tett, kifosztott… Hogy a tűz égesse meg, ne legyen nyugovása, amiért kirabolt.

Szöszi pontosan értette, hogy most apáról, illetve a saját férjéről beszél. Azt átkozza.

– De hiszen van nektek telketek is – élénkült meg váratlanul Mici néni hangja. Le is ült az asztalhoz. – Megveszem rajtatok. Lecsukatom apádat. Nagyanyádat is lecsukatom, ha nem fizeti vissza. Szélhámosok! Hát mit gondoltok ti? Azért kuporgattam egész életemben, hogy ti elflancoljátok? Talán koldulni menjek öregségemre? Mi?

Mondott még mást is, rosszabbat is, csúnyábbat is. Csak úgy fröcskölt belőle. Hát ezért nem jött el apa tegnap este! Mert hazajött a felesége, talán már tegnapelőtt, és rögtön megtudta, hogy apa eladta a telket. Úgy látszik, apa az utolsó pillanatban tudta csak lebonyolítani a dolgot. Mici néni most már ütheti bottal a telke meg a pénze nyomát. Apa rég elverte azt, kivéve azt a tízezer forintot, amit a nagymama, Szöszi nevére, betett a takarékba. A takarékkönyv itt van a szekrényben, a lepedők alatt.

De Mici néni arról nem tud. Nem is tudná meg soha. És ha megtudná, sem tehetne semmit, Mici néni csak a saját férjén kereshetné a telke árát, de nem Szöszin vagy a nagymamán. Szöszi kapott az apjától tízezer forintot. Köteles ő tudni, hogy apa azt Mici nénitől vette el? Ha nagymama itthon volna, akkor Mici néni most mehetne a sóhivatalba. A nagymama kidobná, hogy a lába sem érné a földet.

Csakhogy a nagymama nincs itthon, egyedül Szöszi van itthon, és a kulcs benne van a szekrény ajtóban. Szöszi egy darabig hallgatja Mici néni átkozódását, aztán odalép a szekrényhez, kinyitja, benyúl a lepedők közé. Tíz lepedő is van a szekrényben, a nagymamának sok ágyneműje van. Szöszi alulról felfelé kezdte a keresést, bedugta a kezét, először a legalsó lepedő alá, aztán fölötte simított végig. Még arra is vigyázott, hogy a lepedők ne mozduljanak, mert a nagymama jól megszidná érte. Miért, a takarékkönyvért talán nem szidja meg? Nevetséges, hogy most a lepedőkre van gondja. No mindegy! Már a harmadik lepedő fölött megtalálta a könyvecskét. Kivette, és szó nélkül odanyújtotta Mici néninek.

Hogy kapott utána! Felütötte, megnézte. – És a többi hol van? – támadt Szöszire, mintha meg akarná verni.

Persze, apa tizennyolcezerért adta el a telket, vagy tán még drágábban. De nekik csak tízet adott. A többi, amit nagymama kapott az esküvői költségekre, és Veronka tartásdíja, meg az ezres, amiért ágyneműt vettek… Mennyi is az? Szöszi elhatározta, hogy nem válaszol Mici néni kérdésére. A többit adhatta volna apa a saját pénzéből is. Az már apa dolga, hogy miből adta. És Mici nénié. A többi pénzt úgyse tudná visszaadni, legfeljebb a vásznat, amit vettek. De nem tudja, nagymama hova tette, és elég lesz a patália, amit a nagymama a takarékkönyv visszaadása miatt csap.

Mici néni, úgy látszik, nem is várta, hogy Szöszi feleljen. Forgatta, lapozgatta a takarékkönyvet:

– Bemutatóra szól? – kérdezte még, de ezt Szöszi nem értette, és megint csak hallgatott. Várta és remélte, hogy Mici néni most már pillanatok múlva távozik. Úgy is történt. Táskájába tette a takarékkönyvet, s felugrott, mint aki attól fél, hogy valaki visszaveszi tőle. (Vissza is venné a nagymama, ha valami csoda folytán most betoppanna!)

– Ti… senkiháziak! – mondta Mici néni, és köszönés nélkül távozott.

Szöszi egy ideig csak állt, aztán felvette a fésűjét, és szórakozottan, csak úgy, tükör nélkül, elkezdte gereblyézni a haját. Most aztán már nincs miért sietnie, nincs semmi dolga. Fölösleges kimennie Pasarétre a lakás miatt. Úgysincs miből megvenni. És ha volna is rá pénzük, ha nem adta volna vissza Mici néninek, akkor sem lakna társbérletben vele! Hiszen Mici néni a végén csakugyan megölne valakit. Vagy a férjét vagy férjének a leányát, ha napról napra találkoznának. Mert Mici néni nagyon jól tudná, hogy miből vehettek ők lakást.

A nagymama hagyott itthon egy kis pörköltet, azt meg kéne melegíteni. De Szöszi lusta volt hozzá, inkább egy kis zsíros kenyeret evett savanyú uborkával. Az is jó őneki.

„Milyen hülye vagyok” gondolta csodálkozva, miközben a konyhában ücsörgött, és a zsíros kenyeret ette. Teljesen esztelen dolog volt, hogy odaadta a takarékkönyvet. Nemcsak a nagymama fog őrjöngeni érte, minden józan eszű ember tombolna ilyen esetben. Talán soha az életben nem lesz őneki együtt, egyszerre tízezer forintja. Ez a tízezer forint talán másképp alakította volna a sorsát. Még kisebb dolgokon is sok múlik, nem pedig egy tízezer forintos takarékkönyvön. Mici néni ezt úgyis ellóversenyzi! De ha nem, akkor se sokat segít Mici nénin, hogy visszakapta-e vagy sem. Mit számít ez ahhoz képest, hogy a tulajdon férje meglopta és megcsalta? Szöszi bele is borzongott, ahogy ezt elgondolta… Hogy micsoda kegyetlen és tisztátalan élet is ennek a Mici néninek az élete! És vele együtt apáé is. Már csak azért is jó érzés, hogy ez a pénz kint van a házból.

Igenis, hogy jó érzés. Hiába mondják, hogy a pénznek nincs szaga. Van annak. Szöszi ésszel nagyon is föléri, hogy őneki szüksége lett volna erre a tízezer forintra, meg joga is lett volna hozzá. Miért ne? Az apjától kapta. De érzésnek mégis az a jó, hogy visszaadta. Árpád is visszaadta volna, és ha Árpád tudná, akkor azt mondaná: „Jól tetted!”

Amikor ez eszébe jutott, magában felfortyant, mintegy megharagudott önmagára. Miért mérlegeli ő, hogy Árpádnak mi lenne a véleménye?

Most harangoznak delet. Úristen, micsoda végeérhetetlenül hosszú délután van előtte! Nagymamáék majd csak öreg este jönnek haza, hiszen nem gyerekjáték bevergődni, gyümölcsöskosarakkal, a vasárnap esti csúcsforgalomban!

Miért is maradt itthon? Micsoda átkozott szeszély ez? Ha kiment volna nagymamáékkal, most szívhatná a jó levegőt, leheverhetne valahol az árnyékban, békében hagynák… És még az a haszna is meglenne, hogy Mici néni nem talált volna itthon senkit. Hát ő most már soha nem megy ki többet Rákoskertre? Csak azért, mert ott töltötték mézesheteiket, és a kalyiba csődbe jutott házasságára emlékezteti? Hát micsoda nyomorúság az, hogy az ember nem kergetheti ki fejéből, nem tépheti ki szívéből azt, amire nem akar emlékezni, ami fáj neki? Ha még annyi hatalma sincs az embernek, hogy arra gondoljon, azzal foglalkozzék, ami jó és kellemes, és aminek valami haszna van?

Becsukta az ablakot, még a vászonrolót is leengedte, hadd higgyék a házban, hogy senki sincs idehaza. Lefeküdt a díványra, becsukta a szemét, és sírt, sokáig sírt, mert eszébe jutott az a régi délután, amikor a nagymama bezárta, hogy ne mehessen tánciskolába, és Árpád diós szeletet hozott neki. Szemközt még most is megvan a tánciskola. Miért ne lenne? Hiszen nem múlt el azóta olyan hosszú idő! És mégis, hol van már az a régi nyár! A tánciskolában még most is sok régi slágert játszanak. Idehallatszik a csukott ablakon át. Persze újakat is játszanak, olyanokat, mint a

Diana

és a többi. Még csak három éve, hogy ez a tánciskola álmainak és vágyainak netovábbja volt. És bár akkor nem vette észre, most már tudja, milyen boldog idő volt az. Olyasféle boldogságot már soha többé nem érez. Most érti meg először, mit is jelentenek azok a sorok, amelyeket költeményekben és emlékkönyv-versekben olvas az ember az ifjúság gyors tovaröppenéséről. Még mindig csak tizenhét éves, és mennyi mindent elveszített máris! Mennyi mindennek nem örülhet, aminek régen örülhetett!

Igaz, éppen azon az emlékezetes délutánon, amikor a nagymama bezárta, meg is akart halni. Illetve hát arról ábrándozott, hogy kinyitja a gázcsapot, mert akkor mennyire sírnának utána! Persze, ez igazi szenvedés volt, de azért az is biztos, hogy a halál, ha kacérkodott is vele, nem volt nagyon közel hozzá. Most már nem illik ábrándoznia a halálról, nem illik kacérkodnia vele. Felnőtt, benőtt a feje lágya, férjhez is ment… Bár ne ment volna! Nem, nem nyitja ki a gázcsapot… Pedig most sokkal, sokkal boldogtalanabb, mint akkor volt. Hát mi öröme van neki az életből? És az még semmi, hogy most nincsen. De kilátásban sincs! Reménye sincs! Ahogy többé nem kívánkozik a tánciskolába, ahogy abból kinőtt, ugyanúgy nem érdekli már a többi sem. Soha életében nem táncol többet, mert ostoba és nevetséges dolognak tartja az egészet. Nincs olyan film, amit megnézne, mindent üresnek és ízetlennek érez, nem irigyel senkitől semmit… Mintha hirtelen megöregedett volna! Hiszen nem az évek számítanak, hanem a szív. És az ő szíve megdermedt.

Elaludt, felébredt, akkor már öt óra körül járt az idő. Valaki járt az udvaron, a léptek zajára ébredt, szívdobogva, pedig azok a lépések nem az ő ablakához vezettek. A szemközti lányszállásra ment valaki. De hát hogyan hihette, akár csak álmában is, hogy Árpád…

Ostobaság, hallatlan ostobaság! Árpád soha az életben be nem teszi a lábát ebbe az udvarba. Megmondta, hogy ha beleszakad is, de megszabadul Szöszitől. Megszabadul ebből a rabságból. Igaza van. Nagyon is igaza van! Szöszinek csak az fáj, kibírhatatlanul, hogy ő semmiképp sem tud szabadulni. Hogy itt kell kuksolnia el átkozottan a rekamié sarkában, és ha férfilépteket hall az udvaron, akkor újra és újra csak összerezzen, elhalványodik.

Ami azt illeti, Árpádnak sem telhet valami jól a vasárnap délutánja. Igaz, vannak barátai, és egy fiatalember mehet egyedül is, ahova csak kedve tartja. De valami nagy kedve neki sem lehet a szórakozáshoz. Lehet, egy ablak előtt ül valahol, és „Az élelmiszervegyészet új útjai” című könyvet böngészi. Vagy éppen azon mérgelődik, hogy nincs hol tanulnia. Lehet, hogy kiment a Dunapartra, ott ül a lépcsőn, vagy egyszerűen a Hunyadi térre ült ki. De mit találgassa ő, hogy Árpád mit csinál? Miért fáj őneki az Árpád feje? Pusztuljon el a nyomorult! Ő akarta, hogy így legyen!

Ahogy idáig ért gondolataiban, egészen elöntötte a forró harag és gyűlölet a férje iránt, egyfelől azért, mert feleségül vette, másfelől pedig, mert aztán elhagyta. És azért, hogy elvette, még inkább gyűlölte, még jobban haragudott rá. Mert sohasem hagyhatta volna el, ha nem vette volna feleségül. Ezt az egész szerencsétlenséget csakis úgy lehetett volna megelőzni, ha nem kötnek házasságot. Mert itt már jóra nem fordulhat semmi. A kibékülés őrajtuk nem segítene, mert együtt élni úgysem tudnak. Nekik már csak az maradt, hogy két rossz közül a kisebbiket választják, és ez, amit most élnek át, állítólag a kisebbik rossz. De csak állítólag!

Mert nehéz elképzelni, hogy valaki jobban és komiszabbul szenvedjen, mint ahogy most Szöszi szenved. Ha most maga a lólábú ördög zörgetne be érte, hogy menjen el vele Kukutyinba zabot hegyezni, elmenne. Elmenne a kárpitossal ötórai teára, talán még Annamáriával is elmenne, mindegy lenne az neki ebben a lelkiállapotban.

Ha most pezsgővel itatná valaki, annyit inna, amennyit csak bír. Ameddig teljesen elveszítené az eszét.

De nem itatja pezsgővel senki, és nem zörögnek az ablakon. Csak gunnyaszt a rekamié sarkában, mint egy nagybeteg madár. Csakhogy az ilyen betegséghez nem szokás orvost hívni. Ahogy mondják, a szerelemnek nincs patikája. Aki belehal, annak úgy kell. Nem is lenne rossz ilyenkor egy jó kis igazi betegség. Magas lázzal feküdni valahol egy fehér kórházi ágyon. Csupa idegen arc lenne körülötte, és ha ismerősök látogatnák meg, akkor behunyná a szemét, mintha aludna. Elbújik az ember a tulajdon szemhéja mögött. Hát hova máshová bújhatna? Sajnos, nem változhat pirinyó tündérkévé, aki beköltözhetik egy kék nefelejcsvirág közepébe, és ráhajtja fejecskéjét a remegő bibére! A doktor bácsi, aki az első emeleten lakik, születése óta ismeri Váradiék unokáját. Váradiék unokája mégsem mehet fel hozzá, és nem mondhatja neki: „Doktor bácsi, tessék engem beutalni egy kórházba, mert el akarok bújni.” A doktor bácsi azt kérdezné tőle: „Ki elől akarsz elbújni, Szösszentyű?” Mert tréfából Szösszentyűnek szokta nevezni. Pedig talán nem is nevetné ki Szöszit, ha el tudná mondani neki, hogy mi baja van. De először is Szöszi nem tudná elmondani. És ha megértené szó nélkül, azzal sem menne sokra. Úgysem utalhatja kórházba.

„Én magam elől akarok elbújni, doktor bácsi!” – mondaná Szöszi, ha volna mersze és ereje, hogy hozzá forduljon. És ha hinne abban, hogy valaki segíteni tudna rajta. De nem is hiszi azt. Itt van a nagypapa, okos és jó ember. No és a nagymama? Talán nem jó, és nem okos? De igen. Mégsem tudnak Szöszijükön segíteni.

Lassan besötétedett, mert már erősen rövidülnek a napok. Szöszi újra alhatott egy keveset, mert sötét este volt már, mikor felriadt. És különös módon a doktor bácsi hangjára ébredt, és arra, hogy a csuklóját fogja, számlálja az érverését. Mintha csak álmából lépett volna elől Pedig csak az történt, hogy a doktor bácsinak autója van, vidékre ment vele, és visszafelé bement nagymamáékért Rákoskertre. Hazahozott két kosár korai szőlőt, magukat a nagyszülőket és Veronkát is persze. Veronka még most is ujjongva örült a hosszú autózásnak.

– Nincs láza – mondta a doktor bácsi, ahogy elengedte Szöszi csuklóját. Aztán fürkészőn nézett álomittas szemébe. – Hány hetes asszony vagy te, Szösszentyű?

– Tegnap volt négy hete, hogy megesküdtek – felelte unokája helyett a nagymama, és rögtön azért kezdett pörölni, mert Szöszi nem ette meg a pörköltet. De nem pörölt nagyon, inkább csak megjátszotta. Alighanem sejti a nagymama, hogy unokája nagyon szenved, kihallik a hangjából, hogy sajnálja azt a haszontalant.

– Kár, hogy nem jöttél ki – mesélte, amikor a doktor bácsi elment, és az ágyakat bontotta. – Mit gondolsz, kik voltak a vendégeink?

– Hát a doktor bácsiék.

– Azok is, de még előbb…

– Hát én azt honnan tudjam?

– No, csak gondolkodjál!

– Még sohase voltak ott?

– De nem ám…

– Csak nem… a fiúk? Karcsi és Jenő? Igazában azt akarta kérdezni, hogy nem Árpád volt-e a magas vendég… Esetleg a barátaival. De csak a barátait merte mondani. De hát az nem lehet, azok már voltak ott.

– Az anyósod meg az apósod! – vágta ki diadalmasan a nagymama, mert már nem bírta tovább magában tartani. – Reggel tizenegy tájban jöttek, és ott voltak délután ötig.

Szöszi nem tudta, mit mondjon erre.

– Nem is csodálkozol? – méltatlankodott egy kicsit a nagymama.

– Én már semmin se csodálkozom

– felelte Szöszi bizonytalanul és csakis udvariasságból. Mert inkább azt kellett volna mondania: „Engem semmi sem érdekel.”

De persze a nagymama azért részletesen elbeszélte, hogy volt, mint volt. Milyen ólálkodva, félénken álltak meg a kerítés előtt, mint akik nem tudják, micsoda fogadtatásban lesz részük. Később aztán annál inkább felmelegedtek. Az öreg – mármint Körmendi szabó – az ingét is levetette, jóízűen nevetgélt egész nap, és azt mondta: ha a fiatalok helyében volna, nyáron mindig idekint lakna. Persze, az idők folyamán építeni kell egy rendes, formás, komfortos víkendházat, hogy abban még villamos hűtőszekrény is legyen. Télen meg lehetnének azok a fiatalok náluk; egy szoba felszabadul, felszámolja a műhelyt, mert most már biztos, hogy bemegy a szövetkezetbe. Vezető állást kapott.

– Még meggondolja ő azt – pislogott Szöszi a rekamié sarkában.

– Nem gyerek az. Ha egyszer aláírta!

– Akkor minek jöttek volna ki Rákoskertre? – szólt közbe nagypapa is.

– Hát akkor… süssék meg – mondta Szöszi, most már gorombán. – Most jönnek ezzel? Amikor már szétváltunk?

– Hát béküljetek ki gyorsan – felelte a nagymama. – Most ne huzakodjatok. Megértetted? Most, amikor megcsinálhatjátok a szerencséteket. Ingyen lesz a lakás. Én az öregeknek nem is mondtam, hogy ti összevesztetek.

Azt mondtam, kimentetek Pünkösdfürdőre. Vagy Csillaghegyre. Hogy nem is tudom, hova mentetek.

– Ezért a pénzért azt is mondhatta volna a nagymama, hogy Velencébe mentünk nászútra – szemtelenkedett bágyadtan Szöszi. – Az éppen olyan igaz lett volna.

– Akarsz egy nyaklevest?

– Szóval – folytatta Szöszi a nyelvelést – direkt jó volt, hogy nem mentem ki Rákoskertre. Mert akkor kiderült volna a gyalázat. Hogy Árpád meglépett…

– Jövő vasárnapra – válaszolt a nagymama, és megnyomott minden szót – meghívtak bennünket ebédre. Hozzájuk! Addigra elrendezd nekem ezt a dolgot. Békítsd meg azt a fiút, mert különben…

– Hát legfeljebb a nagymamáék nélkülünk mennek Körmendiékhez ebédelni.

– Jól van, édes lányom – avatkozott bele a dologba nagypapa. – Elég volt a makrancoskodásból. Te vagy az asszony, neked kell okosabbnak lenned, engedned…

– Nem vagy te olyan rossz, mint a nyelved – folytatta a nagymama. – Csak arra vessél kötőféket, akkor nem lesz semmi baj.

Szöszi csak hallgatta ezt, és nem akart hinni a fülének. Csak nem azt akarják a nagymamáék, hogy ő menjen, és kérjen bocsánatot Árpádtól? Könyörögjön talán neki, hogy térjen vissza hozzá, ha másért nem, hát azért, mert a nagyra becsült szülei valamennyiüket meghívták vasárnapi ebédre? És mert most odaköltözhetnének Körmendiékhez, a felszabadult műhelyszobába?

Nem válaszolt. Csak hallgatta, hogyan példálóznak nagymamáék az okosságról, a belátásról meg arról, hogy az élet nem tréfadolog, és ha az ember elszalasztja a szerencséjét, az nem olyan, mintha lekésik egy vonatot. Mert vonat indul mindennap, sőt naponta több is, de a szerencse, meglehet, csak egyszer áll meg az ember előtt, hogy tessék beszállni.

Nagymama még a tízezer forintot is előhozta. Hogy az, ha Körmendiékhez mennek lakni, teljes egészében megmaradna bútorra. De azon is érdemes gondolkodni, hogy azzal a tízezerrel építkezni is kezdhetnének. Mert építkezésre ad kölcsönt az állam, és ki tudja, nem építhetnek-e fel egy télen is lakható házacskát Rákoskerten.

Ha Szöszi már előbb jónak látta hallgatni, a tízezer forint emlegetésére egyszerűen megkukult. Mert ha ő most kinyitná a száját, és azt mondaná: „A tízezer forintot elvitte Mici néni…” – akkor a nagymama már egyáltalán nem venné félvállról a történteket, és azt sem, ami még ezután történik. Többé nem az volna a legfőbb gondja, hogyan mennek mához egy hétre Körmendiékhez ebédre, ha Szöszi nem békül ki a férjével.

Már sötét van a szobában, mindannyian lefeküdtek, Veronka alszik.

Nagymama majd csak akkor ijed meg, ha megtudja, hogy nincs többé tízezer forint. Akkor érzi azt a halálos hideget, amit Szöszi most érez. Szöszinek viszont a tízezer forint annyi, mint két fillér, ahhoz képest, hogy a férjét, minden örömét elveszítette.

16.

Vannak napok, amikor különösen nagybeszédű nők futnak össze a fodrászüzletben. Ilyenkor hangos a bolt, minden széken, minden sarokban más-más történetet mesélnek, de a sok tükör mintha a hangokat is megsokszorozná, nemcsak az arcokat.

Persze, akik így tereferélnek, azok nagyobbrészt az ismerősök, a törzsvendégek: a környékbeli üzletek elárusítónői, pénztárosnő a hentesboltból, taxisofőrök és villamosvezetők, akik délelőtt voltak szolgálatban, és most, délután, kiszépíttetik magukat. Kora délután óta itt árusítja valódi jerseyszöveteit Füzesiné úrasszony, akinek egész famíliája külföldön él, férje és gyermekei is, csak őt hagyták itt, magnak.

Annamária persze okvetlenül szeretne vásárolni a jerseyből. Füzesiné részletre is adja a portékáját, csak persze méregdrágán, és valami előleget azért kell adni. Annamária Szöszihez sündörög, hogy adna-e neki elsejéig kétszázat kölcsön.

– Még azt a százat se adtad meg, amit a múltkor kértél – feleli Szöszi ridegen, mint akit éppen jókedvében találtak.

– Tényleg, ne haragudj, állati, hogy milyen feledékeny vagyok – mentegetőzik Annamária. – De azért adhatsz, ha van – folytatja. – Elsején megadom mind a háromszázat.

– Nincs – feleli Szöszi kurtán.

– Neked mindig szokott lenni – rimánkodik Annamária. Vagyis nem hiszi el Szöszinek, hogy nincs kétszáz forintja. Ami azt illeti, joggal kételkedik, mert Szöszinek csakugyan van pénze, csak kedve nincs ahhoz, hogy adjon.

– Nem adok – mondja rövid gondolkodás után, még nyersebben, mint eddig. És a nagyobb nyomaték kedvéért a szájába vesz egy fényes fehér alumínium csipeszt. Egy autóbuszkalauznő haját rakja be éppen.

– Undok vagy – húzza fel az orrát Annamária nyafogva, és körülnéz a boltban, hogy ki mástól kérhetne. De reménytelen a dolog, családosok, mamák, mint amilyen Magda, szóba sem állnak ilyen ügyben Annamáriával, nincsen nekik kölcsönözgetni való pénzük, de ha volna, se adnának éppen ilyen haszontalan puccosflancosnak, mint ő. A férfisegédeknek, az előkelőségeknek, mint amilyen Zoli úr, bizonyára van pénzük, de hát ezek nem adnak, még jól ki is nevetnék Annamáriát, ha kérne tőlük, vagy egyszerűen „leszemtelentacskóznák”. És még nem is biztos, hogy van pénzük, mert akármennyit keresnek is, elköltik, nagylábon élnek, Zoli úrnak például semmi pénz nem elég, mert folyton ruhákat, ingeket, cipőket csináltat, és csak a mosodaszámlája százakra megy fel havonta, mert agglegény. Nem, Annamáriának nincs más lehetősége, csak az, ha Szöszi szíve mégis megesik rajta.

– Undok vagy – ismétli meg, de most már hízelegve. – Istibizi megadom elsején.

Szöszi erre nem is válaszol. Azt gondolja magában: bárcsak sértődne meg, azért külön hálát adna a sorsnak. De Annamáriával nem olyan könnyű… Megsérteni sem könnyű.

– Mi bajod van? Miért vagy olyan harapós ma? – érdeklődik barátian és szívósan.

– Bal lábbal keltem fel – morogja Szöszi a csipesszel a szájában.

– De tényleg, Szöszikém! Nekem megmondhatod!

– Hagyjál békében, jó?

– Nahát, hogy milyen vagy!

– Undok. Már megmondtad.

– De csak szeretetből mondtam – hízeleg tovább Annamária, és valamennyi fogát ragyogtatja, úgy mosolyog. Ha most Szöszi azt mondaná neki, hogy víziló, azon is csak kacagna. A legnagyobb sértést is tréfának venné. És Szöszi mégis, vagy talán épp ezért, sürgősen meg akarja sérteni:

– Elég, hogy apámat levágtátok. Engem hagyj ki a játékból.

– Tessék? – kérdi Annamária, valóban nagyon meghökkenve.

– Az egész bandád az ő pénzéért ivott – folytatta Szöszi elszántan, anélkül, hogy Annamáriára nézett volna. Hanem a csipeszt kivette a szájából. – Az öregben balekot fogtatok, de engem nem veszel palira.

– Nahát – háborog Annamária –, ezt nem hittem volna rólad!

Csak ennyit mondott, és ezek a semmitmondó szavak egyáltalán nem fejezték ki, hogy mennyire megsértődött, hogy Szöszi szavai mennyire szíven találták. Rögtön odébbállt, és rohant fel a falépcsőn a kozmetikába, nyilván, hogy panaszkodjék Szöszire, meg tán azért is, hogy megpróbálja a kétszáz forintját megszerezni. Noiszen, ott próbálhatja! Szöszi okvetlenül érzett egy kis elégedettséget, hogy legalább pillanatnyilag megszabadult tőle. Hogy mégis sikerült megsértenie, mégpedig a legegyszerűbb módon: egy keveset megmondott neki abból, amit gondolt, és ami igaz. De nagyon rövid idő múlva megbánta az egészet, mert Erzsi lejött a kozmetikából, és azt kérdezte Szöszitől:

– Igaz, hogy te meghívtad Annamáriáékat a Szigetre, és egész este velük táncoltál, és akkor a végén azt hánytad a szemükre, hogy a papád fizetett?

És ez a kis Erzsi még a jóindulatúak közül való. Azért is szólt Szöszinek, mert sehogy sem akarta elhinni Annamária rágalmait, és azt várta, hogy Szöszi megcáfolja. De hogyan cáfolta volna?

– Hívta őket a halál – csak ennyit mondott. – Odaültek.

Hát hogyan magyarázhatta volna el részletesen, hogy és mint történt?

– De az igaz, hogy velük táncoltál? – érdeklődött csalódottan Erzsi.

– Menj a víz alá – gorombította le a jóindulatú Erzsit Szöszi, mert ha dühös az ember, akkor nem válogat és nincs kedve védőbeszédet tartani. Bánja is ő, hogy mit gondolnak róla! Életében se bánta! Ha Annamária olyan hülye, hogy fűnek-fának elmeséli a dolgot, ahelyett, hogy szégyellene… És ha a többiek olyan hülyék, hogy elhiszik, készpénznek veszik Annamária hazudozását… Ez nem is olyan egyszerű hazudozás, hanem még rosszabb annál. Mert Annamária tulajdonképpen nem hazudik, csak az igazságnak tekeri ki a nyakát. Mindenkinek azt meséli, hogy ők megsajnálták Szöszit, és jótékonyságot gyakoroltak, amikor pártfogásba vették, hiszen ott savanyodott a kopasz papája mellett. És akkor Szöszinek van „pofája

”, hogy szemükre vesse azt a néhány pohár italt, amit az apja fizetett. Ki kérte, hogy fizessen? A fiúk is kifizették volna, máskor se szorultak senkire, de hát az öreg vállalta meg erőszakoskodott… Persze, ebben van igazság, mert Szöszi apja valóban hívta őket, meg a pezsgőt is felajánlotta, de ezzel együtt mindenki tudja, hogy Zsigáék igenis aljas potyázok. Mindenki tudja, csak Annamária ne venné észre? Csak ő nem tudja, hogy milyen utolsó alak a férje?

Mert úgy beszél, mint aki el is hiszi, amit mond. Kikéri magának, hogy őt és kedves férjét bárki potyalesőnek nevezze, és olyan bandának, amelyik a más pénzéért iszik. Ezzel kikiabálja a buta liba a tulajdon szégyenét, de kétségtelen, hogy Szöszit legalább olyan kedvezőtlen színben állítja be. Ahogy Annamária előadja, egészen úgy hangzik, mintha Szöszi kihasználta és utána rútul cserbenhagyta volna Annamáriát. Addig bezzeg, amíg mulatni kellett, amíg a társaságra szükség volt, jó volt neki, utána aztán megbánta és kibeszéli… Pfuj!

Az olyanok, mint a kocka alakú Bözsi néni meg Magda, azon ütköztek meg, hogy Szöszi egyáltalán együtt mulatozott Annamáriáékkal, hogy kivágott ruhában pezsgőzött a Szigeten, sőt, mint Annamária mesélte, jól be is csípett. Bözsi néni egyenesen azt vetette a szemére, hogyan tehetett ilyet. És megkérdezte kereken, hogy mit szól ehhez a férje? És egyáltalán, miért nem volt ott a férje? Miért jár ő, néhány hetes asszony létére, a papájával pezsgőzni?

Szöszi, szíve szerint nekiment volna a falnak, és beleveri azt az ostoba fejét. Hogy miért kellett neki kikezdenie Annamáriával?

Akármit kérdeztek tőle, senkinek nem válaszolt, egészen belesápadt az izgalomba. Amikor a buszkalauznő hajával végzett, kapta magát, és átment a szomszéd eszpresszóba. És mert annyira remegett a gyomra, kért egy kupica erőset.

– Csak nem akarsz pálinkát inni? – kérdezte Ildikó, a kávéfőzőnő, aki szintén Szöszi vendége volt. – Főzök neked inkább egy jó duplát.

– Biztosan gyomorgörcse van – vélte Joli néni, az öreg kiszolgálónő, és már töltötte is a pálinkát egy pohárkába. Jó protekciós adagot adott. – Idd meg, kislányom, ettől jobban leszel.

Szöszi megitta, és álldogált egy kicsit, rátámaszkodott a hűvös pultra. A protekciós pálinka valóban lecsillapította a gyomra remegését, pedig mintha nem is oda ment volna, hanem a fejébe. Ott könnyű köddé vált, hiszen éhgyomorra itta, ma még nem evett semmit. És ez határozottan jó érzés volt. Tavaly, amikor kihúzták a bölcsességfogát, akkor elkábították egy kicsit előtte. Ahhoz hasonlít ez az érzés, csak sokkal kellemesebb. Az ember tudja, hogy fájt neki valami, és újra fog fájni, de most mégsem érzi, legalább egy kis időre nem. Hiába, nem bolondok azok, akik bánatukban isznak.

Visszament az üzletbe, feltartott fejjel, nem nézett senkire. A pisze orrú Tilda, elárusítónő a közeli papírüzletből már várt rá. Szöszi rögtön hozzáfogott. Jóbeszédű kislány ez a Tilda, körülbelül egyidős Szöszivel. Miközben szüntelenül nézegette magát a tükörben – élénk rigószeme csak úgy ugrált –, azokat a nehézségeket ecsetelte részletesen, amelyeket a papírszalvéta-gyűjtés okoz a kiskereskedelemben. Hogy az ember már nem tudja, hogyan tegyen igazságot. Ha szalvétát kap a bolt, a gyerekek megrohanják és elviszik, a háziasszonyok meg hiába keresik. Ezért aztán úgy határoztak, hogy gyermekeket nem szolgálnak ki. De ravaszak ám a gyerekek, hovatovább a szülőket és nagyszülőket küldik szalvétát vásárolni… Az ember már gyanakodva néz mindenkire, aki papírszalvétát kér.

– A te húgod nem gyűjti? – érdeklődött.

– Még nem – felelte Szöszi.

– Mert, ha majd elkezdi, csak szólj, szerzek neki mindegyikből.

Tilda csevegése, mint egy könnyű és kedves függöny, mintegy elválasztotta Szöszit a többiektől. De egyszerre csak félrerebbent ez a függöny, mégpedig így:

– Csókolom a kezét, drága művésznő… Hogyhogy? Bejelentés nélkül?

Ezt Zoli úr mondta, vagyis inkább zengte világosbarna baritonján, mert az üzlet egyik díszvendége, a lenszőke Szombati művésznő, a híres rádióénekesnő lépett be. És minthogy évek óta Zoli úr vendége, igazán senkinek sem juthatott eszébe, hogy most az egyszer nem Zoli úrhoz jött. Pedig így van!

– Jé! – mondta a művésznő. – Maga itt van, Zolika? Én azt hittem, hogy délelőttös. Tudom, hogy maga bejelentés nélkül nem fogad…

– No, a művésznőt mindig – készségeskedett Zoli úr.

– Szó sincs róla, ne zavartassa magát, én nem akarok senkit kitúrni – mondta szép, friss hangján a kedves kis művésznő, és egy barátságos pillantást vetett a vörös hajú, görögös orrú próbakisasszonyra, akinek a haját Zoli úr éppen festette. – Azt gondoltam, ma kivételesen kipróbálom Szöszit. Nagyon dicsérik… Pártolni kell a fiatalságot is. Nem igaz?

Amilyen zsivaj volt még nemrég az üzletben, most olyan csend támadt. Mintha csendbomba robbant volna némán, magába szíva a zajt, annyira meglepte az egész üzletet, hogy a művésznő Zoli úrtól Szöszihez pártol! Szöszihez! Bármilyen ügyes, azért mégiscsak hátulgombolós! Még a világon sem volt, amikor Zoli úr már versenyeken vett részt, és aranyérmet nyert Karlsbadban!

Mindenki vetett egy pillantást Szöszire, a jövendő nagy csillagára, aki, íme, ilyen fiatalon emelkedik fel a fodrászipar egének zenitje felé. Volt ezekben a pillantásokban elismerés, irigység, harag, biztatás és sok csodálkozás. Egy kicsit azok is csodálkoztak, akik örültek a sikerének. Mert mi lehet a titka? Azt nem tudta senki. Nem kedves, nem barátságos, nem tudja szórakoztatni a vendégeit, sőt mi több, nem is akarja. Egy kis sündisznó! Épp az előbb derült ki, hogy milyen rossz modora van, neveletlenül megsértette egy kolléganőjét, mintha szándékosan hívná ki maga ellen az emberek haragját. Igen, egész lényében van valami, sok más mai fiatalra is jellemző tulajdonság, hogy szeret rosszabbnak, komiszabbnak látszani, mint amilyen. Ha vannak is jobbfajta képességei, azokat inkább rejtegeti. Nem, nem szerénységből, hanem dacból, durcásságból. És ez a rejtegetés nem úgy történik, hogy egyszerűen hallgat róluk, hogy nem fitogtatja őket, hanem úgy, hogy hetykeséggel, szemtelenséggel, komiszkodással álcázza azt, ami benne értékes és nemes.

Miközben mindenki ránéz, ő látszólag fittyet hány a rendkívüli érdeklődésnek, minden figyelmét továbbra is a pisze Tilda frizurájának szenteli, és talán egy-két perccel még tovább is babrál rajta, mint egyébként tenné. Nehogy valaki azt higgye, Varga Szöszi most hasra esik, mert Szombati művésznő vár rá. Igenis, vár. Hát hadd várjon! Varga Szöszinek egyik vendég csak olyan, mint a másik, ő a pisze Tilda hajával ugyanannyit törődik, mint a művésznő hajával.

Bezzeg Zoli úr! Ő nem tudja megjátszani a flegmát.

– Kérem, kérem, művésznő! – mondogatja egymás után tízszer is, és akkorát fésül a próbakisasszony haján, hogy az felszisszen. – Bocsánat – mondja Zoli úr, de a következő pillanatban megint szinte elfeledkezik a keze alatt ülő vendégről, és csakis azzal törődik, aki amott a kerek széken ül, és Szöszire vár. Szégyen és gyalázat! Egy ilyen zöldfülű, egy ilyen béka, aki három évvel ezelőtt boldog volt, ha összesöpörhette a lehullott hajszálakat egy olyan mester után, mint amilyen Zoli úr… Egy ilyen girhes növendék macska csalja el tőle a legjobb vendégeit? – Csak gratulálhatok a művésznőnek a választásához. Szabadna tudnom, hogy ki ajánlotta őt a művésznőnek? Vagy ez titok?

– Ejnye, Zolika – évődik játékos fölénnyel a szép fiatal énekesnő –, nem szabad féltékenynek lenni! Maga is volt fiatal, igaz? Helyet kell adni az ifjúságnak…

– Hogyne, hogyne – bólogat Zoli úr kopasz fejével buzgón. (És még, ha csak úgy egyszerűen kopasz lenne! De körös-körül puha csecsemőhajszálak kunkorodnak a tarkóján és a füle mögött.) – Szóval a művésznő semmiképpen nem akarja megmondani, hogy ki ajánlotta?

– Ne legyen kíváncsi, mert hamar megöregszik – így a művésznő. Felkelt, hátrament a falépcsőhöz. Ott, a galériára vezető lépcső meghitt árnyékában, külön kis kuckóban dolgozik a pedikűrös; a művésznő vele tartott rövid megbeszélést, hogy mikor kerülhet sorra. Hja, könnyű a művésznőnek! Utóvégre azt választja fodrászának, akit akar, és egyáltalában nem érdekli Zoli úr háborgása, illetve ez még csak jobban megerősíti elhatározását, hogy otthagyja Zoli urat. Különben kár találgatni! Az, ami ma történt, hogy Szombati művésznő a nyílt színen elpártol régi fodrászától, és ugyanabban az üzletben újat választ, elég ritka dolog. A hölgyek, ha valamiért nincsenek megelégedve régi fodrászukkal, akkor másik üzletbe mennek, mert így elkerülik a kényelmetlen magyarázkodást. Az igazat megvallva, Szombati művésznő arra számított, hogy ma délután nem találja bent Zoli urat, de most már mindegy.

Ezt ő maga pletykálta el Szöszinek, amikor a haját munkába vette. Halkan és bizalmasan tárta fel a helyzetet, úgy látszik, illőnek tartotta ezt, abban az ünnepélyes pillanatban, amikor hajának sorsát Szöszi kezébe tette le.

– Tudja, drágám – mondja kedvesen –, elegem van a nagyképűségéből. Húsz évvel ezelőtt kiváló szakember lehetett, de azóta… ne mondja meg senkinek, nem sokat fejlődött. Jó keze van, nem mondom, de az nem minden egy fodrásznál. Ízlése is kell, hogy legyen. Én már régen figyelem a fejeket, ahogy a maga keze alól kikerülnek. A maga munkájában egyéniség van, Szöszikém. Maga megnézi az arcot, és aszerint dolgozik. Már régen is gondoltam rá, hogy ott kellene őt hagynom, de igazában ez akkor érlelődött meg bennem, amikor vörösre akarta festeni a hajam, és maga megakadályozta.

– Én? – mondja Szöszi. Ez volt minden, amit válaszolt a művésznőnek, és még ez is fölösleges volt. Csakugyan, ha ő akkor, a nyár elején, nem szól közbe, ez az őrült Zoli úr vörösre festi a művésznő haját. Itt van, tehát a titok nyitja. Senki nem ajánlotta Szöszit Szombati művésznőnek, ő maga ajánlotta magát. De az biztos, hogy Szombati művésznő, amilyen népszerű és híres személyiség, egymaga nagy nőt csinálhat Szösziből Pesten, ha csak néhány ismerősének tesz említést róla. És az igazat megvallva, Szombati művésznő igen jó vendég, jó reklám egy fodrásznak, mert fiatal, szép, és pompás haja van. Élvezet vele dolgozni. Meg is mondaná neki, de nem szól, nehogy azt higgye, hízelegni akar neki. Minek hízelegne? Egyelőre fordítva játszunk. A művésznő hízeleg őneki:

– Tudja, Szöszikém, és még egy. Sokszor elnéztem már azelőtt is a maga haját. Mondhatom, gyönyörű. Mondom magamban, mégiscsak nagyobb bizalma lehet az embernek valaki olyanhoz, aki maga is hajat hord a fején… Szereti a konyakos meggyet? Várjon, majd a szájacskájába adom, a maga keze most festékes. Itt hagyom magának az egész zacskóval.

– Kösz – mondja Szöszi. – De ami a haját illeti, a művésznő se panaszkodhat.

Zoli úr folyton feléjük tekinget. Nem hallhatja, hogy miről beszélnek, de látja, hogy a művésznő tartja szóval fodrászát. Nem úgy, mint nála, ő jóformán szóhoz sem hagyja jutni a vendéget. Rettenetes kíváncsiság gyötri, ez látszik rajta. Amikor a próbakisasszonyával végzett, nem is kezdett új munkába, hanem cigarettára gyújtott, és Szösziéktől nem messze, a hideg kályhához támaszkodott. Úgy látszik, a soron következő vendége késik, vagy nem jön el. Szombati művésznőnek nem kellett volna sokkal többet várnia Zoli úrra sem… No, de hol van már a tavalyi hó? Zoli úr látja, hogy Szombati művésznő piros sztaniolból kibontott konyakos meggyel eteti új kedvencét, ifjú fodrásznőjét, és ez úgy fájhat Zoli úrnak, mintha őszülő csecsemőfürtjeit tépegetnék. Odamegy Tóni bácsihoz, beszél vele valamit, és közben mindig Szöszi felé nézeget. Tóni bácsi csak szórakozottan bólogat, és másfelé néz. Könnyű kitalálni, hogy Zoli úr most megpróbálja Szöszit fúrni a főnöknél, de Tóni bácsit nem érdekli a dolog. Aztán Zoli úr felmegy a kozmetikába, ott biztosan szintén Szöszit ócsárolja, ő ma már a második, aki ezt teszi. De mindegy, Szöszi ezt kibírná. Ócsárolták őt már eleget, elegen, mégis itt van. Veszekedések, pletykák mindig adódnak a fodrászüzletben, és valószínűleg mindenféle más munkahelyen is. Hogy Zoli úr dühös és féltékeny Szöszire, az a legtermészetesebb dolog a világon. Az volna csoda, ha szó nélkül lenyelné a dolgot, ha ő maga ismerné el, hogy kimegy a divatból, és Varga Szöszi ügyesebb nála. Hogy morog, hogy igazságtalanul gyűlölködik, senki nem veheti zokon tőle. Szöszi se vette volna szívére máskor…

Amikor Szombati művésznő elment, Zoli úr egyszerre csak előkerült, méghozzá kintről. Szöszi nem figyelte, nem is látta, hogy mikor ment el, biztosan az eszpresszóban volt ő is, de valószínű, hogy egynél több „erőset” ihatott meg bánatában. Egyenesen Szöszinek tartott.

– Szóval – állt meg előtte –, ki ajánlott téged Szombati művésznőnek?

– Nem tudom – felelte Szöszi, és úgy tett, mint aki nem ijed meg a nagyhangú férfiaktól, pedig megijedt. De hát ezt nem mutatja az ember.

– Nem tudod?

– Nem – mondta Szöszi, és fel sem nézett. A szerszámait rendezgette egy fedetlen dobozban.

– Érdekes – gúnyolódott Zoli úr, nagyon érdes hangon. – A művésznő nem mondta, hogy ki ajánlott?

Szöszi hallgatott, gondolkodott egy pillanatig. Nagyon is értette Zoli urat: nem mindegy, hogy Szombati művésznő kinek a vendége. Zoli úr is tudja, hogy Szombati művésznő csak a kezdet. Illetve: Szöszinek a kezdet, de Zoli úrnak talán éppen az utolsó felvonás a siker útján.

Nem mintha nem élhetne meg a művészvendégek nélkül, de a nagy kereset, a nagy népszerűség azoktól jön. Abban is igaza van Zoli úrnak, hogy a művésznő igenis közölte új választottjával, hogy miért pártolt át hozzá, azt ugyan nem mondta, nem is mondhatta meg, hogy ki ajánlotta, de így még rosszabb Zoli úrra nézve. És Szöszire nézve is. Ha megmondaná Zoli úrnak, hogy igazában akkor pártolt el tőle a művésznő, amikor vörösre akarta festeni a haját… És azért pártolt Szöszihez, mert közbe mert szólni, noha semmi köze nem volt hozzá, és csak gorombaságot kapott érte… Ha ezt tudná, Zoli úr még dühösebb lenne, talán meg is cibálná Szöszit, mert úgy fogná fel, hogy Szöszi számításból szólt közbe, és ravaszkodással halászta el előle a legjobb vendégét. Ezért hát úgy felelt, ahogy önvédelemből tudott:

– Mi köze hozzá?

El akart siklani Zoli úr mellett, hogy faképnél hagyja. De az elkapta a karját.

– Ne félj, nem bántlak – hajolt hozzá közel, fogcsikorgató nyájassággal. Szöszi érezte, hogy leheletének pálinkaszaga van. Éppen, mint egy órával ezelőtt az övének lehetett. – Csak azt mondd meg, hogy ki ajánlott. Én nem haragszom… Azt csak megmondhatod, hogy ki ajánlott?

Szöszi gondolkodott. De persze, ilyenkor nincs sok idő gondolkodásra. A jelenet furcsa mód hasonlít arra, amikor Annamária a kétszáz forintot kérte tőle. Annamáriát sem tudta lerázni, Zoli urat sem tudja. Illetve, Annamáriától is csak úgy szabadult, hogy szemébe mondott valami keveset az igazságból. Hátha itt is az kell?

– A művésznő azt mondta, hogy magának nincs elég jó ízlése. És hogy nem fejlődik.

– Miii? Hazudsz! – üvöltötte Zoli úr, teljesen elfeledkezve arról, hogy az üzletben van, hogy vendégek is vannak itt. Annamária felháborodása semmi volt ahhoz képest, ahogyan most Zoli úr kijött a sodrából. – Ezt mered nekem mondani? Taknyos! Összetörlek!

– Hogy mer így beszélni? Fogja be a száját! Vén bolond!

Hogy ezt mondta-e Szöszi vagy valami más hasonlót… Hogy egyáltalán mit kiabáltak, és hogyan volt egészen pontosan, azt Szöszi maga se tudja. Kirohant a boltból, az utcára, meg sem állt a Nagymező utca sarkáig. Ott is csak azért állt meg, mert kiabáltak utána, és nem akarta, hogy kiabáljanak. Erzsi szaladt utána, az érte el elsőnek, aztán jött Bözsi néni és Magda. Hogy miért kiabáltak és szaladtak utána? Hát sok értelme nem volt, az biztos. Csak hát ilyenkor mindenki izgalmában cselekszik, és nem értelem szerint. Ez az egész olyan, mint egy kisebb fajta szerencsétlenség, amelynek első számú áldozata és okozója egyaránt – Szöszi! Ez már abból is kiderült, amit ott akkor az utcasarkon beszéltek.

– Ezt nem lett volna szabad! – mondta Bözsi néni erős szemrehányással. – Hogy így elfeledkezzél magadról.

– Hogyhogy? Hát mit csinált volna? Zoli támadta meg! – így Magda.

– De hát mit akart tulajdonképpen?

– kíváncsiskodott a kis Erzsi, és olyan fürkészőn nézett Szöszi arcára, mintha onnan leolvashatná a rejtély megfejtését.

Bizonyos, hogy Szöszi sejtette az összefüggéseket, de megmagyarázni úgyse tudta volna, no meg nem is akarta, mert minek?

– Én addig, amíg az a vén csibész ott van, nem megyek vissza az üzletbe. Mondjátok meg Tóni bácsinak, hogy adja ki a könyvemet.

– Zöldség – dörmögte elégedetlenül a kocka alakú Bözsi néni. – Először is átmehetsz a másik műszakba, de különben sem eszik a levest olyan forrón… Minden csoda csak három napig tart. Levegőnek nézed, aztán kész, passz!

Vagyis Bözsi néninek is az volt a véleménye, hogy a harc nagyon egyenlőtlen. Ha Szöszi ilyet üzen Tóni bácsinak, akkor már el is vesztette a csatát. Bármilyen emelkedő csillagnak látszik is Szöszike, azért Zoli úrral, ezzel a veterán sztárral, nem veheti fel a versenyt. Ostoba pökhendiség Szöszi részéről, hogy ilyet üzenget: csak nem képzeli, hogy ha Tóni bácsinak választania kell a nagy hírű első segéd meg a zöldfülű Varga Szöszi között, akkor Szöszit választja? És, még ha Tóni bácsi hajlana is erre, hol van még a központ… És, ami a legsajnálatosabb, nem lehet egyértelműen azt mondani, hogy Szöszi ártatlan, és csakis Zoli úr a hibás. Zoli úr undok és erőszakos pasas, ez kétségtelen, de Szöszi is megéri a pénzét, mert talán meg is fulladna, ha egyszer lenyelne egy visszavágást. Ha nem az övé lenne az utolsó szó.

Mialatt a kollégák ezt tárgyalták, Szöszi csak hallgatott, valahová a fák poros lombjára nézett, és magában azt gondolta, ez nem is lehet más, csak a sors útmutatása. Úgyis jobb, ha elkerül az üzletből, így legalább egy botránnyal megússza. Ez az egész skandalum és handabanda semmiség az ő igazi nagy bajához képest. Előbb-utóbb megtudnák, hogy a férje otthagyta, és azt úgyse bírná ki, hogy kérdezgessenek tőle, meg egyáltalán… Elmegy valahová a pokolba, jó messzire dolgozni, az nem számít, hogy villamosozik. A kerületből is elmegy, legalább a munkahelye legyen jó messzire, ha már lakást nem változtathat. És oda már úgy megy, ott már úgy ismerik meg, mint elvált vagy válófélben levő asszonyt, és mint idegen, senkinek nem köteles mesélni semmit. Az idegen környezet olyan lesz neki, mint fájós fejre a hideg borogatás.

Türelmesen hallgatta meg a kolléganőket, egy szó ellenvetést nem tett, hanem amikor azt mondták, hogy jöjjön vissza az üzletbe, azt felelte:

– Soha! Amíg az a hájfejű ott van!

– Ne bolondozz… Ott a ruhád is…

– Nem érdekes… Majd visszaküldöm a köpönyeget, és akkor elkülditek…

– Fejedre estél?

– Már kiskoromban ráejtettek.

– Mit gondolsz, ha máshová mégy, ott nincsenek ilyen pasasok?

Hiába minden! Mennél jobban mondják, Szöszi annál kevésbé hajlik. Egyszerre csak megjelent Tóni bácsi. Maga a főnök jött ki makrancos alkalmazottja után. Ha valaki mindig jó volt hozzá, hát akkor Tóni bácsi az! Mindig szerette, egy kicsit úgy, mint az apja. Még abban is hasonlított Varga Rezsőhöz, hogy a szeretete olyan könnyű fajsúlyú szeretet, nem kívánt sokat Szöszitől. Igaz, ami a munkát illeti, Szöszi nem is adott soha okot arra, hogy őt biztatni vagy éppen korholni kelljen. De Tóni bácsi az összes munkatárssal szemben is ugyanilyen elnéző. És Szöszi ezt most, éppen most, a Nagymező utca sarkán, a szemébe is mondta jótevőjének, atyai barátjának, főnökének:

– Ne is tessék haragudni, Tóni bácsi, de egy kicsit keményebb kézzel kéne fogni a népet nálunk!

– No ne mondd!

– De bizony mondom! Sokszor olyan az a bolt nálunk, mint a zsibvásár. És akkor az emberek mindent megengednek maguknak.

– Tudod mit? – mosolygott kesernyésen Tóni bácsi. – Legjobb volna, ha átvennéd a bolt vezetését. Te tudnád, mit hogyan kell csinálni!

– Kösz – mondta Szöszi, és elszaladt. Futott hazáig a fehér köpönyegében, fésűvel a zsebében, kétségbeesett haraggal a szívében. Hát mit akarnak tőle mindannyian?

– Mi az ördög? – nézett rá otthon kérdőn a nagymama, ahogy meglátta. Ziláltan, és festékes köpönyegben! Szöszi, az a Szöszi, aki nem lép ki az utcára, amíg a szempilláit is el nem igazítja!

– Nyugdíjba megyek! – adta meg a felvilágosítást röviden Szöszi, és máris nekiállt, hogy átöltözzék. Belebújt a margarétás nylonruhájába, fiókokat húzogatott, elővette bámulatos lastex fürdőruháját, és egyéb fürdő holmival együtt a fehér plasztik szatyorba gyömöszölte.

Nagymama a küszöbön állt, onnan nézte. Ez a küszöb a konyha és a szoba között kedvező stratégiai pont, átlátni onnan az egész terepet.

– Strandra mégy? Hiszen nemsokára este lesz!

– Ó! Az még messze van! Veronka hol van?

– Kint játszik a téren. De azt nem engedem el ilyen későn. Annak még talán tudok parancsolni…

Szöszi most felnézett. Bizonytalanul és könyörögve. Hogy ne bántsa a nagymama… Hát nem látja, hogy úgyis össze van törve? Nem érti, hogy neki most el kell bújnia? És hová bújjon? Nem jókedvéből megy a strandra, hanem azért, mert ahol sokan vannak, ott elbújhat az ember.

Megértett valamit a nagymama ebből a könyörgésből? Talán. Azt mondta:

– Reggel kerestem Árpádot az üzemben. De már nincs itt… Áthelyezték Zuglóba. Valami nagy gyárba.

– Hát persze – mondta Szöszi.

– Te tudtad?

– Ilyenkor az ember – és Szöszi a tükör elé állt, fésülködött – mindenképpen áthelyezteti magát. Még ha előbb nem is akarta volna. Ha keresnek az üzletből – fordult most nagyanyjához –, tessék azt mondani, hogy…

– Nyugdíjba mentél – segítette ki nagymama. Szöszi már indult is. Keresztül a téren, de csak messziről nézte meg Veronkát. Nekihevülten játszott. Iskolást. Szalagja már kétszer is kieshetett a hajából, ő maga kötötte vissza bele vagy valamelyik pajtása. Poros az egész gyerek, és egészségesen csapzott. Meg se látta a nővérét, annyira elfoglalta a játék. No jó. Már ennek a pocoknak sincs nagy szüksége rá.

Érdekes! Mintha azzal, hogy Árpád elhagyta, mindenki más is elhagyta volna. Egyszerre olyan messzire került mindenkitől. Mintha rá volna írva a homlokára: „Vigyázat, ez egy szerencsétlen nő, kerüljétek el!”

Kiért a Körútra, éppen szemben azzal a házzal, amelynek udvarán Árpád régi cukrászműhelye van. Járt itt néhányszor, Árpád megmutatta az üzemet. Már a kapu alatt érezni a torták és sütemények édes, átható illatát. A bejáratnál mindjárt hosszú-hosszú asztalokon sorakoznak a torták, elszállításra várnak. Mint megannyi rózsaszínű, barna, sárga játékvár. Külön asztalra állították mindig a rendelt tortákat, amelyekre különleges és sokszor tréfás feliratok kerülnek. Látott egyszer egyet, amelynek tetejére szép kis víkendházat építettek cukorból és marcipánból, homlokzatára pedig oda volt írva: „Megittalak”.

Ide se teszi be többet a lábát.

Csak amikor felszállt a villamosra, jutott eszébe, hogy hát hova is akar ő menni? A szigeti Sportuszodába nem, mert oda Árpád szokott járni, és olyan sok más uszodát ő nem ismer. Legjobb lesz, ha a Dagályba megy. A Dagályról már sokat hallott, oda járnak a házból is sokan, a fájós lábú asszonyok, néhányszor a nagymama is elment Veczkó nénivel.

Mire odaért, már alig akartak neki jegyet adni, olyan késő volt. Az öltöző tele hazafelé készülődő asszonyokkal és gyerekekkel. Szöszinek, az igazat megvallva, alig akaródzott levetkőzni. Hiszen ilyenkor már hűvösödik, mindjárt lemegy a nap. De hát neki valamivel agyon kell ütnie az időt. Kint, a melegvizes medencében még sokan üldögéltek. Szöszi megállt a lépcsőn, gondolkodott, tollászkodott; minek menne a vízbe? Ha kijön, dideregni fog. Nem is szeret fürdeni. Beteg gondolat, hogy idejött. De hát hova menjen? Valahol csak kell lennie. Így jár az, akinek még barátnője sincs, aki ilyenkor vele tartana, akinél menedéket találna. Mégiscsak benne kell lennie a hibának, hogy annyi év alatt nem talált barátnőt! Sem az iskolában, sem a munkahelyén!

Valaki a medence közepéből nevén szólította:

– Jé! Szöszike! Mit csinál maga itt, aranyvirágocska?

Ha az ember fodrász, és olyan nagy forgalmú üzletben dolgozik, mint Szöszi, az egész városban mindenütt találkozik ismerősökkel. Csukics néni integetett most a medence közepéből, egy barnára sült, jóképű nagymama, akinek a haját már évek óta Szöszi festi feketére. És habár Szöszi borzongott a víztől, mégiscsak belegázolt, és odatocsogott Csukics nagymamához, annyira kívánta a társaságot.

Csukics néni örvendezve fogadta, mindjárt bemutatta a többi asszonyságnak, helyet csináltak neki, az ő vékony kis termetének a sok erős, jól megtermett, eres lábú asszonyság között. Csukics néni áradozva dicsérte őt barátnőinek, hogy milyen aranyos és ügyes lány, és addig nem is volt semmi baj. Hanem aztán a sok asszonynéni elkezdett mindenfélét kérdezgetni. Hogy van-e már vőlegénye, mennyit keres, hol dolgozik a papája, és hányan vannak testvérek. Csukics néni a nyáron sokáig vidéken volt, régen nem járt a fodrászatban, így nem tudott arról, hogy Szöszi időközben férjhez ment. Ez egyfelől jó volt, másfelől még rosszabb. Ilyenkor az ember az egyszerűség kedvéért megpróbál összehazudozni mindent, de ez nagyon fárasztó, mert könnyen belezavarodik. És még csak szemtelenkedni sem lehet velük, mert hiszen ő jött ide a társaságukba!

– Csak nincs reumája, aranyoskám? – kérdezte Csukics néni.

Szöszi csodálkozva nézett fel. „Legföljebb a lelkem reumás” – felelhette volna neki.

– Csak ne csodálkozzék annyira – olvasott a tekintetében Csukics néni. – A mai fiatalsággal minden előfordul. Én tudom, mert tizennégy élő unokám van, a legidősebb most múlt tizenhat éves. Nem látszik meg rajtam, igaz? Hja, kicsikém, mi más fából vagyunk faragva, más anyagból vagyunk gyúrva, mint a mai fiatalok. Igaz, éppen hogy betöltöttem a tizenhatodik évemet, amikor férjhez mentem, a legidősebb lányom negyvenesztendős, az isten tartsa meg! Hat gyermeket szültem, aranyoskám, de azért még ma is felveszem a versenyt akármelyik fiatallal, munkában is meg karcsúságban is…

Szöszi nyakig merült a jó meleg vízbe, félig lehunyta a szemét, úgy nézte a lebukó piros napot a Duna túlsó oldalán. Örült annak, hogy Csukics nagymama hozzáfogott élettörténetének elbeszéléséhez, így most már nem fogják őt annyira kérdezgetni. Bánta is ő, hogy ócsárolja a mai fiatalságot! Hadd ócsárolja! Ez már hozzátartozik az öregek hivatalához. Ámbár Csukics néni nem is tartja magát öregnek, hiszen állítása szerint, még csak ötvenhét éves, és koromfeketére festi a haját, továbbá azt állítja, hogy éppen olyan karcsú, mint a fiatalok. Nos, ez a karcsúság éppen olyan igaz, mint a többi: Csukics néni dereka kétszer olyan vastag, mint például Szöszié, és hasonló túlzásokra egyebekben is hajlamos. Szöszi már most elhatározta, hogy ha ő egyszer megöregszik, ugyanúgy fogja szidni a majdan megszülető és felnövő ifjúságot, mint a mostani idősebbek teszik, ő is azt meséli majd, hogy más fából voltak faragva annak idején. Mert a rosszat és kellemetlent igyekszik elfelejteni, csak a szépet és jót tartja meg. A mai napból például azt, hogy tizenhét éves fejjel lepipálta az ötvenéves Zoli urat azzal, hogy Szombati művésznő hozzá pártolt… Ezt meséli majd el a saját unokáinak és a másokéinak is, ha akkor még meglesz Pesten a Dagály strandfürdő, és ő majd az eres lábát áztatja itt…

Mondják, hogy az

Ezeregyéjszaka meséi

t bizonyos nevezetű Seherezádé találta ki, méghozzá, hogy megmentse életét. Mert ha csak egy éjszaka nem mesélt volna, vagy unalmasat mesélt volna, a szultán lenyakaztatja. Nos, Csukics néni és barátnői Szöszi elveszett napjait mentették meg mesélőkéjükkel. Már reggel korán betelepedtek a Dagály meleg vizébe, ott cserezte őket barnára a nap. Kisebb unokáik, akiket magukkal hoztak, a gyermekmedencében pancsoltak. Szöszi is elhozhatta volna Veronkát. Be nem merte hívni, mert félt, hogy kosarat kap, Veronka pedig nem tudta, hova jár mindennap a nénje, nem is érdeklődött. Szöszi egyedül hallgatta Csukics néninek és barátnőinek élettörténetét.

Ezek az idős hölgyek régóta ismerik egymást, mégis úgyszólván be nem áll a szájuk reggeltől estig, annyi mesélni valójuk maradt. Ha egy kicsit messzebbről nézi az ember, mindegyiknek egyforma az élete: fiatalkorukban férjhez mentek, gyermekeket hoztak a világra, most aztán nyár végi napfényben sütkérezve, segítenek az unokák nevelésében. De bezzeg közelebbről csodálatosan tarka ez a szürkeség! Csukics néninek három férje volt eddig: az elsőtől elvált, a másodikat eltemette, a harmadikkal csak néhány éve kötött házasságot, erősen nagymamafejjel. Ne higgye senki, hogy kényelmes élete volt! Lánykorában élt utoljára gondtalanul, tehát több, mint negyven évvel ezelőtt, azóta egy percig sem! A szüleinek pékműhelye volt a Garay utcában, kényeztették, a tenyerükön hordták, de már első házasságával nagyon keserves leckét kapott az életből. Egy vásározó vette el, egy vásározó kereskedő, akinek saját autója volt. Hat gyermeke közül öt ettől a gazembertől való. Mert hogy micsoda gazember volt, azt akkor sem tudná elmesélni, ha most nem augusztus vége, hanem július eleje lenne, és ők mindennap kijönnének ide a Dagályba, hogy Csukics nagymama első házasságának történetét hallgassák; történeteket abból az időből, amikor se nagymama nem volt, se Csukics, ellenben öt gyermek anyja volt huszonnégy éves fejjel. És volt bátorsága ahhoz, hogy elváljon a férjétől öt gyermekkel, és magára vállalja öt gyermek nevelését. Szerencsére időközben megtanulta férjétől a vásározás művészetét, ő maga járt ezentúl vásárokra, kölcsön pénzből vásárolt portékával, és mint önálló vásározó ismerkedett meg második férjével, aki áldott jó ember volt, isten nyugosztalja.

Csobog, cseveg, csörgedezik a mesepatak, könnyű rá odafigyelni. Csukics néni alig győzi mondani, pedig mennyi érdekesség marad még ki az elbeszéléséből! Szöszi még csak tizenhét éves, de ha mesélni volna kedve, hát ő is mesélhetne egyet–-mást; az is eltartana legalább szeptember közepéig. Vajon ha ő egyszer nagymama lesz, mit mesél majd az első férjéről? Azt, hogy gazember volt? Nem! Ez az egy biztos, sem most, sem később, soha, de soha nem fog mesélni senkinek az első férjéről.

17.

Az első két napon Szöszi esténként megkérdezte:

– Nem kerestek az üzletből?

Nagymama pedig, mintha csak erre a kérdésre várt volna, ilyenkor rákezdte:

– Ahelyett, hogy lassanként benőne a fejed lágya, még az a maradék kis eszed is elmegy kóborolni!

A nagymama tudja, hogy mi történt hétfőn az üzletben. Nem Szöszitől tudja persze, hanem a többiektől, mert bement és megérdeklődte. Miért? Talán nincs joga hozzá? No, hát az a véleménye, hogy Szöszi, ha így folytatja, egyszerűen a bolondokházába kerül. A nagymamának magának is megáll az esze, ha utánagondol annak, miféle megveszekedett dolgokat művel az unokája, összevesz az üzletben az első segéddel! És akkor még arra számít, hogy valaki meg is dicséri ezért. Hogyne! Szaladnak utána. Mert Varga Szöszi nélkül összedől az állami fodrászat! Térden állva könyörögnek majd neki, hogy szíveskedjék visszatérni! Nem elég baj az, hogy a férje faképnél hagyta, most még a munkahelyén is ekkora nagy galibát csinál! De hát mi a szándéka tulajdonképpen?

„Mármint nekem?” – kérdezhette volna Szöszi. De nem kérdezte. Semmit sem kérdezett, semmit sem felelt. A nagymama nagyon csodálkozna, sőt talán szemtelenségnek minősítené, ha most azt mondaná neki, hogy nincs semmi szándéka, és nem is lehet. Illetve, ha egyáltalán el tudná magát határozni valamire, hát akkor az az volna, hogy kimásszon ebből a gödörből. „Miféle gödörből? – kérdezné a nagymama. – Ha gödörbe estél, annak is csak magad vagy az oka.” „Annál rosszabb nekem” – felelhetné erre ismét Szöszi. De csak így képzeletben társalog a nagymamával. A valóságban nem vitatkozik vele. Csak ül, pislog, mint aki halálosan fáradt, és alig várja, hogy lefekhessen. Az arca piros a naptól, egészen úgy fest, mintha láza volna.

– Miért nem felelsz? Beragadt a szád? – kiabál rá időnként a nagymama.

„Hát mit feleljek?” – nyögné ilyenkor Szöszi, de még ehhez sincs ereje és bátorsága. És a nagymama, minthogy nem kap választ, lassanként elcsendesedik. Egyedül nem lehet veszekedni. A nagymama hangja megereszkedik, úgy bámul unokájára, mintha először látná. És azzal küldi az ágyba:

– Ez a bolond napozás… Az megy az agyadra, fogadni mernék! Mert mindent túlzásba visztek. Én elhiszem, hogy egészséges, de nem ám úgy, hogy aszalódtok a napon reggeltől estig, mint a szilva…

„Ha mókus volnék, az erdőbe mennék, és elbújnék ott

” – felelhetné erre Szöszi, ha meg merne szólalni.

Nagymama még lámpaoltás után is hangosan morfondíroz egy ideig. Mert jó, megérti ő azt, az ember hibát követ el. Mindenkivel megesik. Abban is van igazság, hogy a baj nem jár egyedül. Mert ha valamit elfuserálunk, akkor már elkeseredésünkben és zavarunkban követjük el a második baklövést. Nagymama könnyen átlátja, hogy Szöszi azért veszett össze az üzletben Zoli úrral, mert egyébként is ideges és ingerült volt a férje miatt. Ha az embert egyszer üldözőbe veszi a balszerencse, akkor jobb, ha leül az út szélén, és kivárja, míg elzúg mellette.

„No, tetszik látni – mondhatná most ismét Szöszi. –Hát én most éppen azt csinálom. Leültem az út szélére, megvárom, míg egy kicsit erőre kapok.”

De idáig már nem terjed a nagymama belátása, hogy Szöszi most, amikor egész jövője, boldogsága kockán forog, miért jár mindennap a Dagály strandra, azt nem képes megérteni. És hogy mit csinál ott, kivel van? De hiába faggatja, Szöszi nem nyilatkozik. Ha megmondaná, hogy Csukics nagymamáékkal üldögél naphosszat, úgysem hinne neki.

A nagymama amiatt is faggatja, hogy mondaná meg, hol dolgozik most Árpád.

– Nem tudom – feleli erre Szöszi. És ez nagyjából igaz is, mert csak körülbelül tudja, melyik az a gyár, ahová Árpád a főnökével, Tenkes elvtárssal együtt átment. De persze, ha tudná is a pontos címet és telefonszámot, akkor se mondaná meg nagymamának, mert tudja, hogy mi a szándéka. Nagymama nem is titkolja. A nagymama rendbe akarja hozni a fiatalok dolgát. Azt hiszi, ez csak azon múlik, hogy beszél Árpáddal. Ha megtalálta volna itt a körúti üzemben, talán már ki is békítette volna őket. No, ami azt illeti, olyan egészen bizonyos ő sem lehet a dolgában. Mert akkor mindjárt megkérdezhette volna a körúti üzemben Árpád pontos címét. Vagy ha akkor nem jutott eszébe, elmehetne újra, megtudakolhatná. De ő maga is halogatja a dolgot, az akadályok és nehézségek neki is kapóra jönnek. Mert amíg nem beszélt Árpáddal, van remény. De ha felsül a békítési kísérlettel, akkor nehezen kovácsol magának új reménységet.

Telik-múlik a hét, közeledik a vasárnap. És Körmendiek meghívták őket ebédre! Nagymama még arról sem tett le, hogy ők vasárnap Körmendiéknél ebédelnek Árpáddal együtt. Amilyen hirtelen jött a vihar, ugyanúgy el is múlhat. Nemhiába mondják, hogy az ifjúság szeszélyes, mint az áprilisi időjárás. Áprilisban, ha pénteken és szombaton esik, vasárnap már ragyoghat a nap.

Hát jó, Szöszi nem bánja, ha a nagymama ebben reménykedik. Magában el is ismeri, hogy a nagymama reménysége nincs is minden alap nélkül, ők ketten Árpáddal valóban kibékülhetnének. Nem is esne nagyon nehezükre, mert – ezt ők tudják legjobban – szeretik egymást. Sőt pokolian szeretik egymást, ahogy ezt Árpád mondta.

De nekik nem érdemes kibékülniük, mert úgyis mindjárt újra összevesznének. Vagyis nekik egyenesen vigyázniuk kell arra, hogy ki ne béküljenek, őrizkedniük kell ettől. Le kell szokniuk egymásról, mint az iszákos embernek a pálinkáról.

De a nagymama ezt nem értheti, nem tudhatja. Ezért nem érti azt sem, miért megy ő mindennap a Dagály strandra, holott annak az égvilágon semmi értelme nincs. Még csak jól sem mulat ott. Csak éppen hogy legyen valahol! Ezzel kábítja, zsibbasztja a szívét. Hogy nem egészséges reggeltől estig a tűző kánikulai nap? Ez is biztos. De most semmi se fontos, csak az, hogy mennél jobban elzsibbadjon a szíve. Majd csak azután valamikor nézhet utána annak is, hogy az állásügyét valamiképp rendbe tegye.

Csütörtökön reggel beborult, esett az eső, fújt a szél. Nem mehetett a strandra, de otthon se maradhatott. Mondhatott a nagymama, amit akart, nekiindult, és reggeltől estig mozizott. Elkezdte délelőtt fél tízkor, egyik moziból ki, a másikba be. Déli két órakor bement egy büfébe, és a pultnál megevett két francia krémest. Ebéd gyanánt.

Egy sánta, őszülő hajú férfi, aki ugyanannál a pultnál túrós tésztát eszegetett, megszólította:

– Nem lesz az egy kicsit kevés ebédnek? Legalább egy levest evett volna!

„Mi köze hozzá?” – felelhette volna Szöszi, ha a kedve után megy. Szívből utálja a levest, a nagymama úgyis mindig a levesért pöröl vele. Eleget hallgatott a férjétől is, mert hiszen ő rossz evő. És most még ez a bicegő is? Csak hát az ember nem gorombáskodik egy nyomorékkal. Egyszer az életben udvarias akart lenni, és csak annyit felelt:

– Nem szeretem…

És rosszkor volt udvarias! Ez a férfi nem volt már fiatal, nem is volt ép… Kopottnak és bánatosnak látszott. Ki gondolta volna, hogy ki akar kezdeni vele? Pedig bizony az sült ki belőle! Elkezdte magyarázni, hogy milyen fontos a helyes táplálkozás. Aztán elkísérte, és vele ment a legközelebbi moziba. Szöszi nem tudta lerázni estig, mert az úgy van: ha az első percben nem utasítja el, akkor később már nehéz. A moziban nem szemtelenkedett, pedig három filmet néztek meg egymás után. Hanem aztán este nyolckor, amikor a Puskin moziból kijöttek, azt mondta, hogy Szöszi menjen el őhozzá.

Szöszi majdnem egy egész percig gondolkodott a válaszon. A férfi talán azt hitte, azon gondolkodik, menjen-e vagy sem. Pedig nem! Szöszi azon gondolkodott, őrizze-e meg udvariasságát továbbra is, vagy legyen goromba. Úgy döntött, hogy nem érdemes gorombáskodnia, mert a véleményét a legvadabb gorombasággal sem volna képes maradéktalanul kifejezni.

– Köszönöm szépen a meghívást – felelte. – De a magamfajta nyugdíjasnak ilyenkor már otthon a helye!

Biccentett, és fürgén elindult. Nem kellett attól tartania, hogy a férfiú követi. Még ha ép lenne is a lába szegénynek, ezután bizonyára földbe gyökerezett volna, legalább néhány pillanatra. Igyekszik megfejteni alkalmi ismerősének rejtélyes szavait.

Még most is esett az eső, hidegen és sűrűn. De Szöszi nem törődött vele. Még ahhoz sem volt kedve, hogy villamosra üljön. Pedig úgy érezte, hogy üldözik. Nem, nem a sánta ember. Valami más, megnevezhetetlen.

Mitől rémült úgy meg? Hogy ez a nyomorult sánta ember kikezdett vele? Hát aztán! Nem a gólya költötte őt. Mindenki tudja, hogy nagyvárosban mindig akad ilyen szerencsétlen flótás. Ha egy lány magányosan cselleng, egyedül eszik a büfében, és moziról mozira jár, persze hogy valamiképp a sorstársát látja benne. Körmendi Árpádné született Varga Szöszi most ideiglenesen szerencsétlen, így hát a többi szerencsétlennek hamar megakad rajta a szeme. A magányos emberek pedig mind szerencsétlenek. Ha ő a rendes életét éli, ha dolgozni jár, és ha normálisan gondolkodik és viselkedik, ilyesmi nem történhetik vele. Ez a különös zsibbadtság az oka mindennek.

De mi lesz ővele, ha ez a zsibbadtság nem múlik el?

Még van néhány nap szabadsága; de mi lesz, ha az letelik, és még akkor sem lesz képes visszatérni az életbe? Hátha ez a zsibbadás nem enyhül, hanem még rosszabbodik?

Ma csütörtök van. Legkésőbb hétfőn be kell mennie, hogy kikérje a könyvét, hogy áthelyeztesse magát vagy… De már a gondolatra is minden összezavarodik benne. Mert szent igaz, hogy a régi, az annyira szeretett, a szívéhez oly közel álló munkahelyére ezek után még úgyse mehet vissza, mint eddig. Minden nappal súlyosbodott a helyzete… Minden nappal, amit ellógott. Most már ott tart, hogy semmiképp sem tudná megmagyarázni a viselkedését. És nem is akarja. De ha most új helyre kerül, az ugyanolyan rossz lesz. Még rosszabb. Idegen emberek, akik sohasem látták, egészen furcsákat gondolnak majd róla. Azért, hogy nem beszél, hogy nem tud beszélni, majd azt hiszik, rátarti és büszke. Mert az új munkahelyen elvárják az embertől, hogy bemutatkozzék, hogy meséljen magáról. Még az is előfordul, hogy kérdezgetik, ő pedig ettől megvadul. És ahelyett, hogy javulna, mindig csak rosszabb és rosszabb lesz a helyzete. Mindig csak fut, menekül minden és mindenki elől. Hiszen már most is olyan, mint egy kivert kutya! És ez meg is látszik rajta. Máskülönben az a sánta férfi dehogyis merte volna megszólítani! És ha így megy tovább, akárki ránézhet, akármilyen piszkos tekintettel, és szólhat hozzá akármilyen szennyes szóval, lassanként ő maga is elpiszkolódik.

Mert hátha nem is olyan ideiglenesen szerencsétlen ő? Honnan tudja, hogy ebből a zsibbadtságból ki fog gyógyulni?

Ment, sietett az esőben, szemközt fújt a szél, az esőcseppek úgy mosdatták az arcát, mint a könnyek. Lehet, hogy ő sokkal, de sokkal súlyosabb sérülést kapott, mint gondolta? Egy biztos: amikor Árpád éjszaka elment a kalyibából, akkor alig fájt. A múlt héten, egészen szombatig, nem érezte, hogy eltörött volna valamije. Még egy kicsit örült is… Azt hitte, most visszajön a lánykori élete. Lassanként, apránként rosszabbodott az állapota, igazán úgy, mint akit a betegség ízről ízre kerít hatalmába. Hátha ez olyan súlyos baj, hogy hónapok vagy éppenséggel évek kellenek a gyógyuláshoz? Vagy hátha éppen gyógyíthatatlan? Ami azt jelenti, hogy neki már soha, de soha meg nem jön a kedve, az öröme. És meddig lehet élni ilyen zsibbadtan, ilyen bénultan, öröm nélkül?

Talán ő volna az első, aki belenyomorodik, belepusztul egy elkövetett hibába? Sok élet ment már tönkre kisebb okból is. Néha egy apró félreértés tragédiákat okoz. Komoly, derék, tanult, okos emberek is belebuktak már az életbe, nemhogy egy Varga Szöszi ne bukhatna bele.

Amikor az utcájukba ért, majdnem futóra vette a lépést. Nem, nem az eső miatt. Valamit tennie kell… Valamit ki kell találnia. Annyiban igaza van a nagymamának, hogy ez így nem mehet tovább. Ez tarthatatlan! Csak abban téved a nagymama, ha azt hiszi, hogy ő valaha vissza tud térni a régi életéhez. Nem, egyáltalán nem! Annyira nem, hogy egyelőre talán jobb volna, ha nem a szakmájában helyezkedne el. Annyi hirdetés van minden áldott nap nagypapa újságjában. Válogathat. Persze a nagymamának lehetetlen volna megmagyarázni, hogy ez megint mire jó. Mit segít, miben segít az valakin, ha otthagyja szeretett szakmáját, éppen akkor, amikor első komoly sikereit aratja, és fogja magát, elmegy egy gyárba segédmunkásnak… Csakis azért, hogy ne legyen ott, ahol eddig volt, hogy senkinek semmit ne kelljen magyaráznia. Olyan üzembe kell menni, ahol zajos gépek járnak… Ahol, ha akarnak, se beszélgethetnek a munkások. Ott kell hagynia az olyan dumás szakmát, mint a fodrászat. És különben is, senkinek semmi köze hozzá. Ha az embert veszély fenyegeti, akkor úgy menekül, ahogyan tud. Teljesen vadidegen helyre akar kerülni, ez a lényeg. Minden új legyen! Még ő maga is! Semmi ne emlékeztesse régi önmagára és régi életére. Holnap nem megy se strandra, se moziba. Munkát keres. Azt se bánja, ha a könyvébe beleírják: „Önkényesen távozott.”

Bőrig ázott, amíg hazaért, és várta, hogy a nagymama ezért külön a sárga földig lepocskondiázza. Megmondja, mit kellene tenni az olyan bolonddal, aki esőben sétál.

De semmi, semmi! A nagymama ki se jött a konyhába, amíg ő lerázta magáról a vizet, cipőt cserélt. És amikor belépett a szobába, feltolta homlokára a szemüvegét. Az ábécéskönyvet nézegették Veronkával ketten.

– A vacsorád ott van a sütőben – a nagymama csak ezt mondta szelíden. Nagypapa újsága, szépen összehajtva, ott fekszik a rádióasztalkán. Nagypapa szomszédol, most kell átnézni az apróhirdetéseket, amíg ő nem veszi a kezébe. Szöszi leült harmadiknak az asztalhoz az újsággal. Persze a nagymama mindjárt küldi, hogy vacsorázzék… De nem küldte.

– Állást keresel? – kérdezte ehelyett barátságosan. Hiszen látta, hogy Szöszi az apróhirdetéseket böngészi. – Vagy inkább férjhez akarsz menni?

Szöszi felnézett. Egy csöppet el is mosolyodott. Mi történt a nagymamával, hogy ilyen szelíd a hangja? És hogy tréfálni van kedve?

– Nem is kérdezed, hogy keresett-e valaki… – biztatta ez a szelíd hang. – Zsuzsi volt itt délután, a sógornőd. Várt is rád egy darabig, de aztán el kellett mennie a fiáért az óvodába. Meg az ura is hazamegy este, annak vacsora kell.

Szöszi őszintén elcsodálkozott. Soha nem gondolta volna, hogy Zsuzsi eljön hozzá. Mit jelenthet ez? A nagymama hangja teszi talán, hogy úgy hangzik, mintha örömhír volna. Persze a nagymama örül neki, mert a nagymama mindennek örül, ami őket a Körmendi családdal egy kicsit is összefűzi.

– Majd ő beszél Árpáddal, azt mondta – folytatta a nagymama a reménykedést. – Vasárnapra kibékít benneteket!

– Hát a nagymama megmondta neki? – kérdezte Szöszi nyögve.

A nagymama rácsodálkozott, mint aki nem érti.

– Hát ha a szülőknek nem tetszett megmondani – bajlódott a szavakkal Szöszi, mint aki két nap alatt túlságosan elszokott a beszédtől –, akkor miért tetszett megmondani Zsuzsinak?

– De buta vagy, édes lányom! – szólt gyöngéden nagyanyó. – Én nem mondtam neki semmit. Árpádtól tudja, hogy összevesztetek. Azért jött ide!

No, így már más… Egy szempillantás alatt sok minden megvilágosodott Szöszi fejében. Most már értette a nagymama szelídséget és derűjét… Hiszen felfoghatjuk úgy is, hogy Zsuzsi mintegy követségben járt itt. Hogy félig-meddig Árpád megbízásából jöhetett. Hogy ez burkolt közeledés.

– Azt mondta, holnap hívd fel a műhelyben – és a nagymama egy, az újság széléről letépett cédulát tett unokája elé. Arra írta fel Zsuzsi a telefonszámát.

Másnap már nem esett az eső, a nap is kisütött, de még hűvös volt. Épp sétaidő! Szöszinek ma nincs gondja arra, mivel üsse agyon a napot. Reggel kilenckor a trafikból felhívta Zsuzsit, és tíz órára találkozót beszélt meg vele a Viola cukrászdában.

A Viola Cukrászda a VIII. kerület egyik kis mellékutcájában van, egészen közel a nagy szabóműhelyhez, ahol Zsuzsi dolgozik. Nagyon fontos ügyben Zsuzsi eljöhet a munkából egy órára, ugyanúgy, ahogy Szöszi is elkéretőzhetett egyszer-egyszer Tóni bácsitól. Zsuzsi csak úgy jött, sötétkék selyemköpönyegben, de a vállára kerítette a ballonkabátját. Viszont a centimétert a nyakában felejtette. Miközben a kis asztalnál beszélgettek

– majdnem egészen üres volt a cukrászda –, Zsuzsi ezzel a centiméterrel játszott, mindig az ujjára csavargatta. Ő volt zavarban, mint egy iskolás lány, ahelyett, hogy Szöszi lett volna zavarban.

Szűkszavúan elmesélte, hogy Árpád tegnapelőtt felhívta őt, aztán munka után ugyanitt, ebben a cukrászdában találkoztak, még az asztal is ugyanez volt, ami mellett most ülnek. Nos, megkérte a nővérét, hogy néhány holmiját, többek között a felöltőjét, a szürke kashanadrágját, és főképp a könyveit kérné el a mamától. Nem szükséges, hogy cipelje, csak adják le a házmesterhez, majd onnan elviszi. No, Zsuzsi erre, mit sem sejtve, azt kérdi az öccsétől:

– Minek viszed el a holmit? Mire jó ez a cirkusz? Hiszen úgyis hazaköltöztök! Erre Árpádon van a csodálkozás sora. Eltartott egy ideig, mire mindent kimagyaráztak. Zsuzsi semmit sem tudott arról, hogy Árpád és Szöszi szétváltak, Árpád viszont most hallotta először, hogy apjuk mégis bemegy a szövetkezetbe, és ezért a műhelyt lakásnak ajánlották fel a fiatalok számára. És hogy vasárnap délre meg is hívták az egész pereputtyot. Vagyis el lehet mondani, hogy teljes rend van, csak semmi sincs a helyén!

Jó testvér, jó barát ez a Zsuzsi; hallani a hangján, mennyire sajnálja Szösziék házasságát. Pedig hát ki tudja, van-e mit sajnálni rajta? Zsuzsi tudhatná legjobban, hogy a házasság önmagában még nem okvetlenül főnyeremény. És mégis!

– Én mondtam Árpádnak, hogy ki kellene békülnötök – jegyzi meg gyámoltalanul, mint aki maga is érzi, hogy ilyen tanácsokkal senki nem jut messzire.

– Erre azt felelte, hogy nem is vagyunk haragban – találta meg a hangját Szöszi.

– Tényleg azt felelte! – nyitotta el a szemét Zsuzsi.

– No, látod – mondta Szöszi. – Ismerjük mi egymást, talán épp az a baj, hogy túlságosan is!

– De ha összevesztetek, akkor miért nem vagytok haragban?

– Nem vesztünk össze! Csak elhatároztuk, hogy nem maradunk együtt.

– Hideg fejjel?

– Hideg fejjel!

– No, képzelem!

– Te csak ne képzelj semmit – legyintett Szöszi. – Rájöttünk arra, hogy ennek semmi értelme. Egy életen át veszekedni… Mire jó az?

– Árpád is azt mondta – gondolkodott el Zsuzsi.

– Mit? – érdeklődött kíváncsian Szöszi.

– Hát, hogy olyan házasságot, mint a legtöbb, ti is csinálhatnátok. Csakhogy az nem felel meg nektek.

– Hát nem – erősítette Szöszi. – Minek kínozzuk egymást?

– Hát pedig – sóhajtott Zsuzsi – anélkül nincs. Még jó is, hogy veszekedtek. Bár mi is veszekednénk Pistával! De nekünk már veszekedni se érdemes… Inkább mindent ráhagyok.

– Az se jó – jegyezte meg Szöszi.

– No

– emelte fel a fejét Zsuzsi –, beszéljünk csak inkább rólatok. Ha nem vagytok haragban, meg nem is vesztetek össze, akkor beszélhettek egymással. Nem?

– Nincs nekünk beszélnivalónk.

– Hát azt ne mondd, mert azért van. Délután Árpád följön a holmijáért, mert nem akartam a házmesterékhez adni. Gyere föl te is.

– Én? Hát mit képzelsz?

– Miért? Hát hozzám jössz fel. Mi azért barátkozhatunk!

– De az öcsédre nem vagyok kíváncsi…

– No, ugye, hogy azért mégis haragban vagytok I

– Nem érted, hogy nincs vele semmi beszélnivalóm? És neki sincs velem.

Most Zsuzsi legyintett.

– Hát egyedül jobb? Az csak tengődés.

– Miért volna tengődés? – így Szöszi.

És ezzel egy kicsit meg is feneklett a társalgás. Zsuzsi csak gyűrögette a centiméter végét.

– Szóval – vette fel a fonalat Szöszi –, te a fejedbe vetted, hogy kibékítesz minket. Ez szép tőled, de hidd el, hogy hiába.

– Ha mindenki úgy gondolkodna, mint ti, akkor kihalna az emberiség – szólt Zsuzsi.

– Hogyhogy?

– Hát, hogy a házasságra olyan kényesek vagytok. Én még nem láttam olyat, hogy két ember között semmi súrlódás ne legyen.

Szöszi most mondhatta volna azt, hogy neki is ez a véleménye, csakhogy Árpád másképpen gondolkodik. Mondhatta volna azt is: „Az öcséd hagyott ott.” Zsuzsival igazán beszélhetne őszintén. De minek ezt hánytorgatni? Inkább érdeklődni kezdett: hogy van-e már Árpádnak lakása, vagy még mindig Karcsi barátjánál lakik? És hogyan vág be az új munkahelye?

Zsuzsi be is számolt mindenről, amiről csak tudott. Nem, lakása még nincsen Árpádnak. Kilátása van egy szobára, kint Zuglóban, havi százötvenért. Kicsi szoba, de tiszta és világos. Egy öreg bácsi lakik benne, aki állítólag hamarosan szeretetotthonba vonul, és akkor Árpád kapja meg a szobát. De ez persze még nem egészen bizonyos. Ami az új munkahelyet illeti, hát ugye, az első napok mindenütt nehezek. Árpádot az új főnök vitte magával, emiatt aztán a régi emberek közül néhányan görbén néznek rá. Nem kellemes érzés, hogy az embert holmi protekciós alaknak tartják.

– Megbánta, hogy oda ment? – érdeklődött Szöszi élénken.

– Hát, azt nem tudom, de az biztos: a régi helyén szerették, itt meg… És te? – kérdezte Zsuzsi hirtelenül. – Miért nem jársz be az üzletbe? Telefonáltam, és akkor azt mondták, szabadságon vagy.

– Szép tőlük, hogy azt mondták – mélázott Szöszi. – Pedig otthagytam őket – jelentette ki kihívóan. – Még a szakmát is otthagyom.

És részletesen elmesélte Zsuzsinak a terveit. Tervek? Annak nevezte őket, de igen kevés joggal. Ha az ember menekül valahonnan, és majdnem egészen mindegy neki, hogy hova szalad, akkor nem egészen helyes tervet emlegetni.

Már egy órája ültek a Viola Cukrászdában. Szöszinek többször is eszébe jutott, hogy Zsuzsi túlságosan elmarad, tán már régen vissza kellett volna mennie az üzembe. De erre semmi hajlandóságot nem mutat. Csak ül, húzogatja nyakán a centimétert, érdeklődéssel hallgatja Szöszit, aztán megint ő számol be arról, hogy Árpád milyen hangulatban van; hát rosszkedvű, állítólag az új munkahelyén jelentkező nehézségek miatt.

Igazában tiszta időpocsékolás, hogy ők ketten itt ülnek a Viola Cukrászdában. Most már Zsuzsi se emlegeti, hogy kibékíti őket. Alighanem belátta, hogy ez lehetetlen. De mégsem siet. Szöszinek végtelenül jólesik, hogy végre valakivel félig-meddig őszintén beszélhet, és úgy látszik, mintha Zsuzsinak se esne rosszul. Utóvégre Zsuzsinak sincs barátnője. Olyan férj mellett, mint Sumony István, nem is lehet. Meg is mondja:

– Tudod, az a baj, hogy amikor ő hazajön, nekem mindig otthon kell lennem. Így hát mikor is beszélhetnék valakivel? Ha a munkaidőnek vége, megyek a gyerekért, és otthonról csak vele együtt mehetek el. Még a legjobbak azok az esték, amikor ő megy el valahova. Kártyázni vagy biliárdozni…

– El szokott menni?

– Hetenként kétszer meg háromszor is… De nekem nem hiányzik. Ilyenkor legalább olvashatok, és azt hallgathatom a rádión, ami nekem tetszik.

Lehetséges, hogy szegény Zsuzsi egyhangú és örömtelen életében egy kis változatosságot hozott – nem az, hogy Szösziék bajba kerültek, hanem igenis az, hogy öccse és sógornője között ő a közvetítő? Ha már a maga életében és házasságában nem tud rendet teremteni, akkor megpróbál a másokéban? De ez így nem helyes, mert ami a rendet illeti, hát az Sumonyéknál megvan; semmi sincs ebben a házasságban, éppen csak rend, pontosság. Szösziéknél pedig minden a feje tetején áll, mint nagytakarításkor vagy éppenséggel meszeléskor. Az ember nem is érti, hogyan gyűlt össze ennyi baj és nehézség, ennyi harag és békétlenség ilyen vadonatúj házasságban?

Ha Zsuzsi a békét nem is közvetítheti – mert ezek nem akarnak békülni –, az üzeneteket okvetlenül.

Szöszi, amikor délelőtt végre elbúcsúzott Zsuzsitól, egyenesen hazament a Viola Cukrászdából. Ma, péntek az első nap ezen a héten, amikor nem ment csavarogni, se strandra, se moziba, hanem nekiállt otthon a mosásnak, vasalásnak, sőt felajánlotta nagymamának: vegyék meg ma a befőzni való paradicsomot, most van ideje ahhoz, hogy segítsen, és ki tudja, mi lesz a jövő héten?

Délután, paradicsompasszírozás közben, megpróbálta elképzelni, hogyan számol be Zsuzsi most Árpádnak arról, amit vele beszélt. Holnap délelőtt megint felhívja Zsuzsit az üzemben, és megtudja, hogy Árpád mit mondott. Persze jó volna megint randevúzni a Violában, de nem kívánhatja Zsuzsitól, hogy minden délelőtt kéretőzzék el az üzemből őmiattuk. És mi volna, ha este felszaladna hozzájuk? Ha egy kis szerencséje van, Pista ismét elmegy kártyázni, és Zsuzsit egyedül találja. És akkor alaposan kibeszélgethetik magukat, és legalább Zsuzsi sem lesz egyedül egész este és sem. És egyáltalán! Nemhiába gondolta ő el nemegyszer, hogy minden más volna, ha barátnője lenne. Zsuzsival azért is barátkozna olyan szívesen, mert majdnem egyformán szükségük van egymásra. Zsuzsi a házasságban éppen olyan egyedül van, mint sógornője, amióta elhagyta a férje.

Nagymama már az üvegeket szárogatta, mert egy nagy lábos paradicsom már meg is főtt, mindjárt töltheti. Közben megpróbált tapogatózni:

– Beszéltél Zsuzsival?

– Beszéltem. De ne tessék kérdezni, hogy mit, mert úgyse érdekes

– vágott gyorsan elébe a következőknek.

– Nna! – háborgott a nagymama. – Meg se várja, mit akarok mondani, már ellenkezik…

– Hát, mert úgyis tudom… Szóval nekünk nem kell közvetítő. Ha mi ki akarnánk békülni, akkor úgyis kibékülnénk.

– Ugye – jegyezte meg a nagymama.

– Legjobb, ha ebbe nem tetszik beleavatkozni – magyarázta Szöszi. Komolyan nézett a nagymamára, nem tudta, hogy az orrán egy piros paradicsompötty nevetgél.

– Törüld meg az orrodat – felelte neki nagymama, és ezt érthette így is meg úgy is. Aztán kisvártatva így folytatta: – Te talán nem szeretnél kibékülni? Hiszen már az eszed sincs a helyén! Mégse mégy utána… Hát azt hiszed, annak több esze van? Azért, mert férfinak született?

Az illető, aki férfinak született, és akit a nagymama emlegetett, ebben a pillanatban megjelent a nyitott konyhaajtóban. Teljes életnagyságban vetette magát a savanykásan édes paradicsomillatba, és így köszönt:

– Csókolom!

– Szervusz! – felelte a nagymama, mintha semmi különöset nem találna ebben a váratlan látogatásban. – Éppen téged emlegettünk.

Szöszi nem köszönt vissza, és arról is elfeledkezett, hogy a paradicsompöttyöt, amire pedig a nagymama figyelmeztette, letörölje az orráról. Rettenetes, hogy mennyire dobogott a szíve, annyira, hogy minden erejét elvette ez a szívdobogás.

– Az ingeidért jöttél? Mert van itt két inged – őrizte meg teljes nyugalmát a nagymama.

– Nem is tudtam – csodálkozott Árpád, és leült, jó messzire a tűzhelytől és az asztaltól is, nehogy lefröcsköljék a paradicsommal. – De éppen jó, mert úgyis rosszul állok. A házinéni csak hétfőn mos…

– És mit kér egy ingért? – érdeklődött a nagymama. – Hét forintot – felelte Árpád.

– Nem drága. Urak megfizethetik – hangzott s könnyedén epés megjegyzés. Árpád nem felelt semmit, egy kis csend támadt. Szöszi csak hajtotta, hajtotta azt a passzírozógépet. Csak hadd társalogjanak. A két komédiás. Mármint nagymama és Árpád, ő ugyan nem avatkozik bele. Egy árva szó nem sok, annyit se beszél ezzel a piszok alakkal, aki képes, és csak úgy beállít. Ő majdnem elájul, de bezzeg ennek semmi az egész. Fel se veszi!

– Hát, ha nem az ingekért jöttél, akkor minek? – szólalt meg már a következő pillanatban, fogadalma ellenére. És összeharapta a száját, hogy ne sírjon.

– Zsuzsi mondta, hogy otthagytad az üzletet. És hogy a szakmát is ott akarod hagyni.

– És? Mi közöd hozzá? – kérdezte dühösen, és sírva fakadt.

Árpád nem válaszolt mindjárt. Gyűrött rajta az ing, a képe borostás, a szeme beesett. Úgy kell a nyomorultnak! Ha valaha visszaadhatná neki azt a sok szenvedést, amit okozott. Legszívesebben nekimenne, tépné, cibálná…

Árpád hirtelen lekuporodott egy egészen alacsony sámlira.

– Nem lehet veled kibírni – ezt mormogta. – Kikészül az ember.

Hát ez mi? Miért mondta, amit mondott, és miért kuporog itt a sámlin, nevetségre? Mintha a görcs rángatná? Lehetséges, hogy ugyanabban a betegségben szenved, akárcsak Szöszi? Hogy egyáltalán szenved? De miért is ne szenvedne? És Szöszi most már azt is tudta, hogy miért jött ide, azért, mert Zsuzsitól megtudta, hogy Szöszi is kínlódik. Ahogy belépett, megpróbálta adni a nagyot, a fölényest. De most már nem is próbálja. Férfi létére nem is titkolja, hogy kikészült. De ki előtt szégyellné? Talán Szöszi előtt, aki legalább olyan nehéz napokat élt át? Vagy a nagymama előtt? A nagymamának se újság az ilyen. Meg is mondja:

– Látjátok, ti bolondok! Együtt se jó, de egymás nélkül még rosszabb. Ez a régi nóta. Szánjátok meg egymást, ha már magatokat nem szánjátok! – tette még hozzá.

18.

Vasárnap déli tizenkét órakor az egész család, szépen kiöltözve, elindult az öreg Körmendiékhez. Nagymama még tegnap egy cserép primulát vásárolt a piacon, becsomagolta rózsaszínű selyempapírosba, mintha virágüzletből való volna. Azt most Veronka hozta.

Körmendiek itt laknak a szomszéd utcában. Az csak öt perc ide. Szöszi és Árpád egyetlen szó nélkül, leeresztett karral lépeget egymás mellett. Tegnapelőtt történt, hogy megsajnálták egymást, és nagyjából kibékültek, de azóta sem beszéltek egymással semmit. Igaz, nem is volt rá alkalmuk, meg nem is keresték. A nagymama azt mondta, nem érdemes kiköltözniük a kalyibába, hiszen úgyis megkapják a szobát a Körmendi szülőktől. De nekik se volt kedvük a kalyibához. A kalyibában már egyszer ott maradt a boldogságuk, minden örömük. Abban, ahogyan most együtt vannak, nincs semmi boldogság és öröm. Mintha mind a ketten nagyonnagyon elfáradtak, elfásultak volna a sok szenvedésben, amit egymásnak okoztak. Most, ha van is örömük, az csak annyi, hogy nem érzik azt a kínzó, hasogató fájdalmat.

Árpád egyelőre még ott lakik Karcsi barátjánál. És hogy későbben mi lesz, az úgyis ma dől el, a szülőknél.

Szöszi először jár a házban, ahol férje szülei laknak, ahol a férje nevelkedett. Régi ház, kopott lépcsőház. A három emelet körbefutó folyosóit boltíves, cifrázott árkádok tartják. A lépcsőház falaira illetlenségeket firkáltak a gyerekek. Lift nincs, és Körmendiek a harmadik emeleten laknak. Nagymama erősen nyögött, mire felértek. Mégis azt mondta, ha lihegve is, hogy legjobb a harmadikon lakni, mert ott tisztább a levegő.

Szöszi jól tudta, hogy miért mondja ezt nagymama. Azért, hogy ő törődjék bele a sorsába, és örüljön, hogy ide jöhet. Ami a beletörődést illeti, az megvan. De hogy örüljön? Az nem megy. Árpád is mogorva, hallgatag.

Zsuzsi nyitott ajtót, kötényesen. Itt van a kisfia is, egy csinos, de morcos pillantású, barátságtalan gyermek, aki csak ráncolja azt a domború homlokát, de egyáltalán nem hajlandó üdvözölni az új rokonokat. De mitől is lenne másmilyen ez a Pityu? Hiszen ritkaság, hogy mosolyogni lát valakit! Szerencse, hogy Veronka mindjárt pártfogásába vette, és lekenyerezte azzal, hogy neki adta át a nagymama virágát. Ki is szaladtak vele rögtön a folyosóra. És ha össze is törik a cserepet, megéri, mert egy kicsit békében hagyják a savanyú felnőtteket.

A tágas előszoba tele van barna ajtókkal és barna szekrényekkel és azzal a savanykás szaggal, amit a vasalóruha okoz, pontosabban a gőz, ami a nedves vászonból felszáll, amikor vasalnak. Nagymama persze rögtön dicsérni kezdte a lakást, hogy milyen jó a beosztása, nem nyílnak egymásba a szobák, hanem egyik jobbra, a másik balra az előszobából. Középen, hátrafelé, a világítóudvarra a mellékhelyiségek. Sajnos, fürdőszoba itt sincs, viszont jó tágas a spájz, és a nagymama sokáig időzött a megrakott polcok előtt; más három család nem tesz el ennyit télire.

– Fölösleges is, tessék elhinni – mondta Körmendi szabó. – Ha jól körül tetszik nézni, még hároméves befőttet meg lekvárt is talál a polcokon. Mindig mondom a feleségemnek, hogy minek fárad. A Mirelitné asszony eltesz helyette is, hehehe…

Ez tréfa volt, de csak ő maga nevetett rajta. Lehet, hogy az öregek meg sem értették. A fiatalok megértették, nekik viszont nem akaródzott nevetni.

– Hallom, édesapám, hogy rászánta magát, és mégis bemegy a szövetkezetbe – mondta Árpád az apjának.

– Olyanformán lesz, fiam – felelte az öreg, és ezzel szépen bementek a műhelybe, ott leültek. Hogy haragban voltak, nem látszott meg rajtuk, igaz, valami nagy szeretet sem. Az üres nagy szabóasztalhoz ültek, cigarettáztak; a papa a szövetkezetről mesélt, Árpád meg a zuglói gyárról, ahol egyelőre még döcögősen indul minden, mert az emberek nem szoktak össze.

A nagymama és Körmendi mama a másik szobában telepedett le. Szöszi a konyhába ment Zsuzsival, hogy befőzzék a levest.

Zsuzsi már tudott arról, hogy Szösziék kibékültek, no, már ahogy ezt kibékülésnek lehet nevezni. Tegnap, szombaton beszélt telefonon Szöszivel. Most úgy illett volna, hogy Szöszi a kibékülést meg is magyarázza, hogy elmesélje, hogyan volt, mint volt. De az egész belefér egy mondatba:

– Hát… két rossz közül a kisebbiket választottuk!

– Hogyhogy? Már jó nektek olyan házasság is, mint a többinek?

– Még olyan se – felelte Szöszi csüggedten, és vállat vont.

– És most ide jöttök lakni? – érdeklődött Zsuzsi részvéttel.

Szöszi megint csak vállat vont. Neki már minden mindegy!

– Ne tegyétek – intette őket Zsuzska. – Az nem lesz jó. Én nem is lakom a mamámmal, és látod, azért minden vasárnap itt kell lennem már reggel korán, segítek az ebédet megfőzni, pedig egyedül hamarabb elkészülnék… De hát a mamám akkor megsértődne. Mert jót akar. Csupa szeretetből hív meg minket minden vasárnapra. Hogy ne legyek egyedül.

– Hát a férjed? – kérdezte, igazi érdeklődés nélkül Szöszi.

– Már fél tizenkettőkor kiment a meccsre. Majd csak estefelé jön meg, akkor pedig lefekszik aludni, mert elfárad a levegőn.

Zsuzsi sóhajtott, és miközben belepergette a levesbe a házi gyúrású, aranysárga finommetéltet, még azt mondta:

– A mamám jó asszony, csak egy kicsit régimódi. Nem veszekedik ő, de megvannak a maga eszközei. Elvárja tőled, hogy mindent úgy tégy, ahogyan szerinte kell. A mamám meg a férjem hasonlítanak egymásra.

– Árpád is régimódi – felelte Szöszi.

Körülnézett a konyhában. Egy kicsit sötét, mert a világítóudvarra néz, fényes délben is villanyt kell égetni benne. De máskülönben gyönyörű konyha. Látszik rajta, hogy Körmendiéknél a konyha szent hely, fontos hely. A falon piros cseresznyeminta, a bútorok ragyogó világoskékek. Ritkaság, hogy ilyen öreg háztartásban ilyen friss konyhabútorok legyenek.

– Legalább majd a mamád főz, és akkor Árpádnak nem lesz panasza – szólalt meg.

– Szöszi! Nem ismerek rád!

– Én sem ismerek magamra – felelte az ifjú asszony. – Azt hiszem, erre mondják, hogy az embert megtaposta az élet. Akkor már mindent másképp lát.

– Holnap bemégy az üzletbe is?

– Bemegyek. Most már beszélhetnek, amit akarnak. Egyik fülemen be, a másikon ki.

– Kár érted – jegyezte meg Zsuzsi.

– Hogy mondhatsz ilyet? Hiszen most leszek jó!

– No hiszen!

Érdekes! Zsuzsinak egyáltalán nem tetszik az ő megjavulása. Pedig Zsuzsi maga már régtől fogva olyan, mint amilyenné most Szöszi változik. Engedelmes, belenyugvó, csendes; nem felesel sem a férjével, sem az édesanyjával, csak a hátuk mögött panaszkodik rájuk, ha talál valakit, aki megérti, meghallgatja. Lehetséges, hogy ezentúl már Szöszi is így él; Zsuzsinak panaszolja el, ami nem tetszik a férje viselkedésében.

Az asztalnál mindenki folytatta a megkezdett témát, csak persze Zsuzsi és Szöszi nem folytathatta, hiszen ők megszólták a többieket. Nagymama és Körmendi mama még mindig a lakásról beszéltek; nevezetesen, hogy Körmendiek már régen szerették volna lakásukat elcserélni egy fürdőszobásra, meg azért is, mert a ruhapróbálók nem szeretnek ilyen magasra feljönni. De mindig csak maradt, mert ha az ember megszokik valahol, akkor nehezen mozdul, és most már úgyse aktuális, mert Körmendi szabó nem vállal privát munkát. Atya és fia versengve panaszolták, hogy mennyi baj van minden helyen a lógósokkal és az olyanokkal, akik nem tanulták meg tisztességesen a mesterségüket. Ez mindkettőjüknek a vesszőparipája. Most az öreg Körmendinek is, mert hiszen belép a szövetkezetbe, és attól tart, hogy mások helyett kell dolgoznia, illetve, hogy mások mulasztásának ő vallja kárát. Persze az igaz, hogy a gyengébb munkásokat sem tehetjük az utcára. Hát hol akkor a megoldás? Körmendi papa szerint külön szövetkezetet kéne alapítani kizárólag a rossz szabók számára, olyanoknak, akik nem szeretnek dolgozni, csak szaladgálni és másoknak parancsolgatni. Lássák, hogyan élnek meg magukban! De Árpád azt állítja, hogy ahol jó a vezetés, ott javul a munka, ha nem is máról holnapra. Vagyis arról kell gondoskodni, hogy mindenhova jusson a belevaló emberekből.

Szöszi lopva néha a férjére pillantott, és még soha nem látta ilyen távolinak és idegennek. Sokat eszik, és sokat beszél, és egyáltalán nem tűnik fel neki, hogy a felesége hallgat. Biztosan nem is bánja, mert Szöszi az ilyen témákhoz úgyse tud, de nem is akar hozzászólni. Neki ez csak szalmacséplés, nincs benne semmi megfogható. Mert igaz, vannak jó dolgos emberek, és vannak lógósok is, csakhogy sem a szorgalmasok, sem a lusták nem hasonlítanak egymáshoz semmiben. Mindenki másért és másképpen dolgozik jól, és két egyforma lógóst sem látott még a világ. Nézzük mindjárt a jelenlevőket. Ez a két család itt annyiban hasonlít egymáshoz, hogy mind a kettő dolgos emberekből áll. A nagymama is roppant szorgalmas, Körmendi mama is, mégis milyen különbözők! Aztán itt van a nagypapa és Körmendi szabó… Nagypapa sokkal bölcsebb, nyugodtabb, és nemcsak amiatt, hogy jóval idősebb. Pedig Körmendi szabó sem ostoba ember, szó sincs róla, csak van a lényében valami izgágaság és elégedetlenség, amit a fia is örökölt tőle, vagy inkább utánozza.

Egyébként éppen Körmendi szabó volt az, akinek a mai ebédnél feltűnt, mennyire hallgatag a menye. (Azt, hogy a lánya nem szól egy szót sem, már megszokhatta.)

– Hát ez az asszonyka? Ez mindig ilyen csendes, mintha nyelve se volna?

– Ajjaj – felelte a nagymama.

– Hát azt tudjátok-e – folytatta az após –, hogy az én kis menyem lenyúzza a hal bőrét, úgy szedi el tőle a pénzét, hehe?

– Ugyan, hogy mindig a bolondságon jár az eszed! – intette a felesége.

– Irigykedsz, mi? – ingerkedett vele a férje, aztán a fiához fordult: – Anyád nem bírja hallgatni, amikor a menyét dicsérik. Született anyós, hiába!

– Te meg, ha megiszol egy pohárral, nem tudod, hogy mit beszélsz! – sértődött meg a mama.

– Tudom én, hogyne tudnám! – erősködött a szabó, és töviről hegyire elmesélte, hogyan lepte ő meg a menyét odakint Rákoskerten, amikor éppen a hallal viaskodott. Szegény kisöreg! Dehogyis tudta ő, hogy milyen fájdalmas sebet tép fel azzal, hogy a halat emlegeti, azt a bizonyos halat, aminek a paprikását a macskák ették meg! Szöszi forróságot érzett a torkában, és nem mert fölnézni. De így is látta, hogy a férje figyel, és amikor az apja befejezte a történetet, azt mondta:

– Szóval a feleségem akkor meghódította magát. Azért is hívtak haza bennünket. Az öreg meg azt felelte erre:

– Beszélhettek, amit akartok! Ebben a lányban van fantázia. Én az ilyet meglátom! Te, fiam, anyád fajtája vagy… Jó gyerek, derék gyerek, de fantázia, az nincs benned.

Fantázia? Szöszi körülnézett az asztalnál. Már túl voltak a rántott csirkén, Zsuzsi most indult kifelé az elhasznált tányérokkal. Úgy látszik, az öreg máskor is mondogatta ezt a fantáziát, ez már afféle családi lemez lehet náluk, mert Körmendiné és Zsuzsi mintha nem is hallotta volna. Nagymamáék meg nem szólhattak, hiszen ők vendégek.

Körmendi szabó pedig még egy pohár bort töltött a nagypapának és saját magának is – a fiának elfelejtett tölteni –, aztán koccintott, kiitta. Utána megint csak a menyéhez fordult:

– Aztán, ha majd itt lesztek nálunk… Ne hagyd ám magad! Ráérsz te még besavanyodni!

– Papa! – szólt rá a felesége. Épp most lépett be egy óriási tál rétessel, mögötte Zsuzsi egy hosszú diós tortát hozott, hogy hátha valaki azt szereti jobban.

– Mit papázol? – nevetett a családfő, és kétfelé törölte büszke bajuszát. – Ti már úgyis elegen vagytok, ez a lány az én szövetségesem lesz ebben a házban.

– Inkább arról beszélnél, hogy mi legyen a varrógéppel. Meg a szabóasztallal

– intette élete párját Körmendiné, mint valami vásott gyermeket, akinek mindig csak a huncutságon jár az esze. – Eladjuk? Beviszed a szövetkezetbe? Festetni is kéne. És ha már festetünk, akkor, azt mondom, az egész lakást, mert azért az egy szobáért nem érdemes akkora piszkot csinálni.

Nyilvánvaló, hogy Körmendi mama restelli a férje ömlengését, és szeretné a társalgás menetét végleg elterelni az érzelmes dolgokról. Mert Körmendi mama, ahogy a férje mondja, réges-régen „besavanyodott”, vagyis bizonyára az a véleménye, hogy idősebb emberekhez nem illik az efféle beszéd. Ráfogja a borra, hogy az beszél a férjéből, pedig nem egészen úgy van. Körmendi szabó és mind, akik itt az asztal körül ülnek, voltak egyszer fiatalok. És Szöszi most egyszerre úgy találja, hogy ez nem is lehetett olyan régen! Néha különös varázslatok fordulnak elő az idővel. Két hete sincs annak, hogy apósa kint járt Rákoskerten, és meglepte a hallal való viaskodás közben. Mégis úgy tűnik, hogy ez iszonyú régen volt. Másfelől húsz-harminc év is könnyen összezsugorodhat valakinek az emlékezetében, különösen, ha a kenyere javát már megette. Jaj, Szöszinek olyan furcsán szorul most össze a szíve! Annyira együtt érez apósával, ezzel az idegen, bajszos emberrel, akit a saját családjában senki nem akar megérteni! Körmendi szabónak, miközben éveken, évtizedeken át ült a szabóasztal mellett, és mindig csak böködött, megfehéredett a haja, megráncosodott a képe. De valami fiatal maradt a szíve csücskében; elbújt benne valami ábrándosság és játékosság, ami nem illik ilyen idős és fáradt emberhez. Hát aztán? Akkor se, azért se szabad kinevetni. Szöszi szeretné megvédelmezni, de hiába. A felnőttek nem engedik szóhoz jutni. Árpáddal együtt arról beszélnek, hogy a Klauzál utcában van egy igen jó szobafestő, azt kell elhívni, mert nem olcsó ugyan, de kitűnően dolgozik. És a festésen nem szabad takarékoskodni, mert sokba kerül, maga a takarítás is drága, és nincs nagyobb méreg, mint ha egy-két év múlva kopik, hullik a fal, mert kevés volt az enyv, vagy felületesen szappanoztak… Sőt, a nagypapa azt mondja, most újabban valami műanyag tapétát hoztak forgalomba, amit le lehet mosni, és akkor, ha vigyáznak rá, tizenöt évig sem kell festetni. Majd ő érdeklődik, hol lehet azt kapni, és mennyibe kerül. Mert sokszor az az olcsóbb ám, ami drága! Szöszi hallgatja őket. Minden szó, ami itt elhangzik, az ő érdekükben van. A nagymama, a nagypapa mennyire szívükön viselik az ő sorsát! Örülnek, hogy most már egyenesbe jut. Ha itt laknak, együtt a szülőkkel, néhány év alatt szépen gyarapodhatnak, mert a közös háztartás mégiscsak olcsóbb. Ez a házasság elég viharosan és regényesen indult, a rákoskerti kalyibával, de most már, úgy látszik, végérvényesen révbe jut. Csak az a baj, hogy ez nem ugyanaz a házasság! Ez a Körmendi Árpád, aki itt a vasárnapi ebédtől elpilledten cigarettázik, nem ugyanaz, mint aki a kalyibában már arra is felébredt éjszaka, ha a felesége sóhajtott egyet. És ez a Körmendi Árpádné, aki itt gubbaszt, szinte nem is hasonlít a régi Varga Szöszihez. Annyira nem, hogy az már ijesztő. Mintha Varga Szöszi meghalt volna.

Ha ijesztő is ez a gondolat, hamar meg lehet szokni. Mindenki tudja, hogy az ember, ha már hosszabb ideig él, nem marad ugyanaz, hanem minden sejtecskéje kicserélődik. Legjobban látni ezt gyerekkorban. Itt van Veronka, hát hol azonos ő azzal a háromkilós babával, akinek született? Ahogy az idő telik-múlik, észrevétlenül bár, de egészen megváltozunk kívül-belül. No mármost, ha valaki rövid idő alatt változik meg nagyonnagyon, akkor az épp olyan, mintha hirtelen meghalt volna, és életét valaki más folytatná.

És hogy ez a más sokban hasonlít előbbi énünkre? Hát aztán! Az öreg emberek is hasonlítanak ifjúkori önmagukra, de csak úgy, távolról, mintha rokonaik lennének saját maguknak.

Ha meg is halt az a régi Varga Szöszi, nem mondhatni, hogy nagy kár érte. Sokkal értékesebb és fontosabb emberek pusztulnak el naponta, mint ő. Persze azért ki sajnálja az embert, ha saját maga nem sajnálja? A szemtelen és élni vágyó Varga Szöszi, aki fütyült az emberek véleményére – vagy legalábbis úgy tett, mintha fütyülne – nincs többé! Hova van eltemetve? Körmendi Árpádnéba. Körmendi Árpádné viselhetne egy kis sírkeresztet, a nyakában, s arra ráírhatná: „Itt nyugszik a jampihercegnő, nem siratja senki.” Ugyan érdemes volt-e neki egyáltalán megszületnie, erre a rövid időre? Hiszen összesen csak tizenhét és fél esztendőt élt, és ennyi idő alatt is sok keserves viszontagságon ment át. Sokan szidták, ócsárolták, kevesen szerették; sok keserűségben és sírásban volt része, és ritkán örült. Körmendi Árpádnét nem fogják annyit szidni és ócsárolni, mert szelíd lesz, szófogadó és csendes, lenyeli a szemtelenségeket, mielőtt kimondaná. De még kérdés, hogy szereti-e majd valaki egyáltalán? Mert lám, még Veronka is elfordult tőle. Keserűség és sírás? Úgy látszik, sokkal kevesebb lesz az életében. Van derék férje, szorgalmasan dolgoznak mindketten, beosztják a pénzt, eltervezik a beruházásokat, és minden hónapban megtakarítanak valamicskét. Mi oka lesz őneki már ezentúl arra, hogy sírjon és keseregjen? Igaz, hogy örülnie sem lesz minek. Ha szót fogad, és nem szemtelenkedik, nem vész össze a férjével, s ha nem vész össze, ki sem békülhet vele. A nagymama vígan dicsekszik a házban Veczkó néninek és másoknak is: „El sem hinnék, milyen rendes, szolid, beosztó asszony lett az én Szöszikémből.”

– Kombinált szekrény nem kell, nem is divatos már – riadt föl egyszerre csak a férje hangjára. – Igen sokba kerül, elfoglalja a helyet, és törhetjük a fejünket, hogy mit rakjunk a vitrinbe. A könyveimnek pedig nincs helye. Könnyű bútorokat látni most minden kiállításon. Tízezer forintból szépen és elegánsan berendezem az egész szobát.

Tízezer forintból? Miféle tízezer forintból?

– Hát, tízezer forint nagy pénz. Azzal már házépítésnek is nekivághat az ember, ha ad hozzá kölcsönt a takarék – mondta el véleményét a nagypapa. – Nem tudom, nem teszitek-e okosabban, ha ebből a tízezer forintból elkezdtek valamit építeni a telken. A bútort anélkül is megszerzitek lassacskán, de tízezer forintot egy összegben nehéz összerakni.

Semmi kétség, ezek arról a tízezerről beszélnek, amit apa adott, és Mici néni visszavett, de a nagymama azt hiszi, ott van a takarékkönyv most is a lepedők között.

– Borzasztó nagy gond az építkezésbe belevágni – vélte Körmendi papa. – Az mindig többe kerül, mint számítják.

– De ha már egyszer belevágtak, akkor előteremtik, megtakarítják… Legalább nem herdálják a pénzt – így a nagymama.

– Ráérnek még arra, hogy kuporgassanak, hogy minden szórakozásról lemondjanak – ezt persze megint Körmendi papa mondta. – A fiatalság elmúlik, és nem jön vissza.

„Jóságos egek

– gondolta Szöszi ijedten. – Most mi lesz? Megmondjam, hogy Mici néni elvitte a tízezer forintot?” Rögtön, azon nyomban, ma egy hete meg kellett volna mondania a nagymamának. Akkor most túl lenne mindenen. De most hogyan szóljon közbe? Mindenki előtt? A nagymamát is szégyenbe hozza. És a nagymama nem fogja türtőztetni magát. Ha dühbe gurul, itt mindenki előtt leteremti, talán meg is pofozza, amiért visszaadta. Ötször volt a száján, hogy „… tessék csak egy kicsit várni azzal a tervezgetéssel, mert nincs tízezer forint” – ha így mondaná, még azt gondolnák, hogy gúnyolódik. Talán egykönnyen meg sem értenék. Olyan valószínűtlen az egész! Egyáltalán minden olyan valószínűtlen. Múlt vasárnap otthon gunnyasztott, és mennyire szenvedett! És hitte volna akkor, hogy ma itt ebédel Körmendiéknél? A nagymama sejtette, azért is fogadta el a meghívást. No, ebben a nagymamának lett igaza, de ami a tízezret illeti… Igazában szeretné megmondani nekik. Forgatja magában – mintha egy kis bomba lenne nála. Ha közéjük dobná, hogy megriadnának, hogy összezavarodna minden! Felrobbanna ez a szép és jóllakott vasárnap délutáni nyugalom. Senkinek sem tudná megmagyarázni, hogy miért csak most szól, s miért nem mondta előbb!

Később Zsuzsival kiment a konyhába, hogy ők most elmosogatnak. És akkor Zsuzsinak hirtelenül elmondta az egészet. Neki gyorsan és könnyedén el tudta mondani. De akármilyen könnyedén mondta, Zsuzsi mégis megijedt.

– Ebből botrány lesz – jósolta meg ott a mosogatótál fölött, miközben a gőz körüllengte, mint egy igazi jósnőt az áldozati füst.

– Miért? – hepciáskodott Szöszi. – Az én pénzem volt, nem? Apám nekem adta. A takarékkönyv az én nevemre szólt. A magamét adtam vissza? Nem?

– Akkor miért nem merted megmondani nagyanyádnak? – csípte nyakon az okoskodását Zsuzsi. – És még most se mertél szólni!

– Hogyhogy nem mertem? Nem akartam.

– Akartál te, csak nem mertél – ragaszkodott a valósághoz Zsuzsi. Öntött egy kis hideget a forró vízhez, és Ultra port szórt bele. És elgondolkodott, valószínűleg azon, hogy milyen különös dolog is az a bátorság, de még a gyávaság is. Ez a Szöszi sokszor szókimondóbb a kelleténél. Néha egyenesen kihívja maga ellen a végzetet. Szeret olyanokat mondani, amelyen mások megütköznek, megbotránkoznak. Szeret rosszabbnak, komiszabbnak látszani, mint amilyen igazában. Most meg az igazat sem meri megmondani. Az egyszerű igazságot. – Pedig – mondta ki Zsuzsi a csattanót, amikor idáig ért gondolataiban – tényleg a te pénzed volt. Illetve lett volna!

– No látod – kötötte az ebet a karóhoz Szöszi. – De abban igazad van, hogy botrány lesz belőle.

– És most mit csinálsz? – érdeklődött Zsuzsi.

– Semmit. Ráérek megmondani, majd ha keresik. Ha már úgyis botrány lesz, akkor minek siessek?

– És Árpádnak se mondod meg?

– Mikor mondjam meg neki? – válaszolta Szöszi egy kis gondolkozás után. – Nem vagyunk olyan jóban – tette még hozzá, és Zsuzsi elgondolkodva emelt ki a vízből egy apróvirágos tányért. Ebben a tekintetben nagyon jól megértette Szöszit. Ha egy házaspár nincs elég jóban, akkor hiába is akarnak bizalmasan beszélgetni, az nem megy. Az ember nem közölheti a titkait valakivel, csak úgy röptiben, hogy: „te, ide hallgass…”

– Szóval

– mondta kisvártatva, búsan –, ti most olyan házaspár lesztek, mint a legtöbb. Mint mi vagyunk. Még véletlenül sem beszélgetünk soha. Csak ami a legszükségesebb: szervusz, mi a vacsora, mi újság, szombatra vegyél mozijegyet – és, mint akinek erről jut eszébe, elkezdte mesélni: – Te, én megfigyeltem a moziban, ha várni kell az előcsarnokban… Ha egy férfi és egy nő egy szót sem szólnak egymáshoz, akkor megesküdhetsz, hogy azok házasok. Még ha nincs is rajtuk jegygyűrű, és akármilyen fiatalok!

– Hát biztosan nem mernek beszélgetni, nehogy összevesszenek – véleményezte a dolgot a maga módján Szöszi. Aztán azt javasolta, hogy cseréljenek munkakört. Inkább ő mosogat, és Zsuzsi törülgessen, mert Zsuzsi tudja pontosan, hogy mi hová való a konyhaszekrényben. Aztán volt egy kis barátságos veszekedés közöttük azért is, hogy melyikük mossa fel a konyhát. Szöszi arra hivatkozott, hogy ő a fiatalabb, Zsuzsi pedig arra, hogy itthon van. De Szöszi győzött, mert azt mondta, ő is itthon van, ha egyszer Körmendiek elfogadták menyüknek.

– Meg kéne lépni – mondta, miután kiöblítette a felmosóruhát, és kiterítette a vödör szélére. – Kimehetnénk az Állatkertbe a gyerekekkel. Vagy te meg akarod várni a férjedet?

– Én? Nem. Majd otthon találkozunk, hat óra felé. Most meg már négy óra elmúlt. Nem nagyon érdemes az Állatkertbe mennünk.

– És ha nem leszel otthon hat órára?

– Neki szabad elkésni – panaszkodott Zsuzsi. – De ha én nem vagyok otthon, amikor jön, akkor vége a világnak. Lehet, hogy csak nyolckor jön haza. Vagy kilenckor. Találkozik ismerősökkel, elmennek ide vagy oda. Én meg leshetem.

Szöszi a kezét mosta a csapnál. Csak azért se szólt közbe. Várta, hogy Zsuzsi maga döntsön. Ha neki így jó? És ha már Varga Szöszi is beadta a derekát… Ha már Varga Szöszi is felcsapott engedelmes és csendes papucsfeleségnek…

– Árpádnak szólunk? – kérdezte most Zsuzsi.

– Szólhatunk – felelte Szöszi. – De lehet, hogy ő jobban feltalálja magát az öregek között. A bútorokat tervezgetik meg a házépítést!

Ebben a pillanatban nyílt az ajtó, és Árpád lépett a konyha frissen mosott kövére.

– Hát ti mit pusmogtok itt ennyi ideig?

– Ne lépj a kőre – szólt rá Szöszi. – Mert majd azt hiszi a mamád, hogy én nem mostam fel rendesen.

– Kösz – jegyezte meg Árpád. – Főzni még nem tudsz úgy, mint a mamám, de veszekedni igen.

– Elmehetnénk az Állatkertbe – szólt közbe Zsuzsi.

– Ott éppen jó helyen leszünk – válaszolt az ifjú férj. És máris kiment a folyosóra, hogy behívja a gyerekeket, ő maga mosta meg a kezüket, arcukat, biztosan azért, mert szívesebben foglalkozott velük, mint a felnőttekkel. És amikor elindultak, akkor is a két gyereket vezette, Szöszi és Zsuzsi pedig mögöttük ment.

– Látod? – mondta Szöszi. – Egyáltalán nincs kedve ahhoz, hogy beszélgessen velem.

– Mert rászóltál amiatt a nyüves kő miatt – felelte Zsuzsi.

– Te is rászóltál volna. Láthatta, hogy éppen akkor mostam fel. Ezért még nem kell megsértődni.

Zsuzsi nem válaszolt. És Szöszi kitalálta, hogy mire gondol:

– A te férjednek sem kell megsértődnie mindjárt, ha téged nem talál otthon.

– De megsértődik!

– Hát akkor… úgy kell neki!

– Ez a borzasztó a házasságban. Ez az unalmas! Az örökös sértődés.

– A mamád – tűnődött Szöszi – ma az ebédnél ötször is rászólt a papádra, mint egy tacskó gyerekre.

– Csakhogy Árpád nem olyan, mint a papám. Nemhiába beszélnek még a rádióban is olyan sokat arról, hogy mi a titka a jó házasságnak, meg a boldog családi életnek! Van annak titka elég. Szöszi régebben ilyesmiről magával Árpáddal beszélgetett, most Zsuzsi mintegy helyettesíti az öccsét. És Árpád? Ő vajon kivel beszélget? Talán Karcsival? Nem, az nem valószínű; Árpád nem olyan.

Valami nagyon nyomja a szívét, az biztos. Még véletlenül sem néz soha Szöszire, még a pillantását is kerüli. A gyerekekhez barátságos, sőt, vidáman beszélget velük. Veronka dörgölőzik is hozzá, mint egy kiscica. Sokáig időztek a vízimadaraknál, aztán a kakadukkal és papagájokkal szórakoztak. Találgatták, hogy melyik kire hasonlít. Aztán csúfolódtak a púpos tevével. Árpád tevenyelvre tanította a gyerekeket. A tevét tevenyelven

tevevevé

nek, a majmot

mavajovom

nak hívták, a méltóságteljes darut

davaruvumavadávár

nak.

Vásárolt perecet, vásárolt fagylaltot. Nemcsak a gyerekeknek, hanem a nővérének és feleségének is. Barátságos volt, mint egy szelídített mackó, de valami szomorúságot rejtegetett előttük, elsősorban persze Szöszi előtt. És talán egy kicsit még szégyelli is magát, azért, mert nem akart kibékülni a feleségével, és mégis kibékült. Szöszi maga is így van ezzel; mindketten csatát vesztettek. Nem jókedvükből békültek ki, hanem azért, mert muszáj volt, mert külön-külön még rosszabb. Vagyis őket a szerelem kényszerítette ismét össze; a szerelem győzött, nem ők. Ezért nem mernek egymás szemébe nézni.

Amikor sötétedett, Árpád meghívta őket egy kis sörözésre, és nekiindultak, hogy keresnek egy üres asztalt valamelyik vendéglőben. Vasárnap ez nem is olyan egyszerű. Három vendéglőben is jártak, de mindenütt telis-tele minden zug, sokan ácsorogva várják, hogy valahova leülhessenek. Zsuzsi már azt mondta, hagyjanak fel vele, neki már haza kéne mennie, hiszen hét óra is elmúlt. Hanem a két gyerek már valósággal megtáltosodott a vágytól, hogy ők most vendéglőbe mennek. Lehetetlen az ilyen ígéretet be nem váltani! Nagy nehezen találtak is egy kis kocsmát, a vasúti aluljárón túl; kertjében, a poros akácok lombja között piros és kék villanykörték villogtak. A gyerekek kiáltoztak örömükben, és előreszaladtak, hogy segítsenek a felnőtteknek asztalt keresni. Aztán a kis Pityu mindjárt visszafutott, éles kis hangján azt kiabálta, miközben az anyja kezét rángatta:

– Anyu, nézd, itt van apu… Egy nénivel… Anyu! Apuka ül ott!

Mindenki rájuk nézett, maga Sumony István is persze, aki egy gömbölyű fekete asszonykával üldögélt egy kétszemélyes asztalnál. Hogy egy feleség így véletlenül rátaláljon a férjére, amikor más asszonnyal üldögél. Hogy ilyen egyszerűen hazugságon kapja! Már ez is rendkívüli, még a mindennapiságában is az. Hanem, ami ezután következett, az még sokkal különösebb volt. Pista felkelt az asztaltól, odalépett a felesége elé, és nyersen ráförmedt:

– Mit leselkedsz utánam? Azt hiszed, megijedek tőled? Úgyse élek veled tovább. Te… kocsonyaszívű… Elválok tőled. Ez úgyse élet… Elegem van a gonoszságodból…

És még mielőtt bárki bármit válaszolhatott volna neki, megfordult, egy százast dobott az asztalra, és a gömbölyű asszonykával együtt elindult kifelé.

Vannak, akik a gondolatot valami igen gyors dolognak tartják. No hát, nincs igazuk! Az emberrel néhanap olyan gyorsan is történhetnek fontos dolgok, hogy azokat gondolatban követni sem képes, nemhogy utolérni. Itt van például ez a Sumony István, megy, mendegél azzal az idegen nővel a kocsma kijárata felé. A felesége, a sógora meg a sógornője csak néz utána, és jóformán még fel sem foghatta, mi történt. Meglehet, maga Sumony István sem tudja, hogy mit csinál. Hiszen a feleségével itt van a kisfia is. Ha a felesége, mondjuk, nem is kell neki, a kisfia talán mégiscsak kell?! A kisfia mégsem lehet közömbös számára? Eh, az ördög ismeri ki magát ilyesmiben. Ennek tanulmányozására hosszú idő kellene. Öt perccel ezelőtt Sumony Istvánnak eszébe sem jutott, hogy elhagyja a feleségét; ezt most találta ki, abban a pillanatban, hogy meglátta őket. Kínjában. Igenis, hogy kínjában találta ki! Jó, mindannyian tudjuk, Sumony István és Körmendi Zsuzsanna házassága: rossz házasság. De azért eltartott volna még, isten tudja, milyen hosszú ideig, ha ez a véletlen nem jön közbe. Kiszolgált volna, mint némelyik repedt edény. De most, mint amit leejtettek, darabokra tört. Egészen apró darabokra.

Árpád kapott először észbe. Gyorsan Sumonyék után indult, és amilyen hosszúkat lépett, talán utol is érte volna őket. Hanem azoknak szerencséjük volt; ahogy kiléptek, elfogtak egy taxit a kocsma előtt, beszálltak és indíts! Árpád bosszúsan legyintett, és nézelődött másik taxi után. De hiába nézelődött, éppen nem jött sehonnan, amelyik jött, abban utas is ült. Vasárnap este nem olyan könnyű taxit fogni.

De hát minek a taxi, szerette volna kérdezni Szöszi. Csak nem akarja Árpád üldözni a párocskát?

De bizony! Minthogy sehogy sem tudott taxit szerezni, Árpád kéretlenül is elmondta bosszúságában, hogy a lakásról van szó. Azért folyik a harc. Ha ez a gengszter, mármint Sumony István, előbb ér haza az Eötvös utcába, akkor övé lesz a lakás, senki onnan ki nem füstölheti, legalábbis egyhamar nem. Vagyis hát nem babra megy a játék! Ha Sumony István elfoglalja az Eötvös utcai lakást, Zsuzsinak haza kell mennie a szülőkhöz, és Szösziék megint csak fedél nélkül maradnak.

19.

A hajléktalanok a Klauzál téren üldögéltek. Szépen világított az augusztusi hold. Jó magasra felment már; zöldesszürkén fénylettek a padok és a zöldséges kofák üres deszkaasztalai. Az asztalok alatt káposztalevelek és néhány elgurult zöldpaprika, de még egy horpadt, szakadt piros labda is.

A kapuk mind bezártak, éjfélre járt, csak néha-néha kopog egy-két pár cipő a flaszteron. A két pár cipő vígabban kopog, mint az egy pár. Rossz annak, aki egyedül ballag. Ámbár munkából is jöhet, és meglehet, hogy otthon szerető szívvel várják! És azok, akik most kettesben járnak, ki tudja, meddig jutnak? Ami ma Zsuzsiékkal történt, az majdnem hátborzongató. Hát ilyen semmi egy házasság? Ilyen könnyen felborulhat egy család élete?

Árpád éppen most mesélte el azokat a részleteket, amelyekről Szöszi nem tudott. Mert amikor végre sikerült taxit találniuk

– Árpád telefonon hívott egyet a vendéglőből –, akkor Szöszit és a két gyereket előbb hazavitték a nagymamához, Zsuzsi és Árpád csak aztán ment az Eötvös utcába. Hiszen akkor már úgyis mindegy volt; ha Sumony István hazaért, akkor már elfoglalta a lakást.

Hát igen, alaposan elfoglalta! Belülről benne hagyta a kulcsot a zárban, még a reteszt is ráfordította. Hiába csöngettek, hiába dörömböltek! Sumony István kikiabált a feleségének, hogy menjen, amerre lát, nincs itt semmi keresnivalója. A lakás a házasságuk előtt is az övé volt. Ezt merte mondani a gyalázatos! Akárkié volt a lakás, hát Zsuzsi most hova menjen a gyerekkel? Nem az volna a természetes, hogy a lakás is azé legyen, akié a gyerek?

Meleg az éjszaka. A Klauzál téri házak úgy lehelik a hőséget, mint megannyi nagy téglakályha. Fűtik az éjszakát. Az ablakok csaknem mind nyitva, ha közelebb lennének, biztosan hallani lehetne az alvók hortyogását, szuszogását. Szöszi összehúzza magát, mintha fázna. Pedig nem fázik, csak borzong. Elhozta magával a piros kardigánját, de nem veszi fel.

Sumony Istvánt sohasem szerették. Nem is olyan ember, akit szerethet, akár a felesége is. Önző, követelődző; olyan érdes és károgó még a hangja is, mintha nem törődne azzal, szeretik-e vagy sem. Pedig arra, hogy szeressék, minden embernek szüksége van. Majdnem annyira, mint a levegőre. Csak Sumony Istvánnak ne lenne rá szüksége?

Árpád azt mondja, nem sajnálja, csöppet sem sajnálja, hogy a nővérének a házassága felborult. Még azt is merné mondani, hogy örül neki. Sumony Istvánnak Árpád szerint az a legkisebb bűne, hogy azzal a gömbölyű mamuskával ült a vendéglőben, vagyis hogy megcsalja a feleségét. Az a nagyobb baj, hogy „süket” lélek, mintha nem is a XX. században élne. Kuláklelke van, mondja Árpád. Mindent pénzben számol, el se nagyon hiszi, hogy másféle értékek is vannak. Szóval Árpád szerint szerencse, hogy összetalálkoztak a vendéglőben. Zsuzsi megszabadult tőle. Csak a lakás… Csak az a baj! Hogy ezt az előnyt megadták neki. Minden jó lenne, ha Zsuzsi ért volna előbb haza a lakásba, ő zárta volna ki belőle a férjét. Akkor ők most páholyban ülnének. Zsuzsi később hazajöhetne a szülőkhöz, és az Eötvös utcai lakást átadhatná az öccsééknek.

– Hoogyne! – mondta Szöszi. – Majd ha bolond lenne! Az mégiscsak jobb lakás! És Zsuzsi nem lesz bolond a mamájával lakni. Különben is, a társbérlő néni se él örökké, és akkor lesz egy kétszobás összkomfortos lakása.

– Minek az neki?

– Miért? Azt hiszed, örök életére egyedül marad? Majd férjhez megy.

– Ki veszi el gyerekkel?

– Érdekes vagy… Akkor miért örülsz annak, hogy szétmennek? Talán azt akarod, hogy apácának menjen huszonhárom éves korában?

– Ki beszél erről? Én csak a lakásról beszéltem.

– Hát arról is hiába beszélsz. Mert Sumony István lakik benne.

Elhallgattak, és búsultak jó ideig. Hát csakugyan! Milyen is az élet! Annak a disznó Sumonynak van szép lakása, nekik meg semmi. Még azt a nyomorult szobát is elfoglalja előlük Zsuzsi. Igazság ez? Körös-körül a Klauzál téren mennyi ablak! Mennyi lakás, mennyi szoba csak ezen az egy téren, és mind a másé! Mikor lesz nekik ablakuk, amelyen át éjszaka beáramlik a jó poros pesti levegő?

Árpád, mintha csak kitalálta volna a gondolatát, egyszerre csak átkarolta a vállát.

– Ne búsulj. Nekünk még mindig jobb, mint azoknak. Még mindig jobb, ha párja van az embernek, mintha lakása van…

– … ha már nem lehet mind a kettő – fejezte be a mondatot, jó hosszú idő múlva, mert közben csókolóztak, hiszen ilyenkor már senki sem jár a téren.

Jött egy rendőr, rézsút ment keresztül előttük, és megállt vagy ötlépésnyire.

– Maguk hajléktalanok? – kérdezte, de barátságosan, mint aki úgyis tudja, hogy jóravaló fiatalokkal van dolga. Ilyesmit holdfényben is meglát az ember.

– Körülbelül – felelte Árpád. – Új házasok vagyunk, aztán külön lakunk. Ha hazamegyünk, el kell válnunk.

És a rendőr, mintha nem is rendőr volna, hanem mesebeli férfitündér, azt mondta:

– No, csak tartsanak ki, akkor lesz lakásuk is. Ha szeretik egymást, akkor a többi megjön. A többi már csak idő kérdése. Jójcakát!

– Jójcakát! – felelte neki Árpád.

Megint hallgattak jó sokáig, csak ültek összeölelkezve. Miért ne? Most már hatósági engedélyt is kaptak rá.

– Szegény Zsuzsi – szólalt meg egy idő múlva Szöszi. – Biztos, hogy nem alszik. Tudod, az olyan rettenetes lehet, hogy valakit szeretett az ember, és aztán gyűlöli…

Árpád ránézett, nem szólt.

– Tudod – folytatta Szöszi, majdnem suttogva –, úgy megszerettem Zsuzsit, mintha a testvérem volna.

– Miért? – kérdezte Árpád. – Én nem szeretem úgy Veronkát?

– Veronkát, azt igen – folytatta Szöszi, makacsul kísérletezve, hogy kifejezze azt, ami a begyét nyomja. – De a saját testvéredet nem sajnálod. Hát nem érted? Az egészben az a rossz, hogy szerette azt az undok alakot. Ha nem szerette volna, minek ment volna hozzá?

– Hát – bölcselkedett Árpád –, ezen hiába töröd a fejed. Van még jó néhány házaspár rajtuk kívül is, aki elválik. Ezt mindegyiktől megkérdezhetnéd.

– Meg is kérdezném, ha lehetne – bökte ki Szöszi, egy kis nehezteléssel, hogy Árpád ilyen nehezen érti meg. Miért mondja, hogy hiába töri a fejét? Hát mire való az ember feje, ha nem arra, hogy néha igyekezzék egyet-mást végiggondolni? Lehetséges, hogy a házasság csak szerencsejáték? Hogy mitől jó vagy rossz, azt nem tudhatja az ember? Nézzük például őket kettőjüket. Még három nappal ezelőtt is majdnem meghaltak, annyira szenvedtek. Miért, a szerelembe nem halnak bele? Ojjé! Éppen úgy belehalhat az ember, mint bármelyik súlyos betegségbe. Hát akkor miért olyan értetlen ez a fiú? Mégiscsak utána kéne nézni annak, nincs-e valami összefüggés a dolgok között! Mert ha mindennek oka van, akkor a veszekedésnek is oka van. És ha ismernők az okát, akkor védekezhetnénk előre. Akkor nem kellene attól tartanunk, hogy öt perc múlva halálosan összeveszünk… mert ha ők most Zsuzsiékról beszélnek is, igazában önmagukról beszélnek.

Ez alighanem Árpádnak is eszébe jutott, mert egy kis hallgatás után azt mondta:

– Nézd! A házasság az nem állóvíz. Mert ha állóvíz, akkor megposhad. Vegyük példának Zsuzsiékat. Amikor összekerültek, már akkor sem illettek össze valami nagyon. Később aztán mindig messzebb kerültek egymástól. Mindegyik változik, fejlődik. Aztán egyszerre azt veszik észre, hogy nem ismerik egymást.

– Nem ismerik? Nagyon is ismerik. Már kívülről tudják egymást, az unásig – feleselt Szöszi. – Már nem is kéne beszélniök egymással, csak föltenni és leforgatni a családi lemezeket.

– Igen? No, ne mondd! És akkor Zsuzsi miért nem tudta, hogy a férje megcsalja?

– És méghozzá egy olyan gömbölyű mamuskával –, árulta el mélységes csodálkozását Szöszi. – Sokkal öregebb Zsuzsinál.

– De biztosan kedves hozzá – magyarázta Árpád. – Csodálja Pistát! Zsuzsi meg lenézi. Azt hiszed, egy férfi az ilyet nem veszi észre? Annyira azért nem buta! Zsuzsi pedig egyáltalán nem olyan okos, mint hiszed! Mert ha okos lenne, akkor szép szóval és jó szóval más embert faraghatott volna az urából.

– Vagyis hízelgéssel – vágta oda Szöszi, mintha önmagát védené.

– A jó szó még nem hízelgés. És abban is hibás volt a nővérem, hogy fűnek-fának kibeszélte a férjét. Mindenkinek panaszkodott rá.

– Én nem panaszkodtam rád senkinek – árulta el Szöszi ezúttal azt, hogy véges-végig saját magáról beszélt.

– Az volna még szép. Akkor ki se békültem volna veled!

– Akkor is kibékültél volna.

– Nem!

– De igen!

– Vesszünk össze?

– Most nincs kedvem.

– Kedved még csak volna, csak nem tudsz.

– Mit nem tudok?

– Összeveszni velem.

– No, csak bízd rám. Ha akarom, két perc alatt felhúzlak.

– Mivel?

– Csak bízd rám… Úgy fölmérgesítlek, hogy beleizzadsz. Nem hiszed?

– Te! – mondta Árpád, és fenyegetés meg kíváncsiság volt a hangjában.

– Kezdhetem? – kérdezte Szöszi.

– Most már ki vele! – hajolt előre a padon Árpád.

– Halljuk, mi van a begyedben!

– Hát csak az, hogy ma az ebédnél, amikor a tízezer forintról beszéltetek, éppen olyan voltál, mint Sumony István.

– Én? – hördült fel Árpád, máris telibe találva.

– Te! – meresztgette a körmét Szöszi elszántan. – Hogy mi mindent tudsz te venni a tízezerből. Meg hogy házat építsetek-e vagy se. Pedig épp te mondtad, hogy az nem is tiszta pénz, mert apám azt a feleségétől vette el.

– Ki az ördög tud így élni? – tört ki Árpád, és felkelt a padról. A keze ökölben, és a homlokán ott ragyogtak a megjósolt verejtékcseppek. Verejték a holdfényben. De hiszen Szöszi megmondta előre! – Sohase tudom, mikor robbanunk föl, és repülünk a levegőbe.

– Én meg – átkozta magát Szöszi, szikrázó szemmel – itt pusztuljak el, ha már neked se mondhatom meg a véleményemet! Ha már azt se mondhatom ki, ami a szívemet nyomja. Ne tudjak elmenni innen!

És kinyújtott vékony karjával tanúnak hívta a sötét Klauzál téri házakat, a fákat, a kofák üres asztalait és a hintákat, amelyeknek piros állványai feketének látszottak a holdfényben. Mint egy esküvéshez hívta őket tanúnak, hogy ő máskor is megmondja az igazat.

Árpád sötéten nézett rá. Aztán elébe állt, úgy mondta, rekedten a dühtől:

– Holnap lesz a napja, fogod azt a pénzt, és visszaviszed apádnak. Megértetted? Dögöljek meg, ha egy fillér is kell belőle!

– De a nagymama úgyse engedi – álnokoskodott Szöszi, váratlanul lecsillapodva.

– Majd ezt én elintézem. Nagyanyádnak ebbe nincs beleszólása.

– De épp most, amikor apádékhoz se mehetünk lakni… Hát akkor hol leszünk télen? – kérdezte ártatlanul Szöszi.

– Elhallgatsz? Undok boszorkány! – förmedt rá a családfő. – Ha azért a tízezer forintért egy ötszobás budai villát vehetnénk, vagy családi házat a Rózsadombon, akkor se kellene! – fújt egyet, visszaült a padra, és még hozzátette: – Sátorban lakom inkább, vagy vájok egy putrit a Gellérthegy oldalába. Takarékban van a pénz?

– Ott.

– Nagyanyád biztosan a lepedők között tartja a takarékkönyvet.

– Honnan tudod?

– Nem nehéz azt kitalálni! Bemutatóra szól?

– Nem tudom, mi az. Egyébként Mici néni is éppen ezt kérdezte – nevette el magát szándékosan Szöszi.

– Miféle Mici néni?

– Apa felesége. Múlt vasárnap! Amikor ott volt a takarékkönyvért!

– Te! – fordult feléje egész súlyával Árpád. – Bolondot csinálsz belőlem?

– Miért ne? – szemtelenkedett Szöszi felszabadultan, és még közelebb húzódott Árpádhoz. Ez a legjobb védekezés. Árpád haragja ellen Árpádhoz fordul védelemért.

– Nem mertem megmondani még a nagymamának sem. Ő sem tudja. Mici néni elvitte a takarékkönyvet.

– Félelmetesen ravasz vagy – mondta Árpád csöndesen. – Az egészet azért találtad ki, hogy én mondjam meg nagyanyádnak. Igaz? – és magához szorította.

– Te vagy a férfi!

Szöszi aztán elmesélte, hogyan állított be Mici néni múlt vasárnap, amikor ő egyedül volt otthon.

– Miért voltál egyedül? – érdeklődött Árpád.

– Csak…

– És mit csináltál?

– Butaságokat meséltem magamnak – próbált kibújni Szöszi. – És te? – kérdezte tüstént. – Te mit csináltál vasárnap?

– Ültem a Dunaparton, és azon gondolkoztam, mi volna most jó. Hogy hova mennék, és mit csinálnék, ha egy jó tündér akármilyen kívánságomat teljesítené.

– És?

– Ha jött volna a tündér, azt mondtam volna neki, hogy sehol se akarok lenni. Nem is akarok lenni.

– Tudtam! – mondta Szöszi.

– Honnan tudtad? Gondoltál rám?

Szöszi egy pillanatig hallgatott. Eszébe jutott, hogyan riadt fel a lépésekre. És micsoda szívdobogással. De ezt azért nem mondja meg neki.

– Véletlenül eszembe jutottál. A tánciskoláról.

– Értem! Te is eszembe jutottál. Véletlenül.

– Miről?

– A Margitszigetről. Mert azzal szemközt ültem.

– És azt hitted, elmentem táncolni Annamáriáékkal…

– Vagy a kárpitossal.

– Hát, hiszen nem sokba múlt! Elmentem volna akárkivel!

– De nem mentél!

– Mert nem hívtak. Több a szerencsém, mint az eszem.

– Miért akarsz mindig rosszabbnak látszani, mint amilyen vagy?

– Mert az nem olyan nagy baj, mint ha valaki jobbnak akar látszani.

– De miért nem látszol olyannak, amilyen vagy?

– Mert az lehetetlen… Senki sem látszik pont olyannak.

– Én például… jobbnak látszom? – érdeklődött Árpád.

– Sokkal – felelte Szöszi. – Mindenki rendes fiúnak tart. Hogy milyen nehéz ember vagy, azt csak én tudom.

– De te majd megnevelsz!

– Én? Téged? – kérdezte Szöszi, és kibontakozott a férje karjából, annyira meglepődött.

– Van nekem tanulnivalóm tőled – és Árpád ezt egészen komolyan mondta. – Például az, hogy van bátorságod megmondani azt is, amiből baj keveredik. A mi Zsuzsink okosabb nálad, meg szelídebb is, de ebben az egyben elmarad. Az úgy félt attól a bikfafejű férjétől. Te nem félsz tőlem, igaz?

– És ha félnék? – nyelvelt Szöszi. – Én azzal szemtelenkedem a legjobban, akitől félek.

– Holnap bemégy dolgozni? – kérdezte Árpád.

– Ha be is megyek, délutános vagyok.

– Te csak menj be úgy, mintha semmi se történt volna. Szabadságon voltál egy hétig, és kész – tanácsolta Árpád. – Ilyenkor ez a legjobb taktika.

– Hát nem is magyarázgatok semmit senkinek, nyugodt lehetsz! – adta a nagyot Szöszi.

– Jó, jó, azért nem kell nyegléskedni.

– Hát nem te mondtad, hogy tegyek úgy, mintha semmi se történt volna?

– De hangfogóval! És ha Zoli úr csak egy szóval is bánt, nekem szólj. Érted? Majd én elintézem.

Szöszi ránézett a férjére.

– Csak nem akarsz vele verekedni? Apád lehetne.

– Ki beszél verekedésről? Az ember szép nyugodtan megbeszéli az ilyesmit. Hajnal felé, amikor a hold lenyugodott, hűvös szél bújt elő a Nagydiófa utcából, és ők azon tanakodtak, hogy jó volna aludni is valamicskét. És mi történik, ha hazamennek a nagymamához? Semmi! Legfeljebb kikapnak egy kicsit.

Álmosak voltak, amikor hazaértek, mint a macskák. Elaludtak volna a puszta földön is. Csakhogy a nagymama, fogatlanul és ziláltan, ébren fogadta őket. Nyitva a nagy fehérneműszekrény, minden kirakva asztalra, díványra. A nagymama az este, hogyan, hogyan sem, meg akarta nézni a takarékkönyvet. Csak úgy ok nélkül, hogy gyönyörködjék benne, vagy tán valami megérzés vitte rá? Tény, hogy azóta keresi és hiába! A nagypapa persze azzal gyanúsítja, hogy biztosan eltette valahova máshova, hogy rosszul emlékszik, hiszen itt nem járnak tolvajok, nem vihette el senki. Soha az ő lakásukból egy gyűszű nem veszett el. A föld nem nyelhette el azt a takarékkönyvet sem!

Szöszi Árpádra nézett.

– És senkire nem is gyanakszik a nagymama? – kérdezte az nagy ravaszul.

– Hát kire gyanakodjak? Talán terád? – siránkozott szegény nagymama, ő persze ezt csak afféle akasztófahumornak szánta.

– Hát, pedig én vittem el, és visszaadtam Mici néninek – csapott le holmi szó–villámmal Árpád, hogy essünk túl hamar a kellemetlenségen. No, de lehet is ilyenkor, ilyen dologban sietni? Lehet is rövidíteni a nagymama átkait, jajveszékelését? Először még hinni sem akarta, azt hitte, tréfálnak vele, és külön azért háborgott rettenetesen, hogy ilyesmiből tréfát csinálnak. Hogy van szívük hozzá! Amikor aztán felfogta a valót, olyanféle morajlást hallatott, mint a közelítő földrengés. Szöszi és Árpád a tízezer forintot egyáltalán nem sajnálták, de a nagymamát igenis sajnálták. Hogy annyira odavan, annyira szenved, átkozódik, annyira kikelt magából a tízezer forint elvesztése miatt. Miért, hát olyan anyagias a nagymama? Szó sincs róla! Csak ismeri az életet. Tudja, mennyi munka és önmegtagadás kell ahhoz, hogy valaki tízezer forintot félretehessen. Ez volt az első könnyű pénz, amihez nagymama hozzájutott, ezt se magának szánta. Istenverte tolvajnak nevezte Szöszit, Mici nénit pedig még rosszabbnak. Koldusok, földönfutók lesznek valamennyien, azt jósolta. De úgy is kell az olyannak, akinek nincs magához való esze.

– Nyughass már! – dörmögte a nagypapa. – Visszavette, hát visszavette.

– Ebül szerzett jószág ebül vész el – bölcselkedett Árpád, miközben a cipőjét levetette.

– Hallgass már, mert hozzád vágok valamit. Mit gondolsz, éjjeli menedékhely az én lakásom? A nagy gavallérok! Csak úgy dobálóznak a tízezer forintokkal… Amikor nincs nekik hova lehajtani a fejüket. A fenekük lóg ki a nadrágból.

Szöszi csendben vetkőzött egy homályos sarokban. Azt még nem is tudja a nagymama, hogy Körmendiékhez sem mehetnek. Legjobb volna azt is megmondani, egy füst alatt. Legalább azon is túlesnek. De Árpád megelőzte:

– Jó emberek kis helyen is megférnek. Majd kivisszük a rekamiét a konyhába, jó lesz nekünk ott Szöszivel.

– Ne te, ne! – szólalt meg a nagymama. – Hát már anyádékhoz se mehettek?

– Oda sem – hangzott a válasz csodálatos egykedvűséggel. – Vagy legalábbis aligha. A nővérem ma annyira összeveszett a férjével, hogy hazaköltözött. Azért is hoztuk ide a kisgyereket. Hát, tessék mondani, hova vittük volna?

– Én felakasztom magam – kezdte a nagymama. Dehogyis kínlódik ő tovább ezekkel az átkozott kölykökkel. Kint a temetőben lesz neki békessége, csakis ott. Ezek meg, mármint Szösziék, rohanjanak a vesztükbe. A nagypapa mehet vénségére koldulni vagy a szeretetházba. Mert ezeknek a kezén elfolyik minden, az arany is sárrá válik. Nem elég, hogy fölnevelte a saját gyerekeit, az unokái is rámaradtak. Most majd talán a dédunokáival is ő vesződjék?

Annyiból jó volt hazajönniük, hogy otthon legalább nem fáztak a jó meleg ágyban. Szöszi a nagymama dunyhája alatt szundított egy keveset, de hogy maga a nagymama aludt-e egyáltalán? Azt nem tudja senki. Szöszi reggel ötkor arra ébredt, hogy egyedül van a szobában a két gyerekkel. Nagymama és Árpád kint a konyhában vitatkoznak, veszekednek, számolnak. Fölvette a pongyoláját, kiment utánuk.

Mint egy öreg, foltozott kötényű királynő, úgy trónolt a nagymama az asztalnál, előtte a szamárfüles háztartási irka, kezében hegyezetlen ceruza. Árpád a konyhatükör előtt borotválkozott. Ahogy Szöszi kilépett, a nagymama rögtön nekiszegezte a ceruzáját, mint egy revolvert:

– Mennyi borravalót kapsz te naponta?

– Mikor hogy…

– Ne kertelj. Fillérre megmondod!

– Még nem is biztos, hogy ebben az üzletben maradok. Lehet, hogy elhelyeznek valami mellékutcai sufniba.

– Mesebeszéd! Nem helyeznek el. Figyelmeztetlek, hogy szégyenszemre mindennap kiforgatom a zsebedet, ha észreveszem, hogy egyetlen forintot megtartasz magadnak. Megértetted?

– És a nyalakodásnak is vége – fordult hátra Árpád. – Itthon eszel rendesen.

– Hajaj – mondta a nagymama elszántan. – Majd én most kézbe veszem a dolgot! Szöszi már mindent értett. A nagymama és Árpád megegyezett abban, hogy mától kezdve, visszavonásig, vagyis, ameddig csak kell, a nagymamát pénzügyi teljhatalommal ruházzák fel. (A rendkívüli állapotokra való tekintettel.) A teljhatalom fejében nagymama beleegyezik abba, hogy Árpád is ide jön egyelőre lakni, mégpedig a konyhába. A konyhát persze át kell rendezniük. A szekrényt a falig tolják, és a fásládának Árpád lefűrészeli a lábát, hogy elférjen a gázóra alatt. A nagymama nem egyezik bele abba, hogy Szöszi rekamiéját kihozzák a konyhába. Tönkremenne a gőztől, és leütnék róla a politúrt a szűk helyen. Majd behozzák a díványt a kalyibából, férjenek el azon a kutyafülűek, ha eddig elfértek. A rekamiét majd csak a rendes lakásban használhatják. És hogy az mikor lesz? Majd ha összeszednek annyi pénzt, hogy ezt a nyomorult egyszobás otthont elcserélhetik egy kétszobásra.

Egyelőre itt is biztonságban vannak. Ez a viharvert, kopott, öreg konyha mindig– mindig biztos menedék. Évtizedek múltak el, birodalmak omlottak össze, és a nagymama konyhája minden vihart kiállt. Falai megszámlálhatatlan ebéd és vacsora illatát szívták magukba. Itt, ebben a konyhában gőzölgött a kisteknő, amiben a nagymama Szöszi mamáját és magát Szöszit is fürösztötte. Könnyen meglehet, hogy Szöszi is itt füröszti majd első gyermekét, ha nem is teknőben, hanem kádacskában. Dicsőség a nagymama konyhájának, az élet műhelyének; dicsőség a nagymamának, bütykös ujjainak, ráncos arcának. Az élet tiszteletre méltó anyja ő.

Még most is sorolja a feltételeket: egy szót se halljon, ha grízes tésztát vagy sóban-lében főtt babot tesz eléjük. Veronka ezen a télen nem kap narancsot; megteszi az alma meg a citrom is. Szöszi pamutharisnyában járjon be dolgozni, a drága nylont csak ünnepnap hordhatja. És legalább nem is tüsszög reggelenkint, mint a kismacska. Mozit hetenkint egyszer engedélyez, de három forintnál többet nem adhatnak egy jegyért. Bütykös ujjain számolta: szeptembertől áprilisig, ez hét hónap; ha a nagymama gazdálkodik a pénzzel, addig összehozza a tízezer forintot meg még külön a kétezret a költözködésre. De megköveteli a feltétlen engedelmességet.

Hát igen! A tízezer forint áprilisra meglesz. Nagymama már-már becsukná a szamárfüles irkát, mint aki elkészült a számvetéssel, és ekkor váratlanul betoppan Zsuzsi. Karikás szemmel, és sápadtan persze. Hogy köszöni szépen a gondozást, de most majd ő felkelti, megmosdatja, felöltözteti a gyerekét, és elviszi az óvodába. Nagymama, ahogy Zsuzsit meglátja, azt kérdezi:

– Hát a te lakásoddal mi lesz?

– Semmi. Utálom azt a lakást – feleli bágyadtan Zsuzska.

– A férje úgyse megy ki belőle – magyarázta Szöszi.

– Az nem olyan ember!

– Jobb nekem a mamáéknál – veszi át a szót ismét Zsuzsi. – A mamám vigyáz a gyerekre, és beiratkozhatom legalább nyelvtanfolyamra, ha már egyetemre nem járhatok.

– Nyelvtanfolyamra! – ismétli a nagymama gúnyosan. – Micsoda gavallér vagy te, lányom! Az öcsédéknek nincs födél a fejük fölött, de otthagyod a lakást annak a csirkefogónak. Csupa grófkisasszony meg hercegnő! Csupa előkelőség… Csak éppen a fenekük lóg ki a bugyogóból. És ha tíz körmötökkel kell verekednetek azért, hogy otthont teremtsetek a családotoknak? Van kulcsod a lakáshoz vagy nincsen? Eriggy most haza, várd meg, míg az urad elmegy munkába, aztán tétess lakatot az ajtóra, hogy este ne tudjon bejönni.

– Jaj, én nem… – siránkozott Zsuzsi. – Menjenek oda Szösziék. Mert este hazajön az a vadállat, és skandalumot csinál. És lakatot se tetethetek, mert társbérlő is van.

– Ja, fiam, ha te megijedsz egy kis skandalumtól! – pörölt a nagymama. – Ha annyi bátorság nincsen benned, hogy azt a szemtelen férjedet kicsukd a lakásból! Szösziék nem foglalhatják el a lakást jogtalanul. De neked meg a gyerekednek jogotok van hozzá.

– Jó, de akkor Árpád jöjjön oda velem. Aludjon ott – alkudott Zsuzsi.

– Szó sem lehet róla – szólt közbe Árpád. – Ezt a harcot senki sem vívja meg helyetted, kedves néném.

– Ha Árpád odamegy, abból igazi skandalum lesz – magyarázta a nagymama. – Azt akarod, hogy elverje az uradat? Hogy legurítsa a lépcsőn?

– Hogyan félhetsz ennyire egy férfitól – mondta keményen Árpád –, akivel évekig együtt éltél? Akihez feleségül mentél? A gyermeked apjától?

– Pityut hagyd itt minálunk – szólt közbe Szöszi is.

– És egyszer az életben… utoljára jó alaposan mondogasd meg neki… ami csak belefér.

– Vágj a földhöz akármit, ami a kezed ügyébe kerül – tanácsolta a nagymama is.

– De nem tudom, ne haragudjatok, nem tudom… – siránkozott Zsuzsi.

– Beszélhetünk mi ennek! – tört ki Árpád mérgesen.

– Hogy honnan a csudából vetted ezt a fene nagy finomságot!

Zsuzsi csak állt, hallgatott szenvedő arccal, igazán úgy, mintha ő lenne a fájdalmas Madonna. És akkor egyszerre csak kopogtak a konyhaajtón, és belépett Sumony István.

– Jó reggelt! – azt mondta. – A fiamért jöttem.

– Az én fiamért? – fordult vele szembe abban a pillanatban a felesége.

– Miért a te fiad?

Szöszi bement a szobába, és becsukta az ajtót. Mert a két gyerek még az ágyban van, azoknak nem szabad hallaniuk, amit odakint beszélnek. Persze azért hallják, mert a szülők sírnak, kiabálnak.

A kis Pityu megismeri az apja hangját, de a szavakat, amiket hall, nem érti meg egészen. Csak a fájdalmas, éles indulatot, a gyűlöletet hallja ki belőle, és sírni kezd. Veronka, ő már okosabb. Szöszire néz, és rögtön átlátja a helyzetet: most Pityut kell óvni és vigasztalni. Kiugrik az ágyból, szalad a bababútoráért, amit még a kárpitos készített, viszi az ágyba a babáival együtt, kirakja a paplanra, és mesélni kezd. Jancsi és Juliska, a két baba, részletre vette a bútort, háromezer-nyolcszázért. Már lefizették a felét, és szorgalmasan dolgoznak, hogy a többit is kifizessék. És gyerekágyat is vesznek a kis pólyásnak, mert az úgy nő, mintha húznák, nemsokára kinövi a gyerekkocsit.

Odakint a konyhában furcsa, torokhangú férfisírás:

– Mert te soha nem voltál feleség. Van neked szíved? A gyereket is csak tönkretennéd a hidegségeddel!

Három évvel ezelőtt, amikor ágyúk dörögtek a pesti utcán, Szöszi a dobozcsalád történetével szórakoztatta Veronkát, akit akkor még mindannyian csak Dundinak hívtak. Most Veronka szórakoztatja ugyanígy Pityut. És csodák csodája, Pityu érdeklődik a babaházaspár mindennapi gondjai iránt. Még azt is megkérdi, hova jár dolgozni Jancsi, és melyik keres többet, a papa baba vagy a mama baba! Ilyenek a mai gyerekek!

– A mama fodrászatba jár, borravalót is kap – magyarázza Veronka.

Odakint a konyhában mintha dulakodnának.

– Takarodj – mondja Zsuzsi gyermeke apjának. – Ott van neked a lakás. Kitúrtál bennünket. Tied a lakás, enyém a gyerek!

– Megkapod a lakást, ha a gyereket nekem adod – feleli Sumony István, és Szöszi azt gondolja magában: nem teljesen elveszett ember ez! Mégiscsak van benne érzés!

– Soha! – sikítja Zsuzsi, és aztán Árpád fojtott dörmögését is hallani. Biztosan beleavatkozott. Hát hogyne! Ezek után igazán nem tehetnek egyebet, mint hogy kitessékelik ezt a gyászpapát, aki idejött, és egy társbérleti szobát ajánlott fel egyszülött gyermeke fejében. És azt képzelte, hogy Zsuzsi ezt elfogadja, elfogadhatja! Vagy hogy talán alkudozni fog vele!

Sumony István távozása után Zsuzsi még sokáig sírdogált, és arra kérte a nagymamát, ma és még néhány napon át vállalja a kis Pityut. Nem meri elvinni az óvodába, mert az apja képes volna arra, hogy onnan elrabolja. Ezt nem tudja megakadályozni, kiadják neki a gyereket.

– Én elvállalom, lányom – mondta jó szívvel a nagymama. – De én se zárhatom be a gyereket, üvegszekrényben sem őrizhetem. Ha napközben kiszalad az udvarra, és az apja el találja vinni…

– De hát mit csinál vele? – jajdult fel Zsuzsi. – Úgyis csak az óvodába viheti. Tessék elhinni, csak azért harcol a gyerekért, hogy rajtam bosszút álljon.

– Ebben van igazság – jegyezte meg Árpád –, de azért kár így leegyszerűsíteni a dolgokat. Te is sok mindenben hibás vagy.

A nagymama pedig arról kezdett példálózni, hogy más apák, hajjaj, dehogyis törnék magukat a gyerek után. Örülnek, ha megszabadulnak tőlük. Vagyis hogy ez a Sumony mégse olyan utolsó emberi Vagyis, hogy Zsuzsi legokosabban tenné, ha szépen megbocsátana neki, és kibékülne vele.

– Soha – sírdogált Zsuzsi.

Aztán nemsokára elment dolgozni. Árpád is elment, csak Szöszi maradt otthon a nagymamával és a gyerekekkel, mert ő délutános. Egy bögre kávét meg vajas kenyeret vitt le a pincébe nagypapának, mert a nagypapa hajnal óta lent dolgozik, takarít, mivelhogy ezen a héten meghozzák már a jövő téli tüzelőt. Aztán a nagymama kitalálta, hogy most úgyis ráérnek, takarítsák ki együtt az éléskamrát, és tegyenek tiszta papírosokat a konyhaszekrény polcaira. Munka közben a nagymama, szokása szerint elemezte a történteket. Akárhogy is nézzük, Zsuzsi nem tehet okosabbat, mint hogy kibékül a férjével.

– A nagymama ezt csak a lakás miatt mondja. Érdekből – jegyezte meg Szöszi.

– Hát aztán – vállalta a vádat nagymama. – Mindenkinek kell, hogy magához való esze legyen. Aki saját magával nem törődik, az másoktól se várhatja, hogy törődjenek vele. Ennek a szegény Zsuzsinak mindegy.

Így is rossz neki meg úgy is. Ha elválik, az a baj, ha nem, akkor az.

– Miért? Új életet nem kezdhet az ember? Azért, mert egyszer hibázott, tizennyolc éves korában, most egész életében hordja a keresztet?

– Új életet, új életet – forgatta a szót a nagymama, miközben egy rozsdás rajzszög lelapult tűjét próbálta a körmével felemelni. – Mi abban az új, hogy visszamegy az anyjához? Új lakás, új ruha, új cipő… Az mind jó. De új élet! Úgy van azzal az ember, mint amikor új munkába fog. Vagy jobb lesz, mint a régi, vagy rosszabb! Vagy éppolyan!

Eldobta a rajzszöget, mert persze letörött a tűje.

– No – mondta bosszúsan –, az se lenne jó, ha fenékig tejföl volna az élet. Ha mindenki mindig csak a boldogságban lubickolna! Mert akkor senki sem akarna meghalni, aztán annyian lennénk, mint a nyű. Így meg, látod, mire megöregszik, el is fárad az ember, aztán szívesen lefekszik, ha eljön az órája. No – fordított egyet a beszédén –, én most kimegyek a piacra. Te addig öltöztesd fel a gyerekeket.

Szöszi elmosolyodott. A nagymama és a halál! Még elgondolni is nevetséges. Lehetséges, hogy a nagymama egyszerűen halhatatlan? Jó volna, ha még száz évig járna a Hunyadi téri csarnokba, hajolgatna nyögve a parasztasszonyok kosara fölé, hogy beleturkáljon a kemény húsú fehér paprikákba, nincs-e hibás közte. Megemeli a párosan összekötözött csirkéket, és fitymálva kérdi, mit mer kérni értük a gazdájuk. És amikor meghallja az árat, szörnyülködik; hiszen ezek nem is csirkék, hanem verebek! Legföljebb varjak! De a nehéz tyúkokat, tömör húsú kakasokat meg épp azért ócsárolja, hogy súlyosak. Vének biztosan, és a bögyük, ihol-e, tele van kukoricával.

Jó sokáig elmaradt a nagymama a piacon. Szöszi már réges-régen felöltöztette a gyerekeket, kiengedte őket az udvarra. Segítenek a vici néninek az udvart locsolni. A szobát is kitakarította, kidobta a vázából a múlt heti szegfűt, a nagymama biztosan hoz frisset a piacról.

Éppen az ablakdeszkát törülgette, amikor Annamáriát megpillantotta. Az a sárga selyemruhája volt rajta, ami annyira kövéríti. És a magas sarkú cipő sem áll jól neki, mert nehéz a teste, és vastag a bokája is hozzá; a sarok vékonysága még hangsúlyozza a lába vastagságát, örökkön-örökké csak az öltözködéssel törődik, és mégis rémes, hogy milyen rosszul öltözködik. Mert minden kell neki, ami divatos, tekintet nélkül arra, mi illik rá, mi nem. De miért jött? Lehetséges, hogy az üzletből küldték?

20.

Annamária még sohasem járt náluk, miért jött volna éppen most látogatóba, amikor haragban voltak? Haraggal váltak el!

– Helló, Szöszi – állt meg az ablak előtt, és mosolygott, egy kissé gyámoltalanul. – Ugye, már nem haragszol?

– Miért haragudnék? – válaszolta Szöszi, még az ablakon keresztül. Érdekes, az ember mindig visszakérdez, amikor nem tud, vagy nem akar őszinte lenni. Vagy amikor az ember maga sem ismeri ki magát érzései között.

Kiment Annamária elé a konyhaajtóba, bevezette a szobába is, de hogy kezet nyújtson neki, az nem jutott eszébe. Csak álldogáltak egy kicsit a szép tisztaszobában, a rádióasztal előtt.

– Irtón sajnálom, hogy akkor olyan undok voltam hozzád, de te is undok voltál… Én már nem haragszom, mert nem tehetsz róla, igaz? A te helyedben másnak se lett volna valami rózsás kedve.

Szöszi nem tudta, mit válaszoljon, várt.

– Állatian kíváncsi vagy, hogy miért jöttem. Igaz? – mosolygott Annamária.

– Tóni bácsi küldött? – kockáztatta meg Szöszi.

– Á, Tóni bácsi… Miért küldött volna? Engem különben sem bír. Pedig én elvégzem a munkám ugyanúgy, mint más. Nem igaz?

– Foglalj helyet – mondta most Szöszi, és a két karosszékre mutatott, a rádió mellett, hogy Annamária válasszon közülük.

– Á, nem gyűröm össze a ruhám – mondta az. – Mit szólsz Zolihoz? Ilyen ötlet! Egy maszekkal társulni, és méghozzá olyan vacak helyen. A Hajós utcában!

Szöszi csodálkozva nézett fel.

– No, ne ugrass, hogy nem tudtad! – kiáltott fel Annamária. – Te, olyat még nem pipáltál! Csudára összebalhéztak Tóni bácsival.

– Miattam? – kérdezte, de inkább a szemével Szöszi.

– Nem miattad, dehogyis – felelte erre Annamária. – A pikáns fényképek miatt, amit mutogatni szokott egyeseknek.

– Máskor is mutogatta – szólalt meg Szöszi.

– Hát épp ez az! Hogy máskor is! Ez az állati benne! Ezért balhéztak annyira össze Tóni bácsival, hogy most egyszerre kifogásolta. Kikérte magának, hogy beleszóljanak az ő dolgába. Meg hogy Tóni bácsi minek játssza a főnököt, mintha az övé volna az üzlet.

Szöszi lesütött szemmel hallgatott. És Annamária még azt mondja, hogy Tóni bácsi nem őmiatta veszett össze Zoli úrral! Hát ki miatt? Nem Szöszi mondta Tóni bácsinak, hogy jobban kézben kéne tartania a népet? És Tóni bácsi szót fogadott! Szót az! Világéletében először a sarkára állt, és megmondta Zoli úrnak a véleményét, legalább a pikáns képek dolgában. Hát nem szégyen és gyalázat, hogy egy fodrászüzletben ilyen képeket mutogassanak? Hát, ha mi magunk nem tiszteljük a munkahelyünket, akkor ki tisztelje? Még Füzesiné úrnőt is ki kéne tessékelni a jerseyszöveteivel, és akkor már sokat javult a helyzet.

– De téged ez biztosan nem is érdekel!

– kiáltott fel Annamária, mert félreértette Szöszi hallgatását. Elfeledkezett arról, hogy a ruháját félti, belevetette magát az egyik karosszékbe, méghozzá olyan gondatlanul, ahogy, Szöszi véleménye szerint, egy rendes nőnek sohasem szabad leülnie, mert biztos, hogy teljesen összegyűrődik a szoknyája. – Van neked más bajod, éppen elég… Igaz? Irtón sajnál mindenki az üzletben.

Szöszi megint csak felnézett. Miért kell őt sajnálni? Mire célozgat ez a lány? De még mindig nem kérdezte meg. Igaz, Annamária is csak most hozakodott elő azzal, amiért tulajdonképpen jött.

– Mondd, ideadnád kölcsön azt a fekete nylonruhádat? Megmondom úgy, ahogy van: egy evezősbálra megyünk, és az én rózsaszín nylonomat már mindenki ismeri. Olyan snassz, hogy egy új rongya ne legyen az embernek. Különben, míg el nem felejtem, sáros vagyok neked egy százassal – és már oda is tette a pénzt az asztalra, a váza mellé.

– Nem akarod megvenni? – kérdezte Szöszi, egy kis hallgatás után.

– De most nincs pénzem.

– Ráérsz kifizetni.

– Miért adod el? Olyan istenien áll neked.

– Kell a pénz – hazudta Szöszi. Hiszen ingyen is odaadná ezt a ruhát, csakhogy megszabaduljon tőle. És hitelbe még mindig jobb, mint ingyen.

Már elő is vette a szekrényből, a kombinéval együtt, és meglengette Annamária előtt. Tudta, hogy nem tud ellenállni neki. És csakugyan! Annamária, boldog izgalmában, azonnal fel is próbálta. Ez nem ment könnyen, mert a ruha szűk volt neki. Oldalán a cipzárat egyáltalán nem lehetett összehúzni. De hát Annamária vágyát és kedvét ilyen csekélység nem hűti le. Majd elviszi a varrónőhöz, és beletoldat egy darabot. A szoknyája annyira bő, hogy onnan kivehetnek. És a toldás a hóna alatt nem látszik.

Firgett-forgott a tükör előtt, még a kis rongyszőnyeget is összehúzta a cipősarkával. Nem tudott betelni a látvánnyal. Az a legjobb benne, hogy fekete, karcsúsítja.

– Egészen vékony vagyok benne, igaz?

– Nem is divat most a soványság – biztatta Szöszi, és magában mosolygott. Szerette volna megkérdezni a nagymama tükrétől: „Én is ilyen voltam? Én is így forogtam ebben a ruhában, amikor először felvettem?”

– Bármikor, ha fel akarod venni – turbékolt boldogságában Annamária –, csak szólj, odaadom.

Szöszi mondhatta volna azt, hogy ha beletoldanak az oldalába, akkor neki már bő lesz a ruha, nem veheti fel. De minek mondaná? Úgysem kéri el! Megegyeztek háromszáz forintban. Annamária nem is alkudott. A kesztyű és a retikül külön egy százas természetesen.

Szöszi becsomagolta a ruhát.

– Délután bejössz? – kérdezte Annamária.

– Okvetlenül – felelte Szöszi, és kikísérte Annamáriát, majdnem egészen a lépcsőházig.

Aztán szép lassan visszasétált, egy kis ideig nézte a gyerekeket; segítettek a vici néninek az udvart takarítani. Kocsis Laci tartotta a gumicsövet, amivel a követ mosták, Veronka söpörte a fekete levet a csatornába. Pityu szaladgált utánuk.

Így már könnyű lesz délután. Zoli úr nincs ott, és Annamária se haragszik, ő sem haragszik Annamáriára. Csodálatos, de így van. És az egész üzlet sajnálja Szöszit, mert azt hiszik, hogy elhagyta a férje. Annamária is ezért sajnálkozik.

Még hálát is érez iránta, és nem csupán azért, mert elvitte, ha hitelbe is, a fekete nylonruhát. Szegény Annamária! Hát sohasem változik meg? Ilyen marad késő asszonykoráig? Alighanem! Azok a festett hajú, vén papagájok, akik az üzletbe is bejárnak, alighanem ilyenekből lesznek, mint Annamária. Rossz lehet neki. Még akkor is, ha ő maga nem tudja. Hálát pedig azért érez iránta, mert kis híja, hogy belőle is nem lett valami hasonló, és mintha Annamária helyette és még mások helyett is, kényszerűségből vállalná ezt a papagájságot. Ez valahogy úgy van: ha már olyannak is kell lenni, mint ő, akkor sokkal jobb, hogy Annamária az, és nem Szöszi. Van ebben egy kis gonoszság? Ha van is, nem veszélyes. Annamária, legalábbis egyelőre, jól él abban a hazugságban, ami körülveszi. Szereti azt a csúf, gaz férjét. Ami pedig Szöszit illeti, nem tartja kötelességének, hogy nevelje, örül, hogy ő maga kimászott a bajból, neki ez is elég volt erőfeszítésnek, ő tanítson másokat olyasmire, amit maga is csak most és alig-alig tanult meg?

Ez éppen olyan lenne, mintha a másodikos gyerekek tanítanák az ábécére az elsősöket. Mulatságosan képtelen dolog. Ámbár, ha jól meggondoljuk, az életben vannak ehhez hasonló képtelenségek. Varga Szöszi még rövid idővel ezelőtt kislány volt, őt próbálták nevelni. Aztán, egyik napról a másikra, ő kezdte nevelni a húgocskáját, és meglehet, jövő ilyenkorra már a magáét is nevelnie kell. Miért, Annamáriának például nem lehet gyereke? És akkor Annamária is nevel. Sőt Zsiga is. Ehhez senkinek sem kell vizsgáznia, oklevelet szereznie. Biztosan azért is fuserálnak el annyi embert, mert sehol nem dolgozik annyi kontár, mint épp a nevelésben. Cipőt senki sem készíthet tanulatlanul. De emberi jellemet, azt kalapálhat mindenki.

Délután, ahogy belépett az üzletbe, mind körülvették. Bözsi néni kérdezte elsőnek:

– Azt mondják, otthagyod az urad. Hogy váltok. Igaz ez?

Szigorúan és aggódva kérdezte, mint aki mindaddig nem hisz a pletykának, míg azt Szöszi személyesen meg nem erősíti, vagy inkább: meg nem cáfolja. Bözsi néni kétségkívül a cáfolatot várja. Ha Szöszi háromheti házasság után csakugyan elválna a férjétől, ez azt jelentené, hogy Bözsi néni csalódott benne.

– Igaz bizony – felelte mégis Szöszi ravaszul.

– Szóval el akartok válni? – lármázott Bözsi néni.

– Az semmi, hogy akarunk. Már el is váltunk. Sőt én már újra férjhez is mentem, és a férjem is megnősült.

– Egy hét alatt?

– Miért ne? A rakétakorszakban!

– És kihez mentél feleségül?

– Hát hozzá. A volt első férjemhez.

– És ő szintén a volt első feleségét vette el! – értette meg a tréfát Bözsi néni, és mindenki kacagott. Csak Jucó nem, a szép Jucó, aki ötször olyan szép, mint Szöszi, mégis, a mai napig sem tudott férjhez menni, pedig vagy tíz évvel öregebb is nála. Ott könyökölt a galérián, mert nincs vendég a kozmetikában, és az élet igazságtalanságán tűnődött bizonyára.

Estefelé bejött Zsuzsi a kisfiával. Egyáltalán nem kellett volna még hajat mosatnia, csak azért ült be a fodrászszékbe, hogy egy kicsit beszélhessen Szöszivel. Hiszen olyan árván lődörög a világban! Otthon a szülei azzal üldözik, hogy béküljön ki a férjével. Különösen az édesanyja. Körmendi mama rettenetes dolognak, isten ellen való véteknek tartja a válást, mint minden régimódi asszony. Egyre azzal példálódzik, hogy egy asszonynak tűrnie kell, hogy ő sem szerette jobban a férjét, mint Zsuzsi szerette Sumony Istvánt. Könnyen kibékülhetnének, mert a férje már ma is telefonált neki a műhelybe, hogy beszélni akar vele, a gyerek miatt és a lakás miatt. De tudjuk, hogy ez csak kifogás. Sumony István szívesen „megbocsátana” a feleségének. Igen, igen, ez így van; aki Sumony Istvánt csak egy kicsit ismeri, tudja, hogy minden bajért és szégyenért a feleségét okolja, még azért is, hogy ő azzal a fekete nőszeméllyel jár. Annak is csak a felesége az oka, ő maga ártatlan. Mert – és ezt részletesen elmagyarázta telefonon – Sumony István a feleségétől egy jó szót sem kap soha. A saját felesége úgy járkál körülötte, mint egy boldogtalan mártír. Hát ki bírná ezt sokáig? Szüksége van valakire, aki szereti, aki örül neki, aki boldog, ha vele együtt lehet, és ezt megtalálja a fekete mamuskában, aki különben helyettes vezető egy önelszámolós kisvendéglőben, és özvegyasszony, gyermektelen, és boldogan vállalná Pityut, ha Sumony István elvenné feleségül, és akkor Körmendi Zsuzsi úgy kezdhetné megint az életét, mint egy lány, mintha nem is ment volna férjhez. Sőt, mint most kiderült, a fekete özvegynek kétszobás szép lakása van a Dráva utcában, egyáltalán nem társbérlet, Sumony Istvánnak tehát semmi szüksége az Eötvös utcai lakásra. Azt csak bosszúból nem akarja átengedni a feleségének, illetve csak azzal a bizonyos feltétellel adná át, hogy ő megkapja a gyereket. Hát hallott valaki ilyen feneketlen gonoszságot?

Szöszi gyöngéden, sokáig és elgondolkozva szappanozta sógornője és barátnője dús barna haját, és közben figyelmesen mérlegelt minden szót. Még néhány nappal ezelőtt fordítva volt minden. Zsuzsi élete látszott nagyjából rendben levőnek, és ő adott tanácsokat Szöszinek a Viola Cukrászdában. De azt nem mondhatjuk, hogy a mostani helyzet éppen ellenkezője a néhány nap előttinek, mert Zsuzsiék esete egészen más, mint Szösziéké volt.

Zsuzsi mindenáron ki akarta békíteni Szöszit és Árpádot, pedig, látszólag, Szösziék házasságán még egyelőre nincs olyan sok sajnálni való. Fiatalok, éretlenek, talán hibát is követtek el, amikor egybekeltek, gyerekük nincs, és mindegyiknek könnyebb volna az élete egyedül. Mégis a jóravaló emberek, a szülők és nagyszülők is, azért szurkoltak, sőt mindent megtettek, hogy ez a házasság rendbe jöjjön.

Zsuzsiéknál már gyerek is van, no meg a józan ész is összeparancsolná őket. Kívülről épnek és egészségesnek látszott ez a házasság: lehetséges, hogy most felpukkadt, mint egy üres tömlő? Bizony, nagyon gyanús a dolog. Szöszi, ha becsületes, nem tanácsolhatja a sógornőjének, hogy béküljön ki a férjével.

De uszítani sem akarja. Hiszen Pista azért mégsem lehet olyan elvetemült és utolsó ember, mint amilyennek most látszik…

– Várjatok még – mondja, miközben leöblíti Zsuzsi haját. – Ne siess el semmit. Mondd neki, hogy gondolkodjék ő is, és te is gondolkodsz. Ez a legjobb.

– De én úgysem élek vele – suttogja Zsuzsi, egészen halkan, és kinyitja a szemét. Így, hátulról, olyan furcsa és szenvedő ez a fiatal arc, a felfelé fordult szemével.

– Nem tudhatod. Ha akárhogy is, nem sürgős. Azt elismerheted, hogy nem sürgős. Jó erősen megdörzsölte a törülközővel Zsuzsi fejét, aztán átvitte a tükrös asztalhoz, kifésülte, és most már így beszélgettek, a tükörből, nagyon halkan, hogy a többiek ne hallják.

Zsuzsi bágyadtan vitatkozott; szerinte nincs mire várniuk. Négy év kellett ahhoz is, hogy házasságuk így elromoljon, hogy ennyire elhidegüljenek egymástól, hogy jóformán gyűlöljék egymást. Hát akkor ahhoz, hogy újra egymásra találjanak, legalább negyven esztendő kellene! Jó, ő elismeri, hogy az idő nemcsak rombol, néha gyógyít is. De az élet nem elég hosszú az ilyen várakozásokhoz. Nem érez magában elég erőt ahhoz, hogy Sumony Istvánt „átnevelje

”. Még ahhoz sem, hogy saját magát. Soha, soha nem akar férjhez menni többé, megőrzi függetlenségét, tanul. És attól sem kell tartania, hogy öregségére egyedül marad. Hiszen itt a fia! Ha már nevelnie kell valakit, akkor inkább a fiát neveli, mint a férjét! Annyi sok szépség van az életben, annyi öröm! És talán nem találunk boldog embereket akár a vénlányok között is? Bizony hogy találunk!

Szöszi megfésülte sógornőjét. Kijelentette, hogy fölösleges csipeszeket tenni a hajába. Csak úgy, a kezével eligazította a hullámokat, lekötötte hálóval, és beültette a bura alá.

– A lakáskérdésre is kigondoltam egy megoldást – mondta Zsuzsi. – Mind a két lakást elcseréljük, az én szüléimét, meg a tiéteket, és akkor a kettőért kapunk egy egész nagyot, akár négyszobásat is.

Szöszi nem válaszolt semmit, mert már bekapcsolta a burát, és Zsuzsi úgysem értette volna. És mire jó az ilyet tervezgetni? Úgyis napról napra új fordulatokra számíthat az ember. Még az is lehet, hogy Zsuzsi és Pista mégis kibékülnek. Az is lehet, hogy Pistától törvényes úton visszaszerezhetik a lakást, mert még sincs joga ahhoz, hogy megtartsa, amikor nincs is szüksége rá, és a gyerek is az anyjánál van. Majd megbeszéli Árpáddal, és bemegy holnap délelőtt a tanácshoz. Úgyis be kell mennie Veronka miatt, megmondták az iskolában, hogy a gyámügyet el kell intézni. Néhány nap múlva kezdődik az iskola, és Veronkának még mindig nincs kinevezett gyámja. Most biztosan kinevezik, mert nem Varga Elvirának, hanem Körmendi Árpádnénak hívják, és ha nem is töltötte még be a tizennyolcat, azért nagykorú, mert férjhez ment.

Zárás után Árpád ott állt az üzlet előtt, mint régen, a hirdetőoszlophoz támaszkodott. A karján Szöszi piros kardigánja.

– Hát ezt minek hoztad? – érdeklődött Szöszi. – Olyan meleg van, legalább harminc fok.

– Rákoskertre megyünk – közölte a férj. – Délután kitakarítottam.

– És a vacsora?

– Vacsora is van otthon, de ha akarod, elviszlek a Szigetre vacsorázni. És táncolni.

– Most?

– Most! Mielőtt nagyanyád átveszi a parancsnokságot. Aztán úgysem lesz rá pénzem.

– Ez igaz – mondta Szöszi elgondolkozva. – De tegnap se aludtunk.

– Álmos vagy?

– Nem.

– Az éjféli vonattal még hazamehetünk.

– Jó – mondta Szöszi. – Úgyis régen nem táncoltam.

Ahogy elindultak, szembetalálkoztak Zsigával. Ebben még nincs semmi. Zsigának is itt dolgozik a felesége, hát miért ne jönne el érte? Biztosan ők is táncolni mennek, ők mindennap elmennek táncolni:

De Zsiga, csupa megszokásból, odaszólt:

– Helló, Szöszi.

Mert nem tudta, hogy közben sok minden megváltozott.

Árpád megtorpant. Aztán Szöszi csak azt látta, hogy Zsiga egyszerre csak felemelkedik a levegőbe, és elterül a flaszteren. És Árpád dörmögve inti:

– Figyelmeztetlek… akárhol és akármikor találkozunk, megpofozlak. Úgy igyekezz, hogy ne kerülj az utamba!

– Hahaha – kezdett nevetni mögöttük Bözsi néni, mert többedmagával épp akkor lépett ki az üzletből.

Mire Zsiga feltápászkodott, Szösziék már messze jártak.

– Azt mondtad egyszer, hogy nem verekszel miattam – szólalt meg, kissé akadozva, Szöszi. – Mert ha egy nővel szemtelenkednek, az csakis a nő hibája.

Árpád gondolkodott egy kicsit. Persze kibúvót keres.

– Ki mondja, hogy miattad verekedtem? – találta meg ügyesen. – Nekem régi elszámolni valóm volt Zsigával. Egyszerűen nem tetszik a szeme állása.

– Hm – kuncogott Szöszi. – Én meg odaadtam Annamáriának a fekete nylonruhámat. Hitelbe. A kombinéval együtt. Külön egy százas a retikül meg a kesztyű. Most már aligha fizeti meg. Ha megtudja, hogy megpofoztad a férjecskéjét.

– Azóta már megtudta – felelte Árpád. – Kedvem volna visszamenni, és odaadni nekik még háromszázat. Fájdalomdíjul és ráadásnak a báli ruhádra.

– Olyan sok pénzed van? Majd megmondlak a nagymamának.

Jött az autóbusz, felkapaszkodtak. Szöszi elkezdte mondani, hogy holnap bemenne a tanácshoz, a lakás miatt is, meg azért, hogy Veronka gyámügyét elintézze. Árpád azt felelte, hogy a gyámhatóság biztosan kérni fogja az ő beleegyezését is. Egyszerűbb volna talán, ha mindjárt őt, a családfőt neveznék ki gyámnak. És akkor, ha ezt elintézik, a gyámhatóság biztosan segít abban, hogy lakást kapjanak. Utóvégre gyerekük is van már, egy hónapos házas létükre.

– Igaz – mondta Szöszi. – Már előbb is eszünkbe juthatott volna.

Akik az autóbuszon utaztak, azt gondolták róluk: helyes pár. Nincs rajtuk semmi különös, van sok hozzájuk hasonló, mégis jó nézni és hallgatni őket.

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.