Miután az orvos-üzletasszony, Angela Dawson megalapította az Angels egészségbiztosítót, a cég karrierje máris meredeken ívelt felfelé. Ám a biztosítóhoz tartozó három Los Angeles-i szakkórházban MRSA-fertõzés üti fel a fejét – s ez már-már a tönk szélére sodorja õket. A fertõzések több esetben halálos kimenetelûek, a részvények árfolyama zuhan, a szakértõk nem sok jót jósolnak az Angelsnek. Két igazságügyi orvos szakértõ, Dr. Laurie Montgomery és Dr. Jack Stapleton kíváncsiságát felkeltik a mûtét utáni fertõzések és a titokzatos halálesetek.

Szakmai érdeklõdésük mellett személyes okok is vezetik õket: friss házasok, és Jack térdszalagmûtét elõtt áll, melyet éppen az Angels egyik kórházában fognak elvégezni. Õ ugyan tiltakozik, Laurie mégis nyomozásba kezd – és ezzel kinyitja Pandora szelencéjét. A háttérben meghúzódó gátlástalan érdekek nemcsak megélhetését, de Jackkel közös életét is veszélybe sodorják.

Robin Cook

Halálcsapda

Fordította

Fazekas István

ALEXANDRA

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robin Cook: Critical

G. P. Putnam's Sons, 2007

Published by the Penguin Group

375 Hudson Street, New York, NY 10014

Copyright © Robin Cook, 2007

Hungarian translation © Fazekas István, 2008

Minden jog fenntartva.

Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került.

Kiadja a Pécsi Direkt Kft. Alexandra Kiadója, 2008

7630 Pécs, Üszögi-kiserdő utca 1.

Telefon: (72) 777-000

e-mail: info@alexandra.hu

www.alexandra.hu

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Csaba Emese

A kiadványt Bíró Péter tördelte

A borítót Müller Péter tervezte

Nyomta a Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen

Felelős vezető Bördős János ügyvezető igazgató

Megjelent 28,01 (A/5) ív terjedelemben

ISBN 978 963 370 160 7

Köszönet az alábbi személyeknek

Dominique Borse, MBA

a szórakoztatóiparban dolgozó nagyvállalkozó

Jean E. R. Cook, MSW, CAGS

pszichológus

Joe Cox, J. D., LLM

adóügyi és ingatlanbefektetési szaktanácsadó

Rose Doherty, A. M

akadémikus

Mark Flomenbaum, M. D., PhD

vezető igazságügyi orvos szakértő, Massachusetts állam

Angelo MacDonald, J. D.

büntetőjoggal foglalkozó ügyvéd

Ez a mű a képzelet szüleménye. A benne szereplő nevek, karakterek, helyek és események kitaláltak, bárminemű hasonlóság élő vagy elhunyt személyekhez, létező vállalkozásokhoz, cégekhez, valós eseményekhez és helyszínekhez kizárólag a véletlen műve.

Cameronnak, az örömért, amit ad

Előszó

A 2007. márciusából áprilisába áthúzódó héten három, egymás számára is idegen ember életében és egészségi állapotában bekövetkező súlyos és szerencsétlen esemény miatt ketten életüket vesztették, s a sors úgy hozta, hogy a véletlenek bonyolult összejátszásán keresztül a halálesetek százak, sőt ezrek életére is befolyással voltak. Hármuk közül egyik se sejtette a fenyegető tragédiát. Általánosságban véve mindhárman egészséges, hasonló korú házas emberek voltak, de foglalkozásuk teljesen eltért egymásétól, fogalmuk se volt a másik létezéséről, és se magán, se hivatalos jelleggel nem álltak egymással kapcsolatban. Az egyik, egy kaukázusi típusú orvos, bénítóan fájdalmas sportsérülést szenvedett; a másik, egy afro-amerikai számítógép-programozó heves lefolyású és gyorsan végzetessé váló, műtét utáni fertőzést kapott; a harmadik, egy ázsiai származású amerikai pedig könyörtelenül végrehajtott, kivégzésre emlékeztető halállal végezte.

Az emberek többségéhez hasonlóan 2007. március 26-án estig Dr. Jack Stapleton se foglalkozott az emberi térd működésének anatómiai és fiziológiai csodájával. Igazságügyi orvos szakértőként már kora reggel óta bent volt munkahelyén, az Igazságügyi Orvos Szakértői Intézetben. Imádott Cannondale mountain bike-jával járt be naponta az intézetbe, s térdének nem tulajdonított különösebb szerepet az ügyben. A délelőtt folyamán három boncolást is letudott; ezek egyike meglehetősen bonyolult ügynek bizonyult: sörétes puskából leadott, több lövés nyomait kellett aprólékos munkával feltárnia. Mindent egybevetve több mint négy órát állt egyfolytában az egymás közt csak „gödörként” emlegetett boncteremben, s közben lába is csak reflexszerűen működött. Térde egy pillanatra se jutott az eszébe, nem gondolt az ízületet a ránehezedő, komoly terhelés ellenére hűségesen összetartó ínszalagokra, a combcsont disztális végét kipárnázó porcokra, de a sípcsont és a szárkapocscsont se jutott eszébe.

A katasztrófa csak jóval később ütött be azon a közelben lévő, kivilágított kosárlabdapályán, ahová Jack szinte minden este lejárt edzésre. Legnagyobb bánatára az esti alkalomra a legjobb játékosokból összeállt csapatával egyetlen játékot se tudott megnyerni, pedig barátai, Warren és Flash is vele voltak, így aztán kínosan sokat kellett a padon ücsörögniük, míg ismét a pályára léphettek.

Az est előrehaladtával Jacknek már igazán semmi szüksége nem volt arra, hogy Warren állandóan az orra alá dörgölje, hogy milyen felelősség terheli néhány vereségért, a kihagyott ziccerekért és az eladott labdákért, de barátja könyörtelenül tovább heccelte. Jack még csak azt se mondhatta neki, hogy nincs igaza, hiszen az egyik partiban is, amikor a vége felé nagyon szorosra állt a meccs, akkor cselezés közben saját lábába akadva vesztette el a labdát, és vesztették el a meccset is.

Az igazi baj csak az utolsó játék vége felé történt, amikor Jack egy hosszú indítást kapott Warrentől. Ismét nagyon szoros volt az eredmény, egy kosár a meccs sorsát is eldönthette, s Jack most nagyon összeszedve magát, igyekezett valamit jóvátenni a hibáiból. Valóban a meccs utolsó másodpercei zajlottak, s Jack örömmel állapította meg, hogy csupán egy védő választja el a kosártól. A kedvenc, igaz, nem túlzottan gusztusos szokásáról Köpködősnek nevezett langaléta, lassan induló fickó nem vehette fel a versenyt Jack gyorsaságával.

– Nyomás! – kiáltotta Warren a pálya túlsó végéről, s teljes joggal remélte, hogy Jack faképnél hagyja a védőt, és könnyen értékesíti a helyzetet.

Jack egy jól sikerült testcsel után először gyorsan balra mozdult, majd jobbra indult el. Jobb lábát felemelte a talajról, közben a térde gyorsan megfeszült, majd kiegyenesedett. Ami kor lába ismét talajt fogott, akkor törzsével Jack már balra tekeredett, hogy megkerülje a Köpködőst, aki a két csel után már azt se tudta, hogy hol van. Jack bal lába ekkor felemelkedett a talajról, így teljes testsúlya a csak részben megfeszült jobb térdére nehezedett, amelynek még az óramutató járásával ellenkező, hirtelen csavaró mozdulatot is el kellett viselnie.

Ha Jack megáll egy pillanatra, és számba veszi az ötvenkét éves térdre ható erőket, akkor talán kétszer is meggondolja, hogy milyen megpróbáltatásnak teszi ki a mindeddig hűségesen szolgáló ízületeit. A viszonylag egyenletes erőhatásnak kitett oldalsó, széles ínszalagjai még kifogástalanul tartottak, viszont elülső keresztszalagjai az évek múlásával már egy kicsit megnyúltak. Az aránylag keskeny szövetcsík – amit bárányhús majszolása közben az emberek általában csak porcogóként emlegetnek, Jack viszont még tanulmányaiból kollagénként ismert – megkísérelte megtartani a combcsontot, nehogy hátrafelé kicsússzon az ízületből. Sajnos a bonyolult hatóerők erősebbnek bizonyultak az ínszalagoknál, amelyek egy ropogó hang kíséretében gyakorlatilag kettészakadtak, Jack combcsontja így egy pillanatra kicsúszott a térdízületből, s két, félhold alakú ízületporcának – a meniszkusznak – a finom éleit le is gyalulta.

Jack jobb lába azonnal megrogyott, ő pedig – bőréből egy adagot hátrahagyva – még jókorát csúszott is a bitumenes pálya durva felületén. Ami egy pillanattal azelőtt még az izmok és csontok koordinált, célirányos tömegének látszott, az most ronda horzsolásokkal tarkított tehetetlen rakásként hevert a földön, ő pedig fájdalomtól eltorzult arccal kulcsolta tenyerét a sérült testrészre. Először nem is tudta pontosan, hogy mi történhetett, csak éppen bizonyos sejtései támadtak. Most már csak annyit tehetett, hogy bízott saját tévedésében.

– Te aztán a rosszból még ócskább leszel, jóember! – szólalt meg az odarohanó Warren azok után, hogy életben látta Jacket. Hangjában az együttérzés és a szánalom keveredett.

Csípőre tett kézzel felegyenesedett, és lenézett sérült barátjára: – Talán kezdesz kiöregedni ebből a játékból, doki, ugye tudod, mire gondolok?

– Elnézést – nyögte Jack, s zavarban érezte magát, mert már mindenki ott állt körülötte.

– No, mi van? Mára kész vagy? – kérdezte Warren.

Jack csak megvonta a vállát. Az előbb még élesen, szinte az agyába hasító fájdalom lényegesen enyhült, ami hamis és csalóka reménnyel töltötte el. Óvatosan felállt, s testsúlyát fokozatosan próbálta sérült lábára helyezni. Megrázkódott, s néhány tétova lépést tett előre.

– Nem tűnik súlyosnak – szólalt meg, s egy pillantást vetett lehorzsolódott könyökére és térdére. Ezután még néhány lépéssel kísérletezett, s ez rendben is volt mindaddig, amíg nem kezdett el balra fordulni. Az ízület ebben a pillanatban a másodperc tört részére újra kiugrott a helyéről, s Jack ismét meglátogatta a pálya bitumennel borított talaját. Nagy nehezen másodjára is talpra kászálódott. – Kész vagyok! – jegyezte meg sajnálattal vegyes beletörődéssel. – Ez kész! Biztos, hogy nem egyszerű rándulásról van szó.

Az emberek többségéhez hasonlóan David Jeffries se túlzottan értékelte azt a molekuláris csodát, amit egy baktérium képvisel, és azzal se sokat foglalkozott, hogy egy fertőzés, ha egyszer elkezdődött, akkor megállítható-e, vagy továbbterjedése a baktérium életképessége és az emberi test védekezési képessége közötti drámai küzdelemben dől el. A baktérium jelentette veszélyen se gondolkodott el igazán, de azzal tisztában volt, hogy milyen hatalmas mennyiségű és sokféle antibiotikum áll a modern orvostudomány rendelkezésére. Azt is tudta, hogy a fekete himlőhöz hasonló, borzalmas betegségeket és járványokat is a baktériumok okozták, de mindez már régen volt. Az mindenképpen elmondható, hogy a baktériumok soha nem izgatták annyira, mint – mondjuk – a H5N1 (a madárinfluenzát), az ebolát vagy az AIDS-et okozó vírus, amelynek veszélyességét a sajtó is folyamatosan szajkózta. Davidnek még a sajt- és joghurtgyártásban használt úgynevezett „jó baktériumokról” is volt némi fogalma. Így aztán amikor 2007 egyik hétfőjének kora reggelén belépett az Angels Ortopédiai Kórház kapuján, hogy elülső térdszalagjait megműttesse, akkor a baktériumok még egy szemernyi izgalmat se jelentettek számára, Az már inkább foglalkoztatta, hogy a műtét után esetleg nem ébred fel az altatásból. Az is aggodalommal töltötte el, hogy átesik majd ezen a – cimborája szerint – fájdalmas beavatkozáson, és a végén kiderül, hogy teljesen feleslegesen, hiszen továbbra se lesz képes kedvenc időtöltésének, a tenisznek hódolni.

Egy manhattani székhelyű, ambiciózus szoftverkészítő társaság számítógép-programozójaként David – saját megfogalmazása szerint – hosszú órákat „seggelt” a monitorhoz láncolva. Világéletében sportos alkatú és beállítottságú volt, szüksége volt a versenysportra, s ezt az igényét a tenisz tökéletesen ki is elégítette. Egészen a műtétje előtt egy hónappal bekövetkezett sérüléséig hetente legalább négyszer lent volt a pályán. Még két tíz éven aluli fiával is igyekezett megkedveltetni a játékot, de erőfeszítései nem sok sikerrel jártak.

Ami a sérülését illeti, fogalma sem volt, hogyan történhetett; mindig is jól karbantartotta magát. Csak annyi maradt meg az emlékezetében, hogy egy jól sikerült adogatás után a háló felé iramodott. A szerva, sajnos, mégsem volt annyira jó, s ellenfele egy jól helyezett labdát küldött vissza a bal oldalára. Elöl lévő lábára támaszkodva David igyekezett balra fordulni, hogy a labdát elérje, de annak még csak a közelébe se tudott kerülni, helyette azonnal a földön találta magát; kezét a kegyetlenül sajgó, és pillanatok alatt cipónyira dagadó térdére kulcsolta.

Figyelembe véve a műtét után lezajló folyamatok hevességét és gyorsaságát, minden bizonnyal joggal állítható, hogy Davidnek nagyobb tisztelettel kellett volna viseltetnie a baktériumok iránt. A műtétet követő pár órán belül néhány staphylococcus baktérium bejutott David térdébe és tüdejének távolabbi hörgőibe, s a molekuláris csoda máris kezdetét vette.

A staphylococcus tulajdonképpen egy gyakori és közönséges baktérium. A világon kétmilliárd ember, tehát az emberiség egyharmada, ezt minden pillanatban orrlyukában és/vagy nedves bőrfelületén hordozza. David is ehhez a kétmilliárd emberhez tartozott. A testébe jutó baktériumok viszont az övétől idegen flórát képviseltek, a staphylococcus aureus egyik különleges törzséhez tartoztak, s nyomban ki is használták a staphylococcus baktériumok adottságát, amellyel könnyedén cseréltek genetikai információkat egymással, s fokozták egymás fertőző- és ellenálló képességét. Ezek a különleges alfajok nem csupán a penicillin alapú antibiotikumoknak álltak ellent, de számos, rosszindulatú molekula olyan génjeit is tartalmazták, melyek egyrészt segítettek nekik megtapadni David hajszálereinek belső falán, másrészt megsemmisítették azokat a védekező sejteket, amelyeket David szervezete termelt, és küldött az elharapódzó fertőzés leküzdésére. A belső védelemtől megfosztott sejtek közt a támadó baktériumok robbanásszerűen elszaporodtak, és órákon belül elkezdték a váladéktermelést. Ezen a ponton az adott staphylococcus-törzs génjeinek egy másik csoportja is bekapcsolódott a folyamatba, s még gonoszabb, toxinoknak nevezett molekulák termelésére tették alkalmassá a mikroorganizmusokat. Ezek a toxinok aztán hatalmas rombolást végeztek David szervezetében, s többek közt – a köznyelvben csak „húsevő-effektusként” emlegetett tünetet, valamint toxikus sokkot eredményeztek.

A viharfelhők gyülekezését egy enyhe hőemelkedés jelezte David számára. Ez a műtét után hat órával, tehát még jóval az előtt történt, hogy a baktériumok elértek volna a váladéktermelő stádiumba. Davidét nem túlzottan foglalkoztatta a hőemelkedés, de a segédápoló se sokat törődött vele azon túl, hogy szorgosan rögzítette az adatokat a számítógépben. Aztán valami, leginkább nyomásként megfogalmazható érzés nehezítette meg a légzését. A narkotikumot tartalmazó fájdalomcsillapító kéznél volt, azzal egyedül is elboldogult, így nem panaszkodott. Úgy gondolta, hogy ezek a tünetek a műtét velejárói, de aztán egyre nehezebben vette a levegőt, és véres váladékot köhögött fel. Aztán, hirtelen, mintha nem kapott volna levegőt. Ekkor már valóban kezdett nyugtalankodni. Az aggodalom akkor hatalmasodott el rajta igazán, amikor szólt, hogy egyre rosszabbul érzi magát, és látta, hogy a nővérek hirtelen rohangálni kezdtek, s lázas tevékenységbe fogtak. Amikor vért vettek tőle, antibiotikumot adagoltak az infúziójához, majd kétségbeesetten telefonálni kezdtek, hogy nem lehetne-e sürgősséggel átszállítani az egyetemi klinikára, akkor David már bizonytalanul érdeklődni kezdett, hogy rendben van-e minden.

– Minden rendben! – vágta rá a nővér automatikusan, de a megnyugtató szavak ellenére David – útban a mindennel felszerelt és mindenre felkészült klinika felé – általános szepszis és többszörös szervelégtelenség következtében meghalt.

Az emberek többségéhez hasonlóan Paul Jangot se túlzottan érdekelte sorsának majdani alakulása, bár nem ártott volna, ha egy kicsit jobban törődik az ilyesmivel, különösen az idő tájt, amikor David Jeffries éppen vesztésre állt a baktériummal vívott, molekuláris háborújában. Halandóságuk tudatával megátkozott embertársaihoz hasonlóan Paul se sokat rágódott a halál nyers realitásán, még akkor se, amikor úgy a tizennyolcadik születésnapja tájékán egyre több, zavaró emlékeztető érkezett az idő gyorsuló múlásáról. Ötvenegy éves korára sokkal több és mindennapjait közvetlenebbül érintő gondja akadt, nevezetesen a családja, amelybe beletartozott egy túlzottan költekező feleség, két gyerek az egyetemen, s egy harmadik is, aki hamarosan követi majd testvérei példáját. Ráadásul ott volt a jókora méretű, és méreteivel arányos jelzáloggal terhelt, állandó felújításra szoruló zöldövezeti háza is. Mintha ez se lenne elégséges, az elmúlt három hónap során még a munkája is az őrületbe kergette.

Öt évvel korábban Paul feladta kényelmes, ámde kiszámíthatóan unalmas állását a jól bejáratott Fortune 500 nevet viselő cégnél, hogy fő- és egyetlen könyvelő legyen egy új, sokat ígérő vállalkozásnál, az Angels nevű egészségpénztárnál, amely kereskedelmi alapon működő, szakosodott kórházak felépítését és üzemeltetését ígérte. Szinte erőszakkal vitte át magához korábbi főnöke, akit egy briliáns képességű, nagydoktori disszertációjának a Columbia Egyetemen való megvédésére készülő orvosnő, Angela Dawson csábított magához a gazdasági igazgatói állásra. A munkahelyváltással együtt járó döntés hallatlan gyötrelmeket okozott Paul számára, hiszen alkatilag sem volt szerencsejátékos, de a nyomasztó pénzszűke, valamint a további növekedés esélye egy gyorsan fejlődő, milliárd dolláros egészségbiztosítási vállalkozásnál háttérbe szorította a bizonytalan tényezőket és az ezzel kapcsolatos kockázatot.

Dr. Angela Dawson született üzleti érzékének és tehetségének köszönhetően a dolgok bámulatosan alakultak, és a tervek szerint haladtak. Az ellenőrzése alatt álló részvények, kötvények és opciók birtokában Paul a társaság alapítóival és befektetőivel együtt gyorsan gazdagodott, de jól járt – ha nem is ilyen mértékben – az a több mint ötszáz orvos is, aki a társaság részvényeiből vásárolt. Közeledett a mérlegzárás ideje, és egy rendkívül sikeres üzletszerző körút eredményeként – amelytől még az intézményi befektetők is eltátották a szájukat – a részvények árfolyama még legmerészebb álmaik felső határát is túlszárnyalta.

Az első nekifutásra szerzett ötszázmillió dollár betét birtokában Paulnak a hetedik mennyországban kellett volna magát éreznie, de nem érezte ott magát. Még életében nem volt ennyire zaklatott és nyugtalan, hiszen etikai dilemmáit a mamutcégeknél, így az Enronnál is, az elmúlt hat-hét év során lezajlott és az egész pénzügyi világot megremegtető könyvelési botrányok még csak tovább súlyosbították. Az a tudat se jelentett számára vigaszt és megnyugvást, hogy ő nem hamisította meg a könyveket. Megszállottan ragaszkodott az általánosan elfogadottnak tartott könyvelési szabályokhoz és módszerekhez, így biztos volt benne, hogy könyvelései fillérre stimmelnek. A probléma csak az volt, hogy nem szerette volna, ha a cég alapítóin kívül bárki is betekintést nyerhetett volna ezekbe a könyvekbe, már csak azért sem, mert azok – lévén nagyon is pontosak – híven tükrözték a rendkívül súlyos, likviditási gondokat. A probléma három és fél hónappal korábban kezdődött, amikor a cég tőzsdei bevezetésére készülve egy független könyvvizsgáló átnézte a cég pénzügyeit. A kezdetben hajszálrepedésnek látszó szivárgásról hamar kiderült, hogy a társaság hajója kapott léket. Paulnak most az okozta a legnagyobb gondot, hogy neki kötelessége lett volna jelenteni a hiányt nem csak a gazdasági igazgatónak, amit haladéktalanul meg is tett, hanem a Tőzsdefelügyeletnek is. A gondot csak az jelentette, amit a gazdasági igazgató is azonnal felismert, hogy egy ilyen bejelentés alapjaiban tette volna tönkre a mérleget, amely azzal járt volna, hogy közel egyéves erőfeszítéseik ezzel semmivé válnak, sőt magának a cégnek a jövője is erősen megkérdőjeleződik. A gazdasági igazgató, de még maga Dr. Dawson kénytelen volt megmagyarázni Paulnak, hogy a részvények árfolyamának zuhanása csupán egy apró s nyilvánvalóan rövid ideig tartó kitérőt jelent, hiszen az okokat sikerült időben megszüntetni.

Bár Paul elismerte, hogy mindaz, amit neki mondanak, az nagy valószínűséggel meg is állja a helyét, ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy a jelentés elmulasztásával egyértelműen megsértette a törvényeket. Vele született belső kötelességtudata, valamint saját, egyéni ambíciója és családjának kielégíthetetlen, örökös pénzéhsége most válaszút elé állította, s szinte megőrjítette. Alkoholproblémáit már évekkel korábban leküzdötte, de a jelenlegi helyzet hatására ezek ismét kiújultak, s Paul újra a pohár után nyúlt. Azzal is tisztában volt viszont, hogy nem szalad el vele a ló, kézben tudja magát tartani, hiszen ivását arra korlátozta, hogy munka után, mielőtt felszállt volna a New Jersey-ben lévő otthona felé tartó vonatra, megivott néhány koktélt. A régi időktől eltérően most szó se volt az éjszaka szépeinek társaságában hajnalig tartó dáridókról.

2007. április 2-án este, útban a vasútállomás felé, szokása szerint megállt az egyik ivónál, s a harmadik vodka-martiniját iszogatva belenézett a bárpult mögötti, füstfátyolos tükörbe, s hirtelen eldöntötte, hogy másnap megírja a jelentését. Napok óta csak toporgott, tétovázott, de most már úgy érzi, hogy a felelősséget és a következményeket is tudja vállalni. Enyhén kapatos állapotban úgy okoskodott, hogy most a mérlegkészítés és beadás határidejének közeledtével a jelentés is majd csak megfeneklik valahol a Tőzsdefelügyelet bürokratikus útvesztőiben, és nem jut el időben a befektetőkhöz. Ezzel megnyugtathatja saját lelkiismeretét, és a mérleget se teszi tönkre. A döntéshozatal felszabadult, boldog örömét megérezve – még akkor is, ha tudta, hogy másnap reggelre meggondolja a dolgot Paul egy negyedik koktéllal is megjutalmazta magát.

Ez az utolsó vodka még az előbbieknél is jobban esett neki, s talán ez is lehetett az oka, hogy olyasmire szánta el magát, ami nála, normális körülmények között, szóba se jöhetett volna. Kicsikét bizonytalan léptekkel hazafelé tartva a vasútállomásról, néhány háznyira saját otthonától szóba állt két elegánsan öltözött, de valahogy mégis bizonytalanságot ébresztő, egy hatalmas, muzeális évjáratú, fekete Cadillacből kiszálló férfival.

– Mr. Paul Jang? – kérdezte reszelős hangon az egyik. Paul megtorpant, s ez volt az első hiba, amit elkövetett.

– Igen – válaszolta, s ez volt a második hibája. Rezzenéstelen arccal tovább kellett volna haladnia. Hirtelen visszahőkölve kicsit oldalra lépett, hogy visszanyerje egyensúlyát, majd néhányszor szaporán pislogott, s úgy próbálgatta elhomályosodott látását kitisztítani. Mindkét, nagyjából vele egykorú, hasonló magasságú, markáns arcú, mélyen ülő fekete szemű férfi olajos fekete haját gondosan hátrafésülte a homlokából. Egyiküknek jókora forradás látszott az arcán. A másik volt a beszélő.

– Hajlandó lenne áldozni ránk néhány pillanatot, uram? –kérdezte a férfi.

– Azt hiszem… igen – válaszolta csodálkozva Paul, s őszintén meglepte a férfi udvarias stílusa és erős, New York-i akcentusa.

– Ne haragudjon, hogy feltartjuk – folytatta a férfi. – Gondolom, már szeretne otthon lenni.

Paul félrefordította a fejét, s házának bejárati ajtajára pillantott. Egy kicsit zavarta, hogy az idegenek a lakcímét is tudják.

– A nevem Franco Ponti, az urat pedig Angelo Facciolónak hívják – tette hozzá a férfi.

Paul egy futó pillantást vetett a sebhelyesre. Úgy tűnt, mintha nem is lenne szemöldöke, s ez a félhomályban kicsit kísértetiessé tette a megjelenését.

– Mr. Vinnie Dominicknak dolgozunk, de nem hinném, hogy személyesen is ismerné ezt az urat.

Válaszul Paul csak biccentett. Tudomása szerint soha nem találkozott Mr. Vinnie Dominickkal.

– Mr. Dominick engedélyével szeretnék valami pénzügyi szempontból fontos dolgot megosztani önnel az Angels Egészségbiztosítóval kapcsolatban, amiről a társaságnál senkinek sincs tudomása – folytatta Franco. – Megítélése szerint ön számára érdekes információért cserébe Mr. Dominick csupán névtelenségének tiszteletben tartását kéri. Ugye, megértette?

Paul megpróbált gondolkozni, de az adott körülmények között ezt most nehéznek találta. Az Angels Egészségbiztosító főkönyvelőjeként maga is kíváncsi lett volna minden, úgynevezett jelentős pénzügyi információra.

– Most pedig még arra szeretném felhívni a figyelmét, hogy az emberek szavát Mr. Dominick készpénznek tekinti, s nagyon komoly következményekkel járna, ha nem tartaná be az ígéretét. Ugye, megértett?

– Azt hiszem, igen – felelte Paul, s hirtelen kicsit oldalt kellett lépnie, hogy el ne veszítse egyensúlyát.

– Mr. Vinnie Dominick az Angels Egészségbiztosító egyik befektetője.

– Hűha! – húzta fel a szemöldökét Paul. Főkönyvelőként tudta, hogy egy tizenötmillió dolláros tétel mögött valóban létezik egy angyali befektető, aki mindenki előtt megőrizte névtelenségét. Ráadásul ugyanez a befektető a közelmúltban még egy negyedmillió dolláros, áthidaló kölcsönt is nyújtott a mindennapi gondok megoldására. A cég szempontjából Mr. Dominick valóban hősnek számított.

– Most Mr. Dominick szeretne egy szívességet kérni öntől. Az Angels Egészségbiztosító vezetésének tudta nélkül néhány percre találkozni óhajt önnel. Kérte azt is átadni önnek, hogy az egészségbiztosító vezetésével kapcsolatos aggodalmai nem állnak szoros kapcsolatban a törvény betűivel. Fogalmam sincs, hogy mire gondolhatott, de ő azt mondta, hogy ön tudni fogja.

Paul ismét csak bólintott, s megpróbált kis rendet teremteni alkoholtól megzavart fejében. Itt volt az a kérdés, amellyel hetek óta egyedül próbál megbirkózni, és akkor hirtelen váratlan segítség érkezik.

– És mikor óhajt velem találkozni? – kérdezte torkát köszörülve, s megpróbált bepillantani a nagy fekete kocsi belsejébe, de semmit se látott.

– Most azonnal – felelte Franco. – Mr. Dominick jachtja Hobokenben horgonyoz. Negyedórán belül ott lehetünk, elbeszélgethetnek, aztán vissza is hozzuk ide az ajtaja elé. Legkésőbb egy óra múlva már itt is vagyunk.

– Hobokenben? – kérdezte Paul, s már jobb szerette volna, ha kihagyja a mai koktélozást. Egyre nehezebb volt számára a gondolkodás. Egy pillanatra még arra se emlékezett, hogy hol is van az a Hoboken.

– Negyedórán belül ott vagyunk – ismételte meg Franco. Paul nem volt elragadtatva az ötlettől, mindig is utálta, ha kész helyzet elé állítják. Mindig is a garasokat számolta, számokkal foglalkozott és – különösen ilyen zavaros fejjel – nem kényszerült gyors döntésekre. Normális körülmények között Paul soha nem szállt volna be vadidegen emberek kocsijába, hogy este, egy jachton találkozzon egy számára ugyancsak teljesen ismeretlen férfival. Ebben az összevisszaságban viszont nem tudott ellenállni a lehetőségnek, hogy döntéshozatalának esetleg egy Vinnie Dominickhoz hasonló, fontos játékos is részese lehet. Bólintott, s tett egy bizonytalan lépést a kocsi nyitott ajtaja felé. Angelo azonnal a segítségére sietett, átvette tőle a laptopját, s csak akkor adta neki vissza, amikor már elhelyezkedett az ülésen.

A New Yorkba visszavezető úton nem beszélgettek. Franco és Angelo az első ülésen ültek, s a szembejövő forgalom fényében a hátsó ülésen helyet foglaló Paul csak fejük sötét, mozdulatlan körvonalát látta. Kinézett az oldalsó ablakon, s azon morfondírozott, hogy be kellett volna ugrania a házba, és szólni a feleségének a késésről. Nagyot sóhajtott, s megpróbálta derűsen felfogni az ügyet. A kocsi belsejébe beivódott a dohányfüst, de most se Franco, se Angelo nem gyújtott rá, amiért Paul hálás is volt nekik.

A kikötő teljesen néptelennek látszott. Franco egyenesen a főmóló lábánál parkolt le, s mindhárman kiszálltak a kocsiból. A szezon még nem kezdődött el, így a hajók többségét kiemelték a vízből, fehér műanyag borítóval letakarták, és a parton bakra állították.

Elindultak a mólón, de továbbra se beszélgettek egymással. A hűvös levegő kicsit felélénkítette Pault. Kedvtelve vetett egy pillantást az esti New York kontúrjaira, s a látványt csupán az előtte húzódó Hudson folyó nyersolajra emlékeztető színe rontotta el némileg. A szelíd hullámok apró csobbanásokkal nyaldosták a rakparti cölöpöket és a szeméttel borított partot. A szellő hirtelen döglött hal bűzét csapta az arcába. Gondolatban Paul már megkérdőjelezte tetteinek ésszerűségét, de úgy érezte, hogy már túl késő lenne visszafordulni.

A móló felénél járhattak, amikor megálltak egy elegáns és tekintélyes jacht mahagóni tatjánál, amelyen aranybetűk hirdették a Teljes gőzzel előre nevet. A jacht szalonja fényárban úszott, de teljesen néptelennek látszott. A hátsó fedélzet peremén a hengeres tartókban sorakozó horgászbotok úgy meredtek az ég felé, mint valami óriási rovar hátán a szőrszálak.

Franco rutinos mozdulattal máris a hajó jobb oldalán lévő létrára ugrott, s már el is tűnt szem elől.

– Hol van Mr. Dominick? – fordult Paul Angelóhoz. Kellemetlen érzései támadtak, hogy sehol nem látja a befektetőt.

– Két percen belül beszélgethet vele – nyugtatta meg Angelo, s intett, hogy kövesse Francot a keskeny hajóhídon. Paul kelletlen megadással tett eleget a kérésnek. A fedélzetre lépve Paulnak stabilizálnia kellett magát a szelíden ringatózó jachton.

A következő meglepetést az jelentette, amikor Franco egyetlen kézmozdulatára a jacht hajtóművei erőteljes, mély torokhangon feldübörögtek Angelo közben gyors, gyakorlott mozdulattal összeszedte a rögzítőköteleket, és visszahúzta a hajóhidat. Nyilvánvaló volt, hogy a két férfi nem először száll vízre ezzel a járművel.

Paulnak ismét kellemetlen érzései támadtak. Először azt hitte, hogy erre a Mr. Dominickkal történő – feltehetően rövid – találkozóra a lehorgonyzott hajón kerül sor. Amikor a jacht kezdett lassan kicsúszni a hajóállásból, akkor Paulnak egy pillanatra megfordult a fejében, hogy a lassan haladó járműről a mólóra ugrik, de szokásos tétovázásával ezt az alkalmat is elszalasztottá. Különben se volt biztos benne, hogy négy martini után ezt sikeresen meg tudja kísérelni, különösen így, a laptoppal a hóna alatt.

Paul abban a reményben nézett be a kivilágított szalon ablakán, hogy végre vendéglátóját is megpillanthatja. Odalépett az ajtóhoz és elfordította a kilincset. Az ajtó engedett. Hátrapillantott Angelóra, aki néhány, egymásra rakott betonkocka mellett a vastag rögzítőkötelet rendezte. Angelo intett, hogy menjen be. Az egyre jobban dübörgő dízelmotorok zaja megnehezítette a beszélgetést.

Ahogy az ajtót becsukta maga mögött, Paul megkönnyebbülten állapította meg, hogy ha a hajótest vibrálása nem is, de a motorzaj szinte teljesen megszűnt. A jacht berendezése ízléstelenül giccsesnek tűnt. Egy hatalmas, lapos plazmatévé előtt állítható támlájú fotelek sorakoztak, távolabb egy székekkel körülvett kártyaasztal állt, mellette egy L alakú kanapé kényelmet, még távolabb pedig egy bárpult gazdag választékot kínált.

Átsétált a szalonon, lenézett az étkezőtérbe, majd végighordozta tekintetét a tálaló mögött kezdődő folyosón, ahol bezárt ajtók sorakoztak egymás mellett. Paul feltételezte, hogy a folyosóról luxuskabinok nyílhatnak.

– Mr. Dominick! – szólalt meg hangosan Paul. Válasz nem érkezett.

Paulnak kicsit egyensúlyoznia kellett, amikor megérezte a hajó gyorsulását, és egy pillanatra a padló is megemelkedett előtte, de aztán gyorsan ismét vízszintes helyzetbe állt. Kinézett az ablakon. A hajó felvette az utazósebességet. Hirtelen motorzaj vonta magára a figyelmét, s a fedélzetre vezető ajtó kinyílt. Angelo lépett be a szalonba, becsukta maga mögött az ajtót, s elindult Paul felé. Pault megdöbbentette az arcán végighúzódó forradás. Nem csak a szemöldöke, de a szempillája is hiányzott. Még riasztóbb volt, hogy természetellenesen vékony ajka szétnyílt, s az embernek olyan érzése támadt, hogy nem is képes teljesen elfedni sárguló fogait.

– Mr. Dominick – jelentette be Angelo, s Paul felé nyújtott egy kinyitott rádiótelefont. A helyzet visszássága miatt egy pillanatra felháborodó Paul kikapta Angelo kezéből a telefont. Laptopját zajosan a kártyaasztalra dobta, leült, füléhez tette a készüléket, és Angelót figyelte, aki az egyik fotel karfáján kényelembe helyezte magát.

– Mr. Dominick! – csattant fel Paul azzal a szándékkal, hogy most kifejezi csalódottságát és felháborodását, amiért ide csábították azért, hogy rádiótelefonon keresztül beszéljen valakivel, amit a kocsi hátsó üléséről is meg tudott volna tenni. Azt is tudatni akarta, hogy nem szeretne bizalmas beszélgetést folytatni Angelo jelenlétében, aki semmi hajlandóságot nem mutatott a távozásra.

– Figyeljen ide, kedves barátom! – vágott a szavába Vinnie. –Szólítson csak egyszerűen Vinnie-nek, hiszen lehetséges, hogy majd együtt kell dolgoznunk az Angels Egészségbiztosítónál, és együtt kell kiegyenesítenünk a dolgokat. De mielőtt még bármit mondanék, elnézést szeretnék kérni, hogy személyesen nem lehetek jelen a találkozón. Eredetileg úgy terveztem, hogy én is ott leszek, de aztán sürgős üzleti ügyem adódott, amely megkövetelte a jelenlétemet. Remélem, megbocsát.

– Azt hiszem… – kezdte Paul, de Vinnie ismét közbevágott.

– Bízom benne, hogy Franco és Angelo kellő vendégszeretettel fogadták, és engem is helyettesítettek. Eredetileg úgy terveztem, hogy majd engem is felvesznek a Jacob Javits Központnál, de aztán itt ragadtam Queensben. Mondja! Megkínálták már egy itallal?

– Nem, de nincs is szükségem rá – hazudta Paul, holott majd meghalt egy korty erős italért. – Egyedül arra lenne szükségem, hogy visszavigyenek a kikötőbe. Útközben is beszélgethetünk.

– Már szóltam Francónak és Angelónak, hogy vigyék önt vissza – válaszolta Vinnie. – Közben térjünk a tárgyra! Feltételezem, hogy ismeri érdekeltségem méreteit az Angels Egészségpénztárnál.

– Természetesen ismerem, és nagyon köszönöm. Az ön nagylelkűsége nélkül az Angels Egészségbiztosító nem tartana ott, ahol most tart.

– A nagylelkűségnek semmi köze a részvételemhez. Ez kifejezetten üzlet… s szeretném hozzátenni, hogy komoly üzlet.

– Persze… természetesen – vágta rá Paul sietve.

– Egyik megbízottamon keresztül, igazgatóként olyan pletykákat hallottam, hogy komoly problémák vannak a rövid távú likviditással. Igazak ezek a pletykák?

– Mielőtt válaszolnék – pillantott Paul a fotel karfáján ülő, s elmerülten a körmeit piszkáló Angelóra –, az egyik embere itt ül hallótávolságra tőlem. Ezt így megfelelőnek tartja?

– Tökéletesen! – vágta rá Vinnie habozás nélkül. – Franco és Angelo olyanok, mintha családtagok lennének.

– Ebben az esetben el kell ismernem, hogy a pletykák igazak. Nagyon komoly likviditási problémáink vannak – tette még hozzá, s szokatlan módon selypített is egy kicsit, mintha meg lenne duzzadva a nyelve.

– Aztán azt is mondták, hogy az előírások szerint a vállalat pénzügyi helyzetében bekövetkező ilyen változásokat záros határidőn belül jelenteni kell a Tőzsdefelügyeletnek.

– Ez is így van – ismerte be Paul bűntudatosan. – Négy napon belül kell jelenteni a „8-K”-nak nevezett formanyomtatványon.

– Továbbá arról is tájékoztattak, hogy ez a bejelentés nem történt meg.

– Ez is így van – vallotta be Paul. – A formanyomtatványt kitöltöttük, de nem küldtük el. A főnököm, a gazdasági igazgató mondta, hogy ne küldjem el.

– Általában hogyan továbbítják az ilyen küldeményeket?

– Elektronikus úton… online – válaszolta Paul, s az ablakon kitekintve nem értette, hogy miért nem váltottak már irányt. Enyhén szédelgett, s a gyomra is kavargott.

– Így tudtam én is… Tehát ha a jelentés nem ment el, akkor ez azt is jelenti, hogy megszegjük a Tőzsdefelügyelet előírásait.

– Igen – ismerte be Paul kelletlenül. Őt ugyanis az nem mentesítette a felelősség alól, hogy főnöke leállította a jelentés elküldését. Az új Sarbanes-Oxley törvény ezt egyértelműen leszögezi. Ismét Angelóra pillantott, akinek jelenléte, Mr. Dominick megnyugtató szavai ellenére, továbbra is zavaró volt számára.

– Arra is felhívták a figyelmemet, hogy ha a jelentés időben nem történik meg, az bűncselekménynek számít, s ezért is kérdezem, tervezi-e a jelentés elküldését, hogy egyikünk se legyen bűnrészes a dologban.

– Holnap még egyszer beszélek a főnökömmel. Bárhogy is alakuljon a dolog, magamra vállalom a felelősséget, és elküldöm. A válasz tehát az, hogy igen.

– Nos, ennek valóban örülök – nyugtázta Vinnie a hallottakat. – És hol van most ez a jelentés?

– Itt van velem, a laptopban.

– Máshol nincs belőle?

– De, egy USB tárolón is rajta van. A titkárnőmnél van – felelte Paul, s úgy érezte, mintha a hajtómű rázkódása kicsit csendesedett volna. Hátrapillantva az ablakon keresztül látta is, hogy erősen lelassultak.

– Van valami oka, hogy nála is van egy példány?

– Csak a biztonság kedvéért. A főnökömmel nyilvánvalóan nem értünk egyet ebben a kérdésben, a laptop pedig a cég tulajdona.

– Őszintén örülök, hogy elbeszélgettünk – szólalt meg ismét Vinnie –, mivel úgy tűnik, hogy mi egy véleményen vagyunk ebben a kérdésben. Szeretnék köszönetet is mondani ezért a morális tartásért. A szabályok szerint kell eljárnunk még akkor is, ha ez kis kényelmetlenséget okoz. Különben hogy hívják a titkárnőjét?

– Amy Lucas.

– Megbízható?

– Tökéletesen.

– És hol lakik ez az Amy?

– Valahol NewJersey-ben.

– Hogy néz ki?

Paul egy pillanatra a mennyezetre függesztette tekintetét. Ezen gondolkodnia kellett.

– Nagyon törékeny termetű, babaarcú teremtés. Sokkal fiatalabbnak látszik a koránál. A haja a legfeltűnőbb rajta. Most éppen szőke, de van benne egy kis zöldes árnyalat is.

– Nem mondom, különleges lehet. És ő tudja, hogy mi van azon az USB tárolón?

– Tudja – válaszolta Paul, s hallotta, hogy a hajó motorjai már szinte teljesen leálltak. Az ablakon keresztül távoli fényeket látott a part mentén, s lényegében a hajó is megállt, csak a hullámok hátán ringatózott. A másik oldalon a kivilágított Szabadság-szobor látszott.

– Részt vett még valaki a „8-K” jelentés összeállításában, vagy tud még valaki a létezéséről? Nem szeretném, ha néhány dollár reményében valaki szétkürtölné az ügyet, még mielőtt a maga hivatalos bejelentése megtörténik. Így esetleg azt is állíthatná, hogy nem is akartuk jelenteni a dolgot.

– Tudomásom szerint senki sem tud róla – felelte Paul. –A gazdasági igazgató esetleg elmondhatta valakinek, de ezt nem tartom valószínűnek. Világosan megmondta, hogy nem szeretné, ha az információ kiszivárogna.

– Nagyszerű! – nyugtázta Vinnie a hallottakat.

– Mr. Dominick – szólalt meg ismét Paul. – Azt hiszem, még egyszer beszélnie kellene az embereivel, hogy vigyenek vissza a kikötőbe.

– Micsoda? – kérdezett vissza Vinnie mesterkélt csodálkozással a hangjában. – Adja oda a készüléket valamelyik fafejűnek!

Paul már éppen szólni akart Angelónak, hogy átadja neki a telefont, amikor Francot hallotta nagy garral leereszkedni fedélzetről, s már látta is, hogy előrenyújtott kézzel éppen feléje igyekszik. Pault meglepte a pontos időzítés. Úgy tűnt, mintha Franco végighallgatta volna az egész beszélgetést.

Amíg Franco félrevonult a telefonnal, addig Angelo is felállt a helyéről. Nála jobban senki nem örülhetett annak, hogy visszatérnek a kikötőbe. Bár gyakran utazgatott a Teljes gőzzel előre fedélzetén, de soha nem tudta megszokni a hajókázást. Általában éjszakánként került rá sor, és a nyílt tengeren kellett átvenni a kábítószert a Mexikóból vagy Dél-Amerikából érkező hajókról. A problémát az jelentette, hogy nem tudott úszni, és a sötétben, a nyílt tengeren különösen kényelmetlenül érezte magát. Most is mindenekelőtt egy pohár italra volt szüksége.

A bárpulthoz lépve Angelo egy régi stílusú pohárba ujjnyi whiskyt öntött magának. A háttérben Franco hangja hallatszott, amint szinte szünet nélkül az „igen”, „rendben van” és „értettem” szavakat ismétli, mintha csak a mamájával beszélgetett volna. Angelo felhajtotta az italát, s egy pillanatra háttal állt Paulnak.

– Vegye úgy, hogy megtörtént! – hallotta Paul Franco hangját, és a telefon tetejének kattanását.

– Ideje hazamennünk! – szólt oda Franco Paulnak.

– Éppen ideje – mormogta Paul.

– Végre – motyogta csendesen Angelo magában, majd kezét a zakója alá csúsztatta, s megragadta a hóna alatt tokban hordott, 22-es kaliberű, félautomata Walther TPH markolatát.

1.

2007. április 2.

este 7 óra 20 perc

A harminchét éves Angela Dawson számára annak ellenére sem jelentett újdonságot a szenvedés és megpróbáltatás, hogy egy felső középosztályhoz tartozó, tehetős családban nőtt fel a New Jersey-ben lévő Englewood egyik zöldövezetében, és a legelőkelőbb tanintézetekben végezhette tanulmányait. Orvosi diplomával és kandidátusi címmel felszerelkezve, kitűnő egészségnek örvendve ezen a kora áprilisi estén viszonylag jól és gondtalanul is érezhette volna magát New York City közepén, különösen, ha figyelembe vesszük, hogy a gazdagok életstílusának minden örömét élvezhette, beleértve a mesés, belvárosi lakást és a Martha's Vineyardon lévő káprázatos, tengerparti nyaralóját. Erről viszont most szó se lehetett. Ehelyett élete legnagyobb, rengeteg aggodalommal és gyötrelemmel teli kihívásával kellett szembenéznie.

Az általa alapított és az elmúlt öt évben gondosan ápolt, gyarapított Angels Egészségbiztosító vagy az észbontó siker, vagy a teljes bukás szélén egyensúlyozott, s mindennek az elkövetkező néhány hét során kellett eldőlnie. Az ügy kimenetele teljes egészében az ő vállát nyomta.

És mintha mindez még nem lenne elég, Angela tízéves lányának, Michelle Calabresének is megvolt a maga válsága, és míg Angela pénzügyi és szervezési helyettesei, három kórházának az elnökei, valamint a fertőzés megelőzéssel foglalkozó, frissen felvett szakember türelmetlenül toporgott a tanácsteremben, addig Angela kénytelen volt Michelle-lel foglalkozni, s már több mint negyedórája tárgyalt vele telefonon keresztül.

– Sajnálom, drágám – mondta Angela, s megpróbált nyugodt és határozott maradni. – A válaszom az, hogy nem! Beszéltünk a dologról, átgondoltam az ügyet, de a válasz nem! Határozott NEM!

– De anya! – nyűgösködött Michelle. – Már minden lánynak van!

– Ezt nehezen hiszem. Te és a barátaid még csak tízévesek és ötödikesek vagytok. Szerintem a többi szülőnek is ez a véleménye.

– De apa is beleegyezett! Olyan gonosz vagy! Talán apához is kellene költöznöm…

Angela összeszorította a fogát, és ellenállt a csábításnak, hogy valami fájdalmas dologgal vágjon vissza a gyereknek. Helyette inkább megfordult a székével, és kinézett a sarokhelyiségekből kialakított rezidenciájának ablakán. Az Angels Egészségbiztosító a Fifth Avenue-n lévő Trump Tower huszonkettedik emeletén helyezkedett el. Angela irodájának ablakai délre és nyugatra néztek, íróasztalát északi irányba állította be. Most éppen a déli ablakoknál állva nézett végig a kocsikkal zsúfolt Fifth Avenue-n. Az elhaladó járművek ezreinek stoplámpái megannyi csillogó rubinra emlékeztették. Tisztában volt azzal, hogy lányából most az elvált szülők gyerekeinek indulata tört fel, s ezzel próbálja őt befolyásolni. Sajnos ezek a volt férjével kapcsolatos bántó megjegyzések korábban már többször is hatásosnak bizonyultak, ami Angelát a végletekig felháborította, de most feltett szándéka volt, hogy ezt nem engedi megismétlődni. Különösen ilyen feszült körülmények közt nem, hiszen meg kellett őriznie nyugalmát a küszöbön álló értekezletre. A szülői feladatok ellátása és egy sok millió dolláros üzleti vállalkozás irányítása gyakran nem volt összeegyeztethető, ezért a kettőt szigorúan külön kellett választania.

– Anya, ott vagy még? – kérdezte Michelle. Tisztában volt vele, hogy túllépett bizonyos határokon, s már megbánta szavait. Semmi pénzért nem élt volna együtt az apjával és kelekótya barátnőivel.

– Igen, itt vagyok – fordult meg Angela a székével, s végignézett a modern stílusban, kevés bútorral berendezett irodáján. – Csak éppen nem túlságosan tetszett a legutolsó megjegyzésed.

– De ez nem rendes tőled. A fülemet is engedted kilyukasztani.

– A fülbevaló egy dolog, a köldökkarika az teljesen más. De nem szeretnék erről többet beszélni, legalábbis most nem. Vacsoráztál?

– Igen – felelte Michelle kelletlenül. – Haydee paellát készített.

Hála istennek, ezért a Haydee-ért! – gondolta Angela magában. Haydee Figueredo bűbájos, kolumbiai asszony volt, akit Angela bentlakó dadusként vett fel magához közvetlenül azután, hogy elvált a férjétől, Michael Calabresétől. Michelle akkor még mindössze hároméves volt, s Angélának még hat hónapja hátra volt a kórházi gyakorlatból. Haydee égi áldásként jött számára.

– Mikor érsz haza? – kérdezte Michelle.

– Még néhány óráig biztosan nem – felelte Angela. – Lesz egy nagyon fontos értekezletem.

– Mindig ezt mondod az értekezletekről.

– Lehetséges, de ez a mostani még a szokásosnál is fontosabb. Van valami leckéd?

– Az ég pedig ugye kék? – vágta rá fölényesen Michelle.

Angélának nem tetszett a Michelle megjegyzéséből és hangsúlyából érződő tiszteletlenség, de most nem foglalkozott vele.

– Ha valamiben segítségre lesz szükséged, akkor majd segítek, ha hazaérek.

– Azt hiszem, akkor én már aludni fogok.

– Tényleg? Hogyhogy ilyen korán?

– Korán kell kelnem. Osztálykirándulásra megyünk a kolostorokhoz.

– Ó, persze – bólogatott Angela egy grimasz kíséretében. Utálta, ha elfelejti a lánya számára fontos dolgokat. – Ha hazaérek, és te már alszol, akkor csendesen besurranok hozzád, adok egy puszit, és reggel majd találkozunk.

– Oké, anya!

A beszélgetés kezdeti hangvétele ellenére anyja és lánya csak a kölcsönös, becéző szavak elhangzása után tette le a kagylót. Angela néhány pillanatig még mozdulatlanul ült az asztalánál. A lányával folytatott telefonbeszélgetés azokra az időkre és arra az epizódra emlékeztette, amely tele volt ugyanilyen feszültségekkel, és ugyanilyen kihívást jelentett számára, mint a mostani. Egyszerre kellett intéznie a válással járó ügyes-bajos dolgokat, és belvárosi praxisa is akkor ment tönkre. Az, hogy túlélte azokat az időket, a mostani helyzetben is önbizalommal töltötte el.

Angela a korábbinál immár derűlátóbb hangulatban tolta el magát az asztalától, magához vette jegyzeteit, és kilépett az ajtón. Meglepetten látta, hogy titkárnője, Loren Stasin kötelességtudóan még mindig az asztalánál ül. Az elmúlt három óra során Angela teljesen megfeledkezett róla.

– Miért van még mindig bent? – kérdezte enyhe bűntudattal a hangjában.

– Gondoltam, még szüksége lehet rám – vonta meg keskeny vállát Loren.

– Te jó isten! Nem, nem, menjen csak haza! Reggel majd találkozunk!

– Nem tudom, szükséges-e emlékeztetnem, hogy holnap reggel programja van a Manhattan Bankban, utána pedig Mr. Calabresével találkozik az irodájában.

– Nem, ezeket nem felejtettem – válaszolta Angela. – De azért köszönöm! Most pedig indulás hazafelé!

Angela is elindult végig a kietlennek tűnő folyosón. Számos okból kifolyólag nem szívesen gondolt a holnapi találkozókra. Valahogy mindig zavarónak tartotta, ha pénzért kellett valahova fordulnia, s ebben a kétségbeejtő helyzetben ez még megalázóbbnak ígérkezett. A dolgot még az is súlyosbította, hogy volt férje is azok közé tartozik, akitől majd pénzt kell kérnie. Valahányszor, bármilyen okból is találkozott vele, mindig előjöttek a válással kapcsolatos érzelmi megrázkódtatások, nem beszélve a bosszankodásról és az önvádról, hogy – mindenekelőtt – minek is ment hozzá ehhez az emberhez. Igazán több esze lehetett volna! Már korábban is számos, apró jel utalt arra, hogy ő is ugyanolyan lesz, mint saját apja, aki annyira nem tudta elviselni a sikereit, hogy kibírhatatlanul kezdett viselkedni vele szemben.

Tanácstermének ajtaja előtt egy pillanatra megállva Angela lélekerősítő, mély lélegzetet vett, majd belépett az ajtón. Irodájához hasonlóan a tanácsterme is a sterilitást idéző, modern stílusban volt berendezve. A belső teret két, görög stílusú, márványból készült oszlopfőn nyugvó, öt centi vastag üveglapból készült, hatalmas asztal uralta. A padlózatot is hófehér márvány borította. A bal és jobb oldali falakba egy-egy hatalmas plazmatévét építettek, hogy az előadók illusztrációkkal is alátámaszthassák mondanivalójukat. A szemben lévő üvegfal pontosan a Fifth Avenue-ra nézett.

A pontosan átellenben lévő, magasan kiemelkedő Crown Building aranyozott és kivilágított tetejéről visszaverődő fények valami meleg ragyogással töltötték be a különben ridegen modern helyiséget.

A kerek asztal is Angela ötlete volt. Vezetési stílusát is inkább a csapatmunka, mint a hierarchikus szemlélet jellemezte, és ezt a hagyományos berendezésnél a kerek asztal is jobban kifejezte. Bár tizenhat szék állt körülötte, de ezekből most csak ötöt foglaltak el. Pénzügyi igazgatója a bejárattal szemben, a többiektől külön, az asztal túlsó oldalán, háttal az üvegfalnak, egyedül ült. A három kórház elnöke Angela balján foglalt helyet, a szervezési igazgató pedig Angela jobbjára telepedett, néhány széknyire a gazdasági igazgatótól. A fertőzés megelőzéssel foglalkozó szakember a szervezési igazgató mellé ült.

Az Angels Egészségbiztosító részlegvezetőit, az ellátási, a műszaki, a karbantartási, a sajtó, a személyzeti, laboratóriumi, ápolási és orvosi főosztályok vezetőit ugyanúgy – szándékosan – nem hívták meg a tanácskozásra, mint az igazgatótanács külső tagjait. Ők nemcsak nem voltak meghívottak, de még magáról az értekezlet összehívásáról sem tudtak.

Angela körbehordozta tekintetét a jelenlévőkön, és szívélyes mosollyal üdvözölte az ismerős arcokat. A tekintetek enyhe aggodalmat, nyugtalanságot tükröztek, kivéve a gazdasági igazgatóét, Bob Framptonét, akinek párnás arca valahogy mindig kialvatlanságot sugallt, és a szervezési igazgatóét, akinek vonásai állandó meglepetést tükröztek.

– Jó estét, mindenkinek! – üdvözölte Angela a megjelenteket, s leült a helyére. Még egyszer végignézett az asztal körül ülő társaságon. – Először is elnézésüket kérem, hogy megvárattam önöket. Tudom, hogy már későre jár, mindenki igyekezne haza a családjához, ezért rövidre fogjuk a dolgot. A jó hír az, hogy még mindig benne vagyunk az üzletben – kezdte Angela, s a kórházak visszafogottan bólogató elnökeire pillantott. – A rossz hír az, hogy likviditási problémáink már nem csak gondokat okoznak, hanem egyenesen kritikussá váltak. A kritikus helyzetet, természetesen, már egy hónappal ezelőtt is érzékeltük, de azóta a helyzet csak tovább romlott.

Angela Bob Frampton felé intett, aki úgy rázta meg a fejét, mintha csak magát akarná felébreszteni, majd előrehajolt, s húsos ujjait összekulcsolva maga előtt az asztalra könyökölt.

– Gyorsan közeledünk ahhoz a ponthoz, ha már el nem értük, hogy túllépjük a nyolcvanszázalékos hitelkeretünket a Manhattan Banknál. El kell adnunk néhány kötvényünket ahhoz, hogy fizetni tudjuk a kardiológiai monitorokat szállító céget. Már azzal fenyegetőznek, hogy beszüntetik az ellátást.

– Tekintettel a szorult pénzügyi helyzetre, ezért személyesen is szeretnék köszönetet mondani – szólalt meg Dr. Niesha Patrick. A világos bőrű, fiatal, afroamerikai orvosnő orrát és arcát pillangó alakban szétterülő szeplőcskék tarkították. Angélához hasonlóan orvosi diplomája mellé ő is megszerezte a kandidátusi címet, s Angela egy nyugati-parti cégtől csábította el az Angels Szívkórházának elnöki posztjára. – A megszakításokkal működő műtőink mellett csak az invazív angiográfia és a kardioplasztika maradt az egyetlen, megbízható bevételünk. A monitorok nélkül még ezt a forrást is komoly veszély fenyegetné.

– Nagy valószínűséggel éppen az invazív angiográfiának és a Lasixnek köszönhetően tudtunk talpon maradni – jegyezte meg Angela, s egy elismerő pillantást vetett Niesha és Dr. Stewart Sullivan felé. Stewart az Angels Plasztikai Sebészetének és Szemkórházának az elnöke volt.

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk – nyugtázta Stewart a dicséretet.

– Ami manapság, a jelenlegi térítési feltételek mellett, ezeket az aranybányáknak számító kórházakat illeti – jegyezte meg Angela –, ezek különösen hátrányos helyzetbe kerülnek, ha a műtőik használaton kívül állnak.

– De hiszen most minden műtő nyitva áll – szólalt meg Dr. Cynthia Sarpoulus védekezően.

Cynthia évfolyamtársa volt Angélának az egyetemen, majd később a fertőző betegségekre és a járványtanra szakosodott. Angela akkor vette maga mellé, amikor három és fél hónappal korábban a kórházi fertőzések elkezdődtek. A kreol bőrű, hollófekete hajú Cynthiát egy kicsit hangulatembernek tartották, de szakismerete, odaadása, intelligenciája és nagy tekintélye miatt Angela is szívesen dolgozott vele. Elismerten az ő érdeme volt, hogy néhány intézményben sikerült a fertőzésveszélyt megszüntetni.

– Az lehet, hogy nyitva áll, de az orvosoknak csak egy töredéke használja – jegyezte meg Dr. Herman Strauss. Hermant Angela a Bostoni Városi Kórházban szemelte ki magának, ahol köztiszteletnek örvendő igazgatóhelyettesként dolgozott. A jól megtermett, sportos alkatú, közvetlen, nyílt természetű férfi különös érzékkel tudta kezelni az ortopéd sebészeket. Ez az adottsága a Cornell Kórházban szerzett gyakorlatával együtt ideálissá tette az Angels Ortopédiai Kórház vezetésére, és ezt eredményei is igazolták.

– És miért van ez így? – kérdezte Angela. – Hiszen mindenki tudja, hogy a kezdet kezdetétől rajta tartjuk a kezünket a problémán. Cynthia, szíveskedj emlékeztetni a jelenlévőket, hogy mit tettünk ebben az ügyben.

– Szinte minden lehetséges dolgot elkövettünk! – csattant fel Cynthia, mintha személyesen őt érte volna támadás. – Minden műtőt nátrium-hipoklorittal fertőtlenítettünk, és legalább egy alkalommal egy NAV-C0_2 nevű szerrel, szén-dioxiddal kevert, nem gyúlékony alkoholos gőzzel kezeltünk.

– Ráadásul nem kis költséggel – jegyezte meg Bob.

– És miért éppen ezt a szert alkalmaztuk? – érdeklődött Carl.

– A meticilinnel szemben ellenálló staphylococcus aurea, az MRSA miatt, mely különösen érzékenyen reagál erre a készítményre! – válaszolta ingerülten Cynthia, mintha ez közismert és magától értetődő lett volna mindenki számára.

– Őrizzük meg a nyugalmunkat – szólalt meg Angela. Szerette volna, ha az értekezlet baráti légkörben zajlik, és eredményesen zárul. – Mindnyájan egy csónakban evezünk, és senki sem vádol senkit! Ezenkívül még milyen lépéseket tettünk?

– Minden kórtermet, ahol ilyen fertőzés előfordult, ugyanezzel a módszerrel kezeltünk – folytatta Cynthia. – Még ennél is fontosabb, mint ahogy azt mindnyájan tudjuk, hogy a kórház orvosaitól és minden alkalmazottjától rendszeres időközökben baktériumkultúrát veszünk, s azokat, akinél a vizsgálat pozitív eredménnyel zárul, addig kezeljük mupirocinnal, míg negatívvá nem válik.

– Ugyancsak nem kis költséggel – tette hozzá Bob.

– Kérem, Bob! – szólt rá Angela. – Mindnyájan tisztában vagyunk a katasztrófa anyagi következményeivel. Folytasd, Cynthia! Fontosnak tartod, hogy a személyzet minden tagjánál elvégezzük ezeket a vizsgálatokat és kezeléseket?

– Feltétlenül! – válaszolta Cynthia. – Sőt, felvétel előtt ez a betegek esetében is szükségessé válhat. Hollandiában és Finnországban is nagyon komoly gondokat okozott az MRSA, s csak úgy tudtak úrrá lenni a problémákon, hogy a személyzet tagjait és a betegek közül mindenkit kezelésnek vetettek alá, akinél a vizsgálat pozitív eredménnyel zárult, és felmerült a gyanú, hogy baktériumhordozó is lehet. Már az is eszembe jutott, hogy ezzel mi is megpróbálkozhatnánk. Számomra a legnagyobb gondot az okozza, hogy az MRSA mindhárom kórházunkban előfordul. Mindez miről árulkodik? Arról, hogy ha egy baktériumhordozó felelős az ügyért, akkor ennek a személynek rendszeresen látogatni kell mindhárom kórházat. Következésképpen, a mai nappal elrendeltem a cég összes alkalmazottjának a vizsgálatát, még azokét is, akik innen, a központból járnak ki a kórházakba, s még az se érdekel, hogy van-e közvetlen kapcsolatuk a betegekkel vagy nincs.

– Más egyéb? – kérdezte Angela.

– A betegekkel történő minden érintkezés után kötelezővé tettük az alapos kézmosást különösen az orvosok és a nővérek számára – folytatta Cynthia. – Bevezettük az MRSA-betegek szigorú elkülönítését, az orvosi és ápolószemélyzet öltözékének, köpenyeinek, műtősruháinak gyakoribb cseréjét. Előírtuk a rutinvizsgálatokhoz használt műszerek, mint például a vérnyomásmérő gyakori, alkoholos tisztítását. Az összes légkondicionáló berendezés kondenzvíz tartályát is mindhárom kórházban megvizsgáltuk. Különös gonddal végeztük el a bennünket nyomorító staphylococcusszal kapcsolatos teszteket, de azok negatív eredménnyel jártak. Röviden, minden tőlünk telhetőt megteszünk.

– Akkor az orvosok miért nem vesznek fel több beteget? –tette fel Bob a kérdést. – Ők is mindnyájan tulajdonosok, így nekik is tisztában kell lenniük azzal, hogy ezzel a saját zsebükből veszik ki a pénzt, különösen akkor, ha valóban csődbe jutunk.

– Nem akarom ezt a szót hallani! – szólt közbe erélyesen Angela, aki egyszer már megtapasztalta ezt a megalázó élményt.

– Teljesen világos, hogy miért nem vesznek fel betegeket – vonta meg Stewart a vállát. – Attól tartanak, hogy betegeik az összes megelőző intézkedés ellenére műtét utáni fertőzést kapnak. A jelenleg érvényben lévő térítési rendszer szerint a műtét utáni fertőzést kapott betegek rontják a teljesítményarányt, ami az orvosok jövedelmét is meghatározza. Aztán a műhiba miatt is aggódnak. Már több plasztikai sebészünket, sőt két szemészünket is beperelték a közelmúltban előfordult staphylococcus-fertőzések miatt. Ilyen egyszerű! Annak ellenére, hogy nálunk a részvényesek anyagilag is jobban kijönnek, ha a betegeiket – legalább egy rövid időre – átirányítják az Egyetemi Klinikára vagy a Manhattan Kórházba.

– De hisz minden kórház a staphylococcusszal bajlódik - jegyezte meg Carl. – Különösen a meticilinnel szemben is ellen álló törzzsel. Ez alól az Egyetemi Klinika és Manhattan Kórház sem kivétel.

– Igen, csak ott nem az elmúlt három hónap során és nem ilyen nagy számban történt a fertőzés – szólalt meg Herman. –És a Dr. Sarpoulus által irányított erőfeszítések ellenére se oldódnak meg a problémák, ugyanis nálunk, az Angels Ortopédiai Klinikán éppen ma adódott egy ilyen esetünk. Egy David Jeffries nevű beteg a szenvedő alany.

– Óh, nem! – jajdult fel fájdalmasan Angela. – Nem is hallottam róla. Teljesen meg vagyok semmisülve! Már több mint egy hete elkerült bennünket a baj.

– A korábbi esetekhez hasonlóan ezt az ügyet is igyekeztünk diszkréten kezelni – magyarázta Herman. – És mint említettem, mindez késő délután történt.

Néhány pillanatra csend telepedett a tárgyalóteremre.

Minden tekintet Cynthia felé fordult. Harag, döbbenet és értetlenség tükröződött a szemekben.

Hogyan lehetséges, hogy a Cynthia által épp az imént ismertetett intézkedések ellenére ilyesmi előfordulhatott? Ráadásul ebben a helyzetben, hiszen mindez jelentős anyagi eszközöket is igényelt.

– Az még nem bizonyosodott be, hogy meticilin rezisztens staphylococcusról van szó! – vágta rá Cynthia védekezően. Pontosan az értekezlet előtt hívta fel a kórház járványügyi vezetője, s tájékoztatta az esetről.

– Ha úgy érti, hogy még nem tenyésztettük ki, akkor igaza van – válaszolta Herman. – A saját, VITEK-rendszerünk viszont pozitív eredményt mutatott ki. A laborvezető szerint a rendszer soha nem mutat ki hamis pozitív eredményt. Téves negatív előfordul, de téves pozitív soha.

– Te jó isten! – szörnyülködött Angela, s megpróbálta megőrizni nyugalmát. – Ma műtötték a beteget?

– Ma reggel – válaszolta Herman. – Elülső keresztszalagműtét.

– És most hogy van… vagy ne is kérdezzem?

– Szállítás közben, útban az Egyetemi Klinika felé halt meg. A szeptikus sokk megállapításakor, nyilvánvaló okok miatt úgy döntöttünk, hogy ott sokkal szakszerűbb kezelést kaphat.

– Te jó isten! – ismételte Angela teljesen megsemmisülten. – Remélem, azóta felismerték, hogy a döntés mennyire hibás volt. Két beteg ilyen rövid idő alatt történő átirányítására már a média is felkaphatja a fejét. Már látom is magam előtt a szalagcímet: A szakkórház eltávolítja a súlyos beteget. Ennek katasztrofális lenne a visszhangja, és a mérlegünket is negatívan befolyásolná, holott éppen ezt igyekszünk minden erőnkkel megakadályozni.

– Nem az én döntésem volt – vonta meg a vállát Herman. –Kifejezetten szakmai döntés született, abba pedig nem szólhattam bele.

– És a Jeffrey család hogy viselte az esetet? – kérdezte Angela.

– Úgy, ahogy erre számítani lehetett – válaszolta Herman.

– Személyesen beszélt velük?

– Beszéltem.

– Mi a megérzése; fognak perelni? – érdeklődött tovább Angela. Ezek után már csak a kármentés volt számára a legfontosabb.

– Korai lenne még erről nyilatkozni, de részemről azt tettem, amit tennem kellett. A kórház nevében vállaltam a felelősséget, hosszasan kértem bocsánatot, s elmondtam nekik, hogy mi mindent megteszünk most is és a jövőben is a hasonló tragédiák elkerülésére.

– Oké, ennél többet nem is tehetett – mondta Angela, nem is annyira Herman, mint saját maga megnyugtatására. – Mindenesetre értesítem a jogászokat – tette még hozzá sietősen. –Minél előbb tájékozódnak, annál jobb.

– Ha ismét előfordulna egy mindnyájunk számára ilyen tragédiát jelentő műtéti fertőzés, akkor legjobb gyorsan átadni a beteget. Így sokkal olcsóbban megússzuk a dolgot, ami a jelen helyzetben rendkívül fontos számunkra.

– Tudd meg, légy szíves – fordult Angela Cynthiához –, hogy az operációt a frissen fertőtlenített műtők egyikében végezték-e el! Bárhogy is történt, gondoskodj róla, hogy ismét fertőtlenítsék, de az összes műtőt ne zárják be. Azt is ellenőrizzétek, hogy a beteggel kapcsolatba került emberek átestek-e a vizsgálaton, és nem bacilusgazda-e valaki közülük!

Cynthia bólintással nyugtázta a hallottakat.

– Nem lehetne-e részvénytulajdonos orvosainkat rábírni a betegszám növelésére? – kérdezte Bob. – Ez most hallatlanul nagy segítség lenne. Bevételre van szükségünk! Még arra is hajlandó lennék, hogy ha egy-két hétről van szó, akkor előre számlázzak a pénztárnak.

A három kórház elnöke egymásra pillantott, hogy ki szólal meg először.

– Nem hiszem, hogy most, a mai MRSA-ügy fényében ezt meg lehetne tenni – szánta rá magát Herman, hogy elsőként mondja el a véleményét. – Nem tudom, hogy kollégáim ezt hogyan látják, de az ortopédián nagyon félnek a fertőzésektől, mivel a csont- és ízületi fertőzések még akkor is nagyon sok időt vesznek el a sebészektől, ha ideálisan alakulnak a dolgok. A sebészet vezetőjével beszéltem erről, s ő magyarázta el a dolgot.

– Én is konzultáltam az orvos-igazgatómmal – szólalt meg Niesha. – Lényegében ugyanezt a választ kaptam.

– Nálam is ez a helyzet – tette hozzá Stewart. – A sebészek nem szeretik a fertőzés kockázatát vállalni.

– Mindenesetre ezzel már elkéstünk – sóhajtotta Angela, s az újabb rossz hír után megpróbált magához térni. – Bob kérdése viszont közvetlenül ahhoz a témához kapcsolódik, amiért a mai értekezletet összehívtam. Először is azt szerettem volna, ha mindnyájan ismernék annak a munkának a részleteit, amit Dr. Sarpoulus végez az MRSA-problémával kapcsolatban. Azt, természetesen, nem tudtam, hogy közben egy újabb eset is előfordult. Őszintén azt hittem, hogy már túl vagyunk rajta. Bárhogy is legyen, az elkövetkező néhány hetet túl kell élnünk. Most pedig – fordult Angela Cynthia felé –, a mai esettől függetlenül, kérem, fogadd az Angels Egészségbiztosító köszönetét az eddigi erőfeszítéseidért. Nem szeretnénk terhelni unalmas, pénzügyi kérdésekkel, így kérlek, szíveskedj most bennünket magunkra hagyni.

Cynthia először nem szólt egy szót sem. Szénfekete szemével először Angélára pillantott, majd a többieken is végighordozta tekintetét. Szó nélkül hátratolta maga alatt a széket, és elhagyta a tanácstermet. Az ajtó meglehetős zajjal csukódott be mögötte.

Néhány pillanatig senki se szólalt meg.

– Elég akaratos – törte meg végül Bob a csendet.

– Akaratos, de nagyon elkötelezett – jegyezte meg Carl. –Személyes ügyének tartja ezt az egész problémát, s azt is, hogy eddig nem sikerült felszámolnia. Lefogadom, most azt gondolja, hogy a háta mögött valami rosszat mondunk rá; különösen a mai eset fényében…

– Majd holnap megnyugtatom – szólalt meg Angela. – De most vágjunk a dolgok közepébe! Mint ahogy önök is tudják, két hét múlva meg kell tennünk a tőzsdei bevezető ajánlatunkat. A probléma csupán az, miként oldjuk meg, hogy potenciális befektetőink és a Tőzsdefelügyelet emberei ne értesüljenek jelenlegi likviditási problémáinkról. Eddig, a műhibaperek ellenére, szerencsésnek mondhatjuk magunkat. Azért is szerencsénk van, hogy a staphylococcus-fertőzés a független könyvvizsgálat után történt, így annak hatása nem tükröződik a bevezető ajánlat adataiban. Tisztában vagyok azzal is, hogy önök, mindnyájan, már eddig is hatalmas áldozatokat hoztak. Az elmúlt két hónapban a cég felső vezetése, magamat is beleértve, nem vett fel fizetést. Mindnyájan személyes hitelkeretünket használjuk. Ezért is szeretnék köszönetet mondani mindenkinek. Biztosíthatok mindenkit, hogy mindent megtettünk, és a lehető legnagyobb betéteket könyörögtük ki a befektetőinktől, beleértve azt a negyedmillió dollárt is, amelyet a vezető befektető konzorciumtól kaptunk. A kétségbeejtő helyzet iróniája az, hogy ha az ajánlatot rendben találják, akkor a közelmúlt jegyzései ötszázmillió dollárt garantálnak számunkra, ami azt jelenti, hogy mindnyájan gazdagok leszünk, a céget pedig fel fogja vetni a pénz. Legalább ilyen fontos az is, hogy Miamiban és Los Angelesben is elkezdődhet a tervezett három kórház építése. Mi vagyunk az első, szakosodott kórházakkal foglalkozó társaság, amely azután alakult, hogy az Egyesült Államok szenátusa feloldotta a szakosodott kórházak építésére vonatkozó moratóriumot, s mi foglalkozunk a legjövedelmezőbb szakterületekkel. Az időzítés nem is lehetett volna szerencsésebb. Lehetőségeink határa a csillagos ég! Csak éppen el kellene jutni odáig.

Angela kis szünetet tartott, végighordozta tekintetét a jelenlévőkön, s az esetleges ellenvélemény jeleit figyelte. Mindenki mozdulatlanul és némán ült a helyén. Angela belepillantott jegyzeteibe.

– A helyzet kialakulásáért nem hibáztatható senki – folytatta. – A legrosszabb esetet figyelembe vevő előrejelzéseink se számoltak azzal, hogy gyakorlatilag az összes műtőnket szinte egyszerre kell bezárnunk. A nullához közelítő bevételünk és magas, állandó költségeink mellett a tartalék tőke fogyásának üteme a központot is alaposan kivéreztette. De önök mindezzel tisztában vannak, és az önök segítségének, erőfeszítéseinek köszönhetően ezt a dolgot is túléltük. Botladoztunk, sántikáltunk, s mindaddig visszatartottuk a fizetést a szállítóinknak, amíg a helyzet kritikussá nem vált. Most is ezt tesszük, de talán már ez sem elégséges. Bob, ismertesse, kérem, hogy mennyi tőkére lenne szükségünk, hogy egyenesbe legyünk a tőzsdei bevezetéssel.

– Kétszázezer dollár már adna némi magabiztosságot – felelte Bob. – Ahogy az összeg a nullához közelít, az én magabiztosságom is úgy csökken.

– Kétszázezer – ismételte Angela sóhajtva. – Sajnos ez igen sok pénz, és én már kifogytam az ötletekből. Önök mindnyájan okos emberek, talán ki tudnak találni valamit. Tisztában vagyok azzal is, hogy a bevételek elhúzódó hiányában az önök számára is egyre nagyobb problémát jelentene a bérek kifizetése, ha a központ nem lenne a segítségükre. A gondot csupán az jelenti, hogy most már a mi számlánk is kiürül.

– És mi lenne, ha visszatartanánk az adóbefizetést? – vetette fel Stewart. – Csak két hétről lenne szó.

– Rossz ötlet – szólalt meg Bob rövid gondolkodás után. –A bérfizetés és a béreket terhelő adó befizetése egyszerre, megbízásos átutalással történik. Ha itt mi, vagy önök a saját helyükön ezt visszatartanák, akkor ezt a bank is tudná, hiszen ilyen értelmű utasítást kell kapnia. Az pedig óriási vészjelzés lenne a bank felé, ha nem fizetnénk az adót.

– És mi lenne, ha ismét ahhoz a mentőangyal befektetőnkhöz fordulnánk? – érdeklődött Niesha.

– Holnap megpróbálom – válaszolta Angela. – De nem vagyok optimista. Közvetítőnk, aki eredetileg is rábukkant a mentőangyal befektetőre, egy hónappal ezelőtt már kipréselt belőle negyedmillió dollárt, s azt követően érzékeltette velem, hogy ezzel a forrás el is apadt. Mindenesetre megpróbálom.

– És mi lenne, ha a bankhoz fordulnánk áthidaló kölcsönért? – kérdezte Stewart. – Ők is tudják, hogy közeledik a tőzsdei bevezetés ajánlattételi beadásának határideje. Az ördögbe is, csupán két hétről lenne szó! Egy vagyont keresnek a kamatokon, amit a kölcsönök után nekik fizetünk.

– Úgy látszik, elkerülte a figyelmedet az, amivel a beszélgetést indítottam – szólalt meg Bob. – Pénteken kaptam egy telefonhívást a bank egészségügyi cégekkel foglalkozó igazgatójától. Nyugtalanságának adott hangot, amiért eladtunk a kötvényekből, hogy ki tudjuk fizetni a szállítóinkat. Egyáltalán nem tetszik neki a helyzet. Ha felszólít bennünket, hogy a folyósított kölcsön egy részét fizessük vissza, akkor vége a dalnak!

Angela ismét végighordozta tekintetét a jelenlévőkön. Az üvegasztalon keresztül mindenki a saját cipőjét bámulta.

– Rendben van! – szólalt meg, amikor már nyilvánvalóvá vált, hogy senkinek sincs több ötlete. – Holnap felkeresem a bankot, utána pedig a befektetési ügynököt. Minden tőlem telhetőt megteszek. Ha időközben valakinek támadna valami épkézláb ötlete, úgy állandóan elérhető vagyok a rádiótelefonomon. Köszönöm a részvételt!

Súrlódó hang hallatszott, ahogy a teflonbevonatú széklábak, Angela székének kivételével, hátrasiklottak a márványpadlón. A megjelentek sorban hagyták el a tanácstermet, s többségük, útban az ajtó felé, biztatóan megsimogatta az asszony vállát. Angela még egy ideig mozdulatlanul ült a helyén, s cégének kínos helyzetén gondolkodva a szemközti Crown Building aranyfényben fürdő, csúcsos tetejét bámulta. Valahogy nem tartotta tisztességes dolognak, hogy annyi munka és idegeskedés után ő és születőben lévő birodalma, az Angels Egészségbiztosító valami vacak baktérium miatt megbukjon. Ezzel együtt nem volt meglepve. Az üzleti életben, legyen szó akár villanykörtegyártásról, akár egészségbiztosításról, a tisztesség legjobb esetben is csak másodlagos szempontnak számít. Minden a pénz uralma alatt állt, s ezt keserves leckék árán kellett megtanulnia, amikor hiába próbálkozott háziorvosi praxisának fenntartásával. Főképpen a csőd okozta szívszorító élmény késztette arra, hogy másoddiplomásként beiratkozzon a közgazdasági szakra, ahol bizonyos revansvágytól is fűtve hamarosan kitűnt a többiek közül, s ekkor jött rá arra is, hogy a betegbiztosítás, ha hozzáértéssel kezelik, nem csupán gondtalan életet biztosíthat az ember számára, de valóban gazdaggá is teheti.

Megújult elszántsággal tolta ő is hátra a székét, s állt fel a helyéről. Még belépett az irodájába a kabátjáért és az esernyőjéért, de a kezében lévő jegyzeteket és irattáskáját szándékosan az asztalán hagyta. Úgy tervezte, hogy ezeket majd reggel veszi magához, mielőtt az első megbeszélésére, a Manhattan Bankba indulna. Maga is jól tudta, hogy másnap minden szellemi energiájára szüksége lesz, s ha jó formában akar lenni, akkor a pihentető alváson kívül mindent meg kell tennie abban érdekében, hogy kitisztítsa és felfrissítse az agyát. Ez a korábbi, hasonlóan stresszes helyzetekben mindig segített, másnap nem csupán frissebbnek érezte magát, de gyakran a problémát is más megvilágításban látta, és új ötletei is támadtak. Olyan volt az egész, mintha tudatalattija is aktív részvevője lenne döntéseinek.

A Fifth Avenue és az 56. utca sarkán Angela a járdaszegélyhez lépett, s magasba emelte a kezét, hogy leintsen egy taxit, bár maga is jól tudta, hogy egy ilyen hűvös, csepergős, kora áprilisi estén, fél kilenc előtt öt perccel aligha fog kocsit találni. A városi taxisok közül aznapra már sokan kezdték befejezni a munkát, s felkapcsolták kocsijukon a foglaltat jelző lámpát. Mások valóban utasokat szállítottak. Az egy hónappal korábbi időkig Angela egy bérautó szolgáltatásait vette igénybe, de aztán, a cég problémáinak súlyosbodásával ő is áttért a taxi használatára. Már éppen elindult gyalog a 70. utcában lévő lakása felé, amikor egy taxi éppen mellette megállva tette ki utasát. Angela megvárta, amíg a férfi kiszáll a kocsiból, rendezi a számlát, s beült a helyére.

Amikor a taxi már a megadott irányba tartott, Angela teleszívta tüdejét levegővel, s hangosan kifújta magából. Ez általában akkor volt szokása, ha hirtelen maga is ráébredt, hogy mekkora feszültség uralkodik benne. Mellén keresztbe tett kézzel a két vállcsúcsát kezdte masszírozni, majd átváltott a halántékára. Lassan érezte, hogy has- és combizmai kezdenek ellazulni. Kinyitotta a szemét, és néhány pillanatig a város ezernyi fényét visszatükröző, nedves utcaköveket bámulta. Sok volt a gyalogjáró is, többnyire egymásba karolva, közös esernyő alá húzódva mentek a dolguk után.

Angela rendszerint az ilyen pillanatokban, a hivatali munka befejezése és az otthoni, gyermekneveléssel együtt járó teendők közti rövid szünetekben döbbent rá, hogy nincs is magánélete, nem találkozik emberekkel, különösen az ellenkező nemhez tartozókkal. Férfiakkal fenntartott kapcsolatai a munkahelyi találkozásokra, az iskolában megtartott szülői értekezletekre vagy a sarki fűszeresnél a kassza előtti sorbaállásra korlátozódtak. Mindez saját választása volt, ideje jó részét a munka töltötte ki, a férfiakkal kapcsolatos eddigi tapasztalatai alapján az erősebb nem monogám képességeit is eléggé megkérdőjelezte, de mindez nem csökkentette az időnként feltámadó vágy erejét.

Nem volt hajlandó tovább foglalkozni ezekkel a gondolatokkal, ezért elővette telefonját, s gyorstárcsázással a lakását hívta. Lánya hangjára számított, hiszen Michelle rendszerint már az első csengetés közben felkapja a kagylót, s Angela kicsit meg is lepődött, amikor a mindenes-dada, Haydee szólt a telefonba. Angela sűrű programja miatt Haydee egyszerre több munkakört is betöltött.

– Hol van a kis szörnyeteg? – érdeklődött Angela. Háta mögött viccesen mindig csak kis „szörnyetegként” emlegették Michelle-t. Az ő szájukból ez azért is hangzott tréfásan, mivel a szó pontosan az ellenkezőjét fejezte ki annak, amit a kislány iránt éreztek. Mindketten gyengéd szeretettel vették körül a gyereket, aki korának megfelelően néha kicsit akaratos volt, néha – mint ahogy a köldökkarika is mutatja – szeretett vitatkozni is, de ettől eltekintve szinte ideális gyereknek volt mondható.

– Már ágyban van, s talán már el is aludt. Felkeltsem?

– Jaj, ne! – tiltakozott Angela, s enyhe csalódást érzett. - Semmi esetre sem!

Váltottak még néhány szót a háztartás körüli dolgokról, majd Angela egy rögtönzött döntést hozott. Azzal fejezte be a beszélgetést, hogy Haydee ne várja meg, feküdjön le, mert néhány óra még beletelik, amíg hazaér.

Előrecsúszott az ülésen, hogy a vezetőülést az utastértől elválasztó plexifalon keresztül beszélni tudjon a sofőrrel. Ahelyett, hogy hazament volna alvó kislányához, úgy döntött, hogy ellátogat a megszokott edzőtermébe. A körülötte kialakult zűrzavaros helyzet miatt már hónapok óta nem járt le rendszeresen, de úgy érezte, hogy egy kis mozgás most szellemileg és fizikailag is jót tenne neki. Ráadásul, gondolta, ott emberek között is lesz, s edzés után ehet is valami finomat a klub meglepően jó bárjában vagy éttermében.

Az edzőterem a lakásától egy háztömbnyire jobbra, és néhánnyal lejjebb volt, a Columbus Avenue-n. Abban az évben alig használt tagsági igazolványát viszonylag könnyedén halászta elő degeszre tömött tárcájából. Gyorsan átöltözött, majd felült az egyik szobakerékpárra, s közben a CNN híreit nézte. Csalódottan állapította meg, hogy mennyire nincs formában. Ötpercnyi tempós kerekezés után már erősen lihegett. Tíz perc elteltével úgy gyöngyözött a teste az izzadságtól, mint egy jégbe hűtött ital a trópusokon. Ennek ellenére se adta fel, fogát összeszorítva folytatta, amíg el nem érte a szokásos, húszperces fejadagot.

A kerékpárról leszállva csípőre tett kézzel, zihálva állt, s próbálta visszanyerni légzésének ritmusát. Néhány pillanatig csak erre koncentrált. Ráadásul csuromvizes is volt. Hajpántja, amelyet korábban ilyenkor inkább megszokásból, mint szükségből hordott, most teljesen átnedvesedett. Úgy érezte magát, hogy romokban hever; arca kivörösödött, tréningruhája a testére tapadt, haja pedig olyan volt, mint a felmosórongy. A legzavaróbb mégis az volt számára, hogy a szomszédos kerékpárokon ülő emberek milyen nyilvánvaló könnyedséggel tekerik a pedálokat. Egyikükről se szakadt a víz, sőt voltak, akik még olvasni is tudtak kerekezés közben. Angela arra gondolt, hogy erre ő semmiképpen se lett volna képes, különösen a huszadik perc felé közeledve.

Felkapta a törülközőjét, és megtörölte az arcát. Nagyon is tudatában volt, hogy mennyire megkopott az állóképessége, ráadásul eléggé viharvertnek is érezte magát, így csak futó pillantást vetett a többi kerékpározóra, s már indult is a súlyzóterem felé. Most hiúságának is jólesett, hogy a többiek nem különösebben figyelnek fel rá, de ez is csak addig tartott, amíg pillantása össze nem találkozott egy szőke férfi tekintetével, aki láthatóan minden erőfeszítés és izzadtság nélkül, veszett sebességgel tekerte a pedált. Gyorsasága Angélát ismételten rádöbbentette edzettségének és kinézetének hiányosságaira. A férfi mögött elhaladva meg is mosolyogta saját paranoiáját; tulajdonképpen egyáltalán nem is érdekelte, hogy mit gondol róla az idegen.

Konkrét tervek és elképzelések nélkül lépett be a súlyzóterembe s csak úgy, ötletszerűen lépett oda egyik vagy másik géphez. Arra azért vigyázott, hogy egyszerre ne tegyen fel túl sok súlyt, és ne ismételgesse túl sokszor a gyakorlatokat. Most aztán igazán nem hiányzott volna valami ficam vagy húzódás. A késői időpont ellenére elég szépen összegyűltek a teremben. Azt is volt ideje megfigyelni, hogy a férfiak közül többen hogyan nézegetik a teremben lévő nőket, s hogyan igyekeznek ezt titokban tenni, s Angélát mindez ismét a férfiaknál gyakran előforduló felszínességre emlékeztette.

Két könnyebb súlyzót magához véve megállt a tükör előtt, s felsőtestének izomzatát erősítés helyett most inkább meg akarta mozgatni. A gyakorlatok közben alaposan végigmérte magát, s megpróbált objektív lenni. Még mindig nagyon jó volt az alakja, huszonöt éves kora óta alig változott valamit. Ezt nyilvánvalóan és sokkal inkább a génjeinek, mint saját erőfeszítéseinek köszönheti, hiszen ő tudta legjobban, hogy az Angels Egészségbiztosító menedzselése közben milyen ritkán tudott lejárni az edzőterembe. Hasa a szülés ellenére lapos és feszes maradt. Lába és combja megőrizte nagyszerű formáját, s feneke is feszesebb volt, mint amit a testedzés mennyisége indokolt volna. Mindent egybevetve – a frizuráját kivéve – elégedett volt külsejével.

Az Angels Egészségbiztosítónál még csak egy hónapja tartott az MRSA okozta felfordulás, amikor észrevette az első szürke szálakat a hajában. Édesanyja nagyon korán őszült, így nem kellett volna annyira meglepődnie, de őt annyira zavarta az ügy, hogy a legközelebbi drogériában beszerzett valami színezőt, s azzal már többször is bemosta a haját. Ezt követően a szürke szálak ugyan eltűntek belőle, de most azért aggódott, nehogy ezekkel együtt hajának természetes fénye is megfakuljon. Most, a klub súlyzóteremének tükrébe pillantva egy kicsit megnyugodhatott.

Hirtelen, mintegy magával ingerkedve, eltúlzott szörnyülködéssel egy gyors fintort vetett saját képmására. Mindent összevetve nem volt hiú teremtés; elsősorban nem a látszat, az eredmény érdekelte.

– Jól van? – szólalt meg egy hang a háta mögött.

Angela megfordult, s azzal a szőke férfival találta magát szemben, akivel egy pillanatra egymásra tekintettek a kerékpárteremben. Negyvenes éveinek közepén járhatott, elég jóképűnek és hasonlóképpen intelligensnek is látszott. Csillogó, kék szeme, rövidre nyírt haja, nyílt, megnyerő mosolya volt. Trikót viselt, „Ünnepeljünk!” felirattal.

– Teljesen jól – válaszolta Angela azután, hogy egy pillantással felmérte az idegent. – Miért kérdezi?

– Az előbb azt gondoltam, hogy mindjárt elsírja magát.

Angela szívből felkacagott. Amikor az előbb grimaszt vágott a tükörképére, akkor egy pillanatra meg is feledkezett róla, hogy egy csoport lopva őt figyelő férfi társaságában van.

– Most miért nevet? Valóban azt hittem! Az előbb, amikor a haját igazgatta, úgy festett, mintha nyomban el akarná sírni magát.

– Hosszú lenne megmagyarázni.

– Számomra az idő nem probléma. Mit szólna egy italhoz az edzés után? Akkor elmagyarázhatná. Utána pedig ki tudja, hogy alakul!

Angela fancsali képpel a férfira mosolygott. Már régóta nem tapasztalt ilyen zavarba ejtően nyílt és határozott közeledést. Normális körülmények között csak elmosolyodik, s faképnél hagyja az illetőt. Mostani hangulatában viszont szokatlan módon vonzó volt számára a gondolat, hogy egy órácskát elcsevegjen valakivel.

– Még a nevét sem tudom – jegyezte meg Angela, s tudta, hogy éppen most nyitott be azon a közmondásos ajtón.

– Chet McGovernnek hívnak. És magát?

– Angela Dawsonnak. Mondja, gyakran szokott nőket felcsípni a klubban?

– Állandóan ezt teszem – felelte Chet. – Tulajdonképpen ezért is járok ide ilyen gyakran. Maga az edzés olyan, mintha dolgozna az ember.

Angela ismét elnevette magát. Az őszinteség és a humorérzék is tetszett neki. Úgy tűnt, hogy Chet McGovernből egyik se hiányzott.

– Maga csak igyon nyugodtan, én eszem pár falatot – mondta Angela. – Megéheztem.

– Megegyeztünk, hölgyem!

Háromnegyed óra elteltével, frissen lezuhanyozva már egymással szemközt ültek a bárral egybeépített étteremben. A bár tömve volt, a bárpult fölötti plazmatévében valami baseballmeccs ment, de senkit sem érdekelt. A háttérbeszélgetések zsongása olyan volt, mint amikor egy madárcsapat finom magvakra talál. Angela érzékeny volt a zajokra, hiszen már évek óta nem forgott ilyen közegben. Egészen a grillezett lazaca fölé kellett hajolnia, hogy tisztán hallja a férfi hangját.

– Azt kérdeztem, hogy mivel foglalkozik – ismételte a kérdést Chet. – Úgy néz ki, mint egy divatmodell.

– Hát persze! – mosolyodott el Angela, enyhe iróniával az arcán. Egy ilyen megjegyzés után már biztos volt benne, hogy olyan férfival hozta össze a sors, aki a nők terén nagy szakértőnek tartja magát.

– De tényleg! – erősködött Chet. – Hány éves lehet, huszonnégy? Huszonöt?

– Valójában harminchét – válaszolta Angela, s ellenállt a csábításnak, hogy valami csípős megjegyzést tegyen.

– Soha nem gondoltam volna. Ilyen alakkal!

Angela csak elmosolyodott. Jó volt hallani a bókokat, még akkor is, ha nem tartotta igaznak.

– Ha nem modell, akkor mivel foglalkozik?

– Üzletasszony vagyok – válaszolta Angela habozás nélkül, majd hogy a szót elterelje magáról, ő kezdett kérdezni: – És maga? Talán filmszínész?

Ezúttal Chet nevette el magát.

– Doktor vagyok – szólalt meg előrehajolva.

– És milyen doktor? – kérdezett rá Angela. – Tudományos doktor vagy orvosdoktor?

– Orvosdoktor, főorvos vagyok.

No lám csak! – gondolta Angela gúnyosan, de nem fűzött hozzá kommentárt.

– És üzletasszonyként tulajdonképpen mivel foglalkozik?

– Be kell vallanom, bármilyen kellemetlen elfoglaltság is, időm túlnyomó részében pénzt próbálok szerezni. Az induló cégek olyanok, mint a zsenge palánták: állandóan vízre van szükségük, és időnként nagyon sokat kell locsolni ahhoz, hogy termést is hozzanak.

– Költői megfogalmazás. És milyen közel áll a cége ahhoz, hogy termést is hozzon?

– Tulajdonképpen nagyon közel. Két hétre vagyunk a tőzsdei bevezetéstől.

– Két hétre? Ez nagyon izgalmas lehet!

– Most inkább idegesítő, mint izgalmas. Mielőtt megtesszük a bevezető ajánlatot, még össze kell kaparnom vagy kétszázezer dollárt a likviditási gondok megoldására.

Chet halkan füttyentett a foga közt. Meglepődött, s a hallottakból azt szűrte le, hogy Angélának biztosan valami magasabb szintű vezetőnek kell lennie.

– És sikerülni fog?

– Próbálok optimista lenni, már csak azért is, mert a pénzügyi-befektetési guruk azt jósolják, hogy nagyon kapósak lesznek a részvényeink. Főorvosként talán maga is befektethetne. Kamatra is, részesedésre is. Különben sok orvos befektetőnk is van… több mint ötszáz, hogy pontos legyek.

– Valóban? – csodálkozott rá Chat. – És milyen cégről van szó?

– Angels Egészségbiztosító a neve. Szakosodott kórházakat építünk és üzemeltetünk.

– Gondolom, akkor az orvosokat is elég jól ismeri.

– Nos, azt lehet mondani, hogy igen – bólintott Angela.

– Sajnos most az én likviditásom se olyan, amilyennek látni szeretném – csóválta a fejét Chet. – Sajnálom!

– Nem probléma. Ha meggondolja magát, csak hívjon bennünket!

– Különben – szólalt meg Chet nyilvánvalóan azzal a szándékkal, hogy témát váltson – egyedülálló, férjezett, vagy a kettő közt áll?

No, témánál vagyunk! – gondolta Angela és részéről hirtelen elege lett a társalgásból. Jól érezte magát, de most egyszerre elhatalmasodott rajta a fáradtság. Tulajdonképpen ezért is jött le a klubba, de most már haza akart menni.

– Elvált – mondta, majd a kivezető útra gondolva még hozzátette: – Elváltam, és együtt élek a tízéves lányommal, aki most otthon alszik.

– Akkor ez kizárja a maga lakását – mondta Chet. – Én egyedül vagyok, nagyon is egyedül… és pár lépésre innen nagyszerű otthonom van. Feljönne egy italra?

– És gondolom, megmutatja a bélyeggyűjteményét is. Ne haragudjon! Ott a lányom, és a kétszázezer dolláron is törnöm kell a fejem – intett Angela a pincérnek a számláért.

– Hagyja csak, majd én rendezem! – szólalt meg Chet, némi fensőbbséggel a hangjában.

– Nem, nem rendez semmit – válaszolta Angela ellentmondást nem tűrő hangon. – Félek, hogy már így is visszaéltem az idejével! Ez lesz a penitencia.

– Visszaélt? – csodálkozott Chet némi zavarral az arcán. –Hogy érti ezt?

– Hosszú idő lenne elmagyarázni, s nekem haza kell mennem.

Chet tehetetlenül nézte, ahogy Angela hozzáíratja a számlát a folyószámlájához.

– Mit szólna egy holnap esti vacsorához? – kérdezte, amikor Angela befejezte a műveletet.

– Nagyon kedves, de azt hiszem, nem tudok rá időt szakítani. Fogalmam sincs, hogy holnap mi vár rám a hivatalban.

– De akkor legalább el tudná magyarázni, hogyan értette azt, hogy… idézem, „visszaélt” – magyarázkodott Chet. – Én egyáltalán nem érzem, hogy visszaélt volna az időmmel, és valóban nagyon örültem a találkozásnak. Ha megbántottam, akkor elnézést kérek. Megígérem, máskor nem leszek ennyire rámenős. Ez csak játék volt.

Angélát kissé meglepte, hogy Chet ennyire hajlandó kiadni magát, de fejét enyhén felemelve állt fel a helyéről.

– Kellemes volt a társasága – mondta kézfogás közben. – Komolyan mondom! Talán majd a tőzsdei bevezetés után leülünk egy italra, sőt talán egy vacsorára is.

– Nagyon örülnék neki – válaszolta Chet, visszanyerve magabiztosságát. – És akkor az én sorom lesz!

– Megállapodtunk! – felelte Angela, s tudta, hogy most rajta a sor, hogy kicsit eltérjen az igazságtól.

2.

2007. április 2.

este 7 óra 15 perc

– Figyelj! – szólalt meg Dr. Jack Stapleton leplezetlen bosszúsággal. – Örülök, hogy Dr. Wendell Anderson adott időpontot. A város legdrágább sportolóinak is ő kezeli a térdét. Ennek biztosan van valami oka, nevezetesen az, hogy ő a legjobb a szakmában. Ha a csütörtököt lemondom, akkor lehet, hogy csak hónapok múlva kerülök megint sorra. Nagyon elfoglalt ember.

– De hiszen a keresztszalagod még csak egy hete szakadt el – válaszolta hasonló indulattal Dr. Laurie Montgomery. – Nyilvánvaló, hogy én sem vagyok ortopéd sebész, de az biztos, hogy egy közelmúltban szerzett sérülés műtése további kockázatot jelent. És az isten szerelmére, nézd meg! A térded még mindig kétszer akkora, mint rendesen. Még a horzsolás se gyógyult be!

– A duzzanat már jócskán lelohadt – bizonygatta Jack.

– Az orvos mondta, hogy ilyen gyorsan meg kell műteni?

– Nem egészen. Én mondtam neki, hogy a lehető leggyorsabban legyünk túl rajta, ő pedig elküldött az időbeosztásával foglalkozó titkárnőjéhez.

– Hát ez nagyszerű! – bólogatott gúnyosan Laurie. – A titkárnő határozza meg a műtét időpontját.

– Biztosan tudja, hogy mit csinál – bizonygatta Jack. – Évtizedek óta Anderson mellett dolgozik.

– Nos, ez nagyon intelligens feltételezés! – válaszolta Laurie változatlan gúnnyal a hangjában.

– Már csak azért sem akarom lemondani az időpontot, mert szerencsém volt, és aznap én vagyok Anderson első műtétje. Ha már egyszer megműttetem magam, akkor szeretném, hogy aznap én legyek az első. Amikor a sebész még friss, a nővérek is frissek, mindenki friss. Emlékszem, amikor annak idején, gyakorló szemész koromban, műtöttem, én is legszívesebben az első páciense lettem volna saját magamnak.

– És hol van ez az Angels Ortopédiai Kórház? – kérdezte Laurie ingerülten. S egyáltalán nem tudta értékelni Jack humorát. – Hírét se hallottam soha.

– Fent északon, nem messze a Felső-East Side-on lévő Egyetemi Klinikától. Viszonylag új kórház… nem tudom pontosan, hogy mikor nyitotta meg a kapuit, de még biztosan nincs öt éve. Anderson mesélte, hogy olyan az egész, mintha a beteg a Ritzben szállna meg. Ő is azért kedveli, mert ott orvosok, és nem holmi bürokraták irányítanak. Így ugyanannyi idő alatt dupla mennyiségű beteggel tudnak foglalkozni.

– Az ördögbe is, Jack! – háborgott Laurie, s bosszúsan elfordulva a taxi ablakán keresztül New York eső áztatta utcáit bámulta. Az nagyon enyhe kifejezés, hogy Jack időnként mennyire makacs tudott lenni, s amikor már őt is nagyon felbosszantotta, akkor legszívesebben „fafejűnek” nevezte volna. Amikor igazságügyi orvos szakértőként együtt kezdtek dolgozni a New York-i Igazságügyi Orvos Szakértői Intézetben, akkor valahogy elbűvölőnek tartotta a munkába járás vad, kerékpároskalandjait, vagy a kemény, utcai kosárlabdázást a nála jóval fiatalabbakkal. De most, tizenkét év elteltével és nem egészen egy éve a feleségeként egy ötvenkét éves embertől már gyerekesnek, sőt felelőtlennek tartotta ezt a kockázatvállalást, hiszen most már a feleségére és a betervezett babára is tekintettel kellett volna lennie. Ha teljesen őszinte akart lenni, akkor magának is bevallotta, hogy tulajdonképpen nem is csak a sebészeti kockázat miatt szerette volna, ha elhalasztja a műtétet, hanem azért is, mert azt hitte, hogy minél hosszabb időre abbahagyja a kerékpárral való bejárást és az utcai kosárlabdát, annál nagyobb a valószínűsége, hogy teljesen fel is hagy ezekkel a dolgokkal.

– Szeretném, ha már csütörtökön túl lennék a műtéten – szólalt meg Jack, mintha csak olvasott volna Laurie gondolataiban. – Vissza kell térnem a megszokott napirendemhez.

– Én pedig egy ép férjet akarok magamnak! Meg is ölheted magad, ha ezt így folytatod.

– Az ember sokféleképpen megölheti magát – legyintett Jack. – Orvos szakértőként ezt mindenkinél jobban tudjuk.

– Halaszd el egy hónappal – könyörgött Laurie.

– Megműttetem magam – válaszolta Jack. – Az én térdemről van szó!

– A te térded, de most már egy csapatban kellene játszanunk!

– Egy csapat is vagyunk – bólogatott Jack –, de hagyjuk ezt a témát! Este még beszélhetünk róla, ha annyira akarod.

Jack gyengéden megszorította Laurie kezét, s az asszony viszonozta a mozdulatot. Nagyon jól ismerte Jacket, és apró győzelemként értékelte, hogy most készséget mutatott a téma későbbi felmelegítésére.

A 30. utca és a Fifth Avenue sarkán a lámpa zöldre váltott, a taxi pedig egy éles kanyarral már le is parkolt egy kicsit elavultnak látszó, ötemeletes, kék zománcmázas téglával borított épület előtt, amelyet alumíniumkeretes ablakok választották el egyik oldalon a New York Kórháztól, a másikon pedig a Bellevue komplexumtól. Megérkeztek az Igazságügyi Orvos Szakértői Intézetbe, ahol Laurie tizenhat, Jack pedig már tizenkét éve dolgozott. Bár Jack volt az idősebb, az igazságügyi orvos szakértői pálya számára már pályamódosítást jelentett azok után, hogy egy hatalmas, szomszédos rendelőintézet felfalta a magánpraxisát.

– Valami történt – jegyezte meg Jack. Előttük, a járdaszegély mentén számos tévétársaság kocsija parkolt. – Az érdekes halálesetek úgy vonzzák a riportereket, mint a cukros víz a legyeket. Kíváncsi vagyok, mi történt!

– A riporterek inkább a keselyűre hasonlítanak – jegyezte meg Laurie már a járdaszegélyről, majd a taxi hátuljából előhúzta Jack hosszú és esetlen mankóit. – Megeszik a tetemeket, tönkreteszik a bizonyítékokat, és őrülten bosszantók tudnak lenni.

Jack kifizette a taxit, majd kedves mosollyal köszönte meg Laurie figyelmességét. Kikecmeregve a kocsiból hóna alá fogta a mankóját, s elindult a lépcsők felé.

– Utálom a taxikat! – jegyezte meg halkan. – Olyan védtelennek érzem magam bennük.

– Na tessék, ez azért kicsit erősek tűnik egy olyan embertől, aki normálisnak tartja, hogy New Yorkban, a forgalommal mit sem törődve, biciklivel jár be a munkahelyére! – bosszankodott Laurie.

Várakozásuknak megfelelően az intézet előcsarnokában legalább féltucatnyi újságíró csevegett, fontoskodott, eszegette az automatában előre csomagolt fánkot s itta a kávét. A dohányzóasztalon lévő régi folyóiratok mellett több kamera is hevert. Az újságírók egy futó pillantást vetettek a helyiségen keresztben áthaladó Laurie-ra és a mankókkal is tempósan haladó Jackre. Sérült térdére Jack már rá tudott nehezedni, anélkül hogy nagyobb fájdalmat okozott volna neki, tehát mankó nélkül is elboldogult volna, de nem akarta kockáztatni, hogy kiújuljon a sérülése. Marlene Wilson, a recepciós lány, gyorsan megnyomta az ajtónyitó gombot, és beengedte őket a belső váróba, még mielőtt az újságírók felfigyeltek volna rájuk.

A belső váró két, szemközti oldalába két csoportot pillantottak meg. Az egyiket hat, legkülönbözőbb korosztályokba tartozó, spanyolos külsejű személy alkotta. Nagyon úgy festettek, mintha egy családhoz tartoznának. Két gyerek is volt velük; szemüket tágra nyitva bámultak bele a számukra idegen és kísérteties környezetbe. Három felnőtt felváltva suttogott valamit egy matróna kinézetű, időnkét szemét törölgető asszonynak.

A másik csoportot egy férfi és egy nő, minden bizonnyal férj és feleség alkotta, akik – a gyerekekhez hasonlóan – olyan riadtan kapkodták a tekintetüket, mint a kocsi fényszórójába keveredett őzike.

Laurie és Jack egy harmadik ajtón keresztül belépett az intézet közös kávézójába. Ez volt az a hely, ahol a heti ügyeletet adó orvos szakértő átnézte az éjszaka folyamán beérkezett ügyeket, eldöntötte, hogy hol van szükség szakértői közreműködésre, és a tizenegy szakértő közül ki melyikkel fog foglalkozni. Jack szeretett korán bemenni a munkahelyére, átnézni a beérkezett eseteket, és kiválasztani a maga számára a legérdekesebbet. A többieknek nem is volt kifogásuk ez ellen, hiszen Jack, mintegy kárpótlásként, mindig jóval túlteljesítette a normát.

Laurie szobatársa, aki vele együtt kezdte itt a munkát, Dr. Riva Mehta, a kávézó asztalánál, felstószolt, egy-egy esetet jelentő dossziéhalmazok mögött ült. Biccentéssel és mosollyal üdvözölte Jacket és Laurie-t. Még ketten voltak a kávézóban, mindketten a távolabb lévő, műbőr huzatú fotelekben ültek, újságjaikba temetkeztek, s karnyújtásnyira lévő csészéjükből időnként kortyoltak egyet. Jack és Laurie is tudta, hogy ki húzódik meg a Daily News mögött. Egészen biztos Vinnie Amendola, a hullaház technikusa, akinek a többi technikus előtt kellett megérkeznie, hogy biztosítsa az éjszakai és a nappali műszak közötti zökkenőmentes átmenetet. Gyakran dolgozott együtt Jackkel, mivel Jack szintén szerette magát korán belevetni a gödörbe.

Azt viszont se Jack, se Laurie nem tudhatta, hogy a The New York Times mögött ki rejtőzhet, de aztán hamar rájöhettek, amikor Jack egyik műbőrrel borított fotelhez támasztott mankói eldőltek, és nagyot csattantak a csupasz padlón. Az éles hang egy kicsit fegyverdörrenésre is emlékeztethetett. A The New York Times függönye lehullott, s Lou Soldano nyomozó hadnagy meglepett, feszült és állandóan kialvatlan arca tűnt elő mögüle. Jobb keze már gyűrött zakója hajtókája mögé csúszott. Pecsétes nyakkendőjét már meglazította, ugyancsak gyűrött ingjének felső gombját kigombolta, s úgy egészében véve meglehetősen zilált volt a kinézete.

– Ne lőj! – emelte magasba Jack a kezét, s tréfásan megadást mímelt.

– Jézusom! – siránkozott Lou megenyhült tekintettel. Szeme körül, mint ahogy ez nála gyakran előfordult, karikák sötétlettek. Nyilvánvaló volt, hogy az elmúlt éjszaka sem találkozott az ágyával.

– A riportereket látva az előcsarnokban, azt hiszem, már nem is kellene meglepődni, hogy itt találkozunk – jegyezte meg Jack. – Mi újság, hogy vagy?

– Olyan kitűnően, mint aki az egész éjszakát a kikötőben töltötte. Jó szívvel nem ajánlanám senkinek.

A barátság eredetileg Lou és Laurie között alakult ki. Valamikor, egy ügy közös megoldása után rövid ideig még együtt is jártak, de aztán kiderült, hogy ez a fajta kapcsolat nem működik közöttük. Amikor aztán Jack is megjelent a színen, s találkozgatni kezdett Laurie-val, akkor éppen Lou volt az, aki leginkább szorgalmazta kettejük kapcsolatát. Az elmúlt év júniusában még az esküvői tanújuk is ő volt. Meleg barátság fűzte őket össze.

Laurie odalépett Louhoz, összeérintették arcukat, majd Laurie elindult a kávéskancsó felé.

Jack már le is telepedett a Lou melletti fotelbe, s dagadt lábát az asztal sarkára támasztotta. Laurie ránézett, s csupán tekintetével megkérdezte, hogy ő is kér-e kávét. Jack csak felemelt hüvelykujjával mondott igent és köszönetet.

– Mi újság? – kérdezte Jack Loutól. Lou mindig is nagyra értékelte az orvos szakértők hozzájárulását a gyilkossági ügyek felderítéséhez, ezért a hullaházakban is gyakran előfordult, bár most már legalább egy hónapja nem látogatta meg őket. Jack már tapasztalatból tudta, hogy amikor Lou megjelenik, akkor – nagy valószínűséggel – érdekes esetre lehet számítani. Tegnap három rutinszerű boncolása volt; ketten természetes halállal, egy pedig balesetben halt meg. Az esetek nem jelentettek különösebb kihívást, de Lou jelenléte most már valami más természetű ügynek vetette előre az árnyékát.

– Mozgalmas éjszakánk volt – jegyezte meg a nyomozó. –Három gyilkossági ügyben van szükségem segítségre. Számomra most az a fickó lenne a legfontosabb, amelyiket a Hudson Riverből húztunk ki.

– Sikerült már azonosítani? – kérdezte Jack, s közben a visszaérkező Laurie-tól átvette a kávésbögrét. Csupán egy néma száj mozdulattal mondott köszönetet.

– Nem, fogalmunk sincs, hogy kicsoda, legalábbis eddig…

– Biztosan gyilkosság történt?

– Abszolút biztos. Közelről lőtték tarkón egy kis kaliberű pisztollyal.

– Orvos szakértői szempontból egyszerű ügynek látszik – jegyezte meg Jack, kis csalódással a hangjában.

– Az én szempontomból viszont nem – válaszolta Lou. – Egy jól öltözött, ázsiai származású férfiról, és nem valami utcai csavargóról van szó. Az nyugtalanít, hogy az ügy akár a szervezett bűnözéssel is kapcsolatban lehet. Az már ismeretes, hogy bizonyos ellentétek alakultak ki a régi bűnöző családok és az újonnan alakult ázsiai, orosz és spanyol nyelvű bandák között. Különösen a könnyű drogok okoznak problémát. Ha a bandák között kitör a területi háború, akkor ez sok ártatlan ember halálát jelentheti. Remélem, hogy vagy te, vagy Laurie talál valamit, amin elindulva a csírájában elfojthatjuk a dolgot, mielőtt még elszabadul a pokol.

– Mindent megteszek, amit csak lehet – ígérte Jack. – Mi van még?

– A másik egy szomorú történet. A csalásokkal foglalkozó ügyosztályon az egyik nyomozó őrmesternek, különben nagyon rendes fickó, van egy lánya, akit letartóztattak, mert egy baseballütővel agyonütötte semmirekellő barátját. Akár hiszed, akár nem, Sátán Thomasnak hívták a fickót. A lány már korai tizenéves korában katasztrófát jelentett a nyomozó számára, mindig a szemétből szedett fel haverokat, kábítószerezett, és minden mocsokban benne volt. Ő mindenesetre tagadja hogy megölte volna a fickót, aki a baseballütővel éppen a lakást akarta szétverni. Sőt, azt állítja, hogy a fiú őt is megkergette, ami már korábban is előfordult a kapcsolatukban. Különben Sátán nagyszerű kis családja már le is táborozott a váróteremben.

– Úgy érted, hogy fizikailag is bántalmazta a lányt?

– Feltehetően igen. Azt állítja, hogy amikor ő elmenekült, a fickó akkor még mindig a lakást rombolta.

– Úgy fest a fickó, mint akit valami tompa tárggyal ütöttek agyon?

– Hát persze! Pontosan úgy néz ki, mintha homlokon csapták volna a baseballütővel.

– Nyomozó barátod, de a lánya számára sem hangzik valami biztatóan – húzta el Jack a száját, s kis csalódást érzett. A három ügyből kettő rutinmunkát ígért. Kicsit kelletlenül kezdett érdeklődni a harmadik ügy részletei felől.

– Ez is hasonló az előzőhöz, de itt a lány az áldozat. A szülei, a még mindig a várószobában lévő Barlow házaspár szerint ő is hasonló, erőszakkal teli kapcsolatban élt. Úgy tűnik, hogy Sara Barlow és a barátja azon kapott össze, hogy a fiúnak nem tetszett a lány takarítása. A fickó elismerte, hogy megütötte néhányszor, de azt állítja, hogy amikor elment otthonról, hogy egy kicsit lecsillapodjon, akkor még a lánynak nem volt semmi baja, csak veszekedett egy keveset, s még azt is megígérte, hogy máskor rendesebben végzi a munkát.

– Amikor a fiú visszaért, akkor – állítása szerint – Sara már ellilult arccal és keresztbe tett kézzel feküdt az ágyon.

– Az egész arca szederjes volt?

– A helyszínre érkező egyik járőr szerint a fiú váltig állította, hogy az egész arca, de amikor maga is megnézte, akkor úgy látta, hogy az arcot lila zúzódások borítják.

– És a keze?

– Azt nem említette.

– Te láttad a holttestet?

– Láttam. A nyomozó lánya ügyében éppen a környéken voltam, így oda is el tudtam ugrani.

– És? – érdeklődött tovább Jack.

– Én is véraláfutásnak láttam. Azt hiszem, alaposan összeverhették.

– És a keze?

– Úgy emlékszem, mintha azok is kékesek lettek volna egy kicsit. Mire gondolsz?

– Arra, hogy érdekes eset lehet – válaszolta Jack, majd mankói után nyúlva felállt a helyéről. – Mi lenne, ha vele kezdenénk?

– Engem jobban érdekelne az, amelyiket a vízből szedtünk ki! – szólt utána Lou. – Lehet, hogy nem tudom kivárni, míg mindhárommal végzel, úgyhogy megköszönném, ha ezzel kezdenél.

Jacknek közben eszébe jutottak az előcsarnokban várakozó riporterek, s visszafordulva még megkérdezte Lout, hogy a három eset közül vajon melyik vonzotta ide ilyen korán a sajtót. Talán a vízből kiszedett hulla kelthette fel az érdeklődésüket, bár nehezen tudta elképzelni, hogy a három eset közül bármelyik is hírértékkel bírna. Egy New York méretű városban a szomorú, erőszakos esetek nagyon is mindennapi dolognak számítottak.

– Azok közül egyik se, akikről beszéltem – szólt vissza Lou. – A sajtó most egy rendőrségi őrizetes haláláról nyáladzik. Bronxban történt. Azt hiszem, megint nagy lármát akarnak csapni a rendőri túlkapás miatt. Nekem azt mondták, hogy a fickó túlságosan belőtte magát, túladagolta a kokaint.

Jack csak egy biccentéssel nyugtázta a hallottakat, s hálás volt Lounak, hogy nem őt kérte az ügy kivizsgálására. A rendőrségi őrizetesek esetei felértek egy politikai katasztrófával, s Jack ezt nagyon terhesnek találta. Soha senki sem volt elégedett a boncolási jegyzőkönyvvel, és állandóan az ügy eltussolását emlegették.

– Majd lent meglátogatlak – tápászkodott fel Lou is a fotelből. – Be akarok még ugrani Murphy őrmester barlangjába, hogy megnézzem, nem kerestetik-e, nem szerepel-e az eltűnt személyek között ez a John Doe.

– Nem találkoztál Lounak azzal a John Doe nevű vízihullájával? – kérdezte Jack Rivától.

Riva azonnal rábökött az ügy dossziéjára, hiszen az volt legfelül a frissen történt gyilkosságok közül. Már a kezébe is nyomta Jacknek az anyagot.

– És mi van azzal a két agyonvert áldozattal? – érdeklődött tovább Jack. – Thomasnak és Barlow-nak hívják őket.

Riva kénytelen volt egy ideig keresgélni a szokatlanul magas dossziéhalmazban.

– Ronda éjszaka volt a Nagy Almában – jegyezte meg Jack. –Nem gondolod, hogy az emberek baráti módon is rendezhetnék nézeteltéréseiket?

Riva csak udvariasan elmosolyodott Jack gyenge humorizálási kísérletére. Még túl korán volt ahhoz is, hogy válaszoljon. Közben megtalálta a dossziékat s azokat szintén átadta Jacknek.

– Nem baj, hogy ezeket is magammal viszem? – kérdezte Jack.

– Egyáltalán nem – válaszolta a lány halk bársonyos hangon. A filigrán alkatú, kedves, indián származású teremtés bőre sötét, szeme még sötétebb volt.

– Ki foglalkozik a rendőri őrizetes ügyével? – érdeklődött Jack.

– A főnök letelefonált, hogy ő személyesen akarja csinálni – felelte Riva. – Mivel én vagyok az ügyeletes, gondolom, nekem is kell asszisztálnom hozzá.

– Részvétem – húzta el a száját Jack.

Bár Dr. Harold Bingham valóban hatalmas, enciklopédikus tudással rendelkezett a törvényszéki orvostan területén, de mellette az asszisztálás mindig az önuralom próbáját jelentette. Asszisztensként bármit tehetett valaki, az soha nem volt megfelelő, és a boncolás is mindig a végtelenségig elhúzódott.

Jack már éppen azon volt, hogy kizökkentse Vinnie-t a sportstatisztika gerjesztette transzból, amikor Laurie felpillantott az olvasmányából. Jackkel ellentétben, aki boncolás előtt éppen csak, hogy átfutotta az előzetes anyagokat és különböző jegyzőkönyveket, ő mindent alaposan átolvasott, szeretett minden kis részlettel előzetesen megismerkedni. Jacknek az volt a véleménye, hogy ha mindjárt az ügy elején túl sok figyelmet fordít a részletekre, akkor az a munka közben befolyásolja független gondolkodását és értékítéletét, Laurie pedig úgy érezte, hogy ha nem ismerkedik meg alaposan az előzményekkel és a körülményekkel, akkor nagyobb az esélye annak, hogy esetleg szem elől téveszt valamit. Egy ideig ők is vitatkoztak a dolgon, majd abban állapodtak meg, hogy ebben a kérdésben nem értenek egyet.

– Azt hiszem, ezt az ügyet el kell olvasnod – szólalt meg komoly hangsúllyal Laurie, s Jack felé nyújtott egy dossziét. –Gondolom, hogy ez egy kicsit téged is elgondolkodtat!

– Ó! – nézett rá Jack kérdőn. Látta, hogy az elhunytat David Jeffriesnek hívták, de ez nem mondott neki semmit. Laurie szokatlan komolyságára zavartan összeráncolta a homlokát, de közben az iratokat már ki is szedte a dossziéból. – Hogy érted azt, hogy egy kicsit elgondolkodtat?

– Csak olvasd el a helyszínelő orvos feljegyzését! – javasolta Laurie.

A helyszínelő orvosok is igazságügyi orvos szakértőkként dolgoztak, csak éppen a helyszínelőkkel együtt a tetthelyre is kiszálltak. Az Igazságügyi Orvos Szakértői Intézetnél az volt a rend, hogy ha a helyzet úgy kívánta, akkor a helyszínelő orvos, és nem a boncolóorvos, ment ki a helyszínre. Az intézet igazgató főorvosa, Dr. Harold Bingham ezt nagyon hasznos elfoglaltságnak találta a fiatal orvosok számára, hiszen maga is tisztában volt azzal, hogy a helyszín ismerete mennyire fontos egy haláleset mechanizmusának és mikéntjének megállapításánál.

Néhány mondat elolvasása után Jack már tökéletesen tisztában volt azzal, hogy David Jeffries egy elülső térdszalagműtét utáni heveny staphylococcus-fertőzés következtében hunyt el, és a halált a staphylococcus egy különösen gonosz, meticilin rezisztens törzse, az MRSA okozta. Küszöbön álló műtétjével kapcsolatos reggeli vitájuk tükrében Jack már értette, hogy miről van szó, még akkor is, ha az ügy egy másik kórházzal volt kapcsolatos.

– Tudom, hogy mit akarsz ezzel mondani – háborgott Jack –, de nem tehetem! Már a műtét utáni fertőzés kockázatával is számoltam. Ez ügyben a félelemkeltés se működik!

– De ez az egybeesés azért egy kicsit lefékezhetne – jegyezte meg Laurie, hiszen jól tudta, hogy hasonló esetben mennyire megmosnák a fejét, ha meg akarná magát műttetni.

– Őszintén megmondom, hogy ez egyáltalán nem befolyásol – jelentette ki Jack. – Először is, nem vagyok babonás, másodszor pedig külön megkérdeztem Dr. Andersontól, hogy milyen a műtétek utáni fertőzések százalékaránya. Elmondta, hogy ilyesmire, egész pályafutása során, csak a nyílt törések esetében volt példa, ami alapvetően különbözik az én ügyemtől. Ráadásul az eset, amit mutattál, az Egyetemi Klinikával kapcsolatos.

– Ha tovább olvasod, akkor meglátod, hogy ez még nem a teljes történet.

– Hogy érted ezt? – vonta fel a szemöldökét Jack egy kicsit mérgesen, hogy már megint a műtét miatt vitatkoznak. Laurie olyan volt, mint a buldog a csonttal, amit néha valóban bosszantónak talált, de azzal is tisztában volt, hogy az emberek gyakran őt vádolják ezzel a tulajdonsággal.

– A beteget tizenegy órával korábban az Angels Ortopédiai Kórházban, és nem az Egyetemi Klinikán műtötték meg. Éppen azért került az Egyetemi Klinikára, hogy ott kezeljék a szeptikus sokkot és a heveny staphylococcusos tüdőgyulladását.

– Valóban? – pillantott Jack ismét a helyszínelő orvos jelentésébe. Bár tudta, hogy Laurie soha nem találna ki magától ilyesmit, mégis saját szemével szerette volna olvasni a dolgot.

– Ez egy kicsit azért már elgondolkodtathatna – jegyezte meg Laurie. – Az Angels Ortopédiai Kórházra egyáltalán nem hízelgő, hogy egy súlyos betegét egy másik kórházra testálja. Milyen kórház az, amelyik így kiteregeti a szennyesét? A beteg tulajdonképpen már a mentőautóban meghalt. Egyszerűen őrület!

– A szeptikus sokk új típusú kezelése különlegesen képzett személyzetet igényel – jegyezte meg Jack. Eléggé felzaklatták az olvasottak. Döbbenetes volt az a gyorsaság, amellyel a fertőzés elhatalmasodott a betegen. Tíz évvel ezelőtt számos, fertőzéses esetet sikeresen – vagy ahogy ő mondja, szerencsésen – diagnosztizált s ezek után az Igazságügyi Orvos Szakértői Intézetben is a fertőzések szakértőjének tartották, de most őt is meglepte az eset. Tulajdonképpen máris azon kezdett tanakodni, hogy Mr. Jeffriesnek vajon nem valami más, valóban súlyos fertőző betegsége, mondjuk a Sziklás Hegységben szerzett gerinchártya-gyulladása volt-e.

– A fertőző közegről egyértelműen bebizonyosodott, hogy staphylococcus aureáról van szó? – kérdezte Jack, s megpróbált visszaemlékezni, hogy vajon milyen ismert betegség lehet még ilyen szokatlanul heveny lefolyású.

– Nem tenyésztették ki, csak a monoklonális bázisú automata diagnosztikai rendszerrel mutatták ki. A metszés helyén és a tüdőben is kimutatták a meticilin rezisztens staphylococcust, és még ennél is érdekesebb, hogy a kórokozó az úgynevezett „közösségben szerzett törzshöz”, nem pedig ahhoz az antibiotikumokkal szemben ellenálló fajtához tartozik, amely az utóbbi tíz-tizenöt évben megkeseríti a kórházak életét.

– Ami azt is jelenti, hogy a beteg minden bizonnyal magával vitte a bacilust, és nem a kórházban szedte össze.

– Ez is elképzelhető – biccentett Laurie. – Ezt viszont nem tudhatjuk biztosan. Téged ez egyáltalán nem zavar? Az áldozat nagyjából hozzád hasonló korú volt, ugyanolyan sérülést szenvedett, mint te, és ugyanabban a kórházban műttette meg magát, ahová te készülsz. Helyedben én kétszer is meggondolnám a dolgot! Csak ennyit tudok mondani.

– Őszintén bevallva, többek közt nekem is a műtét utáni fertőzés okozott gondot – mondta Jack. – Talán a legnagyobb gondot, és ezért is érdeklődtem Dr. Andersontól a statisztikája felől, és a baleset óta ezért is használok fertőtlenítő szappant. Biztos akarok lenni benne, hogy ha lehet, akkor nem hurcolok be magammal semmiféle potyautast a kórházba.

Jack ezután mutatóujjával megpöckölte Vinnie újságjának hátoldalát, ami elég nagyot csattant ahhoz, hogy alaposan megriadjon.

– Hagyd abba! – mordult rá Vinnie, ahogy magához tért az ijedtségből, és felismerte a bűnöst. – Drága istenem, könyörgök, ne hagyd, hogy ez a szakértőnek nevezett szuperkopó, minden szabályt megszegve, ilyen korán munkára kényszerítsen! – tette még hozzá mesterkélt gúnnyal és tiszteletlenséggel. Vinnie és Jack között épp elég volt a kölcsönös tisztelet és barátság, hogy ilyen évődést megengedhessenek egymással. Különben Bingham főnök utasítása értelmében a boncolásokhoz pontban fél nyolckor lehetett és kellett hozzálátni, de ezt soha senki se tartotta be. Jack mindig korábban kezdett, s ezt részben Vinnie-nek is köszönhette, aki általában hajlandó volt rövidebbre fogni a kávézását. A többiek, Laurie-t is beleértve, mindig késtek egy keveset, mivel se Bingham, se Calvin Washington, a helyettese, nem volt bent, hogy érvényt szerezzen az utasításnak.

– A szuperkopó azt szeretné, ha technikusa már a gödörben lenne! – szólt be Jack Vinnie újságja mögé, mivel munkatársa tüntetőleg ismét nekilátott az olvasásnak.

A David Jeffries-esetet Laurie magának kérte Rivától.

– Tessék, parancsolj! – mondta Riva. – Mindenesetre elég sűrű napunk lesz. Legalább még egyet meg kellene csinálnod? Kinéztél magadnak valamit?

– Persze, persze – válaszolta Laurie kicsit szórakozottan, mert közben már ismét belemerült David Jeffries kórtörténetébe.

– Gyerünk, Vinnie! – szólt hátra a mankójára támaszkodó Jack az átmenő szobába vezető ajtóból. Vinnie közben valóban újra hozzálátott az újságolvasáshoz.

– Megérkeztem! – hallatszott egy hang. – A munkanap most már hivatalosan is elkezdődhet!

Minden tekintet a várószobába nyíló ajtó felé vetődött. Még a Jacket magától passzívan-agresszíven távol tartó Vinnie is leengedte az újságját, hogy lássa az érkezőt. Chet McGovern, Jack szobatársa érkezett.

– Gyerekek, hagytatok nekem valami érdekeset? Az ördögbe! Úgy látom, már itt kell éjszakáznom, hogy ne a maradékot kapjam! – füstölgött már előre, amikor felöltőjét a legközelebbi fotelre ledobva Riva mögé lépett, és turkálni kezdett a dossziék között. Riva, mint egy szigorú tanító néni, játékosan a kezére csapott a nála lévő vonalzóval.

– Jó hangulatban vagy, haver – jegyezte meg Jack. – Mi történt? Hogyhogy ilyen korán bejöttél?

– Nem tudtam aludni. Tegnap este találkoztam egy nővel a megszokott edzőtermemben, s nagyon kellemesnek találtam. Üzletasszony, valami főnökféle lehet… Ma már korán reggel felébredtem, s egyfolytában azon gondolkodtam, vajon hogy tudnám elhívni egy randevúra.

– Talán szólni kellene neki – javasolta Laurie.

– Hát persze, csak ez már megtörtént.

– És nemet mondott?

– Valami olyasmit – felelte Chet.

– Akkor hívd el újra! – mondta Laurie. – És légy őszinte! Ti, férfiak, néha nagyon tudtok vigyázni arra a nagyon törékeny, sebezhető személyiségetekre.

Chet vigyázzba vágta magát, s tisztelgett, mintha a parancsnoka előtt állna.

– Gyerünk! Lusta semmirekellő! – fordult Jack Vinnie felé, és már ki is kapta az újságot a kezéből.

Az újságért folytatott harc közben Jack Vinnie kezébe nyomta a John Doe-dossziét, és megkérte, hogy készítse elő a holttestet a boncolásra. Közben Jack bekukkantott Murphy őrmester szekrény nagyságú, rendőrségi irodájába. A korosodó, barátságos rendőr felpillantott számítógépe képernyőjéről. Már az idők kezdetétől az Orvos Szakértői Intézetbe volt kihelyezve.

Mindenki máshoz hasonlóan Jack is nagyon kedvelte ezt az embert. Murphy azon ritka emberek közé tartozott, aki mindenkivel nagyszerűen ki tudott jönni. Az évek múltával egyre türelmetlenebbé vált az erősen középszerű képességekkel rendelkező, hanyag, nemtörődöm bürokratákkal és állítólagos szakemberekkel szemben, s bármennyire is igyekezett, nagyon nehezen tudta titkolni az irántuk érzett ellenszenvet. Véleménye szerint az intézetben is túlságosan sok ilyen ember húzta meg magát.

– Soldano nyomozót nem láttad? – érdeklődött Jack.

– Az előbb még itt volt, de lement a hullaházba – válaszolta Murphy őrmester.

– Nem kérdezősködött az elmúlt éjszaka behozott vízihulla felől?

– Érdeklődött, de közöltem vele, hogy az éjszaka folyamán csak egy nő eltűnését jelentették.

Jack megköszönte a felvilágosítást az őrmesternek, s még a liftnél várakozó Vinnie-t is sikerült utolérnie. A lenti öltözőben Jack Lout is megpillantotta, aki már be is öltözött a Tyvek kezeslábas védőruhába; a sokkal kényelmetlenebb és nehezebb „űrhajósruhát” csak a rendkívül fertőzésveszélyes esetekben használták.

Jack is gyorsan átöltözött, s Lou akaratlanul is észrevette barátja feldagadt, elszíneződött, sérült térdét.

– Nem valami szépen néz ki – jegyezte meg Lou. – Biztos vagy benne, hogy jót tesz neki ez az ácsorgás?

– Tulajdonképpen már sokkal jobban vagyok – magyarázta Jack. – Már csak csütörtökig kell ápolgatnom, akkorra vagyok műtétre beütemezve. A mankók is erre szolgálnak. Meg tudnék lenni nélkülük is, de így legalább állandó emlékeztetőül szolgálnak.

– Ilyen gyorsan megoperálják? – kérdezte Lou. – Egykori sógoromnak is volt ilyen sérülése, de neki hat hónapot kellett várnia, míg hozzányúltak.

– Szerintem minél előbb, annál jobb – jegyezte meg Jack, s már bele is bújt a Tyvek kezeslábasba. – Minél gyorsabban visszaülök a biciklimre, és minél előbb visszatérek a kosárpályára, annál normálisabb leszek. A verseny és az edzés féken tartja bennem a démonokat.

– Most, hogy újra nősültél, még mindig kínoz, ami a családoddal történt?

Jack egy pillanatra megtorpanva Loura pillantott, mintha hinni sem akarná, hogy ilyet kérdez tőle.

– Mindig is kínozni fog – válaszolta. – Ennek csak a mértéke a kérdéses.

Jack tíz évvel azelőtt repülőgép-szerencsétlenségben veszítette el feleségét, egy tíz- és egy tizenegy éves kislányát.

– És Laurie mit szól ehhez a korai műtéthez?

Jack leesett állal, kicsit tátott szájjal bámult a barátjára.

– Mi történik itt? – kérdezte érezhető bosszankodással. –Valami összeesküvésre készültök? A hátam mögött Laurie téged is felpiszkált?

– Hé! – emelte fel Lou a kezét, mintha csak valami támadást akarna elhárítani. – Nyugalom! Ne legyen üldözési mániád! Én csak kérdezem, és megpróbálok a barátod maradni.

– Ne haragudj, hogy így neked ugrottam – folytatta Jack az öltözködést. – Csak Laurie azóta zaklat a műtét elhalasztásával, amióta kitűzték az időpontot. Egy kicsit érzékeny vagyok a kérdésre, mert szeretnék már túl lenni ezen az átkozott dolgon.

– Világos, értem – bólintott Lou.

Mindketten fejükre húzták a kezeslábas csuklyáját, a ruhájukba épített, elemmel működő apró ventilátorok beindultak, s a különleges szűrőkön keresztül beszívott, ionizált levegőt keringtették a ruhában. Egyszerre léptek be az ablaktalan boncterembe, amelyet az elmúlt közel tizenöt évben nemcsak, hogy nem modernizáltak, de még csak nem is renováltak. A teremben lévő, rozsdamentes acélból készült boncasztalokon eddig mintegy ötszázezer holttestet szedtek kínos alapossággal apró darabokra, hogy végül feltárják titkaikat. Minden asztal fölött egy régi típusú, rugós mérleg és a jegyzőkönyv diktálásához szükséges mikrofon lógott. Végig az egyik fal mentén Formica pultok és a belső szervek megtisztítására szolgáló, szteatitból készült mosókádak álltak, a másik fal mentén pedig a padlótól a mennyezetig érő, üvegajtós szekrények álltak, amelyekben a horrorfilmbe illő szerszámokat és műszereket tartották. A szekrények mellett röntgenfelvételek vizsgálatára alkalmas, hátulról megvilágított, értékelőszekrénykék kaptak helyet. A mennyezeten lévő világítótestek az egész termet hideg, kékesfehér fénnyel árasztották el. Úgy tűnt, hogy a világítás minden színt megöl a környéken, különösen a legközelebbi asztalon heverő holttest látszott kísértetiesen sápadtnak.

Míg Vinnie a műszerek, mintavételi üvegek, tartósítószerek, címkék, fecskendők, tárgyi bizonyítékok jelölésére szolgáló táblácskák előkészítésével foglalatoskodott, addig Jack és Lou odalépett az értékelőszekrénykéhez, hogy szemügyre vegye az egész testről készített röntgenfelvételt, amelyet Vinnie már szintén előkészített nekik. Az egyik felvétel az elülső és hátulsó oldalt mutatta, a másik pedig oldalról készült.

A felvétel sorszámának ellenőrzése után Jack a filmre pillantott.

– Azt hiszem, igazad van – jegyezte meg kis szünet után.

– Mivel kapcsolatban? – kérdezte Lou.

– Valóban kis kaliberű fegyverről van szó – állapította meg Jack, s egy fél centiméternyi hosszú, áttetsző, hengeres, folytonossági hiányra mutatott a koponya röntgenképének alsó szegmensében. A fémből készült lövedékek teljesen elnyelik a röntgensugarakat, ezért negatív képet adnak, s a hátulról megvilágított filmen is így jelennek meg.

– Huszonkettes kaliberűre saccolom – jegyezte meg Lou, közelebb hajolva a felvételhez.

– Azt hiszem, hogy kivégzés ügyben is igazad van – folytatta Jack. – A lövedék filmen látható helyzetéből egyértelműen kitűnik, hogy az agytörzsben akadt el, ahova a profi gyilkos küldeni is akarta. Nézzük meg a bemeneti nyílást.

Jack, Vinnie segítségével, az oldalára fordította a holttestet. Először egy digitális fényképet készített róla, majd kesztyűs kezével a golyó behatolásának helyén szétválasztotta a hajat az áldozat koponyáján. A holttest egy ideig a Hudson River hullámain lebegett, így a vér túlnyomó részét a víz kimosta belőle.

– Majdnem kontakt seb – állapította meg Jack. – Az biztos, hogy a fegyver csövét nem szorították a testhez, mert a bemeneti nyílás kör, és nem csillag alakú, tette még hozzá, és egy újabb felvételt készített.

– Milyen távolról lőhettek le? – kérdezte Lou.

– A rajzolat alapján azt mondanám, hogy mintegy fél méterről – vonta meg a vállát Jack. – A bemeneti nyílás és a lövedék röntgenfelvételen látható helyzetéből ítélve az elkövető az áldozat mögött és fölött volt; könnyen meglehet, hogy az illető ülve halt meg. Ezt látszik igazolni az is, hogy a bemeneti nyílás alsó szegmense csipkézettebb, mint a felső.

– Ez még inkább alátámasztja a kivégzés jelleget.

– Egyetértek!

Jack még felvett néhány méretet a sérülésről, majd a seb közelében elhelyezett egy vonalzót, s egy újabb fotót készített. Ezután egy szikével a bemeneti nyílás széléről is leválasztott néhány koromszemcsét. Az anyagot egy tároló kémcsőbe tette. Végül még néhány felvételt készített, mielőtt intett volna Vinnie-nek, hogy most már hátára fordíthatja a holttestet.

– Mire következtetsz ezekből a combon lévő vágásokból? –kérdezte Lou a jobb comb elülső részén lévő, egymással párhuzamos, mély keresztvágásokra mutatva.

A seb alaposabb vizsgálata előtt Jack egy újabb felvételt készített.

– Ezeket minden bizonnyal valami éles tárgy okozhatta – állapította meg a sima vágásfelületből és szélekből. – Nincs rajtuk bőráthidalás, és azt hiszem, hogy ezeket valami propeller okozhatta. Azt is le merném fogadni, hogy mindez a halál beállta után történt. Szövetből kiszivárgó vérnek a nyomát se látom.

– Gondolod, hogy az áldozatot esetleg kidobták a csónakból és áthajtottak rajta?

Jack csak biccentett, mert közben valami alig észrevehető apróság keltette fel a figyelmét. A bokákhoz közel hajolva valami furcsa formájú horzsolásra mutatott.

– Mi az? – érdeklődött Lou.

– Még nem vagyok benne biztos – válaszolta Jack, s a pulthoz lépve állványáról leemelte a műtéti nagyítót, majd visszatérve a boncasztalhoz ismét az apró horzsolásokat kezdte tanulmányozni.

– Nos? – türelmetlenkedett Lou.

– Innen már csak találgatni tudok – ismerte be Jack –, de úgy tűnik, mintha a bokáit valami lánccal kötözték volna össze.

Nem csupán horzsolások, hanem gyanús formájú lenyomatok is látszanak rajtuk.

– Ezek a halál beállta előtt vagy után keletkeztek?

– Bármi is okozta, ez a halál beállta után történt. A szövetekben itt sem látok vértolulást.

– Gondolom, hozzáköthették egy súlyhoz, hogy elsüllyedjen, csak valaki éppen hanyag munkát végzett.

– Előfordulhat – felelte Jack. – Mindenesetre készítek róla egy fotót, bár nem biztos, hogy látszani fog.

– Ha itt valamit elszúrtak, akkor jobb lesz az egészet elhallgatni – jegyezte meg Lou.

– Hogyhogy?

– Ha gengszterháborúról van szó, akkor még több hulla is lesz. Szeretném, ha mindegyikük felszínre kerülne.

– Mi hallgatni fogunk, mint a sír – tárta szét a kezét Jack.

– Hé, nem lehetne egy kicsit tempósabban? – háborgott Vinnie. – Két ilyen vén szarossal az egész napot eltölthetjük!

Jack tehetetlenül maga mellé ejtette a karját.

– A hullaház szupertechnikusát talán valami fontosabb dologra tartjuk? – kérdezte.

– Igen, például egy kávészünetre!

– Látod, milyen inzultusoknak vagyok itt kitéve? – pillantott Jack Loura. – Ez a hely már teljesen lezüllött! – csóválta meg a fejét, majd magához igazította a lelógó mikrofont, és diktálni kezdte a küllemi vizsgálat eredményeit.

Laurie visszacsúsztatta David Jeffries iratait a dossziéba. Benne volt a munkalap, a részben kitöltött halotti bizonyítvány, a törvényszéki orvostani jegyzőkönyvek, kétoldalnyi űrlap a boncolási jegyzetek számára, a halálesetet bejelentő telefonüzenet, a kitöltött azonosítási okirat, a nyomozati jelentés, a HIV tesztjének elvégzéséről szóló bizonylat és az összes igazolás arról, hogy a holttestet lemérték, ujjlenyomatot vettek tőle, lefényképezték és megröntgenezték. Többször is átolvasta az anyagot, amit az aznapra kapott másik esetnél, a Juan Rodriguez-ügynél is megtett, de a Jeffries-féle ügy azért sokkal jobban érdekelte.

Eléggé felkészülve érezve magát, hátratolta a székét, felállt az asztaltól, és elindult a hátsó felvonó felé. Negyedórával korábban letelefonált a hullaház irodájába, s szerencséje is volt, mert Marvin Fletcher vette fel a kagylót. Laurie örömmel ismerte fel a hangját, mivel ő volt a kedvenc hullaházi technikusa. Az intelligens, alapos, hozzáértő, tapasztalt és készséges Marvin ráadásul mindig jó hangulatban is volt. Laurie-nak fenntartásai voltak az olyan hangulatember technikusokkal szemben, mint Miguel Sanchez, vagy azokkal, akik – Sal DAmbrosióhoz hasonlóan – mindig csak fél gőzzel voltak hajlandók dolgozni. Amikor néhány szóval leírta Jeffries holttestét, a fertőzésveszélyre is figyelmeztette, és kérte, hogy készítse elő boncolásra, akkor Marvintól a szokásos egyszerű válasz érkezett:

– Nem probléma! Kérek tizenöt percet, és mindennel kész vagyok!

A negyedik emeletről az alagsori hullaház felé tartva Laurie azon tanakodott, hogy vajon mit fog Jeffriesnél találni. A halotti jelentés szerint a férfinál a toxikus sokk szindróma összes tünete – a magas láz, nyilvánvaló sebfertőzés mindkét műtéti metszésnél, hasmenéssel járó alhasi fájdalom, hányás, súlyos legyengülés, alacsony vérnyomás, a gyógyszerekre való érzéketlenség, kevés vizelet, gyors szívverés, véres váladékkal járó légzőszervi károsodás – jelentkezett. Laurie maga is megborzongott, amikor belegondolt, hogy a kór milyen gyorsan felemésztette az emberi szervezetet, és milyen erős fertőzőképességgel kellett ennek a baktériumnak rendelkeznie. Nem tehetett róla, de most, hogy Jack is ugyanilyen műtét előtt állt, sőt még ugyanazon térdről is volt szó, valahogy baljós előjelnek érezte az esetet. Jack csak derűsen legyintett egyet az egybeesésre, de ő ezt nem tudta megtenni. Ez még elszántabbá tette, hogy Jacket legalább a műtét elhalasztására rábeszélje. Még David Jeffries tragédiájában is meglátta a pozitívumot.

Ha rábukkan valami, a szokásostól eltérő vagy váratlan dologra, az talán segít Jacket eltéríteni a szándékától, s tulajdonképpen ezért is kérte magának ezt az esetet. A végzetes kimenetelű, fertőzéses eseteket általában igyekezett elkerülni. Soha nem ismerte volna be senkinek, de ezektől valahogy mindig is viszolygott. Az öltöző felé tartva viszont azon kapta magát, hogy most nagyobb várakozással és izgalommal néz a munka elé, mint korábban bármikor.

Gyorsan beöltözött, először a kezeslábasba bújt bele, majd az eldobható védőruhát is magára húzta. Bár az új típusú védőruha nem volt olyan kényelmetlen és esetlen, mint a régi, de a többiekhez hasonlóan időnként ő is ágált ellene. Most viszont, egy végzetes kimenetelű fertőzéssel foglalkozva, örült, hogy magára veheti.

Gondosan megtörölgette a maszk műanyag ablakát – még egy apró árnyék is zavarta rajta – majd mielőtt fejére húzta volna a védőruhát, a szellőztető ventilátort is bekapcsolta. Így felkészülve már úton is volt a gödör felé.

Az ajtón belépve végigpillantott a termen. Négy asztalnál dolgoztak. A legközelebbi boncasztalon egy rendkívül sápadt bőrű, kaukázusi típusú férfi hevert. Hárman állták körül a koponyáját, amelynek tetejéről a bőrt már lefejtették, előrehajtották, és a koponyatetőt már eltávolították. A véres agyvelő szinte világított az éles fényben. Bár a maszkok műanyag ablakán keresztül Laurie az arcokat nem tudta megkülönböztetni, de feltételezte, hogy Jack, Lou és Vinnie szorgoskodik a holttest körül, hiszen ők láttak először neki a munkának.

A másik asztalnál szintén hárman dolgoztak, s amikor Laurie megpillantotta őket, menten arcába szökött a vér. Teljesen meg is feledkezett arról, hogy a főnök, Dr. Harold Bingham jelenlétére is számítani lehet. Ő általában ritkán fordult elő a boncteremben, mivel idejének túlnyomó részét az adminisztratív teendők ellátásával töltötte, vagy szakértői tanúvallomást tett a fontosabb bírósági tárgyalásokon. Nem csupán szinte teljesen szögletes alakjáról, de a kicsempézett teremben visszhangzó, recsegő baritonjáról is könnyen fel lehetett ismerni. Éppen egyik rögtönzött kiselőadását tartotta arról, hogy a jelen eset mennyire emlékezteti számtalan korábbi esetének valamelyikére. Szónoklata közben egy törékeny kis alak – Laurie feltételezése szerint a tényleges boncolást végző szobatársa, Riva állt vele szemben. Jutalmul Bingham minduntalan félbeszakította monológját, hogy valami negatív megjegyzést tegyen munkatársa technikájára.

A következő két asztalnál is két-két ember dolgozott. Laurie-nak fogalma sem volt, hogy kik lehetnek Az ötödik asztalon egy afroamerikai férfi holtteste hevert. Az asztal végénél álló alak, Laurie feltételezése szerint minden bizonnyal Marvin, feléje integetett, de közben Bingham érdes hangja is felrecsegett:

– Az ötös asztalt készítettük elő magának, Dr. Montgomery!

Bingham feje felé fordult, s Laurie szeretett volna kámforrá válni. A mennyezeti világítás visszatükröződött az arcvédőjén, így még a vonásaiból se lehetett olvasni.

– Dr. Montgomery, fél órát késett!

– Az eseteim dokumentációját néztem át, uram! – vágta rá Laurie gyorsan, és a tőle telhető legnagyobb tisztelettel, de érezte, hogy szívverése közben felgyorsul. A tekintélyes figurák gyermekkora óta gondot jelentettek számára. – És Cheryl Myersszel is beszélnem kellett néhány hiányzó adat ügyében.

Cheryl az egyik helyszínelő volt, akihez a munka átvétele és a várószoba elhagyása után Laurie még beugrott a nyomozó hivatalba. Bár Cheryl általában nagyon alapos jelentéseket készített a halálesetek körülményeiről, Laurie ezúttal észrevette, hogy a holttest végzetes zuhanás utáni távolságát az épülettől nem tüntette fel benne. Biztos volt benne, hogy Cheryl ezt az adatot is beszerezte, csak éppen véletlenül kifelejtette a jelentésből.

– Mindezt fél nyolcig meg kellett volna tenni! – csattant rá Bingham.

– Igen, uram – felelte Laurie, mert semmi kedve sem volt vitatkozni. Jacktől eltérően ő szinte reflexszerűen betartotta a szabályokat, de egyáltalán nem törődött azzal az utasítással, hogy pontosan fél nyolckor neki kell látni a boncolásnak, mivel ez ellentétben állt szakmai meggyőződésével, amely szerint az időpont betartásánál sokkal fontosabb az, hogy a boncolás előtt megismerkedjen a halál körülményeivel. Laurie Jack asztalához lépett, s a munka menete felől érdeklődött.

– Minden csodásan alakulna – felelte Jack csipkelődve –, eltekintve attól az apróságtól, hogy a páciens belehalt a dologba. Egyedüli probléma az, hogy egy kicsit lassan haladunk. Lényegesen előbbre tartanánk, ha lenne valami tisztességes segítségem.

– A francba, doki! – válaszolt azonnal Vinnie a megjegyzésre. – Ha ez a két vén szófosó nem húzná az időt, akkor már rég kávészünetet tarthatnánk.

– Uraim! – reccsent fel ismét Bingham hangja. – Nem szeretnék semmi tiszteletlenséget és semmi csúnya beszédet hallani! Ez itt egy boncterem!

Laurie nem akart kiprovokálni Jackből további megjegyzéseket, és Bingham válaszai se hiányoztak neki, így gyors léptekkel elindult Marvin és a saját asztala felé. Bingham asztala mellett elhaladva kicsit még munkált benne az aggodalom, hogy főnöke újabb megjegyzést tesz, de Bingham már azzal a minősítése szerint „katasztrofális hibával” foglalkozott, amelyet Riva a nyak feltárása során vétett.

– Szüksége van esetleg valami különleges eszközre? – érdeklődött Marvin, amikor Laurie odalépett az ötös asztalhoz. Felkészültségével Laurie mindig előre tudta, ha valami különleges műszerre vagy eszközre volt szüksége a boncolás során.

– Csupán egy jó adag tenyészcsőre – felelte Laurie David Jeffries holttestét vizsgálgatva. Halálát megelőzően az ötvenegy éves férfi jó fizikai állapotban lehetett. Semmi felesleges zsír nem volt rajta. Izmai – különösen a mellizom és a négyfejű combizom – koránál jóval fiatalabb emberre vallottak.

A maszk műanyag ablaka mögött Laurie vágott egy grimaszt. A jobb térden történt sebészeti beavatkozást jelző két vágásnál látható nyilvánvaló fertőzésen kívül már az egész testet apró gennytüszők borították, amelyek később, ha lett volna rá idejük, tályoggá vagy keléssé alakultak volna. A hámszövetek elhalása még szembeötlőbbnek látszott; némely helyen, különösen a medencecsont tájékán, nagy darabokban foszlott le róla a bőr.

– A kezét nézi? – kérdezte Marvin.

Laurie bólintott.

– Mitől foszlik le így a bőre?

– A staphylococcus számos toxikus anyagot termel. Ezek egyike a hámsejteket is elválasztja egymástól.

– Huh! – borzongott meg Marvin.

Laurie ismét csak bólogatott. Többször találkozott már staphylococcus-fertőzéssel, de az összes közül ez volt a legrondább.

– Különben a kérésére válaszolva – folytatta Marvin –, tenyészcsőnek bővében vagyunk.

– Fecskendőből is van?

– Van ám!

– Rendben! Akkor lássunk hozzá! – húzta maga elé Laurie a fejmagasságban függő mikrofont.

– Nem akarja megnézni a röntgenfelvételt? Azt is előkészítettem. Soha nem lehet tudni…

Laurie az értékelőszekrénykéhez lépett, s figyelmesen tanulmányozta a felvételt. Marvin is mögéje lépett, s a válla fölött ő is a filmet nézte.

– Röntgenjeink általában az idegen testek és a törések kimutatására alkalmasak – jegyezte meg Laurie. – De még így is látszik rajta a tüdőgyulladás és annak kiterjedése. Úgy tűnik, mintha az egész tüdő tele lenne folyadékkal.

– Hm – csóválta a fejét Marvin, mivel a röntgenfelvételek mindig is rejtélyt jelentettek számára. Soha nem tudta megérteni, hogy az orvosok honnan látják azt, amit látnak ezeken az elmosódott képeken.

Laurie visszament az asztalhoz, és még befejezte a holttest küllemi vizsgálatát. Még megbizonyosodott róla, hogy a légcsőszonda ott van-e a légcsőben, ahol lennie kell, majd eltávolította onnan. Ezt még az orvosok rakták be a levegőellátás javítására, amikor észrevették, hogy a betegnek a légzéssel is problémái támadtak. A csőre rakódott véres váladékot is a tenyészcsőbe gyűjtötte. Ezután az intravénás infúziók bekötését ellenőrizte, majd miután azt is rendben találta, azokat is eltávolította, és begyűjtötte róluk is a tenyészmintát. Az igazságügyi orvos szakértők általában ragaszkodnak hozzá, hogy az ilyen csövek a helyükön maradjanak, amíg meg nem bizonyosodnak afelől, hogy nem játszottak szerepet a páciens elhalálozásában.

A küllemi vizsgálat befejezése és a jegyzőkönyv vonatkozó részének lediktálása után Laurie a hagyományos, két vállnál kezdődő, a test középvonalában találkozó, majd onnan a szeméremcsontig folytatódó Y vágással hozzákezdett a holttest feltárásához.

Némán dolgozott, és szokásától eltérően most még a mindig újabb ismeretekre éhes Marvinnal se évődött.

Egy ideig Marvin is csendben maradt, mivel maga is megérezte Laurie félelemmel vegyes óvatosságát a rendkívül virulens baktériummal szemben, amely ekkora rombolásra volt képes David Jeffries testében. Akkor törte meg először a csendet, amikor Laurie kiemelte a szívet, és a tüdővel együtt egy tálcára tette.

– A fenébe! – csóválta meg a fejét. – Talán egy mázsás is van!

– Én is észrevettem – szólalt meg Laurie is. – Azt hiszem, mindkét lebeny tele lesz folyadékkal – tette még hozzá, s közben a szívről leválasztott lebenyeket külön-külön lemérte, majd számos vágást ejtett rajtuk. A metszések nyomán a tüdőből, mint a vízbe mártott szivacsból, úgy ömlött a vérrel, elhalt szövetekkel és gennyel keveredett tüdővizenyő.

– Jézusom! – szörnyülködött Marvin. – Ez aztán a rondaság!

– Hallott már valaha a húsevő baktériumokról?

– Igen, de azt hittem, hogy azok csak az izomrostokat támadják meg.

– Hasonló folyamat ez is, de a tüdőben még végzetesebb, még súlyosabb károsodást idéznek elő. A folyamatot üszkös tüdőgyulladásnak nevezik. Itt már a kezdődő tályogok is látszanak – mutatott szikéje hegyével Laurie egy kis üreges bemélyedésre.

– Messziről is látszik, milyen jól szórakoztok, gyerekek! - szólalt meg a nesztelenül Laurie jobbjára lépő Jack.

Laurie rövid, gúnyos kacajt engedett meg magának, amitől maszkjának műanyag ablaka azonnal be is párásodott, majd egy gyors pillantást vetett Jackre, mielőtt a vágásokkal tarkított tüdőlebenyt felemelte volna a tálcáról.

– Ha te a legrondább üszkös tüdőgyulladást szórakoztató látványnak tartod, akkor itt Marvinnal együtt menten felrobbanok.

Kesztyűs kezének mutatóujjával Jack ellenőrizte a tüdőlebeny duzzanatát.

– Meg kell adni, nagyon csúnya. Így jár az ember, ha túl sok kubai szivart szív.

– Jack, figyelj csak! – szólalt meg Laurie, s most nem értékelte férje humorát –, velünk tudsz maradni néhány percre? Azt hiszem, jó lenne, ha életnagyságban találkoznál a műtét utáni fertőzéssel. Ezt a szerencsétlen embert gyorsan és szó szerint belülről falták fel. Ez a legjobb, vagy ha tetszik, a legrondább reklámja annak, hogy miért nem szabad ötletszerű műtéteket végeztetni.

– Kösz a szíves meghívást, de még két esettel végeznem kell, mielőtt Lou felmondja a szolgálatot – felelte Jack. – Ráadásul még a gondolatmenetedet is ismerem! Különösen ez a nem túlzottan finom emlékeztető ismerős, hogy az áldozat is műtéten esett át. Tudom, hogy a kedves meghívás mögött a csütörtöki programommal kapcsolatos hátsó gondolatok húzódnak meg. Nos, én meghagyom nektek a szórakozást! – intett feléjük, s már indulni is készült.

– Mi a helyzet az első ügyeddel? – érdeklődött Laurie, aki nem feledkezett meg Lou érdeklődéséről. – Mit találtál?

– Nem túl sokat. Kiszedtünk belőle egy 22-es kaliberű lövedéket, még bármire jó lehet. Lou szerint egy nagy kezdősebességű, fúrthegyű Remington lőszer, de lehet, hogy csak a szakértelmével akart villogni előttem. A golyó kicsit deformálódott, amikor behatolt a fickó koponyájába. A lábán horzsolásokat és bemélyedéseket is találtunk, ami arra utal, hogy lánccal kötözhették össze, s talán a súlyra is azzal akasztották rá. Azt hiszem, hogy el akarták süllyeszteni, s hajóból dobhatták a vízbe. Mindenesetre nem a partról esett bele. Lou ezt valamiért fontosnak tartja. A fickó különben egy kis máj zsugortól eltekintve egészséges volt.

Miután Jack elsántikált, Marvin nem tudta megállni, s megkérdezte Laurie-t, hogy férje mire célozhatott, amikor a hátsó gondolatot említette?

– Nem értünk egyet abban, hogy mikor operáltassa meg a térdét – válaszolta Laurie kertelés nélkül. – Nos, folytassuk a munkát!

– Mit találtatok? – kérdezte a szomszédos asztalnál dolgozó Arnold Besserman, aki végighallgatta Laurie és Jack társalgását. Arnold volt az intézet legrégebbi munkatársa, s bár Jack öregnek, korszerűtlennek és rendszertelennek tartotta, Laurie vele is, mint mindenkivel, jó kapcsolatban volt.

– Nem zavar, hogy félbeszakítottalak?

– Egyáltalán nem – válaszolta Laurie, s valóban úgy is gondolta. Az, hogy a közös boncteremben a szomszédja odaléphetett az asztalához, Laurie számára még élvezhetőbbé és színesebbé tette a munkát.

– Elég elképesztő eset – magyarázta Laurie. – Nézd meg ezt a tüdőt! Még soha nem láttam ilyen drámai lefolyású, kórházi fertőzésből származó, üszkös tüdőgyulladást, ami nem egészen tizenkét óra leforgása alatt alakult ki.

– Nos, ez nem semmi! – csóválta a fejét Arnold azok után, hogy alaposan szemügyre vette David Jeffries lábán a műtéti vágásokat. – Hadd találgassak! Ugye staphylococcus-fertőzés? Igazam van?

– Telitalálat! – felelte Laurie elismerően.

– Az elmúlt néhány hónapban több kórházi fertőzéssel is volt dolgom, a legutóbbival éppen úgy két héttel ezelőtt – jegyezte meg Arnold. – Lehet, hogy nem néztek ki ennyire csúnyán, legalábbis nem mindegyik, de azok is súlyosak voltak. Az enyémek valamilyen meticilin-rezisztens törzsből származhattak, amelyet kívülről hurcolhattak be a kórházba, ami aztán hibridizálódhatott a belső, kórházi baktériumokkal.

– Nálam is pontosan erről van szó – Laurie meglepetten tágra nyitotta a szemét.

– Ezt a törzset közösségi eredetű MRSA-nak nevezik, ezzel különböztetik meg a szokásos, kórházi eredetű MRSA-tól.

– Emlékszem, olvastam is erről valamit – próbálta Laurie felidézni az ügyet. – Öt vagy hat hónappal ezelőtt valakinek volt egy ilyen esete, egy futballista, aki az öltözőben szedte össze a fertőzést, amely egy jókora darabot felemésztett a combjából.

– Igen, Kevin foglalkozott a dologgal – bólogatott Arnold. Kevin Southgate egy másik régi motoros volt az orvos szakértők között, és csak egy évvel Arnold után kezdett dolgozni az intézetben. A régi gárda tagjaiként nagyon összetartottak, bár közvetlen érdekeik ellentétben álltak egymással. Mindketten hírhedtek voltak arról, hogy mindenféle mesterkedéssel igyekeztek a lehető legkevesebb ügyet magukhoz venni. Már-már úgy nézett ki, hogy mindketten félállásban dolgoznak a munkahelyükön.

– Már emlékszem is, hogy az egyik, csütörtöki értekezleten ismertette az esetet – jutott hirtelen Laurie eszébe a dolog. A boncteremben zajló, adok-kapok tapasztalatcserétől eltekintve a város tizenkilenc orvos szakértője számára a hivatalos és kötelező csütörtöki értekezletek jelentették az egyetlen lehetőséget a tapasztalatcserére. Laurie panaszt is emelt a helyzet ellen, hiszen így az intézetben is nehezebb volt felismerni az uralkodó tendenciákat. Panaszkodott-panaszkodott miatta, de mivel nem állt elő semmiféle határozott javaslattal, a kérdés feledésbe merült. Az évi több mint tízezer eset az intézet számára túlságosan is nagy megterhelést jelentett, hogy még szorosabb együttműködést szervezzen, és abban az évben az anyagi feltételek is csak egy új ember felvételét tették lehetővé.

– A közösségi eredetű MRSA baci borzalmas jószág – folytatta Arnold –, amit az előtted lévő eset is ékesen bizonyít. Eddig minijárványként, kórházon kívül jelentkezett, mint a futballista Kevinnél, sőt tragikus módon néhány teljesen egészséges kisgyereknél is, akik valami horzsolást szenvedtek a játszótéren. Most, úgy tűnik, hogy az egész visszatér a kórházba. Ez a dolog kellemetlen része. A kellemesebb az, hogy ez a baktérium már több antibiotikumra is érzékeny, csak éppen az antibiotikum adagolását azonnal el kell kezdeni, mert – akár hiszed, akár nem – minél érzékenyebb valamelyik törzs az antibiotikumokra, annál súlyosabb fertőzést képes okozni. A kórházi eredetű MRS-fertőzéstől eltérően ezek a közösségben szerzett staphylococcus aurea baktériumok nem építik ki maguk körül teljesen a védelmi vonalat, így több idejük és energiájuk van a drasztikus hatású toxinok termelésére, amelyek csak fokozzák a fertőzés súlyosságát. Ezek egyikét PVL-nek nevezik, s biztos vagyok benne, hogy most neked is ezzel akadt dolgod. A PVL toxin felemészti a beteg sejtjeinek védelmét, főképpen a tüdőkben, s megindítja a túlzott és rendellenes sejtpusztító termelést, amely – normális körülmények között – a szervezetnek segít a fertőzések leküzdésében. Képzeld el annak a pusztításnak a felét, amit abban a tüdőlebenyben látsz, a beteg saját, túlhajtott immunrendszere okozta.

– Azt akarod mondani, hogy valami hasonló, viharos sejtpusztulásról van szó, mint azoknál a betegeknél, akik a H5N1 madárinfluenza-vírustól halnak meg? – kérdezte Laurie. Hirtelen végigfutott fejében a gondolat: javasolni fogja Jacknek, hogy Arnold ismereteinek fényében vizsgálja felül a kérdésről alkotott véleményét. Idősebb kollégája teljesen zavarba ejtette azzal, hogy mennyivel többet tud nála az MRSA-ról.

– Pontosan! – bólogatott Arnold.

– Tartok tőle, hogy ez ügyben még sokat kell olvasnom, mivel komoly elmaradásom van – ismerte be Laurie. – Köszönet a sok információért! Hogyan lettél ekkora szakértője a kérdésnek?

– Ugyan már, ez azért túlzott elismerés – nevette el magát Arnold. – De körülbelül egy hónapja annak, hogy néhány hasonló eset kapcsán Kevinnel együtt egyszerre kezdtünk el érdeklődni a probléma iránt. Szinte versenyeztünk egymással, hogy ki tud többet összeszedni róla, ugyanis kitűnő példa a baktérium genetikai változatosságára és fejlődésének gyorsaságára.

Laurie magával is küszködött, hogy kordában tartsa száguldó, egyik témáról a másikra csapongó gondolatait. Lenézett a kezében tartott duzzadt, majdnem gumikeménységű tüdődarabra. Tudta, hogy a patológiás baktériumok időnként visszatérnek, de fogalma sem volt arról, hogy kórokozóképesség szempontjából most éppen mivel került szembe.

– Ezek szerint az általad említett eseteknél is üszkös tüdőgyulladásról lehetett szó? – kérdezte. – Hasonlóképpen az ittenihez?

– Szerintem igen, de biztosabb lennék a dologban, ha megnézhetnék belőle egy mikroszkopikus metszetet. Szívesen vetnék rá egy pillantást.

Laurie bólintással nyugtázta az ajánlatot.

– Tehát Kevinnek is hasonló esetei voltak, mint neked? –érdeklődött tovább.

– Majdnem azonosak.

– Azok is kórházi eredetűek voltak?

– Persze! Kórházi eredetűek, de a közösségi eredetű törzs is szerepelt bennük. Ugyanúgy, mint nálam.

– Miért nem említetted ezt a csütörtöki értekezleten?

– Nos, őszintén szólva, nem túlságosan sok esetről volt szó, és különben is, mindenki tisztában van a staphylococcus, különösen az antibiotikum-rezisztens staphylococcus elburjánzásával.

– Az érintett kórházak egyenletesen oszlottak el a városban?

– Nem! Mindegyik itt volt Manhattan belvárosában. Persze, hasonló esetek Queensben és Brooklynban is előfordulhattak, de onnan más, körzeti intézményekbe szállítják az elhunytakat.

– Milyen manhattani kórházakat érintett az ügy?

– Az esetek pontos, kórházak szerinti megoszlására már nem emlékszem, de az biztos, hogy mind a hat holttest három, szakosodott kórházból érkezett: az Angels Szívkórházból, az Angels Plasztikai és Szemsebészeti Kórházból és az Angels Ortopédiai Kórházból.

Laurie egyszerre megmerevedett. Váratlan csapásként érték Arnold szavai.

– Egy se jött a Manhattan Általános, a Manhattan Egyetemi Klinikáról vagy más egyéb kórházból?

– Nem, nem. Megleptelek talán?

– Igen is, nem is – felelte Laurie, és még mindig nem tért magához az egybeesés okozta döbbenettől. New York Cityben nagyon sok kórház volt. Magától adódott a kérdés: miért csak három kórházból érkeztek ezek a holttestek?

– Kevinnel mi is az egybeesésre és a véletlenre gondoltunk, de aztán egy kicsit alaposabban beleástuk magunkat a kérdésbe. Cheryl Myers segítségét is igénybe vettem. Felhívtam az Angels Ortopédiai Kórházat, ahol egy nagyon kedves hölggyel beszéltem, csak éppen most a neve nem jut eszembe. A kórház adminisztrátorától kaptam meg a nevét. Akivel beszéltem az a Fertőzés-megelőzési Osztályközi Bizottságának is tagja.

– Segítőkész volt a hölgy?

– Maximálisan! Elmondta, hogy a kórház nagyon is tudatában van a problémának, ezért egy fertőzésekkel foglalkozó szakembert is felvett, illetve a kórháztulajdonos társaság vette fel. Felhívtam tehát a szakembert, akinek viszont a neve megragadt bennem, Dr. Cynthia Sarpoulusnak hívják.

– Ő is szívesen segített?

– Igen, bizonyos értelemben.

– Hogy érted ezt?

– Túlzottan azért nem volt együttműködő, bár azt hiszem, hogy csak a körülmények nyomása miatt foglalt el annyira védekező álláspontot. Feltételezem, hogy a munkaadója, az Angels Egészségbiztosító, ez ugyanis a társaság neve, jókora terhet rakhatott a vállára. Lényegében azt mondta, hogy ne ártsam bele magam a dolgukba, kézben tartják az eseményeket, és köszönik az érdeklődést. Nagyon is jól ismerem ezt a stílust. Mindenesetre, azt el kell ismerni, hogy olyan meggyőző volt, mintha valóban ura lenne a helyzetnek. Elmondása szerint az igazgatóság tiltakozása ellenére ragaszkodott ahhoz, hogy mindhárom kórházban zárják be a műtőket, amiért aztán mindenkinek elege lett belőle. Ezután az összes műtőt alkoholban oldódó hatóanyag porlasztásával fertőtlenítette, amiről már én is hallottam. Egy rendkívül szigorú kézmosási rendet is bevezetett. Ezen túlmenően az egész személyzetet vizsgálatnak vetette alá, hogy nincs-e köztük bacilusgazda, s akinél talált valamit, azokat kezelésnek vetette alá. Meg kell mondanom, én is elismeréssel adóztam alaposságának. Az biztos, hogy nem ültek tétlenül, a kezüket tördelve.

– Köszönöm az információt! Ne haragudj, hogy ilyen sokáig feltartottalak – mondta Laurie.

– Nagyon szívesen – mosolygott rá Arnold.

– Nem lenne ellene kifogásod, ha majd később felkeresnélek a szobádban, és felírnám az említett ügyek adatait?

– Egyáltalán nem! Néhány ügynek az aktái még nálam is vannak. A közösségi eredetű MRSA-val kapcsolatos jegyzeteimet is elviheted, ha akarod. És Kevinnel is beszélhetnél a dologról. Azt hiszem, hogy amikor még ezzel foglalkoztunk, akkor ő is felhívta valamelyik érintett kórházat, de már nem emlékszem, hogy utána mondott-e ezzel kapcsolatban valamit.

Arnold visszalépett az asztalához, Laurie pedig az egész beszélgetés alatt türelmesen várakozó Marvinre pillantott.

– Ez hihetetlen! – csóválta meg a fejét.

– Micsoda? Az, hogy teljesen beléd van esve? – kérdezte Marvin.

- Ne hülyéskedj! Az, amit mondott. És különben sincs belém esve.

– Ez nem hullaházi szóbeszéd. Mindenki tudja, hogy Southgate és Besserman is hajlandó lenne a metró elé vetni magát érted.

– Hülyeség! – vonta meg a vállát Laurie, bár még attól is kellemetlenül érezte magát, hogy a neve felmerült valami pletykával kapcsolatban. Soha nem szeretett a figyelem középpontjába kerülni, ezért is volt baja mindig a nyilvánosság előtti szereplésekkel.

Mire Laurie végzett Jeffries-zel, a problémát is sokkal nagyobbnak látta, mint amilyennek eredetileg tűnt. Minden belső szervet érintett a nyilvánvalóan pusztító fertőzés, vagy – jobb esetben – a gyulladás okozta duzzanat. A szív belsejében, a billentyűkön fertőző képződmények voltak kialakulóban. A májon, az agyban és a vesékben kezdődő tályogok jelentek meg, ami azt mutatta, hogy az áldozat már súlyos baktérium-vérűségben szenvedett. Már a belekben is fekélyek jelentek meg, ami újabb bizonyítékul szolgált a baktérium agresszivitására.

– Mennyi idő alatt lehet a következőt előkészíteni? – érdeklődött Laurie, miközben Marvinnel együtt összevarrták David Jeffries vállaktól a has aljáig húzódó, feltáró vágásait.

– Olyan gyorsan és olyan lassan, ahogy óhajtja – válaszolta mosolyogva Marvin. – Ha egy kávészünetet óhajt, akkor magam is elboldogulok vele.

– Ha nem okoz problémát, akkor majd felhívom, mielőtt hozzá akarok kezdeni. Többek közt szeretném megnézni, hogy itt van-e Cheryl Myers, s ha itt van, akkor szeretném elkapni, mielőtt még elindul valamelyik helyszínre.

– Addig én is elfoglalom magam – mondta Marvin. – Hívjon csak, amikor kezdeni szeretné!

– Bárki is jelentkezzen Jeffries holttestéért, ne felejtsen el figyelmeztető jegyzetet hagyni, hogy nagyon súlyos fertőzésről van szó, és fokozott elővigyázatossággal kell kezelni!

A boncteremből kifelé menet Laurie egy pillanatra megállt Jack asztalánál.

– Ó! A vészmadár! – csipkelődött Jack, amikor észrevette. –Vigyázat, Vinnie! Fedezékbe! Biztosan azért jött, hogy halálra rémítsen bennünket a kórházi-sebészeti fertőzés borzalmaival!

Laurie a védőmaszk ellenére látta, hogy Vinnie égnek emeli a tekintetét, és a fejét csóválja. Ő is hasonlóképpen érzett. Jack fekete humorát most már ő se találta szórakoztatónak. Már majdnem egy éve házasok voltak, s Laurie tudta, hogy ez a viselkedés tulajdonképpen védekező reflex, ami arra szolgál, hogy komoly gondolatait elrejtse.

– Az előbbi esetemről szeretnék beszélni veled – ismerte be Laurie. – Néhány dolog még kiderült, amiről neked is tudnod kell.

– Honnan is sejthettem volna? – évődött tovább Jack.

– De várhatok vele, amíg egy kicsit fogadókészebb leszel…

– Dicsőség az Úrnak!

– Hol van Lou?

– Szó szerint a boncasztalnak támaszkodva aludt el két eset között. Gondoltam, jobb, ha hazamegy, mielőtt valamelyik technikus össze nem téveszti egy hullával.

– Most melyik üggyel foglalkozol? – kérdezte Laurie, csak hogy témát váltson.

– Sara Barlow-val, és ez sokkal érdekesebb, mint John Doe, az a vízihulla.

– Hogyhogy?

– Az arcán és a felső karján egyértelműen zúzódások látszanak. Az is nyilvánvaló, hogy alaposan megverhették, de látsz valamit, ami ebből, a rendőrök feltételezésének megfelelően, végzetes lehetett?

– Azt hiszem, nem, de a test elülső részén is voltak ilyen sérülések? – kérdezte Laurie, hisz ő maga nem láthatta, mert a mellkas már lepkeszárny formában szét volt terítve előtte. Egy ősrégi, még kezdő korában szerzett tapasztalata alapján tudta, hogy azok a tompa tárgyakkal okozott ütések, amelyekről senki se gondolná, hogy halálosak lehetnek, igenis végzetesnek bizonyulhatnak, ha azok a mellkast érik. – Van valami oka, hogy gerincvelősérülésre gondolsz?

– Nincs semmi! A melle tiszta volt. És ahhoz mit szólsz, hogy rózsaszínes tüdővizenyőt találtam benne, a szeme véreres volt, és a légcső belső hámszövete darabokban vált le?

– Te mit állapítottál meg? – kérdezte Laurie egy sóhajtás kíséretében.

– És ahhoz mit szólsz, hogy az egyik ügyes helyszínelőnk, Janice Jaeger, az egyik üvegfalú zuhanyzófülkében, nyitott üvegekben erős tisztítószereket, egy vödör vizet és egy nedves felmosórongyot talált? Korábban, amikor a holttestet megvizsgálta, akkor azt is észrevette, hogy a nő farmernadrágjának vizes volt a térde, és se zokni, se cipő nem volt az áldozaton.

– Tudnom kellene azt is, hogy a tisztítószer tartalmazott-e hipokloritot, mert ilyesmi számos tisztítószerben megtalálható, tartalmazott-e valamilyen savat, ami ezekben szintén gyakran előfordul, és nem szegte-e meg a használati utasítást, amely szerint a kettőt tilos összekeverni.

– Talált, süllyedt! – csapta össze a kezét Jack. – A klórgáz, az első vegyi fegyver, amit még az első világháborúban vetettek be, az végzett vele, és nem a barátja. Egyszerűen hihetetlen, hogy hányan nem törődnek a használati utasítások figyelmeztetéseivel! Lou mindenesetre megkönnyebbülhet, mert nem kell egy újabb gyilkossági üggyel foglalkoznia.

– Akkor nem is, ha nem a barátja erőszakoskodott vele, hogy ezeket a szereket használja, és együtt használja.

– Nos, ez a lehetőség nekem eddig eszembe se jutott – ismerte be Jack.

– Akkor további jó szórakozást, fiúk! – zárta rövidre a beszélgetést Laurie, és már el is indult a kijárat felé. Valahogy semmi kedve se volt Jack kérdezz-felelek játékához. Sokkal jobban örült volna, ha férje nincs ennyire – akár természetes, akár tettetett – játékosan jó hangulatban. Egyszerűen nem értette, és bosszantotta, hogy Jack nem látta, vagy nem akarta látni az összefüggést az ő előző esete és számára javasolt műtét között.

A megszokott rend szerint a tenyésztésre vett mintákat a személyzet juttatta el a megfelelő laboratóriumokba, de Laurie ezúttal személyesen vitte fel a tenyészcsöveket. A mikrobiológia főnökével, Agnes Finn-nel, és a szövettani részleg vezetőjével, Maureen O'Connorral is szeretett volna beszélni, hogy minél gyorsabban menjenek a dolgok. Mindezek előtt viszont megállt a földszinten, s beugrott a helyszínelő orvos szakértők irodájába. Számítva arra, hogy a helyszínelők ilyenkor általában házon kívül végzik a munkájukat, Laurie örömmel látta, hogy Cheryl Myers az asztalánál ül.

– Segíthetek még valamiben? – érdeklődött Cheryl. A feltűnő szépségű afroamerikai asszony gyönggyel szorosan összefont sorokban viselte a haját. Ő is az Igazságügyi Orvos Szakértői Intézet régi gárdájához tartozott. Olyan régen ott dolgozott már, hogy ez idő alatt mindkét fiával elvégeztette a főiskolát.

– Azt hiszem, igen – felelte Laurie. – Az előbb beszéltem Dr. Bessermannal három kórházról, amelyet az Angels Egészségbiztosító üzemeltet. Azt mondta, hogy téged kért meg az alaposabb vizsgálatra. Emlékszel rá?

– Az MRSA-tüdőgyulladásokról beszélsz?

– Pontosan erről van szó! Kimentél a helyszínre?

– Nem! Csak azt kérte tőlem, hogy szerezzek be bizonyos kórházi zárójelentéseket, így csak mindhárom kórháznak az igazgatóságát hívtam fel. Könnyű volt ezeket megkapni, hiszen az Angels kórházakban minden lelet és zárójelentés számítógépen van. Elektronikus postával át is küldték az egészet. Nem volt szükség arra, hogy mindegyiket felkeressem.

– Segítőkészek voltak?

– Nagyon. Egy Loraine Newman nevű, nagyon készséges nő még fel is hívott, pedig nem is kértem visszahívást.

– Ő kicsoda?

– Ő az ortopédiai kórház fertőzésveszéllyel foglalkozó bizottságának a tagja.

– Igen, emlékszem. Dr. Besserman is említette! – bólogatott Laurie. – Azt is elmondta, hogy mennyire szívélyes és barátságos teremtés. És miért hívott vissza?

– Csak meghagyta a nevét és a közvetlen telefonszámát, hogy hívjam, ha még szükségem van valamire. Azt is elmondta, hogy nagyon aggasztja ez a probléma. Azt is mesélte, hogy az MRSA elharapódzása előtt semmiféle említésre méltó kórházi fertőzés nem történt náluk, de a mostani helyzet miatt még aludni sem tud. Megmondom őszintén, elég tanácstalannak és kétségbeesettnek tűnt.

– Cynthia Sarpoulus nevét említette?

– Nem emlékszem rá. Ő kicsoda?

– Éppen most fejeztem be egy újabb MRSA-esetet, amely szintén az Angels Ortopédiai Kórházból érkezett – mondta Laurie, anélkül hogy válaszolt volna Cheryl kérdésére. – Szeretném tőled elkérni Loraine Newman telefonszámát.

– Nem probléma – mondta Cheryl, majd néhányszor kattintott az egérrel, s a kért szám máris megjelent a képernyőn.

– Még szükségem lenne néhány számra – folytatta Laurie. –A nemzeti egészségbiztosítók atlantai központtal működő biztonsági hálózatán belül jelenleg is fut egy MRSA-program. Az egyik ottani járványügyi szakértőnek a neve és telefonszáma kellene nekem. Az Egészségbiztosító Szervezetek Akkreditációs Bizottságával is szeretnék beszélni, és jó lenne, ha a kórházi felügyelettől meg tudnád szerezni valakinek a nevét és telefonszámát, aki a fertőzési ügyekkel foglalkozik.

– Megpróbálkozom vele – felelte Cheryl.

– Az én ügyemben egy bizonyos David Jeffries szerepel – folytatta Laurie. – Az ő kórházi leleteit is szeretném megkapni.

– Az nem lesz nehéz – mondta Cheryl. – Csak azt nem tudom, hogy az Akkreditációs Bizottságnál kivel szeretnél beszélni. Ha tudnál valami közelebbit mondani…

– Az Akkreditációs Bizottság minden kórháztól megköveteli, hogy fertőzés elleni bizottságot hozzon létre. Csak így kaphatja meg a működési engedélyt. Azt szeretném megtudni, hogy van-e ezeknek a bizottságoknak működési szabályzata, és az időszakos vizsgálatokon kívül kérnek-e tőlük jelentést, ha valami járványra utaló jelenséget tapasztalnak. Tudom, hogy kicsit szokatlan a kérés – mondta Laurie –, de nagyon szorít az idő.

– Örülök, ha segíthetek – mosolyodott el Cheryl kedvesen.

Laurie kilépett a bűnügyi helyszínelők szobájából, és a hátsó liftet megkerülve elindult a lépcsők felé. Azzal indította a napot, hogy önző meggondolásokból megpróbálta Jacket lebeszélni a műtét sürgős elvégzéséről. Most viszont már az egészsége, talán az élete miatt kezdett aggódni. Neki, Bessermannak és Southworthnak az elmúlt három hónap alatt összesen hét végzetes kimenetelű, MRSA okozta üszkös tüdőgyulladással volt dolga, ezek az esetek ugyanazon társaság három kórházában fordultak elő, és Jack most a három kórház egyikében készül megműttetni magát. Ezek az esetek ráadásul Besserman elmondása szerint a legszigorúbb fertőzésellenes rendszabályok bevezetése ellenére fordultak elő. Bár Laurie egy pillanatig se tagadta, hogy nem sokat ért a járványtanhoz, de ahhoz azért eleget tudott, hogy megforduljon a fejében, nincs-e valaki az Angels Egészségbiztosítónál, aki saját tudta nélkül magában hordozza a végzetes MRSA baktériumokat, és akaratlanul is terjeszti őket abban a három kórházban, amelyet munkájából fakadóan rendszeresen meglátogat. Laurie a lehető legrövidebb idő alatt a lehető legtöbb információt szerette volna összeszedni erről a kérdésről, hogy a csökönyös Jacket el tudja téríteni a szándékától.

Következő állomása a harmadik emeleten lévő laboratóriumi komplexumhoz tartozó mikrobiológiai részleg volt. Aprócska, ablaktalan irodájában meg is találta Agnes Finnt, a hallgatag, inas, szikár mikrobiológust. Megjelenését tekintve az intézet munkatársai közül talán Agnes felelt meg leginkább a hullaházi dolgozókról kialakított sztereotip elképzeléseknek. Ehhez szürkés-sárgás bőrszíne is hozzájárult; úgy festett, mint aki soha se látott napvilágot. Laurie mégis Agnest tartotta a legszívélyesebbnek az összes felügyelő közül, ő mindig, minden körülmények között segítőkésznek bizonyult. Úgy tűnt, mintha az intézeten kívül nem is lenne más élete.

Laurie letelepedett, nagyjából vázolta a helyzetet, amiért Agnestől cserébe kapott is egy kiselőadást az MRSA-ról, amely a Bessermantól hallottakon túl még számos részletet felölelt. Aprólékosan elmagyarázta, hogy a staphylococcus milyen hatalmas erejű mikroba, amely talán a legnagyobb alkalmazkodóképességgel rendelkező és legsikeresebb emberi kórokozónak tekinthető.

– Ha a baktérium szempontjából vizsgáljuk a kérdést – magyarázta Agnes –, akkor valóban szuperlénynek lehet tekinteni, amely ijesztően rövid idő alatt képes végezni valakivel, de ugyanez a törzs a szervezet más részein, rendszerint az orrlyukakban is megtelepedhet. Ez kitűnő hely a baktérium számára, mivel ahányszor csak a bacilusgazda az orrához ér, annyiszor fertőződik meg az ujja, és annyiszor adhatja át másnak a baktériumot.

– Létezik valami becslés arra nézve, hogy vajon hány ember hordozza magában ezt a baktériumot?

– Hogyne, természetesen. Bármely, adott pillanatban az emberiség egyharmada magában hordozza a staphylococcus baktériumot; ez mintegy kétmilliárd embert jelent.

– Te jó isten! – szörnyülködött Laurie. – És a kórházi, illetve közösségi eredetű MRSA-n kívül még több törzs is létezik?

– Ó, nagyon sok törzsük ismeretes – mosolyodott el Agnes. – Gyorsan szaporodnak az emberi orrban és más helyeken is, például a nedves bőrfelületen, és genetikai anyagot is cserélnek egymás közt.

– A laboratóriumban hogyan osztályozzák a különböző törzseket?

– Sokféleképpen – felelte Agnes. – Az antibiotikumokkal szembeni rezisztencia az egyik szempont.

– De figyelembe véve mindazt, amit elmondtál, ez a szempont nem ad pontos eredményt.

– Így van. A pontosabb meghatározások mind a genetikán alapulnak. A legegyszerűbb módszer az impulzus terű elektroforézis segítségével történő vizsgálata, a legpontosabb pedig a genotípus megállapítása, a teljes géntérkép felrajzolása. A kettő között aztán még számos technika ismeretes, de mindegyik a PCR-en alapszik.

– Az itteni labor mit tud vizsgálni?

– Csak a legegyszerűbb dolgot, az antibiotikumokkal szembeni rezisztenciát.

– A bonyolultabb vizsgálatokat, ha szükség van rájuk, hol tudják elvégezni?

– A központi állami referencialaborban elektroforézissel is foglalkoznak. A géntérkép szempontjából a központi laboratórium lehet a legjobb választás. Ők éppen most állítják össze az MRSA-törzsek katalógusát, úgyhogy rengeteg információval tudnak szolgálni. Szívesen veszik azt is, ha mintákat juttatnak el hozzájuk; minden vizsgálatot el tudnak végezni. Persze a szomszédos, új toronyházban lévő DNS-laborunkban Dr. Lynch is készít bizonyos géntérképeket, de erről a törzsről ő sem fog tudni sokat mondani.

– Melyik genetikai vizsgálat a leggyorsabb? Versenyt futok az idővel.

– Őszintén szólva, nem tudom. Csak annyit tudunk, hogy a nálunk szokásos módszernél a tenyészet elkészítése és az antibiotikum-érzékenység vizsgálata huszonnégytől negyvennyolc órát igényel. A monoklonális antitesten alapuló módszer segítségével a kórházakban ezt sokkal gyorsabban el tudják végezni. Érdekes, hogy az ehhez szükséges műszert a NASA fejlesztette ki.

Laurie csalódottan csóválta a fejét. Teljesen elcsüggedt.

– Mindmáig azt hittem, hogy elég sokat tudok a staphylococcusról. Most már látom, hogy mekkorát tévedtem.

– Mindnyájan holtig tanulunk – válaszolta Agnes filozofikus nyugalommal. – Mit akarsz azokkal a nálad lévő mintákkal?

– Egyet átviszek Ted Lynch laborjába, egyet szeretném, ha te kitenyésztenél, a többi megy a referencialaborba. Dr. Besserman és Dr. Southgate eseteinek lefagyasztott mintáiból is be akarok szerezni, hogy össze lehessen őket hasonlítani. Szeretném tudni, hogy egy törzsből származnak-e. Azok után, amit elmondtál, különösen aggaszt ez a gyanútlan bacilusgazda.

– Írd fel nekem azokat az eseteket, amelyek érdekelnek! Megpróbálom felgyorsítani az ügyeket. Ami pedig Ted Lynchet illeti, ezt is rám kell hagynod, mert a DNS-vizsgálathoz szükséges tiszta tenyészetet úgyis nekem kell átküldeni hozzá.

Kavargó gondolatokkal a fejében Laurie kirohant a laborból, s egyenesen a gyorsabb, elülső lift felé vette az irányt. Abban a hiú reményben, hogy ezzel felgyorsíthatja az eseményeket, egymás után többször is megnyomta a hívógombot, s közben próbálta megtervezni a további, délelőtti teendőket. Első állomása Maureen O'Connornál, a szövettani laboratóriumban lesz, ahol kikönyörgi, hogy a David Jeffries tüdejéből vett mintákból a lehető leggyorsabban készítsenek metszeteket.

Laurie-t – jelen pillanatban – a többi metszet nem érdekelte, csak a tüdőé, mert ha a kórokozó valóban olyan veszélyes, mint amilyenre joggal számított, akkor néhány nagyobb méretű fotomikrográfíát is akart róla készíttetni. Úgy gondolta, hogy ez majd meggyőző érv lesz Jackkel szemben, és el tudja vele halasztatni a térdműtétet.

Laurie belépett a liftbe, s már meg is nyomta az ötös gombot. Az órájára pillantott. Tíz óra felé közeledett. Izgatottan, szinte futólépésben ment végig a folyosón, s enyhén lihegve érkezett meg a szövettanra.

– Ajaj, vigyázat, hölgyeim! – szólalt meg csipkelődve, ékes ír kiejtéssel Maureen. – Valami azt súgja, hogy Montgomery kisasszony… ó, bocsánat… Montgomery-Stapleton asszony valami égetően sürgős üggyel érkezett. Ki árulja el neki, hogy a betege már meghalt?

A szövettani laborban dolgozó lányok hangosan kacagtak. Hála Maureen jó humorának, itt mindig vidámság uralkodott. Izgalma ellenére még Laurie ajka is széles mosolyra húzódott. Mint a legtöbb humorban, Maureen megjegyzésében is volt jókora adag igazság. Az orvos szakértők között csak Laurie és Jack volt az, akinek időnként sürgős szüksége volt a mikroszkópos felvételekre. A többiek mindnyájan elégedettek voltak azzal, ha a dolgok szokás szerint mentek a maguk útján.

Maureen meghallgatta Laurie kérését és magyarázatát, majd megígérte, hogy maga végzi el a vizsgálatot. Laurie perceken belül ismét a folyosón volt. Lerohant Arnold Besserman és Kevin Southgate szobájába. Amikor nagy lendülettel bekopogtatott, az ajtó szinte magától kinyílt, s ő majdnem beesett rajta.

Az iroda belseje Laurie-t azonnal a két ember ellentétes politikai beállítottságára emlékeztette. Az őskonzervatív Arnold asztala a rend mintaképe volt. Mikroszkópjának egyik oldalán egyetlen, kartonpapírból készült metszettartó, a másikon pedig egy sárga jegyzettömb hevert. Tökéletes párhuzamban álltak egymással és a precízen kihegyezett ceruzával is. A szobának Southgate-hez tartozó része a szétdobált metszettartókkal, a lezáratlan ügyeket tartalmazó dossziékkal és egyéb papírokkal ennek pontosan az ellentéte volt. Az asztalán felhalmozott iratok közül csak egy keskeny, vízszintes résen látott ki maga elé. A ráragasztott, öntapadós matricáktól asztali lámpája úgy nézett ki, mint egy erősen használt hirdetőoszlop. Laurie számára kisebb csodával ért fel, hogy ez a két ember miként jöhetett ki ilyen jól és ilyen hosszú időn át egymással.

Mindkettejüknek hagyott egy üzenetet, hogy hívják fel, ha visszaérkeznek, majd végigsietett a folyosón, bekopogtatott a többi orvos szakértő ajtaján, hogy tőlük is az MRSA-val kapcsolatosan a közelmúltban szerzett tapasztalataikról érdeklődjön. Senkit sem talált a szobájában, ami teljesen érthető is volt, hiszen a gödörben a délelőttök mindig nagyon forgalmasak voltak, bár George Fontworth-szel, Paul Plodgettel és újonnan kapott szobatársával, Edward Gonzalesszel ma még nem találkozott. A New York-i Egyetemnek és az Igazságügyi Orvos Szakértői Intézet saját, oktatási programjának köszönhetően Edward valóban nagyon képzett igazságügyi orvos szakértővé nőtte ki magát.

További MRSA-eseteket már nem tudott összeszedni, így visszatért a saját szobájába. Hirtelen az jutott eszébe, hogy vajon nem szűrt-e le elhamarkodott következtetést, amikor arra a megállapításra jutott, hogy a városban az elmúlt három hónap alatt csak a három érintett kórházban fordult elő végzetes kimenetelű MRSA-fertőzés. A Queensben, Brooklynban és a Staten Islanden lévő kórházakat nem is vette figyelembe, holott az Igazságügyi Orvos Szakértői Intézet ezekben a hatalmas városrészekben önálló kirendeltségekkel is rendelkezett.

Felütötte a telefonkönyvét, s máris hívta Dick Katzenberget, a queensi kirendeltség vezetőjét. Dick már korábban is segítségére volt, amikor olyan eseteket bányászott elő, amelyek pontosan beleillettek két olyan sorozatba, amelyekbe ő akkor nyakig beleásta magát. Míg a telefon kicsengett, Laurie még azt is felidézte, hogy mindkét sorozatról éppen ennek eredményeként sikerült kideríteni, hogy gyilkosság történt, amit – meglepő módon – senki –, még ő se – gyanított. Az emlékek egy rövid időre azt a gyanút is felébresztették benne, hogy a folyamatban lévő üggyel kapcsolatos halálesetek sorozata talán nem is a véletlennek köszönhető, különösen, ha azt is figyelembe vesszük, hogy az emberiség egyharmada gyakorlatilag bacilusgazdának számít.

Közben a queensi központban is felvették a kagylót, s Laurie azonnal Dicket kérte. A kapcsolásra várva türelmetlenül dobolt ujjával az íróasztalán. Remélte, hogy a helyén van, és tud vele beszélni, ami logikus is volt, hiszen a kirendeltség vezetőjeként az adminisztratív teendők gyakran távol tartották a boncteremtől, és az íróasztalához kötötték. Várakozás közben új, vonalas jegyzettömböt vett elő, amelyet több függőleges és párhuzamos vonallal mezőkre osztott, s így egy sakktáblára emlékeztető mátrix mintázat alakult ki rajta, amelyen az egyes mezőket a különböző MRSA-esetekkel kapcsolatos információkkal akarta kitölteni. A két korábbi sorozatánál is a mátrixok segítették, hogy átlássa az összefüggéseket. Most is hasonló eredményben bízva a legfelső sor bal szélébe David Jeffries nevét írta fel.

Közben sűrű bocsánatkérések közepette Dick is felvette a kagylót. Rövid, szívélyes és érdektelen csevegés után Laurie feltette a kérdést, hogy az elmúlt három-négy hónapban voltak-e a queensi kirendeltség illetékességi területén kórházi eredetű MRSA-fertőzések.

– Voltak bizony! – vágta rá Dick habozás nélkül. – Nem én foglalkoztam velük, Thomas Asher végezte a boncolást, s csak azért emlékszem rájuk ilyen jól, mert feltűnően rondák voltak.

– Hogy érted ezt?

– Üszkös tüdőgyulladás. Az áldozatoknak, mindnyájan ép, egészséges emberek, esélyük sem volt. A kórtörténetük engem leginkább az 1918-as influenzajárványra emlékeztetett.

Laurie-t egy pillanatra valami önző kis csalódás kerítette hatalmába. Az a tény, hogy az Angels Egészségbiztosító intézményein kívül a város más kórházaiban is előfordultak ilyen esetek, nyilvánvalóan enyhíteni fogja az ügy Jackre gyakorolt hatását.

– Véletlenül nem emlékszel, hogy egy vagy több kórházban fordultak elő ezek az esetek? – érdeklődött tovább Laurie.

– Csak egyben. Egy ortopédiai kórházról volt szó. De miért kérdezed?

– És hogy hívták azt a kórházat? – húzta ki magát a székében Laurie.

– Valami Angels… Azt hiszem, hogy Angels Ortopédiai Kórháznak. Ezek mind ortopédiai műtétek voltak.

Laurie ajkának szegletében apró, kesernyés mosoly jelent meg. Meggyengülés helyett a Jackkel folytatandó vitához felsorakoztatható érvei még inkább megerősödtek.

– Itt is voltak hasonló esetek – magyarázta Laurie –, beleértve azt is, amelyet ma reggel én boncoltam. Még akkor is szeretném egy kicsit megkaparni az ügyet, ha azt mondják, hogy a kórház mindent megtett a veszély elhárítása érdekében.

– Szólj, ha tudok valamit segíteni!

– Az áldozatok neveit meg tudnád adni?

Laurie Dick klaviatúrájának ismerős zörejét hallotta. Néhány másodperc elteltével már érkezett is a válasz:

– Philip Moore, Jonathan Knox és Eileen Dimalanta.

Laurie gyorsan beírta a neveket a mátrixba.

– Ezekről a jegyzőkönyvek is megvannak?

– Persze! Az adatbázisban megtalálod.

– De én az egész ügyiratot szeretném látni, a kórházi leleteket is, ha megvannak. És jó lenne, ha a szövetmintát is megkapnám, hogy a törzs pontos géntérképét elkészíttethessem, ha még nem lenne meg.

– A csütörtöki értekezletre mindent viszek magammal.

– Jobb szeretném, ha még ma átküldenéd egy futárral. Borzalmasan szorít az idő!

– Hogyhogy?

– Személyesen megígértem valakinek – felelte, de nem akart belemenni a részletekbe.

Laurie ezután Jim Bennettet hívta Brooklynban, és Margaret Hauptmannak is telefonált a Staten Island-i kirendeltségre. Bár Margaretnél nem volt MRSA-fertőzés, de Jimnél – Dickhez hasonlóan – három is akadt. Két esetben üszkös tüdőgyulladásról volt szó, és ezek is az említett kórházból érkeztek, egy áldozat pedig a jobb szemén elvégzett rutinműtét – szürke-hályog-eltávolítás – után keletkezett, heveny belsőszemgyulladás szövődményeként fellépő MRSA-fertőzés és toxikus sokk következtében vesztette életét.

A kagylót letéve Laurie Carlos Suarez, Matt Collord és Kayla Westover nevével is kiegészítette a gyorsan növekvő mátrixot. Most már szilárd meggyőződése volt, hogy valami bajról… nagy bajról lehet szó.

3.

2007. április 3.

délelőtt 10 óra 20 perc

– Rodger Naughton azonnal rendelkezésére áll – közölte a fontoskodó titkárnő. – Addig talán foglaljon helyet! – tette még hozzá gépiesen.

A nőt Angela inkább valami automatának, mint valós személynek tekintette. Számtalanszor megfordult már Rodger irodájában, s a hűvös közöny helyett igazán elvárhatott volna valami ismerősnek kijáró apró, szívélyesebb gesztust. Korábbi tapasztalatai alapján már tudhatta volna, hogy erre nem számíthat, de ettől most mégis kellemetlenebbül érezte magát.

Angela, amióta csak az eszét tudta, mindig is független, önálló egyéniség volt, utált másoktól szívességet kérni, s mindig szerette önállóan meghozni a döntéseit. Az évek múlásával mindez a pénzre is kiterjedt. Most mégis itt ül a Manhattan Bank & Trust pompás oszlopai közt, jelképesen a kis bádogperselyét szorongatja, és kölcsönért folyamodik.

Az egészben csak az volt a vigasztaló, hogy Rodger személyisége homlokegyenest ellenkezője volt a Miss Dartonénak. Angela már az első találkozásukkor barátságos, segítőkész és feltűnően rokonszenves embernek ismerte meg. Más körülmények közt talán még várta is volna a vele való találkozást, de nem ma, és nem így. Attól a perctől kezdve, hogy felébredt, majd a köldökkarikáról folytatott vita közepette Michelle-t útba indította az iskolába, aztán megbeszélte a vezető jogtanácsossal az előző napi MRSA-halállal kapcsolatos dolgokat, s Cynthia Sarpoulust is sikerült megnyugtatnia, hogy senki sem őt teszi felelőssé a fertőzés elhúzódásáért; Angela egyfolytában azon gondolkodott, vajon milyen stratégiát is kellene alkalmaznia, hogy Rodger vagy neki adjon egy jelentősebb összegű személyi kölcsönt, vagy pedig az Angels Egészségbiztosítónak folyósítson kereskedelmi hitelt.

Sajnos semmi épkézláb ötlet nem jutott az eszébe azon kívül, hogy térdre hull előtte, és úgy könyörög neki. Amilyen kilátástalan volt a helyzet még ezt is megtette volna, ha tudja, hogy ez eredményre vezet.

– Mr. Naughton fogadja önt! – közölte Miss Darton, s arckifejezésén csak az alig észrevehetően felhúzott szemöldök és a szempillák rebegtetése változtatott.

Angela elindult Rodger irodája felé, s úgy érezte magát, mint egy dohányzáson kapott kisdiák, akit az igazgatói irodába citáltak.

– Angela! – állt fel kitárt karral íróasztalától Rodger, s feléje sietett. – De örülök, hogy látlak! Ez aztán a megtiszteltetés. Általában be kell érnem a pénzügyi igazgatóddal, nem mintha Bob Framptont nem kedvelném. Igazi úriember, de ha őszinte akarok lenni, veled sokkal szívesebben intézem az ügyeket. Ezt azért ne mondd meg neki! – nevelte el magát, majd a szívélyes kézfogás után leültette Angélát az íróasztala előtt lévő kis tárgyalóasztalhoz.

Angela elhelyezkedett, s Rodgert figyelte, ahogy visszatér az íróasztala mögött álló, fekete bőrből készült, magas támlájú, párnás karosszékéhez. Hallatlanul jó megjelenésű, egy kicsit kisfiús, rendkívül jól ápolt férfi volt. Vékony szálú szőke haját rövidre vágatta, világoskék szeme pedig szinte világított az arcában. A bankban ő volt az egészségbiztosítókkal foglalkozó igazgatók egyike. Olyan üzletágként, ahol a határt a csillagos ég jelenti, az egészségbiztosítónak a bankok általában, a Manhattan Bank & Trust pedig rendkívüli fontosságot tulajdonított. Amikor Angela először öt évvel ezelőtt a bankhoz fordult, hogy megszerezze az Angels Egészségbiztosító megalakulásához szükséges tőkét, akkor Rodgerre bízták az ügy menedzselését. Az ezután következő években a bank és a cég közötti összekötőként Rodger szép kis pénzt is keresett a bankjának.

Az Angels Egészségbiztosító ez idő alatt építette a sok millió dolláros kórházakat, amelyek valóságos aranybányának bizonyultak, amíg a közelmúltban be nem ütött az MRSA-fertőzés. Angela tulajdonképpen ezt a körülményt akarta hangsúlyozni és ki is használni.

– Hogy van a lányod? – kérdezte Rodger őszinte érdeklődéssel, és nem csupán a csevegés kedvéért.

– A serdülőkor előtti apróságokon kívül minden rendben van vele – felelte Angela, s magában egyre azon tűnődött, hogyan is indítsa újabb hitelkérelmét. – És a tied? – kérdezett vissza, mert tudta, hogy Rodger kislánya egy évvel volt idősebb Michelle-nél. Különben ez volt minden, amit a férfi magánéletéről tudott.

– Ugyanezekkel a problémákkal küszködik. Én is csak most kezdem megtanulni, hogy milyen nehéz, ha valakinek tizenéves lánya van.

Még Angela is kitűnően emlékezett saját tizenéves korának harcaira. A feszültségekkel terhes középiskolás éveinek közepén az egyik iskolai szünetben apjával annyira elmérgesedett a kapcsolata, hogy azt valójában már nem is lehetett többé teljesen helyrehozni.

– Angela – szólalt meg ezután Rodger – gondolom, a telefonbeszélgetés miatt kerestél fel, amelyet a pénzügyi vezetőddel, Bobbal folytattam. Szeretnélek biztosítani, hogy az egész csak merő formaság. A banknál ezt kötelező megtenni. Az Angels Egészségbiztosító hitelállománya automatikusan felhívja magára a figyelmet, ha egy bizonyos határhoz közelít. A problémát, természetesen, az a bizonyos áthidaló hitel jelenti, amelyet egy hónappal ezelőtt intéztünk, s ehhez jön még a kötvényeladás is. A banknál ilyenkor az a szabály, hogy a kapcsolattartó igazgató felhívja az érintett cég figyelmét a körülményekre. Te viszont nyugodj meg, egyáltalán nem a cég hitelei miatt hívtalak.

– Ezt valóban nagyra értékelem – válaszolta Angela, s magába fojtott egy nagy sóhajtást. Megnyugtatásnak szánt, féltően gondoskodó szavaival Rodger éppen az ellenkező hatást érte el. Lényegében azt közölte vele, hogy az Angels Egészségbiztosító kimerítette a hitelkeretét. Ettől függetlenül megköszörülte a torkát, és még hozzátette: – De én most nem is azért jöttem, mert Bobnak telefonáltál.

– Ó! – dőlt hátra Rodger a székében. – És miben lehetek a segítségedre?

– Biztosan tudsz róla, hogy közeleg az induló, nyilvános ajánlattétel időpontja – kezdte Angela a mondókáját. – Alig valamivel több, mint két hét választ el bennünket a zárástól, így most teljes a csend körülöttünk, és én se mehetek be a részletekbe. Annyit mindenesetre elárulhatok, hogy az előrejelzések szerint a tőzsdei bevezetés nagyon sikeresnek ígérkezik.

– Őszintén örülök neki! – mosolyodott el Rodger. – Tehát jegyzési garanciák! Ez nagyszerű! Gratulálok!

– A gratuláció talán egy kicsit korai. Annak a bizonyos átmeneti problémának a megoldása, amely az áthidaló kölcsönt egy hónappal ezelőtt szükségessé tette, a vártnál lényegesen több költséggel járt. Egy újabb, áthidaló kölcsönre lenne szükségünk, de ezúttal csak három hétre. A kamat nem is számít, ki fogjuk tudni fizetni.

Ültében Rodger előredőlt. A szék megcsikordult. Homlokát megdörzsölte, arcát felfújta, s hangosan kiengedte a levegőt. A szemközt ülő Angélára pillantott. Tekintetébe fáradtság, sőt egy kis szomorúság is költözött.

– Milyen összegről van szó? – kérdezte.

– Kétszázezerre lenne szükség, de talán kevesebbel is beérnénk…

– Lehetetlent kérsz! – sóhajtott egy nagyot Rodger. – Amikor azt mondtam, hogy a cég hitelkerete a végéhez közeledik, akkor egy kicsit szépítettem a helyzeten. Az igazság az, hogy a hitelkeret már ki is merült. Minden lehető forrást igénybe vettetek.

– És most az egyszer nem tudnátok kivételt tenni? – kérdezte Angela. Utált könyörögni, de most nem volt más választása. – Már majdnem öt éve dolgozunk együtt. Te is tisztában vagy az egészségügyi kérdésekkel. Azt is tudod, hogy milyen kedvező helyzetben vagyunk. Mi leszünk az első, szakosodott kórházakkal foglalkozó cég, amely a tőzsdére kerül azok után, hogy tavaly októberben a szenátus feloldotta a moratóriumot. Azt is tudod, hogy ezzel szinte korlátlan és garantált bevételi forrás nyílik meg előttünk, mert a biztosítók ezt a megoldási szorgalmazzák. Az is világos, hogy az Angels Egészségbiztosító pillanatok alatt hatalmas céggé fogja kinőni magát, s azt is tudod, hogy továbbra is a Manhattan Bank & Trust marad a bankunk, és te leszel az ügyeinkkel foglalkozó igazgatónk. Ha kell, ezt írásba is adom!

– És mi a helyzet a személyi kölcsönnel? – érdeklődött Rodger. – Tudok neked jelzálogkölcsönt szerezni. Személyesen járok el az ügyben. Meg tudom szerezni a pénzt…

– Ez sajnos nem működik – vágott közbe Angela. – Személyes vagyonomra, az ékszereimet is beleértve, már az összes lehetőséget igénybe vettem. Minden be van táblázva!

Néhány pillanatig csend telepedett Rodger irodájára. Csak az asztalon álló Tiffany-óra ketyegése törte meg a hallgatást. Az ablakon keresztül egy keskeny fénysugár tört be a szobába. A vakító fénynyalábban miriádnyi, alig látható porszem járta a táncot.

Rodger hátradőlt a székében, és tehetetlenül tárta szét a karját.

– Sajnálom – csóválta meg a fejét. – Biztosíték nélkül nem engedélyezhetek kölcsönfelvételt. Nem arról van szó, hogy neked nem tenném meg, de ehhez nincs elegendő hatásköröm. Nagyon sajnálom, Angela! Orvosként, üzletasszonyként és emberként is igen nagyra becsüllek, de ezt nem tudom megtenni.

– És mi lenne, ha a banki hierarchiában egy lépéssel magasabbra mennénk? Valaki csak tud engedélyezni egy ilyen hitelt, különösen, ha figyelembe veszi a hasznot, amihez a bank rövid és hosszú távon is hozzájut.

– Megpróbálom – mondta Rodger, nem túl sok lelkesedéssel. – Továbbítom a kérést a főnökeimhez.

– És támogatod is a kérést? – kérdezte Angela.

– Én támogatom, de a döntést ők hozzák meg – kerülte meg Rodger óvatosan a kérdést.

– Köszönöm! – emelkedett fel helyéről Angela, s egy félmosolyt erőltetve az arcára, átnyúlt a makulátlan rendben lévő íróasztalon, s kezet fogott Rodgerrel. Akkor pillantott rá az asztalon lévő egyetlen, bekeretezett, és egy kislányt ábrázoló fényképre. Se családi képet, se a feleség fényképét nem látta az asztalon.

– Meg kell mondanom, hogy ha lenne is valaki, aki engedélyezne egy ilyen kölcsönt, ez akkor is több hetet venne igénybe. Nagyon sajnálom, Angela! Kérlek, ne vedd ezt személyes dolognak! Ha jogom lenne megtenni, akkor pillanatok alatt elintézném!

Angela elindult az ajtó felé. Öt perc elteltével már az utcán állt, s próbált egy taxit leinteni, amellyel bemegy a belvárosba. Bár a találkozó azzal az eredménnyel zárult, mint amire eredetileg is számított, de most mégis kis csalódottságot érzett. A délelőttre tervezett két tárgyalás közül a Rodgerrel imént megtörtént találkozó legalább szívélyes légkörben zajlott.

A volt férjével, Michael Calabresével sorra kerülő következő már nem ígérkezett ilyennek; ezek a találkozók szinte soha nem voltak kellemesek. Bár Angela őszintén szerette a lányát, de gyakran mégis sajnálta, hogy a gyerek óhatatlanul és továbbra is kapcsolatot jelent egy olyan férfival, akivel legjobb lett volna soha nem találkozni, még kevésbé pedig hozzámenni feleségül. Az amúgy is kényelmetlen helyzetet ő még tovább súlyosbította azzal, hogy az Angels Egészségbiztosító megalakításakor legjobb meggyőződése ellenére hagyta, hogy a szárnyait bontogató céghez férje szerezzen befektetőket.

Az együttműködés nem átgondoltan, nem előre megfontolt szándékkal alakult ki. A gyerek fölött gyakorolt közös felügyelet folyamatos kapcsolatot is feltételezett, s ennek során Michael az alkalmat kihasználta, s folyamatosan érdeklődött Angela közgazdasági tanulmányai felől. Bár Michael a Morgan Stanley cégnél azóta részvényekkel foglalkozott, hogy befejezte a Columbia Egyetemet, ahol Angélával is megismerkedett, de nem folytatta tanulmányait, és tudományos fokozatot se szerzett. Érdeklődését Angela közgazdasági tanulmányai iránt egyrészt őszinte kíváncsiság, másrészt bizonyos fokú féltékenység is motiválta. Apjához hasonlóan Michael is kihívásnak érezte Angela orvosi diplomáját és doktori címét, különösen akkor, amikor barátai azzal évődtek vele, hogy ő az izom, az asszony pedig az ész a családban. Bár akkor már elváltak, de az, hogy Angela most az addig sajátjának tartott, közgazdasági szakterületen is ösztöndíjat és tudományos fokozatot szerez, ismét felébresztette benne a féltékenységgel vegyes bizonytalanságot. A témával kapcsolatos beszélgetéseik mindig kölcsönös bosszankodással értek véget, egészen addig, amíg Angela egyik alkalommal fel nem vázolt előtte egy vizsgadolgozatnak szánt üzleti tervet. Amikor végére ért a mondókájának, Michaelre olyan nagy hatással volt az elképzelés, hogy rábeszélte annak gyakorlati megvalósítására, egy tényleges vállalat létrehozására. Azt is megígérte volt feleségének, hogy „különleges” ügyfeleitől az induló tőkét is megszerzi a céghez. Azt soha nem részletezte, hogy mit is ért „különleges” ügyfelek alatt, de Angela okkal feltételezte, hogy ez több egyszerű nagyzolásnál vagy dicsekvésnél. Michael akkor már otthagyta a Morgan Stanley konglomerátumot, és saját kis befektetési céget hozott létre. Korábbi munkaadójával, a Morgan Stanley-vel továbbra is együttműködött a különböző cégek tőzsdei bevezetésében, és nagyon sikeresen alakultak a dolgai.

Michael rábeszélésének engedve Angela felkereste néhány professzorát is, akiknek szintén nagyon megtetszett az elképzelés, és Angela az ő kapcsolataikat is felhasználva alapította meg az Angels Egészségbiztosítót. Michael is tartotta a szavát, és az induló tőke egy részét meg is szerezte ügyfeleitől, sőt az ugyanezekből az ügyfelekből alakult szindikátus képében még „mennyei befektetőt” is kerített, amely a több mint tizenötmilliós részvényvásárlási opción kívül az áthidaló kölcsön fedezetére is hasonló garanciát vállalt. Ezzel együtt a vállalkozás sikere egyértelműen Angela erőfeszítéseinek volt köszönhető, amelyekkel az induló tőke hátralévő, jelentősebb hányadát összehozta. Közgazdasági tanulmányai és tudományos fokozatának megszerzése mellett, másodállásban, az Egyetemi Klinikán is dolgozott, ahol született üzletasszonyként számos orvos-befektető érdeklődését felkeltette, akik láncreakciót idéző módon újabb kollégákat és újabb intézményekben dolgozó orvosokat nyertek meg az elképzelésnek.

Ezek az orvos-befektetők nem csak pénzükkel járultak hozzá az eredményességhez, hanem a kórházak felépülése után a betegeket is tömegével irányították ezekbe az intézményekbe, ami az üzleti siker szempontjából ugyancsak kulcsfontosságú szerepet játszott.

Nem messze az egykori Világkereskedelmi Központ helyétől, Angela egy csupa márvány, csupa üveg irodaház előtt szállt ki a taxiból. Michael több független, pénzügyi vállalkozóval osztotta meg az épületet. Mindenkinek megvolt a saját irodája, de a kommunális helyiségek és a titkárság közös volt. Ez kényelmes megoldás volt mindenki számára, hiszen így jobb elhelyezést és kiszolgálást engedhettek meg maguknak, mintha minderről külön-külön gondoskodtak volna.

Michael szobájából nagyszerű kilátás nyílt a Hudson folyóra és a zsebkendőnyi kis szigetecskén álló Szabadság-szoborra. A folyó túlpartján New Jersey bérházai emelkedtek a magasba.

Michael szobájának ajtaja tárva-nyitva állt, s mivel a közös titkárnő jókora távolságban ült az ajtótól, Angela egyszerűen csak besétált a szobába. Volt férje karosszékében hátradőlve, keresztbe tett lábbal, cipője sarkát az asztal szélére támasztva éppen telefonált. Zakóját székének a támlájára akasztotta, nyakkendőjét meglazította, és ingének felső gombját is kigombolta. Egész megjelenése könnyed lazaságot sugallt. Anélkül, hogy abbahagyta volna a telefonálást, intett Angélának, hogy foglaljon helyet a kanapén.

Angela is levetette a kabátját, a kanapé karfájára tette, lábához rakta a táskáját, s maga is leült a kanapéra. Közvetlenül előtte, a dohányzóasztalon, a férfiaknál megszokott holmi, többek közt egy borostyánszínű itallal teli kristályüveg, néhány hagyományos stílusú csiszolt pohár és egy belső páratartalmat jelző műszerrel ellátott, fényesre polírozott szivardoboz hevert. A falnál lévő plazmatévé képernyőjén egy némán tátogó fej, alsó részén pedig egy árcédula maradéka látszott.

Egykori férjének látványa ismét felgyorsította Angela szívverését, de ez nem a vonzalomnak volt köszönhető, bár el kell ismerni, hogy Michael továbbra is jóképű maradt. Markáns vonásai szabályosak voltak, hollófekete, sima haját hátrafésülve viselte. Egyik kezében a telefont tartotta, a másikkal pedig hevesen gesztikulált. Valakit nyilvánvalóan nagyon meg akart győzni valamiről.

Angela elsőéves volt, amikor találkozott vele a Columbia Egyetemen. Michael már felsős volt, és sikerült neki azonnal levenni a lábáról. Angela akkor úgy gondolta, hogy pontosan ilyen férfit képzelt el magának. Kétségkívül férfias jelenség, nagyszerű tanuló, kicsit lázadó alkat, de nyitott és őszinte, népszerűségnek örvend régi és új ismerősei körében, szenvedélyesen és nyíltan kimutatta iránta táplált érzelmeit, romantikus apró gesztusokkal és virággal halmozta el, s ami akkor különösen fontos volt Angela számára: az érzelmeit sem félt kimutatni előtte. Mindent összefoglalva, éppen ellenkezője volt az apjának, és olyan személyiségnek tűnt, aki egy hosszabb távú kapcsolat szempontjából is számításba jöhetett Angela számára. Még egyszerű, „kékgalléros” származását és egykori, egyetemre nem került, középiskolai osztálytársaival fenntartott barátságát is nagyra becsülte. Mindezt a szilárd értékrend bizonyítékának tudta be. A kialakult képen az egyetlen szépséghibát az jelentette, amikor az egyik esti beszélgetés során Michael elismerte, hogy zsarnokoskodó apja bizony a nadrágszíjat se sajnálta tőlük, amikor mániákus megszállottsággal követelte fiaitól, hogy a legjobb egyetemre nyerjenek felvételt. Michael esetében ez a módszer működőképesnek bizonyult, de bátyja esetében már nem vált be. Nem ártott volna, ha Angélának akkor eszébe jut a régi mondás, amely szerint „a cél nem szentesíti az eszközt”. A szólás igazsága később nagyon is ronda és kézzelfogható módon be is bizonyosodott számára.

– Rendben van, rendben! – legyintett végül Michael, mintha csak egy szemtelen legyet akart volna elhessegetni. – Majd hívj fel ismét! – mondta, aztán mintegy tíz centi magasról a helyére ejtette a telefonkagylót. – Te jó isten, hogy lehet valaki ekkora seggfej!

Angela bölcsen nem fűzött kommentárt a megjegyzéshez.

– Nos? – emelkedett fel százkilencven centis magasságába Michael. – Mi újság? – kérdezte, majd egy széket megfordítva a dohányzóasztal mellé lendített, lovaglóülésben helyet foglalt rajta, s összefont karjával a szék karfájára könyökölt. Gunyoros, kihívó mosollyal nézett Angélára, ami épp elég kellemetlen emléket ébresztett az asszonyban, hogy feladja eredeti elképzelését, amely szerint a beszélgetést kifejezetten a cég nyomasztó anyagi helyzetére korlátozza, majd távozik. Helyette más témával indította a beszélgetést.

– Először is, néhány apróságot kellene tisztáznunk? –mondta.

– Oké! Halljuk, milyen elképzeléseid vannak az apróságokról?

– Az ég szerelmére, miért adtál engedélyt a tizenéves lányodnak, hogy köldökkarikát tetessen fel magának, mielőtt velem egyeztetted volna a dolgot?

– A gyerek nagyon akarta. Miért is ne?

– És ez elegendő ok arra, hogy megengedd? – kérdezett vissza Angela, mint aki nem akar hinni a fülének. – Csak az, hogy a gyerek akarja?

– Azt mondta, hogy már minden barátnőjének van.

– És ezt te elhitted?

– Miért ne hittem volna? Ez is egy kis bolondéria.

Angela ösztönösen megérezte, hogy csak egymás idejét vesztegetnék a téma további taglalásával. Michael soha nem volt mintaszülő… vagy mintaférj… Angela arra is csak a házasságkötés után jött rá, hogy Michaelnek nagyon is „kékgalléros” elképzelései vannak a házastársi kötelezettségekről. Ő úgy képzelte, hogy a munkából hazatérve az a feladata, hogy leül a tv elé, és onnan tájékoztatja a családot a világ folyásáról, különös tekintettel a sportvilág eseményeire. Ilyesmire akkor került sor, amikor éppen nem a barátaival találkozott valami állítólagos, munkával kapcsolatos vacsorán Manhattan alsó csücskének valamelyik éttermében. A romantikus gesztusok és bókok is elmaradtak. Angela teherbe esett, s abban a hiú reményben igyekezett megbékélni az egyre romló kapcsolatukkal, hogy az állítólag annyira áhított gyerek megérkezése majd újra azzá teszi Michaelt, mint aki volt az udvarlás idején. Michelle megérkezése viszont Angela életét csak még nehezebbé tette, amikor megpróbálta összeegyeztetni a gyakorló orvosi hivatást és az újszülött melletti tennivalókat. Michael csak a legritkább esetekben volt a segítségére, sőt nyíltan azzal dicsekedett, hogy még soha nem tette tisztába a gyereket. Ifjú titánként, felfele ívelő csillagzatú befektetési bankárként ezt méltóságon alulinak tartotta.

– Figyelj! – szólalt meg Angela, s megpróbált annyira nyugodt maradni, amennyire csak tudott. – Ezen most ne vitatkozzunk, mindenesetre szeretnélek biztosítani, hogy nem minden barátnőjének van köldökkarikája. És különben is fertőzésveszélyes!

– Valóban fertőzést kaphat?

– Igen, kaphat! A lényeg viszont az, hogy ha legközelebb olyasmi felmerül, amiről úgy gondolod, hogy problémám lehet vele, akkor nagyon szeretném, ha velem is konzultálnál, mielőtt engedélyeznéd a dolgot!

– Nagyszerű! – bólintott unottan Michael, s tekintetét a mennyezet felé vetette. – Elmondtad a véleményedet a köldökkarikával kapcsolatban. Van még valami?

– Igen – válaszolta Angela, s megpróbálta a legmegfelelőbb szavakat megtalálni. – A leghatározottabban szeretném leszögezni, hogy számomra teljesen elfogadhatatlan, ha azzal traktálod a gyereket, hogy a válás az én hibámból következett be. A kettőnk vitájában nem helyes Michelle-t állásfoglalásra kényszeríteni. Ezt jó lenne, ha abbahagynád!

– Ugyan már, nem én adtam be a válópert, hanem te – vágott vissza Michael. – Én nem akartam elválni.

– Hogy ki adta be a válópert, annak nincs jelentősége! – csattant fel Angela. – A viselkedésed miatt váltunk el!

– Nos, rendben van! Berúgtam és megütöttelek. Bocsánatot is kértem miatta. Te talán tökéletes vagy?

– Nem nekem voltak viszonyaim! És különben is, nem csak egyszer ittad le magad, és nem csak egyszer ütöttél meg!

– Nekem nem voltak viszonyaim. Csak éppen a gőzt engedtem le. A férfiak mind ezt csinálják, különösen, ha a feleségük a nyarat Hamptonban tölti. Ennek nincs jelentősége. Az ember beiszik, s szórakozik egy kicsit.

– Teljesen más világban élünk – jegyezte meg Angela. – De nem azért jöttem, hogy vitatkozzam veled. Ami volt, az elmúlt, kivéve Michelle-t és az Angels Egészségbiztosítót. Kérlek, hogy legalább Michelle érdekében ne beszélj arról, hogy kinek a hibájából váltunk el! Te úgy gondolhatod, én így gondolom. Ne zavarjuk össze a fejét azzal, hogy egymásra mutogatunk! Én nem próbálom befolyásolni a kapcsolatotokat. Ez teljesen a ti dolgotok.

– Oké! Rendben van! – válaszolta Michael egy újabb szemforgatás kíséretében. Az ügy, végső soron, nem túlzottan érdekelte. Az ő szemszögéből a jelenlegi élete sokkal jobb is volt, mint amikor házasok voltak. Akkor az zavarta, hogy Angélának mindig valami problémája van vele, és kellemetlenkedik neki. Mindenesetre arra nem számított, hogy el is válik tőle. A haverjai közül senki sem vált el. Pedig az ördögbe is, többnek is állandó barátnői vannak, akikkel még a nyilvánosság előtt is megjelennek.

– Tulajdonképpen az Angels Egészségbiztosítóról szeretnék veled beszélni – tért át Angela a másik témára.

– Remélem nem azt jöttél közölni, hogy a könyvelőd beadta azt az átkozott 8-K-s bevallást?

– Nem, nem azért jöttem – rázta meg a fejét Angela. – Ma még nem is találkoztam vele. A bank előtt csak egy pillanatra ugrottam be az irodámba, utána pedig egyenesen ide jöttem. De miért kérdezted a dolgot? Hiszen éppen te nyugtatgattál, hogy ismersz valakit, aki tud beszélni Paul Janggal, és ezzel meg is oldódik a probléma.

– Így igaz – vonta meg a vállát Michael. – Nos, akkor miről óhajtasz beszélni?

– Pénzre lenne szükségem. Ha nem tudok szerezni, akkor nem tudom, hogy a jelenlegi pénzforgalmunkkal miként tudjuk megtenni a bevezető tőzsdei ajánlatot. Segítened kell!

– Nem mondod komolyan!

– Nagyon komolyan mondom.

– Es azzal a negyedmillióval mi a franc történt, amit egy hónappal ezelőtt szedtem össze?

– Több mint egy hónappal ezelőtt.

– Pokoli gyorsan a nyakára hágtál!

– Még nem ment el az egész, de igazad van, nagyon gyorsan fogy. Jelentős részét a szállítóinknak kellett kifizetni. A legnagyobb megterhelést viszont a három kórház nyitva tartása jelenti, amikor alig van valami bevétel.

– Utoljára még azt mondtad, hogy komolyan foglalkoztok azzal a fertőzéses problémával, és kézben tartjátok a dolgot. Azt is mondtad, hogy a bevétel is hamarosan újra megindul.

– Ez nem történt meg.

– És mi az ördögért nem? – kérdezte Michael ingerülten.

– Miután itt voltam, az utolsó műtőnket is be kellett zárni. A bevételek elmaradásán túl a fertőzések ellen foganatosított intézkedések is négyszer többe kerültek a tervezettnél, de most már jobban állnak a dolgok. A műtőket újra kinyitottuk, csak még nagyon alacsony a kihasználtságuk. Néhány rendíthetetlen kivételtől eltekintve, kicsit még az orvosaink is bátortalanok. Helyre fognak jönni a dolgok, csak nem elég gyorsan.

Michael idegesen végigsimította a homlokát, s kinézett a széles Hudson folyó csendesen fodrozódó hullámaira.

Angela némán figyelte, s már eléggé ismerte ahhoz, hogy észrevegye rajta az őszinte nyugtalanságot. Nem tetszett neki, amit az imént hallania kellett. Már az se tetszett neki, amikor egy hónappal ezelőtt megkereste a problémával, de ez most láthatóan még érzékenyebben érintette. Azon túl, hogy számos ügyfele pénzét fektette az Angels Egészségbiztosítóba, ő személyesen is jókora összeget fektetett be a vállalkozásba, és akkor még a Morgan Stanleyvel mindmáig fennálló, gyümölcsöző kapcsolatról nem is beszéltünk, akit az induló ajánlattételnél sikerült jegyzésgarantálónak megnyerni.

Michael visszapillantott Angélára. Idegesen megnyalta a szája szélét.

– Mekkora pénzről beszélünk?

– A pénzügyi vezetőm azt mondja, hogy kétszázezerből kijönnénk.

– Te jó ég! – pattant fel Michael a helyéről, s idegesen fel s alá kezdett járkálni. – Mondd azt, hogy csak vicceltél! – torpant meg hirtelen, s várakozóan nézett Angélára. – Mondd! Mondd azt, hogy csak pszichológiai kísérletet akartál rajtam végezni!

– Teljesen őszinte voltam! Ahhoz túlságosan is komoly a helyzet, hogy vicceljek vagy játszadozzam veled.

– Az a gengszter pénzügyi vezetőd hova szórja ezt a rengeteg pénzt?

– A kórházak működtetése sokba kerül, Michael. Te is láttad a könyvelésünket. A bérek egyedül is hatalmas összeget tesznek ki, és a költségek akkor is megmaradnak, ha a bevételek nem folynak be. A szem- és a szívkórház még hoz valamit, de az ortopédiai kórház bevétele szinte a nullára csökkent. Néhány embert elbocsátottunk, de itt is korlátozottak a lehetőségeink, hacsak nem akarjuk felhívni a figyelmet a pénzügyi gondokra, amit pedig egyáltalán nem szeretnénk. Sokan közülünk már hónapok óta nem vettük fel a fizetésünket.

– Egyre rosszabb érzéseim vannak az üggyel kapcsolatban! Tegnap a könyvelőd problémájával hívtál fel. Ma ideugrasz, és kéred, hogy még szerezzek kétszázezret. Holnap mi következik?

– Várj egy pillanatra! – vágott közbe Angela. – A könyvelővel kapcsolatban te ajánlottad fel a segítségedet, amikor a probléma egy héttel ezelőtt felmerült. Te mondtad, hogy van embered, aki meg tudja győzni, hogy nem kell kiverni a balhét!

Mielőtt folytatta volna, Angela néhány pillanatnyi szünetet tartott.

– Maximum három hétre kellene a pénz. Az Angels Egészségbiztosítót akkor már felveti a pénz még akkor is, ha leszámítjuk azt a szemérmetlenül nagy összeget, amit a Morgan Stanley-nek kell fizetnünk.

– A Morgan Stanley-től csak ne sajnáld a pénzt! Az vállalja a legnagyobb kockázatot a dologban, és abból, amit előadtál, az is kiderült, hogy ez a kockázat nagyobb, mint azt maga is sejtené!

– Menj vissza az ügyfeleidhez! Ígérj meg nekik mindent. Én már megpróbálkoztam a bankkal, Rodgernek is könyörögtem, de nem megy a dolog.

– Nem tudok visszamenni az ügyfelemhez! – jelentette ki Michael, s határozottan érzékeltette, hogy a témán nem érdemes vitatkozni.

– Ügyfeledhez? Én azt hittem, hogy ügyfelekről van szó? –csodálkozott Angela, s kicsit zavartnak érezte magát. Michael mindig is ügyfelekről beszélt. Ebben biztos volt.

– Tulajdonképpen csak egy ügyfélről van szó – ismerte be Michael kelletlenül.

– És hozzá miért nem tudsz visszamenni? Eddigi nagyvonalú befizetéseit, jegyzéseit és opcióit biztosan nem akarja kockáztatni…

– Ezt már mondtam neki, amikor a negyedmilliót ideadta.

– Mondd el neki még egyszer! Feltételezem, hogy okos emberről van szó. Pontosan azt mondd el neki, amit én mondtam neked! A műtők már dolgoznak!

– Valóban okos ember, különösen ha a pénzről van szó. Ha visszamegyek hozzá, akkor azonnal tudni fogja, hogy kétségbeejtő helyzetben vagyunk.

– Valóban abban vagyunk.

– Akár abban vagyunk, akár nem, ez nem a legjobb tárgyalási pozíció. Cserébe meghatározó részt is követelhet magának.

Ezúttal Angélán volt a sor, hogy egy ideig a folyót bámulja az ablakon keresztül. Egyszerűen képtelenségnek tűnt, hogy annyi kínlódás, erőfeszítés után elveszítse ellenőrzését a vállalkozása fölött. És vajon mi más lehetősége van? Egy rövidke pillanatra az is megfordult a fejében, hogy visszamegy orvosnak, és feladja vállalkozói életstílusát. Maga a gondolat is rövid életűnek bizonyult. Maga is elég reálisan fel tudta mérni, hogy a szabadság, amelyet a mostani pénzügyi problémákat megelőzően jelenlegi életstílusa biztosított számára, most már szenvedélyévé is vált.

Akaratlanul is felidézte háziorvosi praxisával kapcsolatos katasztrofális élményeit, és a biztosítók jelenlegi térítési módszereivel kapcsolatos ismereteit. Aztán arra is figyelmeztette magát, hogy ha más nem, akkor legalább kitartónak kell lennie. Egy tizenöt kilométeres versenyfutás vége előtt ötven méterrel nem fogja feladni a küzdelmet!

– Akkor hadd beszéljek én az ügyfeleddel! – törte meg végül Angela a csendet, és ismét Michael felé fordította tekintetét, aki már újra visszaült az asztalához. Haja tövénél néhány apró izzadságcsepp gyöngyözött.

– Ó, hát persze! – gúnyolódott Michael, mintha valami rendkívül nevetséges dolgot hallott volna.

– Miért is ne? Ha van valami kérdése, akkor azt közvetlenül is felteheti. Majd én megnyugtatom! Éppen elég tapasztalatot szereztem már abban, hogy miként kell a befektetőket meggyőzni.

– Az ügyfelem már számtalanszor és világosan megmondta, hogy befektetési kérdésekben csak velem hajlandó tárgyalni.

– Ugyan már, Michael! Nem akarom ellopni az ügyfeledet! Ne legyen már üldözési mániád!

– Nem nekem van üldözési mániám, hanem neki. Te egyszerűen nem érted a helyzetet! Az Angels Egészségbiztosítóhoz, valamint még egy sor más, függőben lévő befektetéséhez csak egy sor más cégen keresztül kötődik.

– Mire való ez a nagy titkolózás? Valamit talán nem akarsz elmondani nekem?

– Én csak az ő utasításait követem.

– Ő a legnagyobb befektető ügyfeled?

– Mondjunk csak annyit róla, hogy nagy játékos. Többet nem mondhatok róla.

Angela egykori férjét nézte. Ez az állítólagos kényszerű titkolózás csak fokozta kellemetlen érzéseit. Bár a valós okról fogalma sem volt, de nyilvánvalóvá vált, hogy ez ügyben Michael nem kíván több felvilágosítással szolgálni. Angela nem is akarta erőltetni a dolgot.

– Miért nem próbálsz más befektetőt is találni? – kérdezte. –Ezzel a lehetőséggel más ügyfeleidnek is szívességet tehetnél.

– Túlságosan rövid az idő. Most éppen nincs senkim, akihez odamehetnék ezzel az ötlettel.

– És te? Te hogy állsz anyagilag? Én már az összes anyagi lehetőségemet kimerítettem.

– Én is.

– És mi van a repülőgépeddel?

– Még a kormánya is zálogban van. Pedig kitűnő kis gép.

Angela széttárta a karját, és felállt a helyéről.

– Nos – mondta –, azt hiszem, többet se tenni, se mondani nem tudok. Attól tartok, hogy a sorsunk most a te kezedben van, Michael. Jó vagy rossz dolog ez, de te vagy a befektetési ügynökünk.

Michael hangosan kifújta a levegőt.

– Ötven rongyot lehet, hogy össze tudok kaparni valahonnan – mondta kelletlenül. Ő is tudta, hogy azok után, amit az embereknek ígérgetett, nagy bajban lesz, ha a tőzsdei bevezetés megfeneklik. És nem csupán pénzügyi vonatkozásban.

– Az is valami – bólogatott Angela. – Azt nem állítanám, hogy a sikert is garantálja, de akkor is nagyon jól fog jönni. És milyen feltételekkel?

– Tizenkét százalékot a kölcsön után, amelyet adott esetben százezer dolláros részvénycsomag megvásárlására fordíthatok.

– Jézus Krisztus! – mormogta magában Angela, majd fennhangon hozzátette: – Azonnal szólok Bob Framptonnak, ahogy visszaérek az irodámba. És mikor számíthatunk a pénzre?

– Talán holnap – felelte Michael kicsit szórakozottan, mert máris azon kezdte törni a fejét, hogy vajon honnan is szedje össze a megígért összeget. Egyáltalán nem viccelt, amikor azt mondta Angélának, hogy anyagilag kimerítette a lehetőségeit, bár volt egy kis aranykészlete, amit katasztrófa esetére tartalékolt. Most úgy értékelte, hogy ez a katasztrófa be is következett.

– Visszamegyek a helyemre, és tűzoltással foglalkozom, tehát az irodámban leszek, ha támadna valami nagyszerű ötleted – mondta Angela, s magához vette a kabátját és táskáját. Mielőtt az irodából kilépett volna, még visszanézett Michaelre. A férfi már ismét kifelé bámult az ablakon.

A liftek felé haladva Angélának egy pillanatra az jutott eszébe, hogy Michael saját magának a legnagyobb ellensége. Aztán felötlött benne az a régi szólás is, hogy egy gyereket el lehet hozni vidékről, adott esetben megszokott környezetéből, de a vidéket, a környezetet nem lehet kiirtani a gyerekből. Az adott esetben ez most nem csupán átvitt értelemben volt igaz, hiszen a válás után Michael is visszaköltözött arra a környékre, ahonnan elszármazott. Michael története Angélát valahogy a görög tragédiákra emlékeztette. Az okos, képzett, jóképű és gyakran elbűvölő kedvességű Michael számos területen sikeres lehetett volna, de a tragédiával felérő problémát az jelentette, hogy múltjának foglya maradt, hiszen tudat alatt és kitörülhetetlenül végtelenül káros magatartási formákat és értékrendet szívott magába.

Ebben a vonatkozásban Michaelen gondolkozva Angélának – akaratlanul – saját maga is eszébe jutott. Realistaként tisztában volt vele, hogy ő is magával hurcol bizonyos emocionális terheket, és jelenlegi életét se a derűs nyugalom jellemzi. A felvonóba lépve az is megfordult a fejében, hogy talán neki is megvan a saját tragédiája, amely arra is magyarázatul szolgálna, hogy a végtelenül idealista elsőéves orvostanhallgatóból hogy jutott el odáig, ahol most áll: miként kerülhetett olyan helyzetbe, hogy egy általa megvetett embernél pénzért könyörögjön, csak azért, hogy pénzügyi birodalmát felépíthesse.

4.

2007. április 3.

délelőtt 11 óra 25 perc

Laurie nem is tudott visszaemlékezni, hogy mikor volt utoljára ennyire felpörögve. Edward Gonzalesszel is beszélt, majd sietősen lépett ki Paul Plodget irodájából. Megint aranybányára bukkant! Erre először egy fél órával korábban, a George Southworth-szal folytatott beszélgetés során jött rá. George is igazságügyi orvos szakértő volt, és majdnem olyan régóta dolgozott az Igazságügyi Orvos Szakértői Intézetben, mint Arnold és Kevin. George-tól értesült, hogy az elmúlt három hónapban neki négy MRSA esete volt. Most azt tudta meg, hogy ugyanebben az időszakban Paul ugyancsak négy, Edward pedig egy MRSA-esettel találkozott. Bár Paul egyik tragikus esete, egy korábban makkegészséges, ötéves kislány a Manhattan Általános Kórházból érkezett, és a helyi játszótéren szerzett horzsolása alakult át rendkívül gyorsan végzetessé váló, üszkösödéssel járó tüdőgyulladássá, de a másik három eset mindegyike az Angels Egészségbiztosító kórházából érkezett. Az első közülük egy bizonyos Jonathan Wilkinson nevű beteg, egy hármas koszorúér-áthidalás után üszkös tüdőgyulladásban hunyt el. A másodiknál, Judith Astornál, arcfelvarrást végeztek, és toxikus sokk végzett vele. A harmadik beteggel is – Gordon Staneknek hívták – egy forgatóizomműtét után üszkös tüdőgyulladás végzett. Edwardhoz egy Leroy Robinson nevű betegnek a holtteste került, akinek nyílt csuklótörése volt, majd műtét után ő is üszkös tüdőgyulladásban halt meg.

Laurie olyan szaporán szedte a lábát, hogy egy alkalommal megcsúszott, és majdnem elesett a fényesre vikszolt folyosón.

Beviharzott a szobájába, leült a helyére, székét közelebb húzta az asztalához, s a gyorsan terebélyesedő mátrix után nyúlt, hogy Paul és Edward eseteivel is kiegészítse.

– Ha elfelejteném, és egyáltalán megkérdeznék a véleményemet, emlékeztess rá, hogy soha többé ne vállaljak asszisztenciát a szeretett főnököd mellett! – fordult Riva Laurie felé. Az intézetben ilyesmi gyakran elhangzott azok szájából, akik Binghammel együtt dolgoztak. Riva két boncolás közben azért ugrott fel a szobájába, hogy lebonyolítson néhány munkával kapcsolatos telefonhívást. Pár pillanatig elnézte Laurie szorgoskodását, s fel is tűnt neki, hogy szobatársa még üdvözölni is elfelejtette. Ez egyáltalán nem volt jellemző Laurie-ra.

– Hahó! – szólalt meg Riva ismét néhány perc elteltével. –Mivel vagy annyira elfoglalva?

Laurie felkapta a fejét. Apró udvariatlansága azonnal eszébe is jutott, s rögvest bocsánatot is kért érte.

– Valami egészen rendkívüli dologba botlottam! – magyarázta szobatársának.

– Nocsak? Mi az? – nézett rá Riva kétkedően. Ismerte Laurie szenvedélyességét, ahogy a munkába bele tudta magát vetni, és mennyire lelkesedett a problémás esetekért. Néha ezt indokoltnak is tartotta, néha nem.

– Jelenleg és gyakorlatilag észrevétlenül egy MRSA minijárvány zajlik!

– Azt azért nem mondanám, hogy észrevétlenül – mosolyodott el Riva. – Zajlik az már egy évtizede, vagy még annál és régebben, és nem csak ebben az országban, hanem nemzetközi értelemben is. Jól tudom, hogy Nagy-Britanniából indult ki a dolog?

– Várj! Akkor megpróbálok egy kicsit másképpen fogalmazni! Az elmúlt három és fél hónap során a kórházi betegek körében számos, nagyon súlyos, gyors halállal végződő MRSA-fertőzés történt. Ezek mindegyike az Angels Egészségbiztosító tulajdonában lévő három kórházban fordult elő.

– Csak abban a háromban?

– Pontosan! Egy kivételével, amire éppen öt perccel ezelőtt bukkantam rá a Manhattan Kórházban. Ettől az egytől eltekintve az összes többi az említett három kórházban történt.

– Hány ilyen esetről beszélünk?

Laurie az asztalán heverő, egyre terebélyesebbé váló mátrixára pillantott, s magában gyorsan számolni kezdett.

– Eddig huszonegy ilyen eset jutott a tudomásomra, de még a főnökhelyettessel, Chettel vagy Jackkel is beszélnem kell a dologról.

– Ezek az üszkös tüdőgyulladás esetek az új, közösségi eredetű MRSA-fertőzésekkel is kapcsolatban lehetnek?

– Legtöbbjük igen – felelte Laurie. – Néhányat közülük toxikus sokknak minősítettek. Ezeknél az eseteknél a tüdőben erőteljes, bakteriális toxinok által okozott gyulladás volt látható, de maga a fertőzés más helyen volt. Ami pedig a fertőzést okozó törzset illeti, valóban közösségi eredetű MRSA-ról van szó, legalábbis azoknál az eseteknél, amelyeknek a boncolási anyagát láttam. Épp az a problémám, hogy még számos jegyzőkönyvet kell átnéznem.

– Akkor huszonhármat, és nem huszonegyet kell átnézned.

– Hogyhogy? – húzta fel csodálkozva a szemöldökét Laurie, s már vissza is pillantott a mátrixára, hogy újra számolja az eseteket.

– Azért, mert nekem is van kettő belőlük – magyarázta Riva. – Három hónappal ezelőtt történt, és a két esetet egy vagy két hét választotta el egymástól – mondta, s székében megfordulva az íróasztala fölötti polcról már le is emelt egy kis jegyzetfüzetet. A többi orvos szakértőtől eltérően Riva időrendi sorrendben tartotta nyilván a hozzá kerülő eseteket. Laurie-nak már számos alkalommal eszébe jutott, hogy milyen jó lenne, ha erre ő is rá tudna szokni. Jegyzetfüzetében Riva azokat a személyes megfigyeléseit és érzéseit is rögzítette, amelyeknek nem lett volna helyük a hivatalos jelentésben. A munka inkább naplóra, s nem egy száraz, eseti összefoglalóra emlékeztetett. Riva gyorsan lapozni kezdett benne, s hamarosan meg is találta a vonatkozó bejegyzéseket. Gyorsan átfutotta az oldalakat, s csak akkor emelte tekintetét Laurie-ra. – Igen, most már biztos, hogy huszonhárom eseted van: az egyik holttest az Angels Ortopédiai Kórházból, a másik pedig az Angels Plasztikai és Szemsebészeti Kórházból érkezett.

– Megnézhetném? – kíváncsiskodott lelkesen Laurie. Riva átnyújtotta a naplóját, s rábökött a két bejegyzésre. Laurie gyorsan átfutotta a jegyzetet. Riva a maga kivételesen lelkiismeretes és aprólékos szakértői stílusában még a kórház és az MRSA-törzs nevét is rögzítette. Az esetek mellett a következő bejegyzés szerepelt: KE-MRSA, USA-400, MW2, SCCmecIV, PVL.

Laurie Rivára pillantott.

– Annak a néhány esetnek a leírásában, amelynek megnéztem a jegyzőkönyvét, a baktériumot nem határozták meg ennyire pontosan – csodálkozott Laurie. – Volt valami külön okod rá, hogy ezt is meghatározd?

– Azért határoztattam meg az altípust is – válaszolta Riva –, mert hozzád hasonlóan engem is megdöbbentett a tüdő patologikus állapota. Úgy általában érdekelt a dolog, ezért is küldtem mindegyikről mintát a központi laboratóriumnak. Aztán azt is tudom, hogy az összegyűjtött MRSA-mintákból most éppen egy MRSA-archívum összeállításán dolgoznak.

– Van valami elképzelésed, hogy ezek a betűkből és számokból álló betűszavak mit jelentenek?

– Fogalmam sincs – ismerte be Riva. – Ha viszont tovább olvasod, akkor láthatod, megígértem magamnak, hogy utánanézek, de számos, nagyszerű elhatározáshoz hasonlóan ebből se lett semmi.

– A központi laborban nem csodálkoztak, hogy különböző kórházakból azonos törzsek érkeztek?

– Azt hiszem, nem említettem nekik, hogy két kórház szerepel az ügyben.

Laurie csak biccentett, de a két törzs tökéletes azonossága határozottan zavarta, különösen akkor, ha arra gondolt, hogy a staphylococcus Agnes szerint is milyen könnyen változtatja genetikai jellemzőit. Már dicsérte magát, amiért megkérte Cherylt, hogy hozza őt össze a központi labor MRSA-szakértőjével, mert így a téma első számú ismerőjének teheti majd fel a kérdéseit.

– A naplódban azt írtad, hogy a kórházból a kórlapokat is beszerezted – szólalt meg ismét Laurie. – Megvannak még?

– Valószínűleg – felelte Riva. – E-mail mellékleteként kaptam meg őket. Hasonló esetekre számítva az ilyesmit általában el szoktam menteni.

Riva ezzel máris kopogni kezdett számítógépe billentyűzetén.

Laurie felemelte a telefonkagylót, s felhívta Cheryl Myerst. Szerencséje volt, mert éppen az íróasztalánál ült, s nem valamelyik helyszínt járta. Laurie előre bocsánatot kért, mielőtt elmondta volna, hogy milyen mennyiségű kórházi jelentésre van szüksége az Angels Egészségbiztosító kórházaiból.

– Nem probléma – válaszolta Cheryl –, küldd át e-mailen a neveket.

– Megtaláltam a kórházi jelentést – szólalt meg Riva, amikor Laurie letette a kagylót.

Laurie felpattant a helyéről, s kollégája válla fölött a számítógép képernyőjét nézte.

– Fantasztikus! – lelkesedett Laurie. – Megpróbálok én is hozzáférni a számítógépemmel. Milyen címszó alatt van elmentve?

A Longstrome- és Lucente-esetről szóló kórházi jelentések néhány perc elteltével már ott is voltak Laurie gépének képernyőjén. Az elmúlt négy hónapban boncolásra bekerült, MRSA-val kapcsolatos esetek közül ezek voltak az első kórházi jelentések, amelyek a kezébe kerültek. Arnold Besserman is átadott neki néhányat azok közül, amelyek beérkeztek az intézetbe, és még ott voltak nála, de a többit ő sem tudta megszerezni a kórházból.

– Nos, nekem vissza kell mennem a gödörbe a következő ügyhöz – állt fel Riva a helyéről.

Laurie csak intett a válla fölött, s tovább folytatta a dokumentum nyomtatását.

– Te már végeztél odalent? – kérdezte Riva.

– A fenébe! – bosszankodott Laurie. Az MRSA-ügyek iránt hirtelen fellángolt érdeklődése közben szinte teljesen meg is feledkezett a napi munkáról. Kínosan érezte magát, ha arra gondolt, hogy Marvin közben türelmesen várja a visszaérkezését.

– Látom, nagyon el vagy foglalva – mosolyodott el Riva. –Biztosan meg tudok kérni valakit, hogy csinálja meg helyetted.

– Majd én megcsinálom – szabadkozott Laurie. Bár nem szívesen hagyta volna abba, amivel éppen foglalkozott, de bűntudatot is érzett, hogy nem végezte el a napi munkáját. – Ha Marvint meglátod odalent, akkor mondd meg neki, hogy hamarosan felhívom!

Riva egy biccentés kíséretében már kint is volt a folyosón, de az ajtót félig nyitva hagyta maga mögött.

Laurie visszatért a számítógépéhez, s az utolsó dokumentumot is kezdte előkészíteni a nyomtatáshoz. Tudta, hogy a két anyag elkészültéig még legalább tíz percet kell várnia, így visszatért a mátrixához, s kiegészítette azt a Rivától kapott esetekkel. Amikor befejezte, hátradőlt a székében. Méretes lista hevert előtte, jóval nagyobbra sikerült, mint az a két mátrix, amelyet korábban készített. Most már csak az oszlopoknak kellett nevet adnia. Néhány lényegesnek tartott adat – kor, nem, faj, kezelőorvos, dátum, kórház, diagnózis, sebészeti beavatkozás típusa, egyéb tényező, az érzéstelenítés módja és a staphylococcus-törzs – elnevezése könnyen ment, szinte magától adódott. Laurie ezután még több vízszintes vonalat húzott a már meglévők alá. Azt most már gyakorlatból tudta, hogy a korhoz és nemhez hasonló adatok rögzítéséhez kevesebb helyre lesz szüksége, így több helyet hagyott az egyéb tényezők és a diagnózis részletezéséhez. Amikor ezzel is végzett, elégedetten állapította meg, hogy még további oszlopok beiktatásához is maradt helye. Örömét az indokolta, hogy még hátra voltak a kórházi jelentések, és biztos volt benne, hogy azok áttanulmányozása után újabb kategóriák beiktatása válik majd szükségessé.

A végzett munkával elégedetten állt fel az asztalától, s már lendületesen el is indult az ajtó felé, ahol majdnem az éppen belépő Jackbe ütközött. Mindketten meglepődtek, de megijedni inkább csak Laurie ijedt meg, s egy apró kiáltás is elhagyta az ajkát. Jack is meglepetten ragadta meg Laurie felsőkarját, s közben a mankója és a nála lévő munkadosszié is kiesett a kezéből.

– Szent ég! – szörnyülködött Jack. – Mi történt? Tűz ütött ki?

Laurie a melléhez szorította a kezét. Néhány mély levegőt kellett vennie, hogy meg tudjon szólalni.

– Ne haragudj! – nyögte ki végül. – Nagyon elvarázsoltam magam, utána pedig nagy rohanásba kezdtem.

– Hallottam is a varázslatról – jegyezte meg Jack. – A liftnél összefutottam Rivával. Említette, hogy rábukkantál valamire, amit nagyon érdekesnek találtál, de aztán nem részletezte tovább a dolgot. Miről van szó?

– Az utóbbi három hónapban nem volt véletlenül valami tüdőszövődménnyel járó MRSA-eseted?

– Jó lenne, ha egy kicsit részletesebben fogalmaznád meg a kérdést. Tudod, hogy nem vagyok túlzottan járatos a betűszavakban.

– Meticilin-rezisztens staphylococcus aurea! – közölte Laurie.

– Hohohó! Nem valami csapdáról van szó? A ma reggeli eseted nem MRSA-val volt kapcsolatos?

– Valóban csapda – ismerte be Laurie, s közben már hajolt is volna le Jack mankójáért és papírjaiért.

Jack még mindig a markában tartotta Laurie karját, visszatartotta, és maga hajolt le a holmijáért.

– Nem emlékszem, hogy valaha is lett volna ilyen MRSA-esetem! – jelentette ki határozottan, s ismét felegyenesedett.

– És Chettel mi a helyzet?

– Neki lehetett. Úgy tűnik, mintha hallottam is volna a staphylococcusról beszélni telefonon keresztül Mrs. Smiles-szal, Agnes Finn-nel. Hogy aztán MRSA-ról volt-e szó vagy sem, azt már nem tudom.

– Kösz az ötletet! Majd én megkérdezem tőle.

– Ezek szerint az MRSA-val varázsoltad el magad, és ezért rohantál annyira?

– Valóban azzal foglaltam el magamat, de a sietség oka az volt, hogy közben megfeledkeztem, hogy még egy boncolás vár rám. Szerencsétlen Marvin már órák óta rám vár!

– Riva ezt is elárulta. Azt is mondta, felajánlotta, hogy valakit megkér majd a munka elvégzésére. Említette, hogy elhárítottad az ajánlatát, bár ő úgy érezte, hogy titokban mégis azt szeretted volna.

– Ennek a lánynak olyan megérzései vannak, hogy az néha már szinte ijesztő! – nevette el magát Laurie.

– Jó lenne, ha rám hagynád a dolgot – folytatta Jack. – Én már végeztem a napi munkámmal, és abból, amit Riva elmondott, arra következtettem, hogy nem lesz valami épületes munka. Úgy értem, hogy nagyon sok súlyos sérülés lesz rajta, hiszen a szerencsétlen fickó a tizedik emeletről zuhant ki a betonra.

– Valóban nem esne nehezedre? – nézett rá Laurie Jackre. –Gondold meg a dolgot! Riva nekem is említette korábban, hogy három érdekelt fél is van az ügyben, s hárman háromféle elhalálozási mód megállapításában érdekeltek. Bármit is állítasz, ketten biztosan elégedetlenek lesznek. Tudom, hogy te aztán különösen nem kedveled az ilyen ügyeket.

– Elboldogulok vele.

– Nos, akkor élek a felajánlott segítséggel. Van viszont egy érdekes körülmény, ami nem szerepel a helyszíni szemle Cheryltől kapott anyagában, de esetleg fontosnak bizonyulhat. A holttest hat és fél méternyire hevert az épülettől.

– Akkor, úgy tűnik, le kell porolnom régi fizika tankönyveimet – jegyezte meg Jack. – Nos, most már hogy ezen is túl vagyunk, elárulhatnád, hogy hirtelen miért kezdett el érdekelni ez az MRSA-eset? Nincs benne semmi újdonság; számos kórháznak már jó ideje hatalmas problémát jelent. Vagy inkább ne kérdezzem?

– Inkább ne kérdezd – nézett rá hálásan Laurie. – Legalábbis addig ne, amíg nem sikerül több információt összegyűjtenem az ügyről. Akkor aztán nekiülök, és készítek neked egy ábrákkal illusztrált és meggyőző számítógépes anyagot.

– Vajon miért vannak rossz előérzeteim ezzel a készülőben lévő anyaggal kapcsolatban?

– Mert attól tartasz, hogy megváltoztatom a döntésedet.

– Nem sok esélyed van rá; csütörtökön úgyis megműttetem a térdemet.

– Azt majd még meglátjuk! – jelentette ki Laurie magabiztosan. – Nos, gyerünk! Én is lemegyek veled a lifttel. Fel kell vennem néhány anyagot, amit az imént küldtem el nyomtatni.

A lift felé indultak a folyosón, s közben Laurie rákérdezett Jack legutóbbi esetére, a három gyilkosság közül az utolsóra, amely különösen felkeltette Lou érdeklődését. Reggel Laurie is hallotta Lou beszámolóját a detektív őrmester lányáról és a baseballütőről.

– Jó kis ügy – jegyezte meg Jack, s menet közben már profi módjára kezelte a mankóját. – Újabb lehetőség, hogy a helyszínelők csillogtathassák a tudásukat. Steve Mariott arra figyelt fel, hogy a padlón lévő rengeteg vérben nem voltak lábnyomok. A rengeteg vért úgy értem, hogy önmagában, mennyiségét tekintve ugyan nem volt nagyon sok, de mindenesetre ahhoz elegendő, hogy a helyszín a szokásosnál kissé alaposabb megvizsgálására késztesse. Ez aztán később kulcsfontosságú körülménnyé vált. Az áldozat homlokát bezúzták, még egy kis agyvelő is kibuggyant belőle, de a sérülés formája – meglepő módon – nem homorú volt, holott egy baseballütőnek ilyen nyomot kellett volna hagynia.

– Arra gondolsz, hogy valami éles eszköz okozhatta a sérülést? – kérdezte Laurie, amikor mindketten beléptek a liftbe.

– Pontosan – felelte Jack, s mindkét mankóját átvette egyik kezébe, hogy meg tudja nyomni az alagsort jelző gombot. Laurie is a kapcsolótáblához hajolt, de ő a földszinti gombot nyomta meg. Az intézet központi nyomtatója az igazgatóság részét képező számítógépközpontban kapott helyet.

– Steve aztán észrevett egy vércseppet a márványból készült dohányzóasztal kovácsoltvas peremén. Erről és a baseballütőről is készített felvételt. Azt hiszem, hogy az alkoholos-kábítószeres bódulatban lévő Sátán Thomas a lakás szétverése közben elesett, és a homlokát beverte a dohányzóasztal szélébe. Ennek bizonyítására az egyik nappali műszakos helyszínelőt ismét kiküldtem a helyszínre, hogy készítsen lenyomatot az asztal széléről.

– Nagyszerű! – lelkesedett Laurie. – Lou biztosan örült neki.

– Azt hiszem, a barátnő még jobban fog örülni.

Közben a fülke ajtaja is kinyílt. Laurie egy gyors öleléssel búcsúzott férjétől, s még egyszer megköszönte, hogy átvállalta tőle a munkát.

– Majd még gondolkodom, hogyan tudod meghálálni – köszönt el tőle Jack egy mosoly és egy kacsintás kíséretében.

A felvonó ajtaja lassan ismét bezárult, Laurie pedig sietős léptekkel indult el a főfolyosón a számítógépközpont felé. Elhatározta, hogy a lehető legjobban kihasználja a váratlanul ölébe hullott szabadidőt. Riva két esetének kórházi dokumentumaival a kezében úgy tervezte, hogy tovább dolgozik a mátrixán, újabb kategóriákkal bővíti a táblázatot, és igyekszik minél több rubrikát kitölteni. Laurie mindenáron arra a rejtett és közös jellemzőre szeretett volna rábukkanni, amely magyarázatul szolgálhatott volna az azonos esetek hirtelen, robbanásszerű elszaporodására.

Cheryl Myersszel is fel akarta venni a kapcsolatot, s meg akarta tudni, hogy nem kereste-e esetleg azokkal a telefonkapcsolatokkal, amelyek után ő érdeklődött. A központi labort és a tárcaközi bizottságot is fel akarta hívni, de mindenekelőtt Loraine Newmannel szeretett volna beszélni. Laurie-ban egyre inkább érlelődött a gondolat, hogy talán nem lenne haszontalan dolog ellátogatni az Angels Ortopéd Klinikára, sőt talán még az Angels Egészségbiztosítóhoz sem. Annak ellenére hasznosnak kezdte ítélni a látogatást, hogy a főnök nem pártfogolta az ilyen kirándulásokat. Tíz évvel ezelőtt Laurie-t be is hívatták a főnöki irodába, s szemrehányást tettek neki egy hasonló látogatásért. Binghamnek határozott véleménye volt, hogy a helyszín meglátogatása a helyszínelők, és nem az orvos szakértők feladata. Most viszont, a körülményeket figyelembe véve, igazolva látta szándékát, sőt késztetést is érzett, s már nem csupán a Jack műtétje ellen szóló érveket szerette volna jobban megalapozni. Valami ösztönösen azt súgta, hogy a „Tífuszos Mari elméleten” túl valami bizonytalan és nyugtalanító dolog húzódik meg az MRSA-esetek sorozata mögött.

Kellemetlen érzéseihez Jack aznapi két esete is hozzájárult, ahol a halál oka éppen az ellenkezője volt annak, amit eleve feltételeztek, s gyilkosság helyett baleset történt. Ezek a meglepetések állandóan arra figyelmeztették, hogy a halál bekövetkeztének módozatait illetően mindig nyitottnak kell maradni. A körülmények még a legtapasztaltabb igazságügyi orvos szakértőt is megtéveszthetik.

Laurie most már azt a kérdést kezdte feszegetni, hogy vajon a közelmúltban bekövetkezett MRSA-eseteknél a halál feltételezett módja mögött nem húzódhat-e meg valami gonoszabb dolog, valami terápiás szövődmény, amit elsősorban Bingham hirdetett, aki nem volt hajlandó kibékülni a kórházban bekövetkező, „véletlen” halálesetekkel. Laurie ma se feledkezett meg két korábbi esetéről – az egyik tizenöt évvel, a másik két évvel azelőtt történt –, amikor az egyiket balesetnek, a másikat természetesnek gondolták, s végül – mindenki döbbenetére – kiderült, hogy mindkét esetben gyilkosságról volt szó. Most se tudta kizárni azt az eshetőséget, hogy talán a mostani sorozat mögött is valami hasonló dolog húzódhat meg. Azzal is tisztában volt, hogy nevetség tárgyává válhat, ha hangot ad megérzéseinek, ezért meg kell vizsgálnia, mégpedig nagyon sürgősen, hogy van-e valami tényleges bizonyíték, ami gyanúját alátámaszthatja.

5.

2007. április 3.

délelőtt 11 óra 55 perc

Amikor a Trump Tower huszonkettedik emeletén Angela kilépett a felvonóból, kibújt a kabarjából, a karjára terítette, s gyors léptekkel indult el a folyosón az Angels Egészségbiztosító felé. Úton Michael irodájából Manhattan felső része felé, BlackBerryjén megnézte a bejövő postáját és válaszolt az elektronikus levelekre, így elég biztos volt abban, hogy érkezése után nem zúdítják rá azonnal az elintéznivalókat. Már el se tudta képzelni, hogyan működtek az emberek az internet előtt.

Üdvözölte az éppen telefonon lógó Lorent, a titkárnőjét, s gyorsan elment mellette. A szobájába érve éppen a kabátját akarta beakasztani a szekrénybe, amikor egy pillanatra megmerevedett a meglepetéstől. Íróasztala sarkán egy hatalmas, csodás vörös rózsával telezsúfolt üvegváza állt. A rózsák büszkén feszítettek a fehér, rideg környezetben. Gyorsan lerakta a kabátját. Hajtotta a kíváncsiság, hogy vajon ki és miért küldhette a virágot, így a levelek közt a névjegyet kezdte keresni. Nem talált semmit. Most már még jobban érdekelte a dolog, ezért kidugta a fejét az ajtón. Még integetnie is kellett, hogy felhívja magára Loren figyelmét.

– Honnan vannak ezek a virágok? – kérdezte Angela néma szájmozdulatokkal, amikor látta, hogy Loren még mindig a telefonokat bonyolítja. Angela az elkapott szófoszlányokból arra is rájött, hogy titkárnője éppen azzal a szakszervezeti képviselővel tárgyalt, aki kitartóan próbálta megvetni a lábát az Angels kórházaiban. Angela semmiféle szakszervezetet nem akart látni maga körül, de az adott körülmények között se ideje, se türelme nem volt, hogy maga foglalkozzon az üggyel, így Lorenre bízta, hogy távol tartsa tőle a szakszervezeti aktivistát. Loren a kagyló mikrofonjára tette a tenyerét.

– Elnézést! – mondta sietve. – Kártyával együtt érkeztek. Ott van az asztal sarkán! – mutatott az asztalán heverő, apró boríték felé.

Angela felkapta az asztalról, ujját a boríték nyelve alá csúsztatta, kinyitotta, s előhúzta belőle a kártyát, amelyen csak annyi állt, hogy Üdvözlet a kihasználttól.

– Mi az ördög? – mormogta magában Angela, s megfordította a kártyát, de a másik oldala üres volt. Továbbra is érdekelte a dolog, de most főképpen a sürgős tennivalók foglalkoztatták, így a kártyát egyszerűen visszacsúsztatta a borítékba. Majd később foglalkozik a dologgal.

Loren vállát megérintve jelezte neki, hogy takarja el ismét a telefonkagyló mikrofonját:

– Mondja meg neki, hogy három hét múlva személyesen találkozom vele. Rajta, állapodjanak meg az időpontban! Ettől majd megnyugszik. Utána hívja be Bob Framptont és Carl Palancót. Jöjjenek a szobámba, amint csak tudnak! Hol van a délutáni programom?

Loren előhúzta a délutáni találkozókat feltüntető táblázatot, s átnyújtotta neki

Angela ezzel vissza is vonult a szobájába, s behúzta maga mögött az ajtót. Leült az asztalához, s a programját kezdte tanulmányozni. A kórházak napi igazgatásával járó feladatokat a főosztályról delegált felügyelők végezték, de tevékenységükről jelenteniük kellett a megfelelő kórház elnökének, valamint az Angels Egészségbiztosító központjában a főosztályvezetőnek, az említettek aztán mindnyájan Carl Palancónak, a szervezési vezérigazgató-helyettesnek, és végül Angélának, a vezérigazgatónak. Figyelmesen átolvasva a programot Angela nagyjából már tudta, hogyan alakul a napja. Elő volt nála jegyezve a cég jogi részlegének a vezetője is, aki minden bizonnyal az előző napon bekövetkezett MRSA-halál miatt szeretett volna vele értekezni, s azt akarhatta elmondani, hogy milyen elképzelései vannak a per kivédésére. A kockázatkezelő, valamint a betegbiztonsági bizottságok vezetői is nyilvánvalóan ezért akartak vele találkozni. Ha mindezen túl van, akkor el kell mennie az Angels Ortopédiai Kórházba, hogy részt vegyen a kórház orvosainak értekezletén. Utolsó találkozója arra a napra újra csak a saját szobájában, Cynthia Sarpoulusszal, a fertőző betegségek szakértőjével volt előirányozva, aki majd arról fogja tájékoztatni, hogy mit sikerült kideríteni az előző napi MRSA-halálról, és milyen további teendőket tart szükségesnek.

Az összes találkozó közül a kórház orvosainak az értekezlete volt a legfontosabb. Ez lehetőséget kínál majd számára, legalábbis az Ortopédiai Kórházban, hogy személyes varázsával megértesse az orvosokkal a beteglétszám emelésének a fontosságát. Ebben a vonatkozásban a Jeffries-ügy ugyan apróbb visszaesést jelentett, de mindent meg kell tenni a probléma leküzdése érdekében. A bevétel csak akkor kezd el újra áramlani a kórházba, ha a sebészek operálnak. Angela mindenkinél jobban tudta, hogy a szakosodott kórházak működésének sikere kizárólagosan a kórháztulajdonos orvosoktól függ, akik a magán-, vagy állami biztosítással rendelkező, valamint a megfelelő anyagi eszközökkel rendelkező pácienseiket az intézmény holdudvarához tudják vonzani. A szakosodott kórházak üzleti tervei szempontjából a segély- és jótékonysági szervezetek betegei nem szerepeltek jelentős súllyal, hiszen esetükben a költségek akár a bevételt is meghaladhatták.

Könyöke mellett hirtelen megcsörrent a telefon. Loren tájékoztatta főnökasszonyát, hogy a szervezési és a pénzügyi helyettes már meg is érkezett.

– Küldje be őket! – szólt ki Angela, s már félre is tette a programját tartalmazó papírlapot.

Két élesen elütő külsejű és stílusú férfi lépett a szobába. Carl Palaco fürge léptekkel sietett be hozzá, menet közben felkapta a távolabbi fal mellett álló négy, egyenes támlájú szék egyikét, Angela asztala elé perdítette, s már helyet is foglalt rajta. Arckifejezése és izgés-mozgása arról árulkodott, hogy aznap már a nyolcadik kávéján is túl lehet. Vele ellentétben Bob Frampton úgy mozgott, mint az alvajáró, s minden arcvonása azt érzékeltette, hogy nagyon nagy szüksége lenne egy kiadós, egészséges, éjszakai alvásra. Ellentétes alkatuk ellenére Angela mindkettőjüket egyformán éles eszű, talpraesett és leleményes embernek ismerte, ezért is nyerte meg őket mindjárt a kezdetek kezdetén legközelebbi munkatársainak.

Bobnak lényegesen több idejébe telt, amíg a székét odahúzta Carl mellé, s Angela is erős csábítást érzett, hogy felpattanjon a helyéről, és megcsinálja helyette. Ezzel együtt nyugodtan ülve maradt, de már maga a gondolat is bepillantást engedett saját, felfokozott idegállapotába, s egy pillanatra az is eszébe jutott, hogy talán ő is annyira túlfeszített és vibráló lehet, mint Carl.

– Történt valami a délelőtt folyamán azonkívül, amiről a kapott e-mailekből értesültem? – kérdezte Angela a megbeszélés indításaként.

Carl Bobra pillantott. Mindketten tagadóan rázták meg a fejüket.

– Ma délelőtt találkoztam az ellátási, ápolási és műszaki részleg vezetőjével, a mosoda, a gondnokság és a laboratórium főnökével, s megbeszéltem velük, hogy az elkövetkező néhány hét folyamán erősen visszafogjuk a költségeket – közölte Carl. – Támadt néhány kreatív ötletem ezzel kapcsolatban.

– Csak üdvözölni tudom a kezdeményezést – szólalt meg Bob –, de ott tartunk, hogy az induló nyilvános ajánlattétel szempontjából ez túl kevés, és túl késő van hozzá.

– Tartok tőle, hogy Bobnak igaza van – bólogatott Angela.

– Tennem kellett valamit – magyarázta Carl. – Nem ülhettem tétlenül a szobámban. És bármi történik, abból nem származhat baj, és a jövőre nézve is üdvös dolog, ha az emberek itt a központban is mindig szem előtt tartják a költségeket. Azt hiszem, hogy ezt semmiképpen sem lehet felesleges erőfeszítésnek tekinteni.

Angela egyetértőn bólogatott. Egy kórház jövedelmezőségében rendkívül nagy szerepet játszik a szigorú költséggazdálkodás, és az elmúlt évtizedekben a kórházi láncok kialakításának hatalmas előnyei is bebizonyosodtak. Az Angels Egészségbiztosító MRSA-probléma előtti hatalmas sikereinek titka Angela üzleti tervében rejlett, amely ugyan három szakosodott kórház felépítését irányozta elő, de a mosodát, az ellátást, a karbantartást, a műszaki részleget, a laboratóriumi szolgáltatást, de még az anesztéziát is központosította. Minden kórháznak, minden szolgálatnak megvolt a maga főnöke, de ezek mind az anyavállalat központi főosztálya alá tartoztak.

– Hogy telt a délelőttje? – kérdezte Bob Angélától. – Sikerrel járt?

– Mérsékelten – ismerte be Angela. – Ahogy tegnap este is említette, a kötvények eladása után a banknál erősen lecsökkent a hitelképességünk. A jó hír csupán annyi, hogy Rodger Naughton nem követeli vissza azonnal a kölcsöneinket. A rossz hír viszont az, hogy fedezet nélkül nem áll jogában kölcsönt engedélyezni, amire számítottam is. Ezzel együtt kölcsönigényünket felterjesztette a főnökeihez, de a viselkedéséből arra következtethetünk, hogy teljesen reménytelen az ügy.

– És mi a helyzet a volt férjével? – érdeklődött Bob tovább. A többi vezetőhöz hasonlóan Bob is tisztában volt azzal, hogy a cég befektetési ügynöke valamikor Angela férje volt, akitől az asszony már egy évvel azelőtt elvált, hogy az Angels Egészségbiztosítót megalapította volna. Bár a körülményeket illetően kezdetben bizonytalan volt, de aztán Bob is elfogadta a kialakult helyzetet. Kifejtette, hogy inkább egy patinás befektetési bankkal dolgozna együtt, de aztán Michael Calabrese teljesen megnyerte magának azzal, hogy a tőkegyűjtés kellős közepén sikerült egy mentőangyal nagybefektetőt a céghez csábítania.

– Arra rá tudtam venni, hogy még ötvenezret befektessen a saját pénzéből – magyarázta Angela, de arra már nem tért ki, hogy a találkozás micsoda megpróbáltatást jelentett számára.

– Bravó! – szólalt meg Carl.

– Nos, ez egy kicsit kevesebb, mint amitől igazán jól érezném magamat – jegyezte meg Bob.

– Minden tőlem telhetőt megtettem. Amikor rávettem a további befektetésre, az is olyan volt, mint amikor az ember egy sziklából vizet présel ki.

– Megbeszélték a feltételeket? – kérdezett tovább Bob.

– Ó, persze! De azt, remélem, nem feltételezi, hogy Michael Calabrese ellenszolgáltatás nélkül felajánlotta volna ezt a pénzt?

– Mit ígért neki?

– Én nem ígértem semmit, ő közölte a feltételeit – válaszolta Angela, s egykori férje követeléseit kezdte magyarázni.

– Hűha! – csettintett Bob. – Saját magával szemben elég nagylelkű!

– Az adott körülmények között nem volt más választásom – vonta meg a vállát Angela. – Majd hívja fel, és készítsék el a dokumentumokat. Szeretném, ha a számlánkra kerülne a pénz, mielőtt még meggondolja magát. Véletlenül nagyon is jól tudom, hogy mennyire szeszélyes tud lenni.

– Meglesz! – biccentett Bob, s máris bepötyögte az emlékeztetőt a BlackBerryjébe.

– Oké! Ennyi lett volna az egész! – tette le tenyerét maga előtt az asztalra Angela, mintha csak fel akarna emelkedni a helyéről. – Csupán még egy dolog! Szeretném, ha mindazok, akik a tegnapi MRSA-halálról tudnak, azzal is tisztában lennének, hogy minél kevesebbet beszélnek az esetről, annál jobb! Még az orvosi stábot is szeretném a lehető legtávolabb tartani az ügytől.

– A kórházak vezetőinek erre már én is felhívtam a figyelmét – közölte Carl. – Pamela Carsonnal, a szóvivővel is beszéltem.

– Nagyszerű! – biccentett Angela. – Még valami?

– Most jut eszembe valami! – szólalt meg Bob, s kiegyenesedett a székében. – Paul Jang ma nem jött be dolgozni.

– Beteget jelentett? – érdeklődött Angela, s érezte, hogy általános felajzottsága – ha lehet – még tovább fokozódik.

– Nem. Hagytam üzenetet a mobilján, e-mailt is küldtem neki, de nem jelentkezett vissza. Fogalmam sincs, hogy mi lehet vele.

– Ez szokatlan dolog tőle, ugye? – kérdezte Angela, s közben magával is vívódott, hogy megemlítse-e Michael lehetséges szerepét.

– Persze, hogy szokatlan. Mindig nagyon módszeres és rendszerető volt. Még a feleségét is felhívtam. Közölte, hogy tegnap este nem ment haza, és nem is telefonált.

– Te jó isten! – döbbent meg Angela. – Hívta a rendőrséget?

– Nem, nem hívta. Volt már ilyesmire példa korábban is. Igaz, az sok évvel ezelőtt történt. Gondjai voltak az alkohollal, s az néha ilyen furcsa viselkedésben jelentkezett. A felesége azt is elmesélte, hogy az utóbbi időben elég rossz volt a hangulata, és arra is visszaszokott, hogy hazafelé jövet egy-két koktélt megigyon.

– Nem is tudtam, hogy problémája volt az ivással – jegyezte meg Angela. Nem szerette, ha nem tud valamit az Angels Egészségbiztosítónál dolgozó emberekről, különösen a vezető beosztásban dolgozó munkatársakról.

– Ezt kihagytam az életrajzából – ismerte be Bob. – El kellett volna mondanom, amikor felvettem, de azt megelőzően már hat évig együtt dolgoztunk, s az idő alatt egy kortyot sem ivott.

– Te jó isten! – ismételte Angela saját szavait, s egy röpke pillantást vetett a mennyezetre. – Most aztán a részeges könyvelő miatt is idegeskedhetünk, aki azzal fenyegetőzött, hogy kitölti a 8-K űrlapot, és beadja a tőzsdefelügyelethez. Mi rossz jöhet még? – sóhajtott egy mélyet, majd tekintetét visszafordította Bob felé.

– Tudom, hogy küszködött a lelkiismeretével – folytatta Bob. – Azért is hívtam önt tegnap vele kapcsolatban, hogy tudjon a dologról. Egészen addig már több mint egy hete nem emlegette a problémát. Nem is tulajdonítottam az ügynek jelentőséget. Aztán nyilván olvasott valamit az Enron és a WorldCom vezetőinek az elítéléséről. Akkor is azt mondtam neki, amit már korábban is, nevezetesen azt, hogy megmagyarázható, ha nem adjuk be a 8-K bevallást. Nem akarunk senkit becsapni, nem akarjuk kicsalni az emberektől a megtakarításukat vagy a nyugdíjalapjukat, s a Tőzsdefelügyelet rendelkezése az ilyen esetekre vonatkozik. Éppen az ellenkezőjéről van szó. Tőkét gyűjtünk össze az emberek számára.

– Azok után, hogy tegnap felhívott vele kapcsolatban, én is telefonáltam Michaelnek, mert amikor először felhívta a figyelmemet erre a dologra, akkor vele is megbeszéltem az ügyet. Gondoltam, hogy tőzsdei tapasztalatai birtokában biztosan lesz valami elképzelése, hogyan kezeljük a problémát, s nem is csalódtam. Azt mondta, hogy ismer valakit, aki tud vele beszélni, és meg tudja győzni, hogy az adott helyzetben a 8-K bevallás kitöltése és beadása nem feltétlenül szükséges.

– Valami tőzsdejogászra gondolt?

– Fogalmam sincs. Nem is kérdeztem tőle, de most felmerült bennem a gondolat, hogy vajon a Michael ismerősével folytatott beszélgetésnek nincs-e valami köze ahhoz, hogy Paul ma nem jött be dolgozni?

– Ez is elképzelhető, de fogadom, hogy sokkal prózaibb oka van a dolognak. Biztosan alaposan beivott, s most próbálja kialudni magát valami lepusztult, bolhás szállóban.

– Meg lehetne tudni, hogy végül is beadta azt a 8-K bevallást? – kérdezte Angela kicsit bizonytalanul.

– Szerintem nem – felelte Bob. – Most várnunk kell csendesen, és majd kiderül, hogy valaki belepiszkított-e a ventillátorba – nevetett fel keserűen.

– Ha ez ügyben valami eszébe jut, akkor szóljon! – kérte Angela. – Jobb az, ha előbb, s nem utóbb tudjuk meg, mert így legalább fel tudjuk készíteni a jogászainkat. Kénytelenek leszünk valami ésszerű magyarázattal előállni, hogy miért nem adtuk be korábban a jelentést. Nem ártana, ha időnként ezen is gondolkodna, Bob!

Bob néma bólintással nyugtázta a kérést.

– És mi van Paul titkárnőjével? – kérdezte Carl. – Ő sem tud semmit róla?

– Tudomásom szerint nem – felelte Bob.

– Talán tőle magától kellene megkérdezni – mondta Angela, s már nyúlt is a telefon felé. – Hogy is hívják?

– Amy Lucas – felelte Carl.

Angela kiszólt Lorennek, hogy telefonáljon, és a lehető leggyorsabban hívja ide Amy Lucast. Angela az órájára pillantott. Húsz perccel múlt dél, tehát jó esély volt arra, hogy Amy Lucas éppen ebédelni ment.

– Milyen alkalomból érkeztek a virágok? – érdeklődött Carl.

– Amikor megláttam őket, akkor már abban reménykedtem, a reggeli pénzszerzési akcióval állnak kapcsolatban.

– Bár úgy lenne! – sóhajtotta Angela. – De megmondom az igazat, fogalmam sincs, hogy ki és miért küldte.

– Nem volt mellette kártya?

– De volt, csak abból nem derült ki semmi – felelte Angela, s a borítékért nyúlt, majd az asztalon keresztül átnyújtotta. Carl átvette, s a két férfi alaposan megnézte az írást.

– Mire vonatkozik ez a „kihasznált” szó?

– Sejtelmem sincs – ismerte be Angela. – Ugye nem arra gondolnak, hogy ennek valami köze lehet Paul Janghoz?

Két helyettese szinte vezényszóra tagadóan rázta meg a fejét. Angela egy pillanatra elgondolkozott, majd a telefon is szinte azonnal megszólalt. Loren közölte, hogy Miss Lucas megérkezett.

A húszas évei közepén járó Amy Lucas elég elhagyatott teremtésnek látszott. Vonásai finomak, arca sápadt volt, s elvakart pattanások nyomai látszottak rajta. Enyhén zöldes árnyalatú, bodros, szőke haját hátrasimította, és egy nagy, teknősbékapáncélból készült csattal fogta össze. Fiatalos, majdhogynem tizenéves megjelenését egy nyakig begombolt ingruha egészítette ki. Maga előtt összekulcsolt keze rosszul palástolt idegességről árulkodott.

Angela bemutatkozott, hiszen személyesen még soha nem találkozott ifjú munkatársával, s megköszönte neki, hogy ilyen gyorsan idesietett.

– Ó, nem probléma – szabadkozott a lány. – Én ismerem önt!

– Nagyszerű! És – természetesen – az urakat is ismeri.

Amy csak egy bólintással válaszolt.

– Ne nyugtalankodjon, csak azért hívattuk, hogy néhány kérdést tegyünk fel magának a főnökével, Paul Janggal kapcsolatban.

Angela nem volt benne biztos, de úgy tűnt neki, hogy zaklatott idegállapotában Amyt sem sikerült igazán megnyugtatnia. A lány már nem csak összekulcsolta, de tördelni is kezdte maga előtt a kezét.

Az a lehetőség, hogy Paulnak esetleg viszonya volt, vagy lehetett Amyvel, csak most, Bob megjegyzése után ötlött az eszébe.

– Milyen kérdést? – nyitotta tágra Amy a szemét, s tekintete egyik jelenlévőről a másikra csapódott.

– Találkozott ma vele?

– Nem! – vágta rá Angela szerint túlzottan is gyorsan Amy.

– Nem telefonált, és más módon se keresett kapcsolatot magával?

Amy tagadóan rázta meg a fejét.

– Tegnap este nem jelezte, hogy ma nem fog bejönni?

– Nem.

Angela Bobra és Cárira pillantott, s egy pillanatnyi szünetet tartott, hátha nekik is van valami kérdésük. Amikor egyikük se szólalt meg, Angela ismét Amyre fordította tekintetét.

– Tudja, mit jelent a Tőzsdefelügyelet 8-K elnevezésű nyomtatványa?

– Azt hiszem, igen.

– Paul Jang nem töltött ki mostanában ilyet?

– De, körülbelül tíz nappal ezelőtt.

– Be is adta?

– Nem tudom. Rajtam keresztül nem adta be. Külön felhívta a figyelmemet, hogy ne küldjem el.

– A központi szerverre mentette el az anyagot?

– Nem, azt kérte, hogy a jelentés csak a laptopján szerepeljen.

– Értem – mondta Angela elgondolkodva. – A laptopja benn van a hivatalában?

– Nincs, azt mindig magával viszi.

– Tehát tegnap este is magával vitte.

– Igen, mint ahogy mindennap ezt teszi.

Angela ismét a két férfira pillantott, de azok továbbra se akartak kérdést feltenni.

– Köszönjük, hogy időt szakított ránk, Amy! – búcsúzott el a lánytól Angela.

– Nagyon szívesen – bólintott Amy, majd rövid habozás után sarkon fordult, és elindult az ajtó felé.

– Amy! – szólt utána Angela. – Ha hall valamit Paul Jang felől, akkor kérem, hogy jelezze nekünk!

– Természetesen, asszonyom! – felelte Amy, s már ki is lépett a szobából.

– Nos – szólalt meg Angela – egy kicsit furcsa volt.

– Hogyhogy? – kérdezte Carl.

– Túlzottan idegesnek látszott.

– Helyében én is az lettem volna, ha hirtelen a sarokirodába hívatnak – jegyezte meg Carl.

– Lehetséges – vonta meg a vállát Angela. – Leginkább az nyugtalanít, hogy egy kitöltött 8-K-s nyomtatvány van Paul laptopjában, amit az eltűnt ember feltehetően szintén magával vitt.

– Számomra ez egyáltalán nem meglepő – szólalt meg Bob. – Ez is a módszerességét bizonyítja. Csak az, hogy benne van a laptopjában, még nem jelenti, hogy azt be is akarja adni.

– Remélem, hamarosan ő is előkerül – sóhajtotta Angela. –Nos, azt hiszem, hogy ezzel mára végeztünk is.

Mindkét férfi felállt a helyéről, s visszatette a széket eredeti helyére, a fal mellé.

– Ne felejtsék el felhívni rettenthetetlen befektetési ügynökünket a kölcsönért – szólt utánuk Angela, amikor már az ajtónál jártak.

Bob menet közben hátraintett, hogy hallotta szavait.

– És arról is azonnal értesítsenek, ha valamelyikük találkozott, vagy kapcsolatba került Paul Janggal!

– Meglesz! – szóltak vissza mindketten, s az ajtó már be is csukódott mögöttük.

Angela nagyot sóhajtott, és kinézett az ablakon. Már bánta, hogy reggel megitta a kávéját. Kellemes, reggeli élénkségét a körülötte zajló dolgok most százszorosára fokozták. Hirtelen felcsengett a telefon, Angela pedig a meglepetéstől majdnem felugrott a helyéről. Vett egy nagy levegőt, s próbálta megnyugtatni magát. Amikor felvette a kagylót, Loren közölte, hogy Rodger Naughton van a vonalban. Angela szívverése felgyorsult. Rodger hívása vagy nagyon jó, vagy nagyon rossz hírt jelent, hiszen vagy azt közli, hogy a bank megadja neki a kétségbeejtően szükséges áthidaló kölcsönt, ami rettentően jó hír lenne, vagy pedig valamelyik kölcsön visszafizetését sürgeti meg, ami most egy hamisítatlan katasztrófával érne fel. Meglehetősen zaklatottan nyomta meg a gombot a pislogó lámpácska fölött, s a tőle telhető legderűsebb hangon szólt bele a kagylóba.

– Elnézést a zavarásért – szólalt meg Rodger a vonal túlsó oldalán.

– Egyáltalán nem zavarsz – nyugtatta meg Angela, s vissza kellett fognia magát, nehogy azonnal rákérdezzen, hogy jó vagy rossz hírrel jelentkezik.

– Csak azt akartam mondani, hogy nagyszerű dolog volt látni téged ma reggel.

– Nos, én is örültem, hogy láttalak – felelte Angela kicsit zavartan. Furcsának és szokatlannak tűnt számára a beszélgetés indítása.

– Azt is szeretném, ha tudnád, hogy mennyire sajnáltam, amiért nem tudtam segíteni abban a rövid lejáratú kölcsönkérelmedben.

– Megértem a dolgot – felelte Angela egyre zavartabban.

– Mindenesetre ahogy megígértem, a kérelmet továbbítottam a főnökséghez.

– Ennél többet nem is kérhettem.

Ezután egy rövid szünet állt be a beszélgetésben. Angela összeszorított fogakkal várta a rossz hírt.

– Lenne egy kérésem – szólalt meg Rodger. – Lehetséges, hogy ezzel túllépek bizonyos határokat, amiért előre elnézést kérek. Azt szeretném kérni, hogy munka után igyunk meg egy italt együtt. Találkozhatnánk a Modernben… nagyon kellemes hely.

– Üzleti vagy magánügyben? – kérdezte Angela meglepetten.

– Kifejezetten magánügyben

A váratlan kérés nagyon meglepte Angélát. Azon túl, hogy tegnap este egy pillanatra és rá egyáltalán nem jellemző módon felmerült benne a társadalmi élet hiányával kapcsolatos gondolat, túlságosan is elfoglalt volt ahhoz, hogy ilyen dolgokkal foglalkozzon.

– Ó, ez nagyon hízelgő! – szólalt meg belőle hosszabb szünet után természetének naivabb oldala, de az erőteljesebb, tapasztalt és cinikus oldal is azonnal szót követelt magának. – És mit fog szólni a feleséged egy ilyen találkozóhoz?

– Nem vagyok nős.

– Ó! – csodálkozott Angela, s valamiért enyhe bűntudatot érzett. Azonnal eszébe jutott a férfi asztalán látott, egy kislányt egyedül ábrázoló fénykép.

– A volt feleségemnek az volt a véleménye, hogy egy unalmas bankár férj és egy követelőző gyerek terhet jelent kedvelt életstílusa szempontjából, ezért úgy döntött, hogy vagyonom felével zöldebb mezőkre távozik. Öt éve váltunk el, és a gyerek fölötti felügyeleti jogot is maradéktalanul nekem ítélték.

Angela azonnal rokonszenvet érzett Rodger iránt, s még nagyobb volt a bűntudata a férfi feltételezett motívumai által kiváltott cinizmusa miatt. Úgy tűnt, hogy Rodger házasságának a története, a felügyeleti jogtól eltekintve, kísértetiesen hasonlított az övéhez.

Egy pillanatra arra gondolt, hogy bárcsak teljes egészében neki ítélték volna a felügyeleti jogot.

– Ne haragudj a szemtelenségért! – kérte Angela. – Már azt hittem, hogy te is a válságban lévő, negyvenes férfiak közé tartozol.

– Ez érthető. Biztos vagyok benne, hogy gyakran ki vagy téve az ilyen próbálkozásoknak.

– Nos, ez nem egészen így van, de már megtanultam egy kicsit szkeptikusnak lenni.

– Tehát számíthatok rá, hogy találkozunk, ha lesz egy kis szabad időd? Akár a ma estéről is szó lehet… ahogy neked megfelel…

– Mint ahogy a nálad tett ma reggeli látogatásomból is sejtheted, hogy ez nem a legalkalmasabb időpont az ilyesmire, ezért most félek, hogy el kell hárítanom a meghívást. Mindenesetre köszönöm, hogy gondoltál rám, és a tőzsdei bevezetés után, ha még mindig úgy gondolod, nagyon szívesen megiszom veled egy italt, és a Modern is nagyszerű lesz. Az elmúlt években nem sok hasonló helyen jártam, és azt hiszem, hogy az üzletasszonyoknak abba a hiperaktív, munkamániás kategóriájához tartozom, akit a dollárok kergetnek, és aki a dollárokat kergeti.

– Nem hiszem, hogy erről lenne szó – tiltakozott Rodger. –Egy növekvő gyerek és a férj hiánya ezt meg is magyarázza. Mindenesetre tartjuk a kapcsolatot, és addig is sok szerencsét az Angels Egészségbiztosítónak!

– Nagyon köszönöm! Egy kis szerencse most valóban nagyon jól jönne.

Angela helyére tette a telefonkagylót. Csalódást érzett Rodger hangjában, ami egyrészt hízelgett neki, másrészt el is kedvetlenítette a beszélgetés, különösen az a része, amikor a saját maga fogalmazott jellemzését hallotta. Egy rövid pillanatig megpróbálta felmérni, hogy mennyit változott mostanáig azóta, hogy beiratkozott az orvosi egyetemre. Az önzetlen emberbarátság mezejéről valahol, menet közben áttévedt a vállalkozói élet dzsungelébe.

Angela futó álmodozását ismét annak az átkozott telefonnak a csörgése szakította félbe. Kellemetlen rikácsolásnak tűnő hangja durván visszataszította cége sanyarú helyzetének valóságába. Nem kis ellenérzéssel vette fel a kagylót. Loren közölte, hogy Dr. Chet McGovern van a vonalban, és vele szeretne beszélni.

– Mit akar? – kérdezte Angela türelmetlenül, és megpróbálta a doktort elhelyezni a három Angels kórház valamelyikében.

– Nekem nem hajlandó megmondani – felelte Loren.

Angela egy pillanatig azzal a gondolattal kacérkodott, hogy megkéri Lorent, kérdezze meg még egyszer, hogy mit akar, és ha nem hajlandó megmondani, akkor mondja meg neki, hogy… Ilyen gondolatok között viszont ő is kijózanodott, s már magában se fejezte be a mondatot. Az egyetemen a káromkodás része volt a mindennapi lázadásnak, de ezt már ő is kinőtte, és jórészt Michael túlzott trágárságának köszönhetően teljesen le is szokott az ilyesmiről.

A több mint ötszáz orvos befektetőnek Angela egyszerűen képtelen volt megjegyezni a nevét. A realitások és annak szükségessége, hogy az orvosoknál szorgalmazni kell a minél több beteg kórházi ellátását, egyben azt is jelentette, hogy Angela lenyelte bosszúságát, és fogadta a hívást. Arra számított, hogy a hívás biztosan az előző napi MRSA-halállal lesz kapcsolatban, s lelkileg már felkészült annak kifejtésére, hogy mi mindent tettek meg a jövőbeni, hasonló fertőzések elkerülése érdekében.

– Először is arról szeretnék meggyőződni, hogy megérkeztek-e a virágok! – hallatszott a hívó hangja.

Angela tekintete azonnal a titokzatos rózsákra vetődött. Minden azonnal beugrott neki. Azzal a Chet McGovernnel beszélt, akivel az előző este megivott egy italt a klubban, és arra „használt ki”, hogy kicsit kiszellőztesse az agyát, s talán a társasági kapcsolatok – különös tekintettel az ellenkező nemmel való találkozás – röpke szükségletének is eleget tegyen.

– A virágok megérkeztek – felelte Angela. – És nagyon köszönöm! Nagy meglepetés okozott velük. A virágok – remélem – azt is jelentik, hogy már nem neheztel rám.

– Erről nem is érdemes beszélni – válaszolta Chet –, és többek közt ez is indokolja a hívásomat. Átgondoltam a dolgot, és miután találtam is felesleges kétszázezret az éjjeliszekrényem fiókjában, úgy gondoltam, hogy azt az Angels Egészségbiztosítóba fektetem.

Chet szavait rövid hallgatás fogadta.

– Valóban? – kérdezte Angela, s gondolatai egy pillanatra legyökereztek a valóság és a között, amit szeretett volna, hogy valóság legyen.

– Hahó! – kacagott fel Chet. – Csak vicceltem! Bár csak lenne kétszázezer tartalékom, de most sajnos nem erről van szó.

– Ó – mondta Angela nevetés nélkül.

– Nagy a gyanúm, hogy ezt nem találta túlzottan viccesnek.

– Mi a tényleges oka a hívásának? – érdeklődött Angela, s újra megjelent egy kis él a hangjában.

– Beszélgettem két kollégámmal, akik közül az egyik egy nagyon okos nő. Beszámoltam nekik a tegnap esti találkozásunkról, és arról is, hogy visszautasították a mai vacsorameghívásomat. Ő azt mondta, hogy ismételjem meg a meghívást, legyek nyílt és egyenes még akkor is, ha ezzel veszélynek teszem ki törékeny személyiségemet.

– Tehát elismeri, hogy törékeny a személyisége? – kérdezte Angela, és akaratlanul is elmosolyodott.

– Teljes mértékben. Néha napokba is beletelik, amíg helyre tudom hozni. Ezzel az egésszel csupán azt akarom mondani, hogy szeretném ma estére meghívni vacsorára, hogy enyhítsek valamit a depressziómon.

– Nagyon kitartó! – mondta Angela, s csak nevetni tudott a hallottakon.

– Nem hiszem, hogy pontosan fogalmazott volna. Így telefonálgatni és újabb sebeket kiprovokálni nem az én stílusom.

– Nos, az őszintesége és humora valóban kíváncsivá tesz, bár a kétszázezerrel kapcsolatos tréfája egyáltalán nem tetszett. Úgy tűnt, mintha gúnyolódni akarna velem.

– Egyáltalán nem! – tiltakozott Chet.

– Én pedig egyáltalán nem vicceltem a rövid távú tőkehiánynyal kapcsolatban, és valóban nagyon őszintén mondom, hogy ezért nem tudom elfogadni a szívélyes meghívást. Valóban őrülten elfoglalt vagyok. Még akkor se lennék kellemes társaság, ha időt szakítanék a találkozásra.

– Nos, mindez elég nagy csalódást okoz, de azért a személyiségem – hála a maga diplomatikus stílusának – érintetlen maradt. De mondok valamit! Ha hirtelen, egyszerre csak siker koronázza pénzszerzési erőfeszítéseit, vagy nyomott hangulatban van a sikertelenség miatt, akkor csak hívjon fel. Előzetes jelzés nélkül is azonnal rendelkezésre állok!

A beszélgetés végeztével Angela megpördült a székével, és kinézett a teljesen bedugult Fifth Avenue-ra. A két különböző férfitól érkező vacsorameghívások rendkívül váratlanul érték. Nyugtalanítóak is voltak, hiszen megkérdőjelezték egész, választott életstílusát, és feltették a kérdést, hogy vajon hol is csúszott félre az élete.

A belvárosi, háziorvosi praxisát ellehetetlenítő költségtérítési szabályváltozás, és a Michaeltől való elválás romboló hatása egész értékrendjét aláásta. Teljesen eltompult, agyonhajszolná, elcsigázottá vált. A gazdagsággal és a gazdagság csapdáival mérhető üzleti sikerek erősen háttérbe szorították az önzetlen, emberbaráti érzelmeket.

Visszapördült a székével, és újra az Angels Egészségbiztosító előtt álló problémákkal kezdett foglalkozni. Néhány pillanat elteltével Loren egy szendvicset és egy kólát hozott be neki. Evés közben Angela gondolatai visszabillentek a Paul Jang és a 8-K jelentést tartalmazó laptop hollétével kapcsolatos problémára. Mindez most olyan volt, mint egy elveszett bomba, amely ráadásul félig ki is van biztosítva.

Angela ezekkel a gondolatokkal nyúlt a BlackBerryjéhez, hogy e-mailen keresztül megkérdezze Michaelt, mit tud esetleg Paul eltűnéséről. Miközben ujjai a miniatűr klaviatúrán táncoltak, hálával gondolt a kis készülék képességeire, amellyel a nélkül kapcsolatot tudott teremteni a férfival, hogy beszélni kényszerült volna vele. Ez – ráadásul – azt is jelentette, hogy a különben elkerülhetetlen bosszankodások nélkül megkaphatja a szükséges információkat.

Megfogalmazása után már éppen el akarta küldeni az üzenetet, amikor valami felötlött benne. Nagyon is tisztában volt Michael gyerekkori élményeivel, indíttatásával és időnként megválaszolatlan kérdések merültek fel benne néhány barátjával (beleértve az úgynevezett „ügyfeleit” is), és azok életstílusával kapcsolatban. Kérdéseket nem tett fel, mert valójában nem is akart tudni ezekről az ügyekről. Most, hogy az üzenetet el akarta küldeni Michaelnek, ismét előjött az ismerős érzés, és újra feltette magának a kérdést, hogy valóban akarja-e tudni azt, amire rákérdezett. Ösztönösen úgy érezte, hogy nem, s ezért csak tervezetként elmentette és félretette. Majd, később foglalkozik vele.

6.

2007. április 3

délután 1 óra 05 perc

A félelemmel vegyes idegességtől pokolian rossz hangulatban lévő Michael Calabrese fekete Mercedes városi terepjárójával megállt egy parkoló kocsisor mellett, majd visszatolatott a hirtelen észrevett szabad parkolóhelyre. Onnan egyenesen rálátott a Long Island-i Coronán lévő Corona Avenuen épült Neapolitan étterem bejáratára. Corona a főként olaszok lakta, számára is a szülőhelyet és a gyermekkort jelentő Rego Park nevű település mellett helyezkedett el. Sokan azt gondolják, hogy a keleti parton élő összes olasz a New York-i Kis-Olasz-országban él, de ez tévedés. Többségük már kiköltözött Long Islandre, és Michael nagyapja, Ziggy is közéjük tartozott. Családi vállalkozásként ő alapította a Rego Parkban az építőanyag-és csempekereskedést.

Michael a bejáratot figyelte, s közben megpróbált valami stratégiát kialakítani. Az étterem híre még az 1930-as évekre nyúlt vissza, amikor ez volt a Lucia nevű szervezet tagjainak kedvenc éjszakai tartózkodási helye. Neve összeforrott ezzel a kétes társaságéval mindaddig, amíg Rudolph Giuliani polgármester le nem szoktatott egy sor középszintű maffiózó főnököt arról, hogy éjszakánként Manhattanbe járjanak be cseverészni. Aztán nem sokkal később, amikor az egyik törzsvendéget, Vinnie Dominicket a helyi Lucia kapójává választották, a hely forgalma ismét fellendült. A modern idők szavára hallgató rivális Vaccaro bűnbanda két utcával lejjebb, a sokkal később épült Vesuvióban ütötte fel a tanyáját. Mindkét szervezet célszerűnek tartotta, hogy szívélyes kapcsolatokat építsen ki a környékre települő ázsiaiakkal, oroszokkal és spanyol nyelvű bevándorlókkal, akiket bizonyos akcióikhoz is alkalmaztak. A legnagyobb problémát az jelentette, hogy Paulie Cerino, a Vaccaro család neves főnöke még mindig rács mögött volt, így a csoportok közötti kommunikáció sem volt olyan, mint amilyennek lennie kellett volna.

Féktelen dühében öklével Michael többször is rácsapott a kormánykerékre, s egyfolytában káromkodott. Gyerekkorától kezdve ismerősek voltak számára ezek a dührohamok, aminek következtében a normálisnál sokkal gyakrabban keveredett verekedésbe, és az apjától is sűrűbben kapta meg a verést. Volt azért a dolognak pozitív oldala is. Ha kiadta magából a fölös energiát, akkor lecsillapodott, és úgy már könnyedén rendezni tudta a felmerülő problémákat. Felnőtté válásával dühkitöréseit is megtanulta mások jelenlétében féken tartani, s ez alól csak az az időszak jelentett kivételt, amíg házasságban élt Angélával.

Olyan hirtelen, ahogy elkezdte, abba is hagyta a kormánykerék püfölését. – Elkényeztetett kurva! – morogta magában, Angélára gondolva. Házasságuk kezdetétől fogva csak problémát jelentett számára. Amíg össze nem házasodtak, addig olyan volt, mint egy helyes kisbaba, de a Saint Mary Church-ben lezajlott ceremóniát követően néhány héttel már nem volt jó olyannak, mint amilyen korábban volt. Azt szerette volna, ha ezt így, amazt meg úgy csinálja, vonakodott vele elmenni esténként, még az üzleti vacsorákon is csak ímmel-ámmal vett részt. Egyszóval azt akarta, hogy megváltozzon, neki pedig nem állt szándékában megváltozni egy felső középosztályból származó, elkényeztetett New Jersey-i lány kedvéért, akinek csak csettinteni kellett az ujjával, s mindent megkapott, amit csak óhajtott. Ami a válási megállapodást illeti, ebben az idegállapotban ő nem akart ilyesmiben részt venni. Már akkor is feldühödött, ha csak eszébe jutott. Felesége, csak azért, hogy neki gondot és szomorúságot okozzon, fogta magát, és egy nevetséges gyermektartási díjjal együtt elköltözött a West Side-ra, egy háromszintes lakásba.

Most pedig, mintegy utolsó késszúrásként, az asszonynak sikerült őt is belerángatni ebbe az Angels Egészségbiztosítóba, amivel talán az életét is kockára teszi. Önmagát természetesen nem hibáztathatja. Üzleti tervként nagyszerű elgondolás volt. Ahogy Angela elmagyarázta neki, a kormányzat, a maga végtelen bölcsességével, a Medicare útján létrehozott egy rendszert, amit lényegében az egészségbiztosítók is elfogadtak, és amelyben bizonyos eljárásokért sokkal többet fizetnek ki az orvosoknak, mint amennyit általában szoktak a betegek ellátásáért. Az egésznek az a trükkje, hogy össze kell szedni egy csapatnyi orvos befektetőt, akik finanszírozzák az olyan magánkórházak felépítését, amelyekben csak bizonyos, szakosodott tevékenységet végeznek, és elkerülik az olyan, nagyobb ráfordításokat igénylő műveleteket, mint a sürgősségi ellátás vagy a biztosítással nem rendelkező és a krónikus betegek kezelése. Ez a forgatókönyv azokat a törvényben meglévő kiskapukat használja ki, amely általánosságban megtiltja az orvosoknak, hogy a betegeket a saját intézményeikben – laboratóriumaikban, képalkotó berendezésekkel felszerelt intézeteikben – lássák el, mivel általános volt a vélekedés, hogy ha az orvosoknak részesedésük van egy egész kórházban, akkor ez olyan, mint amikor kavicsszemek kerülnek egy hatalmas fogaskerékrendszer fogai közé. Az új rendszer az orvosok számára többszörös részesedést jelent a profitból, és arra ösztönzi őket, hogy fizetős betegeket irányítsanak a szakosodott kórházakba, hiszen így megkapják a pénzüket a biztosítótól magáért a beavatkozásért, majd utána tulajdonrészük alapján a kórháztól is. A részvénytöbbséget birtokló, tényleges tulajdonosok számára a rendszer kimeríthetetlen fejőstehenet jelenthet. Michael ezért is fektetett be olyan sokat a saját megtakarításából, ezért is fektette bele ügyfele hatalmas pénzeszközeit, és ezért is beszélte rá a Morgan Stanley-t, hogy vállalja a garanciát a tőzsdei bevezetésnél.

Olyannyira minden a tervek szerint haladt, hogy Michael hat hónappal ezelőtt maradék személyes vagyonát is az Angels Egészségbiztosítóba fektette, hogy pozíciói – amikor a tőzsdei bevezetés elkezdődik – minél erősebbek legyenek. Azt minden pénzügyi elemző tudja, hogy a befektetési stratégiát a sokszínűségnek, a diverzifikációnak kell jellemeznie, de Michael annyira bízott az Angels Egészségbiztosítóban, hogy megszegte ezt az aranyszabályt, így aztán most bőven volt oka az idegeskedésre. Fő problémája az volt, hogy nem értette az üzlet elméleti vonatkozásait és a potenciális gazdasági következményeit annak a fertőzési gondnak, amely három és fél hónappal korábban kezdődött el Angela kórházaiban. Most már megértette. Azzal is tökéletesen tisztában volt, hogy Vinnie Dominick mennyire nem szereti elveszíteni a pénzét.

Michael visszapillantott a Neapolitan étterem bejáratára. Megtévesztő, derűs nyugalom uralta a környéket. Kétoldalt, a hamis balkonládákban műanyag virágok nőttek, de még az épület klinkertéglás homlokzata is hamisítvány volt, hiszen a téglákat anyagukban színezett műanyagból készült lapocskák helyettesítették. A bejáratnál nem volt vendégforgalom, mivel az étterem délben nem volt nyitva a nagyközönség számára, csak Vinnie-nek és szűk udvartartásának szolgáltak fel ebédet. A tulajdonos számára ez csekélyke ár volt azért, hogy zavartalanul folytathassa az üzletet esténként, amikor a hely megélénkült, és mindenki ott intézte a dolgait. Így ment ez a hét minden napján, a vasárnap kivételével, amelyet a nagyokosok is a családjuk körében töltöttek.

Michael megnézte magát a visszapillantó tükörben. Lesimította a frizuráját, amelyet szándékosan úgy viselt, mint Vinnie Dominick. Elemi iskolás koruk óta ismerték egymást, ahol Vinnie egy osztállyal feljebb járt, mint Michael. Apja, Lucia szervezetben elfoglalt helyzetének köszönhetően Vinnie már negyedikes korában uralta a közeli játszóteret. Még a hatodikosok is kitértek az útjából. Michael azóta próbálta mindenben utánozni Vinnie-t, s ez a Saint Mary középiskolában is így történt.

Mivel a Vinnie-vel folytatandó beszélgetéshez még mindig nem tudott megfelelő stratégiát kidolgozni, Michael kelletlenül úgy döntött, hogy alkalmazkodni fog az adott helyzethez, hiszen úgyis minden Vinnie hangulatától függött. Ha jó hangulatban találja, akkor megpróbáltatásai nem is lesznek olyan súlyosak. Ha nem… akkor minden megtörténhet.

Kikászálódva a Mercedesből Michael elengedte maga előtt a közeledő autókat, majd átment az úttesten. Amikor Angela több mint egy órával azelőtt meghozta a hírt az Angels Egészségbiztosító lehangoló helyzetéről, majd nem sokkal később távozott, Michael – ha kelletlenül is –, de már akkor eldöntötte, hogy beszélnie kell Vinnie-vel. Ha a rossz után valami még rosszabb következik, és Vinnie nem tud a szervezet pénzét fenyegető potenciális veszélyről, akkor neki, Michaelnek el kell tűnnie a környékről, ami saját pénz nélkül nem ígérkezik egyszerű dolognak. Bár tisztában volt azzal, hogy Vinnie-nek nem fog tetszeni, amit ma hall tőle, de legrosszabb esetben is arra számított, hogy majd alaposan helybenhagyják és mindenféle fenyegetésben lesz része. Ettől némileg megnyugodva Michael fel is hívta Vinnie-t, találkozót kért tőle, Vinnie pedig idehívta, ebbe az étterembe.

A helyiségbe belépve Michaelnek félre kellett hajtani maga előtt a súlyos posztófüggönyt, amely a bent ülőket védte a huzattól. Hagyta, hogy szeme néhány pillanatig szokja a teremben uralkodó félhomályt. A bejárattól balra egy hosszú bárpult állt, előtte társalgó, a végében pedig egy kandallóutánzat kapott helyet. A terem középső részében különböző méretű asztalok álltak. A székek még felfordítva az asztalon hevertek, hogy ne akadályozzák a takarítást. A jobb oldalon hat, bársonnyal kárpitozott boksz sorakozott. Kettő közülük foglalt volt. Az elsőben Franco Ponti, Angelo Facciolo, Freddie Capuso és Richie Herns ült. Michael mindnyájukat még a Saint Maryből ismerte.

Közülük leginkább Franco Ponti ijesztette meg. Közismerten ő volt Vinnie első számú verőlegénye. Angelót Michael nem ismerte közelebbről, mivel középiskolás korukban más-más bandákhoz tartoztak, de már a megjelenése is elég volt ahhoz, hogy Michael megborzongjon. Freddie-t ismerte leginkább, Richie-t a legkevésbé, de nagy valószínűséggel ők inkább lakájnak, és nem családtagnak számítottak.

A szomszédos asztalnál ülő Vinnie magához intette Michaelt. Vele ült a bokszban még Carol Cirone is, aki már évek óta Vinnie barátnője volt. Feltupírozott, platinaszőke hajával, szorosan testéhez simuló fehér pulóverével és a nyakában lévő gyöngysorral úgy nézett ki, mint egy West Side Storyból előlépett karikatúra, de megjelenésével kapcsolatban senki nem mert humorizálni, legalábbis Vinnie jelenlétében nem.

– Mikey! – szólt oda Vinnie. Gyere, ülj ide hozzánk! Ettél már?

Michael közben elhaladt a családhoz tartozó, bérelt fickók asztala mellett.

– Hello, fiúk! – üdvözölte őket udvariasan.

Azok csak biccentettek, de egyikük se szólalt meg.

Vinnie kivette az ingnyak mögé erősített szalvétát, kicsit előrébb tolta az asztalát, felállt a helyéről, és átölelte Michaelt. Ő is viszonozta az ölelést, de kellemetlenül érezte magát, mert tudta, hogy olyan hírrel érkezett, ami Vinnie-nek nem fog túlságosan tetszeni.

Egyik kezét még mindig Michael vállán tartva Vinnie a másikkal az asztalnál ülő vendége felé bökött:

– Carolt természetesen, ismered?

– Hát persze! – válaszolta Michael, s az udvarias kéznyújtást hasonló udvariassággal viszonozta.

– Ülj le, foglalj helyet! – kínálta Vinnie hellyel Michaelt, s közben ő is visszaült a székére. Hangja, stílusa sokkal kulturáltabb volt, mint ahogy azt el lehetett volna várni egy olyan embertől, aki az ő szakmájában dolgozik, és ez akkor sem változott, amikor – nagyon ritkán – elveszítette a türelmét. Michaelre ez különösen ijesztően hatott.

Michael becsúszott az ellenkező oldalra, így Vinnie-vel kétoldalt közrefogták Carolt.

– Mit szólnál egy bolognai spagettihez? – javasolta Vinnie. –És mellé egy pohár Barolóhoz? Kilencvenhetes, és mintha nem is erről a világról való lenne!

Csakhogy el ne vétse a lépést, Michael mindenbe belement. Vinnie sokat változott azóta, hogy elvégezte a középiskolát, ahol nagy sikere volt a lányoknál, akik csak „A hercegnek” becézték. Vonásai határozottak és szabályosak voltak. Michael-hez hasonlóan ő is sokat adott a külsejére, s mindig, mindenhol öltönyben és nyakkendőben jelent meg. Michaelhez hasonlóan ő is azzal büszkélkedett, hogy a középiskola befejezése óta eltelt időszakban a súlya mit sem változott, s ma is rendszeresen karban tartotta magát.

– Nos, hogy áll a befektetésünk? – érdeklődött Vinnie. Ha üzletről volt szó, nem szerette az időt vesztegetni. Michael már több mint egy évtizede üzletelt Vinnie-vel. Kicsiben kezdődött, amikor Michael a Morgan Stanleynél helyezkedett el, és felkereste Vinnie-t, hogy segítene a Lucia család drogüzletből, uzsorakölcsönökből, szerencsejátékból, zsarolásból, autólopásból, és főképpen a Kennedy repülőtéren elkövetett emberrablásból származó pénzeinek tisztára mosásában. Michael azt javasolta, hogy a pénzt – egy sor közbülső vállalat felhasználásával – kockázati tőkeként a cégek tőzsdei bevezetésénél használják fel, s ez a kapcsolat mindkét fél számára rendkívül gyümölcsözőnek bizonyult. Michael nem csak tisztára mosta a pénzt, de gyakran még meg is duplázta, holott korábban Vinnie-nek fizetnie kellett ezért a szolgáltatásért. A rendelkezésre álló tőke gyarapodásával Vinnie is egyre kényelmesebben élt, és a baráti kapcsolatokat továbbra is megőrizve Michael is megválhatott a Morgan Stanleytől, és megalakíthatta saját befektetési vállalkozását.

– Az igazat megvallva – kezdte Michael a válaszát Vinnie egyenesen neki szegezett kérdésére – adódott egy probléma, amelyet veled szerettem volna megbeszélni.

– Oh, valóban? – kérdezett vissza Vinnie kimért nyugalommal, és olyan halk, lágy hangon, hogy Michaelnek a hátán is felállt a szőr.

– Tartok tőle, hogy ez a helyzet – felelte Michael, s csak remélni merte, hogy hangjában nem lehet felfedezni a remegést.

– Carol, drágám! – szólalt meg ismét Vinnie. – Megbocsátanál? Mikey-nek és nekem beszélnünk kell egymással.

– De hiszen még nem is végeztem a spagettimmel – nyűgösködött a lány.

– Carol! – szólt rá Vinnie egy árnyalattal halkabban, s a szeme sarkából egy pillantást lövellt felé.

– Ó, persze, rendben van – válaszolta Carol, s szalvétáját a tányérjára dobta. – És hova kellene mennem? – kérdezte duzzogva.

– Ahova óhajtasz, kislány! Freddie vagy Richie oda visz, ahova csak akarod.

Michael ismét Vinnie-vel találta magát szemközt. Hirtelen egész belseje megremegett.

– Remélem, hogy a probléma nem az Angels Egészségbiztosítóval kapcsolatos, mert ha igen, akkor rossz érzéseim támadnak – magyarázta Vinnie körülményesen.

Michael megköszörülte a torkát, s már éppen meg akart szólalni, amikor a pincér jelent meg az asztaluknál egy tál gőzölgő spagettivel, egy pohárral és egy tányérral a kezében. Megérezhette ő is a hirtelen támadt feszültséget, így gyors mozdulatokkal az asztalra rakta az evőeszközt, a tányért, bort töltött a poharakba, majd gyorsan el is tűnt szem elől.

– Pedig az Angels Egészségbiztosítóról van szó – ismerte be Michael. – Az Angels Egészségbiztosítónak még további pénzre van szüksége, hogy nyitva tudja tartani az ajtót. A problémát a baktériumtól való megszabadulás okozta. A baktérium miatt kellett bezárni a műtőket, ami a bevételi csap elzárását is jelentette.

– Ugyanaz a történet, amit már egy hónappal ezelőtt is hallottam – bólogatott Vinnie. Bár hangja nyugodt maradt, szemén látszott, ahogy halmozódnak benne az indulatok. – Az általam folyósított kölcsönnek fedezni kellett volna a költségeket a tőzsdei bevezetésig.

– Én is így tudtam, egészen addig, amíg ezelőtt egy órával a volt feleségem másképpen nem nyilatkozott – válaszolta Michael attól az ötlettől vezérelve, hogy így Angélára háríthatja a felelősséget.

– És miért történt ez?

– A műtők hosszabb ideig voltak zárva a tervezettnél, ezalatt nem volt bevétel, és a fertőtlenítés is többe került, mint amire számítottak.

– És a műtők most már nyitva vannak?

– Igen, de néhány hétbe beletelik, amíg az orvosok is megbizonyosodnak arról, hogy megszűnt a probléma.

– És megszűnt?

– Tudomásom szerint igen.

– Annak az összegnek a nagyságában is tévedtél, ami tudomásod szerint szükséges volt a befektetéshez. Miből gondolod, hogy a fertőzési problémával kapcsolatos ismereteid megállják a helyüket?

– Nem tudom – vonta meg a vállát Michael. – Csak azt tudom továbbadni, amit velem közöltek.

– És mennyi pénz kellene még, hogy a tőzsdére kerüljünk?

– Kétszázezret mondtak.

Vinnie újra Michael arcába fúrta tekintetét. Michael először pislogni kezdett, majd szemét lesütve az előtte lévő ételt kezdte bámulni. Az adott körülmények között maga sem tudta, mi a nagyobb tiszteletlenség: az, ha eszik, vagy az, ha nem eszik. Viselkedésével a legkevésbé se szerette volna Vinnie-t megsérteni. Vinnie köztudottan sokat ad az ilyen dolgokra.

– Egyél! – törte meg Vinnie a hirtelen beálló csendet. Michael egyáltalán nem volt éhes, de fogta a villát, s magába erőltetett kétfalásnyi spagettit.

– Egyáltalán nem örülök ennek a dolognak – hajolt előre fenyegetően Vinnie. – Kezdem magam úgy érezni, mintha az inasod lennék. Először pénzért jöttél hozzám, majd a könyvelő ügyében kerestél meg, aki jelenteni akarta a kormánynak a hiányt, most ismét pénzért kerestél meg. Mikor fejeződik ez be?

– Semmi ilyesmire nem számítottam – próbált védekezni Michael. – De ez akkor is nagyszerű befektetés. Ha nem lett volna az, akkor nem kockáztattam volna a pénzedet. Én is mindenemet beleraktam, amim csak volt, hogy erősítsem a helyzetemet.

– A te pénzed engem egyáltalán nem érdekel – válaszolta Vinnie teljes őszinteséggel. – Engem az a pénz érdekel, amiért én tartozom felelősséggel. Nem szeretném, ha elveszne. Nagyon sokat kellene magyarázkodnom miatta.

– A pénz nem fog elveszni! – jelentette ki Michael határozottan, bár ebben távolról sem volt olyan biztos, mint amilyennek magát igyekezett feltüntetni. – Legrosszabb esetben késni fog a tőzsdei bevezetés.

– Nem szeretném, ha ez bekövetkezne, és a magam részéről mindent meg is teszek ezért. Már plusz negyedmilliót is bedobtam a kasszába. A könyvelő ügyével is foglalkoztam.

– Beszéltél vele? – kérdezte Michael rosszat sejtve.

– Ó, persze, beszéltem vele. Még Franco és Angelo is beszélt vele.

– Nem akart együttműködni?

– Ezt azért nem mondanám. Abban viszont teljesen biztos vagyok, hogy nem adja be a jelentést. Csupán a titkárnője jelenthet némi bizonytalanságot, akinél – sajnos – ott van a potenciálisan veszélyes jelentés egy példánya. Úgy tűnik, hogy még vele is beszélnünk kell.

– Erre nem is gondoltam volna – ismerte be Michael. – Jó ötlet! – mondta megkönnyebbülten. Legkevésbé azt kívánta volna, ha egy megoldottnak vélt probléma feltámad. Bár Michael szeretett Vinnie-vel üzletelni, de nem akarta tudni, hogy a pénze honnan származik és – úgy általában – semmit se szeretett volna tudni Vinnie üzleteiről. Michaelnek éppen elég volt saját képzelőereje, és ezért is volt annyira ideges a jelenlegi bonyodalmak miatt.

– Az biztos, hogy a magam részéről teljesítettem azt, ami rám hárult ebben a dologban – folytatta Vinnie –, és szeretném, ha te is tennéd a sajátodat. Ha az Angels Egészségbiztosítónak további pénzekre van szüksége a tőzsdei bevezetéshez, az csak tőled származhat.

– De… – kezdte volna Michael.

– Semmi de, Mikey! – szakította félbe Vinnie csendesen Michaelt. – Régóta ismerjük egymást, de most az üzletről van szó. Szeretném, ha ez a tőzsdei bevezetés megtörténne. Jó üzletszerző vagy, és felkeltetted az érdeklődésemet. Ha a tőzsdei bevezetés nem úgy történik, mint ahogy azt leírtad, akkor ezért téged teszlek felelőssé, és tovább nem leszünk barátok. Ezen a ponton már kizárólag csak Francóval lesz dolgod.

Michael nyelni próbált, de nem tudott. Torka teljesen kiszáradt. Fogta mindeddig érintetlen poharát, és nagyot kortyolt az italából.

Lou Soldano nyomozó hadnagy az órájára pillantott. Már majdnem délután fél kettő volt, s ez egyben arra is válaszolt, hogy gyomra miért kezdett el hangosan korogni. Az orvos szakértői intézetet valamikor reggel nyolc óra után elhagyva, hazament a Sohóban, a Prince Streeten lévő lakásába, és menten elaludt a díványon. Annyira kimerült volt, hogy még a hálószobáig sem jutott el.

Amikor déltájban felébredt, akkor borotválkozás és zuhanyozás közben csak egy kávét ivott. Ezután felhívta az Igazságügyi Orvos Szakértői Intézetet. Kíváncsi volt, hogy Jack mit talált annál a két hullánál, akiknek a boncolásánál Lou már nem volt ott. Jack még mindig lent volt a gödörben s nem tudott telefonhoz jönni, így Lou kérte, hogy kapcsolják neki a New York-i rendőrségtől Murphy őrmestert. A nyomozót leginkább a nyilvánvalóan valamelyik gengszterfészekben kivégzett, azonosítatlan vízihulla érdekelte. Arra volt kíváncsi, hogy Murphy talált-e valami, esetleg hozzá vezető nyomot az eltűnt személyek osztályán. Eltűnt ázsiai-amerikai férfival kapcsolatban eddig semmiféle telefon nem érkezett, ami még inkább felkeltette Lou kíváncsiságát. Így vagy úgy, kezdte egyre jobban érdekelni az eset, mivel azt remélte, hogy így talán megelőzheti újabb holttestek felbukkanását a kikötő vizében. Ráadásul ahogy ezt az embert meggyilkolták, és az a körülmény, hogy messze kint az öbölben vetették a vízbe, mind azt a gyanút erősítették meg benne, hogy az ügy a szervezett bűnözéssel állhat kapcsolatban. Tavasszal, nyáron és ősszel az ilyen holttesteket szinte kivétel nélkül az állam északi részének erdőségeiben szokták eltemetni. Télen, amikor fagyott a talaj, az elkövetők találékonyabbnak bizonyultak, s a hullákat vagy az öbölben, vagy még a Verrazano Bridge-en is túl vetették a vízbe.

Lou korgó gyomorral elindult valami gyorséttermet keresni. Régi rendőrségi Chevy Caprice-át használta. Érzelmileg is kötődött ehhez a kocsihoz, ez jelentette az egyedüli kapcsolatot előző életével, hiszen időközben elvált, és gyerekei is már főiskolába jártak.

– Te jó isten! Johnny falatozója még mindig itt van! – szólalt meg hangosan, amikor a régi helyén, bal oldalon megpillantotta az üzletet. Azonnal indexelt, erőteljesen lassítani kezdett, amiért hangos tülköléssel meg is kapta a magáét a mögötte, egyarasznyira haladó kocsi sofőrjétől. Lou lehúzta az ablakot, s intett a dühös vezetőnek, hogy haladjon csak el mellette, s közben próbálta fegyelmezni magát. A volánnál ülő és még mindig a dudára támaszkodó fickó végre megértette, mit akar jelezni, s középső ujjának magasba emelésével elhaladt mellette.

– Vannak dolgok, amelyek soha nem változnak – mormogta Lou filozofikusan maga elé. Befordult a kis étterem parkolójába, és az ablakon keresztül feladta a rendelését. Lou nem is lehetett volna boldogabb, mint amikor már negyedóra elteltével, élvezettel tömhette magába régi kedvencét, Johnny megszokott, extra fasírtos szendvicsét. Ma is megdobogtatta a szívét, ha azokra az időkre gondolt, amikor középiskolás éveinek a vége tájékán Gina Pantanellával is általában itt kötött ki. Akkor is ezen a helyen parkoltak, és ezt a szendvicset ették.

A másik dolog, amiért Lou kedvelte ezt a helyet, az volt, hogy pontosan átellenben volt a Neapolitan étteremmel. Még azokból az évekből, amikor a szervezett bűnözéssel foglalkozott, tudta, hogy az étterem gyakorlatilag Vinnie Dominick irodája is, aki a Lucia család queensi részlegének a főnöke volt. Lou még az is tudta, hogy az egymással hagyományosan rivalizáló két csoport, a Lucia és a Vaccaro család közötti törékeny egyensúlyt kezdték megbontani az új, Flushingban és Woodside-ban megtelepedett ázsiai bandák. Lou arra is gondolt, hogy vajon a kialakult helyzetnek nincs-e valami köze a kikötő vizéből kifogott holttesthez. Ennek a kiderítéséhez elsősorban Vinnie Dominicket vette célba, hiszen Paulie Cerino, Vinnie partnere a Vaccaro szervezetnél éppen rács mögött volt. Ebben az ügyben Lou tulajdonképpen nem is Vinnie-t, hanem egyik fullajtárát, Freddie Capusót akarta megkeresni. Még akkor szervezte be rendőrségi informátornak, amikor a szervezett bűnözéssel foglalkozott s Lounak mindig is maradt a kezében valami a fickóval szemben. Lou – tulajdonképpen – a szerencsés véletlennek köszönhetően tudta meg, hogy kettős ügynökként a fiú veszélyes, kettős életet él. Bár látszólag szívvel-lélekkel Vinnie-nek dolgozott, de időnként Paulie-t is ellátta hol valós, hol hamis információval. Lou egy időben csodálkozott is, hogyan tudhat a fiú nyugodtan aludni, hiszen ha bármelyik fél megtudja, hogy a másiknak is dolgozik, akkor egyszerűen eltűnik a színről, s túl a Verrazano Bridge-en nagy valószínűséggel a halakat eteti.

Lou nem volt benne biztos, hogy Freddie még mindig Vinnie-nek az embere, sőt azt se tudta, hogy életben van-e még; mindenesetre először ezeket akarta tisztázni. Azt feltételezte, hogy Vinnie az étteremben van, hiszen nagy fekete Cadillacje az épület előtti kocsik mellett parkolt másodikként. Egyedüli problémát az jelentette, hogy a kocsi egy régi évjárat volt, Lou pedig nem feltételezte, hogy ez illett volna Vinnie stílusához.

Lou hirtelen abbahagyta a rágást. Valaki kilépett az étteremből. Hajviselete és ruházata alapján Lou egy pillanatig azt gondolta, hogy Vinnie-t látja maga előtt. Kicsit össze is zavarodott, mivel Vinnie soha nem jött ki egyedül az utcára. Aztán amikor a férfi sietős léptekkel átvágott az úttesten, és egyenesen feléje tartott, akkor Lou is rájött, hogy nem Vinnie-t látja maga előtt. A férfi vagy ideges lehetett, vagy félt valamitől, de idegesen matatott a távirányítós kulcsa után, s közben le s felnézegetett az utcán és az étterem felé. Egy pillanat elteltével már bent is ült a kocsijában, kikanyarodott az utcára, és csikorgó, füstölgő gumikkal elszáguldott Manhattan irányába. Lou szerette volna megjegyezni a rendszámát, de nem volt elég gyors. Mindössze annyit látott, hogy a New York-i rendszámtáblán az 5V kombináció is szerepel.

Lou visszanézett az étterem bejárata felé, s nem lett volna meglepve, ha Vinnie egyik emberét látja kirohanni onnan, aki a távozó férfit veszi üldözőbe. Ilyesmi viszont nem történt, békés nyugalom honolt a környéken. Lou ismét hátradőlt az ülésben, és nagyot harapott a szendvicsébe. Evés közben azon töprengett, hogy vajon milyen találkozó zajlott le Vinnie és Vinnie hasonmása között, amitől az ismeretlen olyan ideges lett, mint amilyennek látszott. A városi terepjáró és a fickó öltözéke alapján Lou feltételezte, hogy a találkozó a pénzről szólhatott és – nagy valószínűséggel – a szerencsejátékkal állt kapcsolatban. Ha pedig ez volt, akkor a fickó nagyobb összeggel tartozhatott Vinnie-nek, és most bajban volt. Se Vinnie, se az ellenkező oldal vezére nem túlságosan szerette, ha sokáig tartoznak neki. Ha ilyesmi előfordult, akkor a kártyavár gyorsan összeomlott. Gondolatai közepette Louban ismét felmerült a gondolat, hogy nincs-e valami kapcsolat a történtek és a vízből kifogott hulla között. Könnyen meglehet, hogy mindez ismét valami ostoba gengszterháború előjátéka, de az is elképzelhető, hogy valaki csak egyszerűen így akart megszabadulni egy hullától.

Lou rágása hirtelen ismét abbamaradt. Egy erősen elsötétített üvegű, vadonatúj fekete Cadillac szedán jelent meg a színen, s beállt közvetlenül a régi típusú mögé. A következő pillanatban Lou már félre is tette a szendvics maradékát, amelynek tölteléke szét is szóródott a kocsi utasülésén. Szempillantás alatt kint volt a kocsiból, s már át is kelt az úttesten, amikor a Cadillac sofőrje hátulról megkerülte a kocsit. Ezúttal Lou mellé szegődött a szerencse, mivel a sofőr Freddie Capuso volt, és egyedül érkezett.

– Freddie, barátocskám! – üdvözölte Lou széles mosollyal. Freddie megtorpant, s ahogy Lou közelebb ért, megfordult.

Arca is elsápadt, ahogy felismerte Lout. Idegesen körülnézett, különösen az étterem közeli ajtaja érdekelte.

– Hűha! – szakadt ki Louból az eltúlzott meglepetés. – Mikor is találkoztunk utoljára, Freddie, öreg cimbora?

Amikor Lou Freddie-t utoljára látta, akkor az ifjú gengszter tulajdonképpen még egy vézna kis suhanc volt, aki mesterkélten eltartotta oldalától a kezét, hogy izmosabbnak nézzen ki. Most már – ha voltak is bizonyos hiányosságai – férfinak látszott.

– A francba, hadnagy úr! Mi az ördögöt keres itt?

– Ettem odaát egy szendvicset, a régi szép idők emlékére. Gimnazista koromban ide jártam, és akkor hirtelen megláttalak, ahogy szállsz ki a kocsiból. Micsoda véletlen!

– Én is örülök a találkozásnak – hadarta Freddie. – De most nekem mennem kell.

– Ne olyan sietősen! – szólt rá Lou, s egyik kezével Freddie felső karját fogta meg, a másikat pedig a tokban lévő fegyverének markolatán nyugtatta. Nagyon is jól ismerte ezeket a veszélyes és kiszámíthatatlan alakokat.

– Megölethet, ha magával itt meglátnak! – tiltakozott kétségbeesetten Freddie.

– Egyetlen telefonhívással is megölethetlek, barátocskám! Csak két percet akarok veled beszélni. A kocsim odaát van Johnny parkolójában. Ugorjunk át oda, s ott nyugodtan beszélhetünk.

Freddie Johnny túloldalon lévő falatozója felé pillantott, mintha csak ellenőrizni akarná Lou szavait, majd tekintete ismét a Neapolitan ajtajára vetődött.

– Minél jobban húzod az időt, annál nagyobb a kockázat? –figyelmeztette Lou, s egyetlen karján ejtett szorítással az utca túloldalán álló Caprice felé fordította.

Freddie-nek most már nem kellett sok idő annak felismeréséhez, hogy nincs sok választása. Biccentett, és sietős léptekkel átkelt az úttesten. Lou egészen az első utasülésig a nyomában maradt. Freddie gyorsan kinyitotta a kocsi ajtaját, de amikor megpillantotta a szétszóródott fasírtdarabkákat, a paradicsomszeleteket és a hagymakarikákat, akkor visszahőkölt.

– Én nem ülök bele ebbe a szemétdombba – tiltakozott. Lou körbenézett, s maga is látta Freddie viszolygásának az okát.

– Megértem a vonakodást – mondta Lou, majd az elsőt becsapva a hátsó ajtót nyitotta ki előtte. Intett neki, hogy szálljon be, majd ő is beült mellé a kocsiba.

– Legyünk túl rajta gyorsan! – szólalt meg Freddie parancsolóan, mintha lett volna valami beleszólása a fejlemények alakulásába.

– Majd megpróbálom – felelte Lou, s szó nélkül hagyta Freddie hősködését. – Először is, ki most a Vaccaro család helyi kapója? Egy kicsit kiestem a körforgásból.

– Louie Barberának hívják, de ő csak ideiglenes, mert Paulie Cerino próbaidőre hamarosan szabadul.

– Tényleg? – húzta fel a szemöldökét Lou.

Most hallotta először a Cerinóról szóló pletykát.

– Mi az ördögnek zavar engem ilyen kérdésekkel? – morgolódott Freddie. – Ezt bárkitől megtudhatta volna.

– Vinnie és Louie hogyan jönnek ki egymással?

Freddie csak elnevette magát.

– Rosszul? – érdeklődött tovább Lou.

– Ahogy Paulie-t bekasznizták, Vinnie mindent porrá zúzott, különösen a drogüzlet területén. Vaccaroék vissza akarják kapni a régi területüket.

– Mi a helyzet az ázsiaiakkal, a spanyolokkal és az oroszokkal?

– Mindenkinek elege van belőlük.

– Mind a három csoporttal?

– Főleg az ázsiaiakkal, mert azok Dél-Amerika helyett Ázsiából hozzák be az anyagot.

– Olyan pletykák is járnak, hogy tegnap este kicsináltak valakit, folytatta Lou az érdeklődést, s most már el is jutott a lényeghez. – Tudsz erről valamit? – kérdezte és szándékosan nem akart több részletet elárulni.

Freddie tekintete idegesen az étterem bejárata felé vetődött, ami Lou számára árulkodó jelnek bizonyult. A hosszú évek tapasztalata alapján sejtette, hogy a csontos, szikár Freddie tud valamit.

– Nem tudok semmi ilyesmiről – válaszolta Freddie, de hangja egyáltalán nem tűnt meggyőzőnek.

– Ugyan már! Ne kényszeríts arra, hogy fenyegetőzzem, vagy felhívjam Vinnie-t a régi szép idők emlékére.

– Oké, tudom, hogy tegnap este valakit elkaptak, de csak ennyit tudok az egészről.

– Kérlek, ne húzzuk a dolgot ilyesmivel!

– Őszintén mondom, nem tudom, hogy ki volt az illető. Annyit tudok, hogy valaki patkány módra kezdett viselkedni.

– Milyen értelemben volt patkány az illető, és kivel?

– Ki tudja azt?

– Ki akarsz hozni a sodromból?

– Őszintén elmondok mindent, amit csak tudok, s ez közel jár a lényeghez. Vinnie-t bosszantja valami, de fogalmam sincs, hogy micsoda. Franco Ponti kivételével senkivel sem beszéli meg ezeket a dolgokat.

Lou végigkövette a kilátástalan helyzetben lévő kölyök férfivé válását. Bizonyos értelemben még sajnálta is, mert tudta, hogy egy éjszaka a szemétdombon fogja végezni. A szélsőségekhez vonzódik, ahelyett hogy középen maradna, de nem elég intelligens ahhoz, hogy ezt hosszú távon tudja csinálni. Bizonyos értelemben Lou dühös is volt rá, mivel a többi semmirekellővel együtt bűnrészesként ez a szarházi is tagja volt egy maroknyi csoportnak, amely az összes amerikai olasznak rossz hírét keltette.

– Rendben van – szólalt meg Lou rövid hallgatás után. –Tudd meg nekem, hogy ki volt ez a fickó, és ki tette el láb alól! Nem akarom, hogy háború törjön ki a Lucia és a Vaccaro családok között, és tulajdonképpen ezért nyugtalanít az ügy.

– Nem létezik, hogy ilyesmit ki tudjak deríteni. Vinnie nagyon szűkszavú ezen a téren. Ha kérdeznék tőle valamit, akkor abból azonnal tudná, hogy valami nincs rendben.

– Ne is őt, hanem Francot kérdezd!

– Az rosszabb, mintha Vinnie-t kérdezném. Maga is tudja, hogy az a fickó nem normális.

– Találd meg a módját! – zárta rövidre a beszélgetést Lou, majd átnyúlt Freddie előtt, s kinyitotta neki az ajtót.

7.

2007. április 3.

délután 2 óra 20 perc

Laurie tekintete mereven a távolba révedt, miközben a Second Avenue-n észak felé tartva kifelé bámult a taxi ablakán. Gondolatait teljesen kitöltötte az MRSA-sorozat, amelyet eredetileg meggyőző érvnek szánt Jackkel szemben, hogy elhalássza a térdműtétjét, de aztán az egész valami egészen mássá alakult át. Az ügyet továbbra is fel akarta használni a Jackkel folytatott vitájában, de most úgy érezte, hogy a kérdés sokkal nagyobb horderejű is lehet, s ez a lehetőség egész lényében felvillanyozta. Alapelve úgyis mindig az volt, hogy az igazságügyi orvos szakértőnek a holtak nevében, de az élők érdekében kell megszólalnia.

A mostani sorozatát is pontosan ilyen lehetőségnek tartotta. Ha ki tudja deríteni az MRSA-halálok hirtelen és tömeges megszaporodásának az okát, akkor feltehetően a jövőbeni, potenciális áldozatokat is megmentheti.

Ilyen irányú gondolkodásának volt egy meglehetősen lehangoló vonatkozása is. Az orvos szakértői intézet vajon miért nem figyelt fel már korábban is a problémára? Laurie töprengett egy ideig, s aztán úgy érezte, hogy ennek az okát is megtalálta: túlzottan is nagy volt a jóhiszeműség, s úgy gondolta, hogy a Davis Jeffries esetben ez nála is fennállt volna, ha személyes meggondolások nem befolyásolják. Azzal is tisztában volt, hogy a kórházba kerülő betegek mintegy tíz százaléka kórházi eredetű fertőzést kap, ami egyedül az Egyesült Államokban kétmillió megbetegedést, és mintegy kilencvenezer halálesetet jelent. Ezeknek a fertőzéseknek harmincöt százaléka staphylococcus eredetű, amelyben az MRSA is igen jelentős súllyal szerepel.

Laurie-t egy jókora csattanás zökkentette ki gondolataiból. Ha nem lett volna bekötve, biztosan beüti a fejét a kocsi mennyezetébe.

– Elnézést! – szólt hátra a taxis, miután a visszapillantó tükörbe pillantva meggyőződött róla, hogy Laurie-nak nem esett baja. – Még a télről itt maradt kátyúk.

Laurie csak biccentett. Értékelte a bocsánatkérést, de a sofőr vezetési stílusa nem nyerte meg a tetszését.

– Akkor talán mehetnénk lassabban is! – kockáztatta meg a javaslatot.

– Az idő pénz! – szólt vissza a turbános sofőr.

Tudván, hogy teljesen felesleges próbálkozás a sofőr észjárását befolyásolni, Laurie visszatért saját gondolataihoz. Éppen a Fifth Avenue-n, a Felső-East Side-on lévő Angels Ortopédiai Kórházba igyekezett. Kicsit meg is lepődött, amikor kiderült, hogy a kórház közvetlenül a Central Park túloldalán, az ő lakásukkal szemben volt. A megelőző két órában szörnyen el volt foglalva, és a taxiban érzett enyhe halálfélelme ellenére most nagyon jól jött neki egy kis idő, mialatt rendbe szedhette gondolatait.

Végül Arnold Bessermannal és Kevin Southgate-tel is sikerült összehoznia a találkozót, s megkapta tőlük azt a hat nevet, amely az ő praxisukban fordult elő, s a hat esetből négynek még a kórházi anyagai is megvoltak. Arnold – ráadásul – rendelkezésére bocsátotta az MRSA-val kapcsolatos, személyes feljegyzéseit is, amit gyorsan el is olvasott.

Laurie most már többet tudott a baktériumról, mint azt valaha gondolta volna, még annál is többet, mint amennyit orvos szakértői szakvizsgája előtt tudott, pedig akkor a régi, egyetemi stílusban magolta a rengeteg, kívülállók számára teljesen érthetetlen anyagot, beleértve néhány dolgot az MRSA-ról és a staphylococcus különböző válfajairól is. Mint ahogy Agnes is megjegyezte, a staphylococcus aureus rendkívüli adottságokkal rendelkező és nagyon változatos kórokozó.

Arnold és Kevin, valamint George Fontworth eseteinek nyilvántartási számait megszerezve átküldte azokat Agnes Finn-nek. Azt kérte tőle, hogy kerítse elő a lefagyasztott mintákat továbbtenyésztésre, és határozzák meg a kórokozó alfaját is, mint ahogy ezt Laurie és Riva aznap reggeli eseteinél is tették. Laurie annak a megállapítását is fontosnak tartotta, hogy a kórokozók milyen közel állnak egymáshoz.

Laurie néhány fontos telefont is lebonyolított. Felhívta azokat a számokat, amelyeket Cheryl szerzett meg neki. Először Loraine Newmant hívta az Angels Ortopédiai Kórházból. Annyira készséges és segítőkész volt, mint ahogy Arnold és Cheryl is előre jelezte. Nagylelkűen abba is belement, hogy aznap délután fél háromkor találkozzon vele.

Laurie ezután felhívott egy Dr. Silvia Salerno nevű nőt a központi laboratóriumban, aki részt vett a labor MRSA-archívumának a létrehozásában, ami nagy segítséget jelent azok számára, akik a különböző genetikai formációk és altípusok meghatározásával foglalkoznak abból a célból, hogy meg lehessen előzni, illetve kordában lehessen tartani a fertőzést. Dr. Salerno ráadásul kapcsolatban állt a Nemzeti Egészségügyi Biztonsági Hálózattal, is és Rivát szintén hozzá irányították. Ő volt az, aki Riva mintáinak altípusát is meghatározta.

– Ha nem tévedek, akkor közösségi eredetű MRSA-ról, vagy ahogy mi emlegetjük, KE-MRSA-ról volt szó – emlékezett visz-sza Silvia, amikor Laurie megkérdezte tőle, hogy emlékszik-e a kérdéses esetekre. – De hadd nézzek utána! Oké, már itt is van! KE-MRSA, USA400, MV2, SCmccIV, PVL. Most már világosan emlékszem. Ez egy különösen virulens kórokozó, talán a legerőteljesebb, amivel találkoztunk, különösen a PVL-toxin szempontjából.

– Nem emlékszik véletlenül, doktor Mehta nem említette, hogy a két eset két különböző kórházból származik?

– Nem! De feltételezem, hogy mindkettő ugyanabból az intézményből érkezett.

– Márpedig a két eset határozottan két különböző kórházból érkezett. Meglepetést okoztam ezzel?

– Ez azt jelenti, hogy a két illető ismerte egymást, vagy mindketten ismertek egy harmadik személyt.

– Ezek szerint tehát nem hisz abban, hogy kórházi eredetű fertőzésről lenne szó?

– Technikailag ahhoz hogy kórházi eredetű fertőzésnek lehessen minősíteni, a betegnek legalább negyvennyolc órát kórházban kellett volna tölteni.

– De ez csak technikai jellegű meghatározás. Úgy értem, hogy ettől függetlenül a beteg a kórházban is megfertőződhetett.

– Természetesen. Ez a meghatározás elsősorban statisztikai, és nem tudományos szempontokat tart szem előtt, de mégis, ha valaki huszonnégy órán belül ilyen fertőzést kap, akkor ez számomra azt sejtteti, hogy a kórokozó magának a betegnek a baktériumflórájából származik.

Ezek után Laurie is ismertette a saját maga által összeállított sorozatot, amelyben a szereplők mind huszonnégy órán belül haltak meg MRSA-fertőzés következtében. Akiknél a kórokozó altípusát is megállapították, azok mindnyájan közösségi eredetű MRSA-val fertőződtek, ami Silvia szerint az ő feltételezését erősíti meg, és a baktériumot nagy valószínűséggel kívülről hurcolták be a kórházba. Silvia – ettől függetlenül – azt is kijelentette, hogy nagyon érdeklik az esetek, s őt magát is nagyon meglepte, hogy nem értesítették a fertőzések tömeges előfordulásáról. Minden tőle telhető segítséget felajánlott, felírta Laurie közvetlen, hivatali telefonszámát, és visszahívást ígért, amint körülnéz egy kicsit, s megtudja, hogy a központi laboratóriumban hallott-e valaki a járvány kitöréséről. Azt is megígérte, hogy még egyszer megvizsgálja a Rivától érkezett mintákat, és igyekszik megállapítani, hogy valóban azonos, vagy csak egymáshoz közeli törzsekből származnak.

Laurie végül az Egészségbiztosító Szervezetek Akkreditációs Bizottságát is felhívta. Cheryl egyszerűen nem tudott neki egy konkrét személyt szerezni, akivel megbeszélhette volna a problémáját, így egy ideig összevissza kapcsolgatták, mindenhol kapott egy nevet, hogy esetleg ki tud neki segíteni a kérdésben; Laurie ezek után feladta a hiábavaló próbálkozást, ezúttal vereséget szenvedett a bürokratikus gondolkodással szemben.

Megérkezve az úti célhoz, a taxi odagördült közvetlenül a járda mellé, és megállt. Laurie kifizette a viteldíjat, még borravalót is adott a sofőrnek. Kiszállt a kocsiból s felpillantott a modern mutatós épületre, amelynek zöldes árnyalatú, reflexiós ablaküvegeinek egyhangúságát függőleges, zöld gránitbordák törték meg. A kórház neve, az Angels Ortopédiai Kórház, a bejárat fölötti, háromszögletű oromfal márványból faragott táblára volt felírva. A bejárat előtt, a járdán libériás kapus állt. Egy lejtős kocsifelhajtó a fogadószintre, a szervizbejárathoz és a hátul lévő, többszintes parkolóhoz vezetett.

Az épület belső kialakítása még elegánsabb volt. A látogatónak az volt a benyomása, hogy egy Ritz-Carlton Hotelba, és nem egy kórházba érkezett. Minden pontosan olyan volt, ahogy Jack azt reggel leírta. A padlózat keményfa és márvány kombinációjából készült, az információs fülke úgy nézett ki, mint egy előkelő szálloda portája; két öltöny-egyenruhás, nyakkendős férfi állt az érkezők rendelkezésére. Laurie-nak viszont a belsőépítészeti megoldásoknál is jobban feltűnt az emberek hiánya. Nyoma sem volt annak a nyüzsgésnek, sürgés-forgásnak, ami a közönséges kórházakra annyira jellemző. Az információs fülkében lévő két férfin kívül csak két másik férfi ült az egymással szemben elhelyezett, elegánsan kárpitozott fotelekben, a várószobának is tekinthető, hatalmas előcsarnokban.

Laurie az információs fülkéhez lépett, ahol mindkét férfi készséges és kitüntető figyelemben részesítette. Loraine Newman után érdeklődött, majd saját nevét is bemondta, s közölte, hogy megbeszélték a találkozót.

– Azonnal, asszonyom! – szólalt meg az egyik egyenruhás férfi. Felemelte a telefonkagylót, és egy rövid beszélgetés után a liftek mellett lévő kétszárnyas ajtó felé irányította Laurie-t. – Miss Newman várja önt az igazgatóságon – közölte enyhe meghajlással.

Laurie követte az útmutatást, és belépett a kétszárnyú ajtón.

Az igazgatósági részleg már sokkal egyszerűbben és célirányosabban volt berendezve, mint az előcsarnok, de ezzel együtt sokkal elegánsabb volt bármelyik kórháznak az igazgatóságánál, ahol Laurie életében megfordult. A hosszú, széles teremből jobbra és balra üvegfalakkal elválasztott irodák sorakoztak, s mindegyik előtt egy különálló titkársági részleg kapott helyet. A legtöbb asztalnál ültek, de nem úgy tűnt, mintha a bent lévők túlzottan el lennének foglalva. Csak néhány titkárnő dolgozott a számítógépen, a többség viszont csak halkan cseverészett.

Az egyik titkárnő észrevette Laurie-t, s azonnal fel is ajánlotta a segítségét, de mire Laurie szóra nyithatta volna a száját, az egyik szoba üvegajtaja kivágódott, s egy barna, magas nyakú pulóver és szoknya fölött fehér köpenyt viselő, energikus hölgy jelent meg a színen. Loraine Newmanként mutatkozott be, mielőtt bekísérte volna irodájába.

– Hadd akasszam be a kabátot a szekrénybe! – ajánlotta fel Loraine. Ugyanolyan magasságú és alkatú volt, mint Laurie, nagyjából még a koruk is megegyezett, csupán kreolos bőrszíne tért el némileg Laurie fehér szőkeségétől. – Foglaljon helyet! – javasolta, miközben Laurie kabátját akasztotta be az erre a célra rendszeresített szekrénykébe.

Laurie leült, Loraine is az asztala mögé lépett, s követte a példáját.

– Még soha nem találkoztam igazságügyi orvos szakértővel – mosolyodott el Loraine. – Nagyon tisztelem és valóban bámulom a munkájukat.

– Nem járunk ki sokat a házból – válaszolta Laurie. – A külső munka nagy részét a helyszínelők végzik – bizsergett meg belülről, amikor arra gondolt, hogy Bingham biztosan nagyon helytelenítené a mostani eljárását.

– Miben lehetek a segítségére? – kérdezte Loraine. – Gondolom, a tegnapi sajnálatos MRSA-halál ügyében keresett fel bennünket.

– Igen és még másra is kíváncsi vagyok – felelte Laurie. –Ma reggel én boncoltam Mr. Jeffries holttestét. Fertőzésének mérete, még enyhén szólva is, drámai volt, különösen abban az értelemben, hogy milyen gyorsan emésztette fel a szervezetet.

– Fogalma sincs arról, hogy mi mennyire el vagyunk keseredve! És nem csak egy élet tragikus elvesztése miatt, hanem azért is, hogy mindez a megelőzésre irányuló maximális erőfeszítéseink ellenére történt.

– Egyik kollégámtól hallottam is az erőfeszítéseikről. Képzelem, hogy mennyire csüggesztő dolog lehet, hogy már azóta is tizenegy ilyen esetük volt.

– A csüggesztő nem is a megfelelő kifejezés. Boncolás közben nem találtak valamit, ami esetleg a segítségünkre lehetne? Amikor felhívott bennünket, akkor azt hittem, hogy valami ilyesmiről lehet szó.

– Tartok tőle, hogy nem – ismerte be Laurie.

– Akkor minek köszönhetjük a látogatását?

Laurie fészkelődni kezdett a széken. Bár a beszélgetés hangneme egyáltalán nem volt barátságtalan, de hirtelen ő is ezt a kérdést tette fel magának, és egy pillanatig úgy érezte, hogy ostoba helyzetbe keveredett.

– Egyáltalán nem azért kérdeztem, hogy felelősségre vonjam – szólalt meg mentegetőzve Loraine, mintha csak megérezte volna Laurie zavarát.

– Ó, nincs semmi probléma – felelte Laurie. – A ma reggeli boncolás után lényegében teljesen véletlenül értesültem az elmúlt három és fél hónap során bekövetkezett többi esetről is. Egyszerűen úgy éreztem, hogy az Igazságügyi Orvos Szakértői Intézet nem teljesítette a kötelességét, és nem értesítette sem ezt, sem a város többi kórházát a járvány kitöréséről.

– Nagyon köszönöm, hogy ilyen felelősen közelíti meg a kérdést, de azt hiszem, hogy ebben az ügyben ennek most nincs jelentősége. Mi nagyon is tudtunk a dologról, és higgye el, minden tőlünk telhetőt megtettünk. Amikor azt mondom, hogy mindent, akkor ezt szó szerint is kell venni, beleértve a fertőzések megelőzésével foglalkozó főállású szakember alkalmazását is. És a kórház osztályközi fertőzésmegelőzési bizottságának a tagjaként én is az első naptól kezdve foglalkozom a problémával. Mindenkit ellenőriztünk, beleértve az orvosokat, a nővéreket, a műszaki és a laboratóriumi gárdát, mindenkit, akit csak el tud képzelni. Az első MRSA-eset óta a bizottságunk is minden második héten összeül. Egy időre még a műtőket is bezártuk, leállítottunk minden műtétet és egyéb beavatkozást.

– Én is ezt hallottam – bólogatott Laurie. – Nem vagyok túlzottan járatos a járványtanban, de van azért néhány dolog ebben a járványban, ami elgondolkodtat.

– Éspedig?

Laurie-nak néhány pillanat kellett ahhoz, hogy összeszedje a gondolatait. Nem akarta, hogy naiv zöldfülűnek nézzék, hiszen járványtanból valóban csak az alapokat sajátította el.

– Először is az, hogy a járvány minden erőfeszítésük ellenére tovább folytatódott; másodszor az, hogy Jeffrieshez hasonlóan az elvesztett betegek közül sokan primer tüdőgyulladásban szenvedtek, ami meglehetősen sajátos formája a staphylococcus-fertőzésnek; harmadszor, ezek a fertőzések nyilvánvalóan az Angels Egészségbiztosító valamelyik intézményében fordultak elő. Tudja, hogy a testvérkórházaiknál is fordultak elő hasonló esetek?

– Természetesen. Számos értekezletet tartottunk a szívkórházban és a Plasztikai és Szemsebészeti Kórházban dolgozó kollégáimmal, és állandóan tartjuk egymással a kapcsolatot. Az is én voltam, aki erőteljesen bátorítottam az Angels Egészségbiztosító vezérigazgatóját, Dr. Angela Dawsont, hogy főállásúnak vegyük fel a kandidátusi fokozattal rendelkező és a fertőzésmegelőzésre szakosodott szakembert, aki majd összehangolja a további erőfeszítéseinket, annál is inkább, mivel a probléma mindhárom intézményt sújtja.

– Dr. Cynthia Sarpoulusról van szó?

– Pontosan! De miért kérdi?

– Eszembe jutott, hogy az egyik orvos szakértő kollégám említette a nevét. Úgy egy hónappal ezelőtt beszélt is vele.

– Ő az egyik legnagyobb szaktekintély ezen a területen, és társszerzője is egy hatalmas, átfogó, a kórházi fertőzések megelőzéséről szóló tankönyvnek. Amikor meghallottam, hogy nálunk fog dolgozni, akkor azt hittem, hogy vele már kint is vagyunk az erdőből.

– De aztán ez nem történt meg.

– Egyáltalán nem történt meg – bólogatott Loraine.

– Nos, térjünk vissza a laikus gondjaimhoz – sóhajtott fel Laurie.

– Én egyáltalán nem nevezném magát laikusnak – mosolyodott el Loraine. – De folytassa, kérem!

– Körülbelül egy órával ezelőtt beszéltem a központi laboratóriumunkban dolgozó egyik orvossal. Ő meg tudta határozni a staphylococcus két altípusát, ami több mint egy hónappal ezelőtt jelentkezett két kórházukban. Valami nagyon bonyolult genetikai módszerrel kiderítette, hogy azonos altípusokról van szó. Ígérte, hogy egy még bonyolultabb eljárással igazolni próbálja a vizsgálatok eredményeit, s majd azt is közli velem. Az én járványtanilag nem túlzottan képzett gondolkodásom szerint, és az ő véleményével ellentétben, nekem az az érzésem, hogy olyasvalaki lehet a hordozó, aki mindkét kórházban megfordul. Az Angels Egészségbiztosítónál dolgozók rendszeresen látogatják a kórházakat is?

– Ez igen! – tört fel Loraine-ből a meglepett elismerés. –Ugye, csak viccelt velem, amikor azt mondta, hogy nincs járványtani képzettsége?

– Csak annyi, amennyi az orvosi diplomához és gyakorlathoz kellett – válaszolta Laurie.

– Mi is alaposan megvizsgáltuk azt a lehetőséget, hogy valami bacilusgazda lehet az oka mindennek. Olyannyira megvizsgáltuk, hogy több alkalommal is kitenyésztettük az egészségügyi stábtól és a szolgáltató személyzettől vett mintákat. Külön gondosággal kezeltük azokat, akik mindhárom kórházunkban megfordulnak. Alapító vezérigazgatónknak egyik módszere a költségek csökkentésére az, hogy központosította a kórházak kiszolgálóegységeit, a mosodát, a műszaki részleget, a laboratóriumot, a nővérszolgálatot és az étkeztetést is. Minden kiszolgálóegység az Angels Egészségbiztosító egyik központi főosztályához tartozik, amelynek munkatársai rendszeresen megfordulnak mindhárom kórházunkban. Pontosan az előbb említett meggondolásokból ezeket az embereket több alkalommal és alaposan kivizsgáltuk.

– Volt köztük, aki pozitív eredményt produkált?

– De még mennyi! Mintegy húsz százalékuk pozitív volt, ami nagyjából meg is felel a lakosságnál regisztrált aránynak. Igaz, az egészségügyi stábnál ez a szám egy kicsit magasabb volt. Minden pozitív eredményt produkáló munkatársunkat addig kezeltünk mupirocinnal, amíg a vizsgálat negatív eredményt nem hozott.

– Olyan is volt közöttük, akinél közösségi eredetű MRSA-t mutattak ki?

– Mi az, hogy! Elég sok.

– Nem tudja véletlenül, hogy ők is ugyanazzal az altípussal voltak megfertőzve, mint ami a páciensek halálát okozta?

– Az altípusok meghatározását a Vitek rendszerrel végezzük, ami az antibiotikum-rezisztencia kimutatását szolgálja, de a kérdésre a válasz az, hogy néhány esetben igen, arról az altípusról volt szó.

– Az antibiotikum-rezisztencia megállapítása nem mond túlságosan sokat az altípusokról.

– Ezt én is tudom, de mivel minden pozitív esetet staphylococcus ellen kezeltünk, úgy gondoltuk, hogy ennek nincs jelentősége.

– Ez is elképzelhető – mondta Laurie. – Valamelyik mintájukat a központi laboratóriummal is megvizsgáltatták?

– Nem, ilyesmi nem történt.

– És miért nem?

– A döntést a központban hozták. Szerintem azért, mert – mint ahogy említettem is – minden pozitív esetet azonnal kezelni kezdtünk, így a részletesebb tipizálásnak nem tulajdonítottak jelentőséget. És különben is, akkor már minden ismert fertőzésmegelőzési intézkedést életbe léptettünk.

– Nem is jelentették a központi laboratóriumnak, hogy MRSA-járvánnyal küszködnek?

– Nem, nem jelentettük.

– És mi a helyzet az Egészségbiztosító Szervezetek Akkreditációs Bizottságával? Őket értesítették?

– Nem értesítettük. A bizottságot csak akkor kell értesíteni, ha a megfigyelési időszak alatt a fertőzések számaránya meghaladja a négy százalékot.

– És mennyi volt az a megfigyelési időszak?

Laurie észrevette Loraine habozását, s arckifejezése is olyan volt, mintha valami államtitkot akartak volna megtudni tőle.

– Ha kényelmetlenül érinti a kérdés, ne válaszoljon – tette hozzá Laurie sietősen. – Magam sem tudom, hogy miért tettem fel ezt a kérdést.

– Én pedig azt nem tudom, hogy miért jöttem zavarba a kérdéstől. Lényegében az egy év is időszaknak számít.

– Ha viszont az elmúlt három hónapot vesszük, akkor az arány felül lehetett a négy százalékon.

– Ez elképzelhető – értett egyet a felvetéssel Loraine. – Ezzel együtt továbbra is állandóan foglalkoztam a kérdéssel.

– És mi a helyzet a New York-i Egészségügyi Hatósággal? –kérdezte Laurie. – Gondolom, hogy őket értesítették.

– Természetesen – válaszolta Loraine. – A város járványügyi felelőse, Dr. Clint Abelard személyesen is többször kiszállt a helyszínekre. Nagyon elégedett volt mindazzal, amit tettünk, nem is volt semmi kiegészítő javaslata, ami érthető, hiszen mi valóban mindennel megpróbálkoztunk.

– Nagyon érdekes – jegyezte meg Laurie, és most már sokkal jobban érezte magát, mivel Loraine nem nevette ki a látogatásáért és a gondolataiért. Ezzel együtt most már nem szívesen említett volna előtte további, furcsa gondolatokat. – Nem lehetne itt egy kicsit körbenézni? A kórházuk valóban annyira elegáns, hogy ilyet még sehol se láttam.

– Dehogynem! Nagyon szívesen körbevezetem – vágta rá Loraine minden habozás nélkül. – Büszkék is vagyunk rá nagyon, annál is inkább, mivel mindnyájan tulajdonosok is vagyunk.

– Valóban? – csodálkozott Laurie. – És ez hogyan lehetséges?

– A vezérigazgatónk, Dr. Dawson, belépéskor minden munkatársat ellátott egy kis részvénycsomaggal. Nem nagy összegről van szó, de szimbolikus értéke van. A közeljövőben talán ténylegesen is többet fog érni. A cég tőzsdei bevezetése néhány hét múlva megtörténik. Ha minden jól megy, akkor az aprócska részvénycsomagunk talán érni is fog valamit.

– Majd mondok egy kis imát a tőzsdei bevezetésért.

– Kösz! – mosolyodott el Loraine. – Az a pletyka járja, hogy nagyszerű vállalkozásnak ígérkezik.

– Elindulhatnánk? – kérdezte Laurie.

– Persze! – állt fel a helyéről Loraine, és már ki is lépett a titkárnők által elfoglalt térségbe. Laurie követte.

– És mi érdekelné leginkább? – érdeklődött Loraine, amikor elhagyták az igazgatóságot, és kiléptek az előcsarnokba. – Csicsásabb, mint a többi kórház, de különben minden ugyanaz.

– De nincs sürgősségi ellátásuk.

– Ez igaz. Sürgősségi ellátás nincs. Sebészeti kórház vagyunk, s nem szeretnénk, ha az ágyakat belgyógyászati fekvőbetegek foglalnák el.

– És mi a helyzet az intenzív osztállyal?

– Intenzív osztályunk sincs. Ha ilyen ellátásra van szükség, akkor az ABER, az altatott betegek részlegének egy részét különítjük el erre a célra. Ha az ABER is megtelne, akkor az Egyetemi Klinikára küldjük a betegeinket. Ezzel sok pénzt meg lehet takarítani.

– Biztos vagyok benne – mondta Laurie, de valahogy mégis nagyon zavarta a gondolat, hogy egy sebészeti kórháznak nincs jól felszerelt intenzív osztálya.

A felvonóra várva egy időre megálltak az előcsarnokban.

– Nem tudom, miért, de minden olyan csendesnek tűnik – jegyezte meg Laurie. – Nagyon kevés embert látok itt.

– Mindez azért van, mert a beteglétszámunk erősen lecsökkent, és ez a folyamat már az MRSA-probléma kezdetétől fogva tart. Persze a legrosszabb az volt, amikor az összes műtőt bezártuk. Az idő alatt a kórház teljes személyzete, az elnököt is beleértve, az egész épület fertőtlenítésével foglalkozott.

– De ugye a műtők már nyitva vannak?

– Igen, most már nyitva vannak, kivéve azt a műtőt, amelyben Mr. Jeffriest műtötték.

– Tegnap csak őt műtötték abban a helyiségben?

– Nem, nem csak őt. Rajta kívül még két beteget is műtötték abban a műtőben.

– És ők jól vannak?

– Teljesen jól – válaszolta Loraine. – Tudom, hogy mire gondol. Ez bennünket is meglepett.

– Kevés betegük van, tehát ez azt is jelenti, hogy orvosaik más kórházakba műtik a betegeiket?

– Tartok tőle, hogy igen.

– Es mi a helyzet Dr. Wendell Andersonnal?

– Ő a bátrak, de úgy is mondhatnám, hogy a hűségesek egyike. Ma is rendszeresen operál nálunk.

Laurie csak szórakozottan bólintott, s közben azon fantáziált, hogy mi lenne, ha Jacket szerdán éjszaka, alvás közben az ágyhoz kötözné. Most még kevésbé szerette volna, ha meg-műtteti magát.

– És mit szeretne látni? – ismételte meg korábbi kérdését Loraine.

– Mi lenne, ha a fűtő-szellőztető-légkondicionáló rendszerrel kezdenénk?

– Ugye tréfál? – kérdezte Loraine, s most ő vágott meglepett arcot.

– Nem, teljesen komolyan beszélek – felelte Laurie. – A műtők és az altatás utáni betegek részlege külön rendszeren működik?

– Teljesen külön rendszeren. Elég bonyolult berendezés. A fűtő-szellőztető és légkondicionáló rendszer a műtőknél és az altatás utáni betegek részlegénél úgy van beállítva, hogy minden műtőben hatpercenként cserélje ki a levegőt. Az egész kórházban ez teljesen szükségtelen. Még a laboratóriumi rendszer is külön rendszeren van, de az másképpen működik.

– Akkor is szeretném megnézni – mondta Laurie. – Különösen a műtőkhöz tartozó rendszert.

– Nos, ennek sincs különösebb akadálya – vonta meg a vállát Loraine, s megnyomta a harmadik emeletet jelző gombot. Közben elmagyarázta, hogy az első emelet a járóbetegeké, a másodikon vannak a műtők, az altatott betegek részlege és az ellátási egység, a harmadikat pedig a laboratórium és a műszaki egység foglalja el. A fűtő-szellőztető és légkondicionáló rendszer is a műszaki egységhez tartozik, amely még a műtők és kórtermek különböző gázokkal való ellátását is intézi. A harmadik emelet fölött már csak a kórtermek voltak. A legfelső emeleten egy különleges VIP-részleget alakítottak ki, ahol a betegszobák is nagyobbak voltak egy kicsit, és a díszítés is gazdagabb volt, mint máshol. Az ellátás, állította Loraine, ugyanolyan volt, mint a többi kórteremben.

– Az Angels Egészségbiztosító kórházai mind egyformák? –kérdezte Laurie.

– Lényegében egyformák, mint ahogy az a hat kórház is ezekhez fog hasonlítani, amelynek felépítésére már meg is született a javaslat; hármat közülük Miamiban, hármat pedig Los Angelesben akarnak felépíteni.

– Ez igen! – biccentett kurtán Laurie, és meg kell adni, valóban nagy hatással volt rá a díszes építmény, de az elkeserítette, hogy az erre fordított, hatalmas összegeket tulajdonképpen folyamatosan lopták el az Egyetemi Klinikához vagy az életben maradásáért harcoló Általános Kórházhoz hasonló intézményektől. Az Angels Egészségbiztosító, a többi, szakosodott kórházhoz hasonlóan, csak az akut problémával jelentkező, fizető betegek, és nem a biztosítással nem rendelkező, vagy krónikus betegségben szenvedők fogadásában volt érdekelt. És nem csak erről van szó, hanem arról is, hogy az üzletember tulajdonosok által megkeresett és a betegről való gondoskodásból kivont vagyonokat ugyancsak az egészségbiztosítás rendszeréből szivattyúzták ki.

– Itt is vagyunk! – szólalt meg Loraine, amikor a lift megállt, s ajtaja is kinyílt. – A műszaki részleg balra lesz.

A harmadik emelet az elegáns, ötcsillagos szállodához illően kialakított díszítésű, földszinti előcsarnoknak pontosan az ellentéte volt, és a csúcstechnológia minimalista megformálásának példázata. Valami magas fényű mázzal minden hófehérre volt festve, a folyosó is ragyogott a tisztaságtól. A nők magas sarkú cipői hangosan kopogtak a műgyantával kiöntött padlózaton. Nem volt sehol egy kép, sehol egy hirdetőtábla, mindenütt csak a becsukott hófehér ajtók sorakoztak. Az egyedüli színfoltot a hosszú folyosó két végén lévő, és a városi előjáróság által kötelezően vörösre festett kijárat felirat jelentette.

– Azt hiszem, megfejtettem a titkot, és már tudom, hogy miért akarja a fűtő-szellőztető és légkondicionáló rendszerünket látni – mondta Loraine menet közben, a folyosón.

– Valóban? – kérdezett vissza kíváncsian Laurie, hiszen azt maga se tudta volna pontosan megmondani, hogy miért akarja éppen ezt a részleget megtekinteni. Azt a keveset, amit a fűtő-szellőztető és légkondicionáló rendszerről tudott, azt a Jackkel közösen vásárolt, barna homokkőből épült lakás teljes felújítása során tanulta meg.

– Biztosan a levegőn keresztül történő fertőzésre gondolt, ami valóban egy másik lehetőség. Ami pedig az én véleményemet illeti, ön járványtani szempontból egyáltalán nem amatőr, hiszen most is bebizonyította professzionalizmusát. De hadd nyugtassam meg, ezzel a lehetőséggel is számoltunk, és a kondenzvíztálakban felgyülemlő folyadékot is több alkalommal speciális staphylococcus aureus vizsgálatnak vetettük alá, beleértve a tegnapi tragikus esetet követő ma reggelt is.

– Hoztak pozitív eredményt a vizsgálatok?

– Nem, egyszer sem! – jelentette ki Loraine nyomatékkal. –A staphylococcust nem sorolják a levegő útján terjedő kórokozók közé, de ez nem akadályozott meg bennünket abban, hogy ezzel az eshetőséggel is számoljunk, és bár a vizsgálatok negatív eredménnyel jártak, mégis leengedtük a gyűjtőtálakat, és azokat is alaposan fertőtlenítettük.

– Én se arra gondoltam, hogy a staphylococcus a levegő útján terjedt, mondta Laurie – de az a tény, hogy számos esetben primer tüdőgyulladással találkoztunk, ami arra engedett következtetni, hogy a fertőzés a levegőn keresztül juthatott el a beteghez.

– Ezzel a feltevéssel én se tudok vitatkozni, - felelte Loraine. –Legalábbis tudományos szempontból nem, de a gyakorlatot figyelembe véve már igen. Én is tagja vagyok egy osztályközi fertőzésmegelőzési bizottságnak, amely valóban az, aminek a neve is mondja: osztályközi. Az ápolási és élelmezési osztálytól kezdve a műszaki osztályig valóban minden osztály részt vesz a munkájában. Az orvosi stábot jelenleg egy sebész képviseli, és amikor arról a lehetőségről tárgyaltunk, hogy a staphylococcus esetleg a levegőn keresztül terjed, és ebben a fűtő-szellőztető és légkondicionáló rendszernek is lehet valami szerepe, akkor ő a következő, nagyon fontos körülménnyel szembesített bennünket. Betegeinket nyálkahártyán vagy gégén és maszkon keresztül történő eljárással altatjuk, és általános altatás esetén betegeink egyáltalán nem juthatnak hozzá a műtőben keringő levegőhöz. Az általuk belélegzett levegő mindig valamilyen szűrőrendszeren megy keresztül.

– Ezek szerint soha nem is juthatnak környezeti levegőhöz? – kérdezte Laurie, és érezte, hogy az MRSA-áldozatok megbetegedésének módjával kapcsolatos, utolsó elképzelése is köddé válik.

– Soha! – erősítette meg állítását Loraine, majd egy bezárt ajtó előtt megtorpant. Szemmagasságban egy fehérre színezett, feketével vésett tábla hirdette: Műszaki Osztály. – Odabent egy kicsit hangos lesz! – figyelmeztette Laurie-t.

Laurie csak bólintott, mire Loraine lenyomta a nehéz, többszörösen szigetelt ajtó kilincsét. Az ajtón belépve Laurie egy célszerűen megépített, magas mennyezetű helyiségben találta magát. A falak és a mennyezet betonból épült. A mennyezet alatt pókhálószerűen futottak a szigetelt és meztelen csövek, különböző színű tartályokhoz csatlakoztak, majd onnan elágazva haladtak tovább. A sokkal nagyobb átmérőjű légvezetékek ugyanezt tették, beléptek a gépkocsinagyságú, gumiágyba épített légcserélőkbe, majd onnan továbbfolytatták az útjukat.

– Valamit esetleg alaposabban is meg akar nézni? – kérdezte szinte kiabálva Loraine.

– Melyik légcserélő szolgálja ki a műtőket? – kérdezett vissza ordítva Laurie.

Loraine keresztülvezette Laurie-t a kínos precizitással karbantartott, csillogó berendezések között lévő, viszonylag szűk folyosón. A terem közepe táján Loraine megállt, s megpaskolta az egyik légcserélő oldalát.

– Ez az! A hűtőanyag a tetőn lévő kondenzátorokból, a meleg víz pedig az alagsorban lévő kazánokból érkezik.

– Hogyan érik el a kondenzvíztálcákat?

– Ez a szervizajtó! – ordította Loraine, s megragadta az egyik fogantyút, erősen belekapaszkodott, hogy leküzdje a szerkezet szívó hatását, majd amikor az ajtó kinyílt, süvítő hang hallatszott.

Laurie bedugta a fejét a nyíláson, s a sebesen áramló levegő azonnal szanaszét fújta a frizuráját. Ki kellett simítania az arcából, hogy lásson is valamit.

– A kondenzvíztálcák odalent vannak – ordította Loraine, s közben Laurie válla fölött átnyúlva lefelé, a gépezet belseje felé mutatott.

Laurie biccentéssel jelezte, hogy hallotta a mondottakat. Mindez azért érdekelte, mert tudta, hogy a légkondicionáló berendezések kondenzvíztálcája gyakori forrása a levegő által közvetített járványoknak, így a légionáriusbetegségnek is. Fejét a légáram irányába, a kivezető cső torka felé fordította, ahol egy ráccsal fedett nyílást látott maga előtt

– Ez a szűrő? – kérdezte Laurie ordítozva.

– Kettő is van belőle – válaszolta Loraine, s becsukta a nyílás ajtaját, ami jókora csattanással zárult. Néhányat előrelépett. Két, függőleges bevágáshoz hasonló nyíláshoz érkeztek. Két kezének mutatóujjával a két nyílás felé bökött.

– Az egyik a szokásos szabvány szűrő a viszonylag nagyobb részecskék kiszűrésére. A másik pedig egy HEPA-filter, amely a vírus nagyságú részecskék kiszűrésére is alkalmas. A kézenfekvő kérdés megelőzése céljából azt is elmondom, hogy a HEPA szűrőit is több alkalommal vizsgáltuk staphylococcus szempontjából. Csak két alkalommal kaptunk pozitív eredményt.

– Mindkét esetben közösségi eredetű MRSA-ról volt szó? –kérdezte Laurie.

– Igen, de ennek nincs jelentősége.

– És miért nincs?

– Mert a HEPA-filter kiszűrte a kórokozókat.

– Mi az a HEPA-szűrő fölötti szervizajtó?

– Az a kimenő szellőzőcső tisztítónyílása. Minden kimenő nyílást évente egyszer tisztítunk.

Mintegy kétméternyire a vastag szellőzőcső polipszerűen számos vékonyabb csőre ágazott szét, mindegyik egy-egy műtőbe, a sebészeti előtérbe, vagy olyan betegszobába vezetett, ahol az altatás utáni betegeket őrizték. Laurie-nak ezt kérdeznie sem kellett, mivel minden leágazó csővezetéken egy kis műanyag tábla jelezte, hogy melyik helyiséghez tartozik.

– Azokat a vezetékeket mikor tisztították ki utoljára?

– Amikor a műtőket bezártuk.

Laurie bólintott, aztán végigpillantva a berendezések között kialakított folyosón, egy újabb ajtót vett észre.

– Az az ajtó hova vezet?

– Ott egy másik fűtő-szellőztető-légkondicionáló rendszer kapott helyet. Nagyjából olyan, mint ez, csak ott helyeztük el a generátorunkat is. Azon túl már csak a szervizliftek és a lépcsőház van.

Laurie ismét csak bólintott, és visszasétált a műtőket kiszolgáló légcserélő hátuljához. A kimenő oldalhoz hasonlóan itt is megtalálható volt a visszatérő levegőt szűrő berendezés szerviznyílása. Loraine-re pillantott, és megvonta a vállát.

– Egyszerűen nem jut eszembe több kérdés. Lenyűgöző rendszer. És nagyon köszönöm a légcserélőkről szóló kiselőadást. Látszik, hogy jól ismeri a dolgát.

– A kórházi fertőzéssel kapcsolatos képzésünkhöz az is hozzátartozik, hogy többet megtanuljunk a fűtésről és szellőztetésről, mint amennyit szeretnénk – ordította vissza Loraine, majd abba az irányba mutatott, ahonnan érkeztek.

Amint a nehéz, többszörös szigetelésű ajtó bezárult a két nő mögött, a látszólag üres kórház csendje láthatatlan, puha takaróként telepedett rájuk. Laurie megpróbálta kicsit megigazítani a frizuráját, amely jelenleg úgy festett, mintha egy nyitott autóval száguldozott volna.

– Szeretnék még egy betegszobát is megnézni! – szólalt meg Laurie. – Természetesen csak akkor, ha ideje engedi. Nem szeretném az egész délutánját lefoglalni.

– Azzal a kevés beteggel, ami most van, igazán időmilliomos vagyok.

– Mi lenne, ha David Jeffries szobáját néznénk meg?

– Azt hiszem, hogy ott most alapos takarítás és fertőtlenítés zajlik. Éppen benézhetünk, de biztos vagyok benne, hogy ott a gondnokság embereit találjuk.

– Akkor egy másik szoba is tökéletesen megfelel.

Öt perc elteltével Laurie már az egyik betegszoba közepén állt. A betegszoba is az előcsarnok ötcsillagos szállodára emlékeztető stílusával összhangban volt berendezve. Az ágy és a többi bútorzat egyáltalán nem a szokásos kórházi berendezésre emlékeztetett. A plazmatévé, a kékszalagos kábelszolgáltatás és az internet-hozzáférés ingyen állt a betegek rendelkezésére. Még egy ággyá kinyitható heverő is volt a szobában arra az esetre, ha valamelyik hozzátartozó a beteggel akart éjszakázni. Laurie-t leginkább a fürdőszoba nyűgözte le.

– Szent ég! – ámuldozott, amikor bepillantott a helyiségbe. A falakat és a padlózatot márvány borította, és egy másik plazmatévé is állt benne. – A betegek nem akarnak gyógyulás után is itt maradni?

– Nos, meg kell adni, az ő fürdőszobájuk sokkal szebb, mint a sajátom. Biztosan el tudja képzelni.

Mivel Laurie-nak nem volt különösebb oka egy betegszoba alapos átvizsgálására, már csak a látszat kedvéért is megnézte a fűtő-szellőztető-légkondicionáló rendszer bejövő nyílásait.

Néhány fent volt, egészen a mennyezet alatt, néhány pedig lent a padlózat közelében. A nyílások a fürdőszobában is így helyezkedtek el.

– Gondolom, ezzel véget is ér a körutazás – mondta Laurie.

– A kórház többi részlegét nem akarja megnézni?

– Nos… – szólalt meg Laurie tétován, hiszen az MRSA-fertőzésről kialakult, meglehetősen ködös, de kedvenc elméletét, amely szerint a betegek a műtőben fertőződtek meg, a HEPA-szűrők jelenléte, valamint az, hogy a betegek altatás alatt nem juthatnak külső levegőhöz, teljesen tönkrezúzta. Az MRSA-fertőzés rejtélyének megoldása szempontjából a helyszín meglátogatását most teljes kudarcnak érezte. Tényleg nem akarta tovább rabolni Loraine idejét, még akkor sem, ha annyira szíves és szolgálatkész volt, mintha maga is élvezné a kirándulást és az idegenvezetést. Laurie látta rajta, hogy nagyon büszke a munkahelyére.

– Egyáltalán nem tart fel semmiben – bátorította Loraine, mintha csak kitalálta volna Laurie tétovázásának az okát.

– Ha lehetséges, akkor még a műtőt és környékét is szeretném látni.

– Ahhoz át kell öltöznünk steril műtősruhába.

– Mindennap megteszem – jegyezte meg Laurie mosolyogva. Útban a liftek felé Laurie arra is felfigyelt, hogy a folyosót díszítő olajfestmények valódiak, és nem lenyomatok voltak. A liftre várva a nővérek egyik, közelben lévő pultja felé pillantott. A pult másik oldalát is elborították a lapos képernyők. Elegendő mennyiségben voltak ahhoz, hogy minden betegszobát meg lehessen velük figyelni. Most mindegyik képernyő sötét volt. Négy nővér és egy beteghordó beszélgetett a pult mögött. Hárman az irodai székeken, ketten pedig magán a pulthoz tartozó asztalon ültek. Időnkét visszafojtott nevetés hallatszott.

– Úgy viselkednek, mintha nem is lenne beteg ezen az emeleten – jegyezte meg Laurie.

– Nincs is – felelte Loraine. – Éppen ezért hoztam önt is ide.

– Ismerve, hogy milyen sokba kerül egy kórház fenntartása, megkockáztatom, hogy ez a vezérigazgatót is megizzaszthatja.

– Ezt nem tudom, de szerencsére nem nekem kell foglalkoznom a dologgal, és a fejesekkel különben is ritkán találkozom.

– Elvesztette valaki a munkáját?

– Nem hiszem. Sokan önként elmentek szabadságra, és az igazgatóság is az alacsony betegszám gyors növekedésére számít. A műtőink most már készen állnak a szolgálatra.

– Kivéve azt, amelyikben David Jeffriest műtötték.

– Az is csak ma a nagytakarítás és a fertőtlenítés idejére van lezárva, holnap már ott is lehetne dolgozni.

Laurie erős csábítást érzett, hogy megkérdezze: megismertetik-e a holnap ott operálandó beteget David Jeffries tragikus esetével, de aztán mégis meggondolta magát. Ez egyértelműen provokatív kérdés lenne, amelyre Laurie már maga is tudta a választ. A betegektől túlságosan is gyakran tagadnak meg olyan információkat, amelyeket joguk lenne tudni, ha komolyan vennék azt a szabályt, hogy a beteget a beavatkozás előtt tisztességesen tájékoztatni kell annak körülményeiről és következményeiről.

A műtőknek helyet adó emelet és maguknak a műtőknek a díszítése és kialakítása – az orvosi pihenő kivételével, olyan volt, mint amilyenre Laurie csak egy NASA-épületben számított volna: steril és funkcionális. Ez az emelet is ugyanolyan volt, mint a fölötte lévő előcsarnok: mindent hófehérre festettek, és a padlózatot is valami műgyantára emlékeztető anyagból öntötték ki. A falakat viszont itt mindenütt csempe borította. Ezzel ellentétben az orvosi pihenőben a megnyugtató halványzöld szín uralkodott, és a kórház egészétől eltérően a műtők körül nagy volt a sürgés-forgás, hiszen éppen a nappali és az éjszakai műszak váltásának közepébe cseppentek.

A női öltözőben is hasonló élénkség uralkodott. Loraine átadott egy műtősruhakészletet Laurie-nak, s odavezette az egyik öltözőszekrényhez. Átöltözés közben Laurie akaratlanul is kihallgatta Loraine rövid beszélgetését egyik ismerősével, aki aznapra már befejezte a munkát. Loraine megkérdezte tőle, hogy sok beteg érkezett-e a nappali műszakban.

– Nagyon gyér volt a felhozatal – válaszolta a nő. – Azt hiszem, már mindenki halálra unja magát a semmittevéstől. Az öt műtő közül csak kettőben volt munka.

Öt perccel később Laurie és Loraine már be is lépett az egyik műtőbe, s a mögöttük bezáródó, széles lengőajtó máris kirekesztette a külső zajokat a sebészeti előcsarnokból.

Laurie bal oldalán egy fekete tábla a műtők beosztását mutatta, amiből azonnal kiderült, hogy most egyik műtőben sem zajlott operáció. Jobbra tőle a műtők egy mellmagasságig érő pulttal elhatárolt, adminisztratív központja volt, ahol Laurie csak két csuklyás fejet látott mozogni. A központ mögött lévő nyitott ajtó egyenesen az altatás utáni betegek részlegéhez vezetett. A középen lévő folyosót körülbelül huszonöt méternyire egy távoli fal zárta le.

Loraine odalépett a pulthoz, és az asztalnál ülő két nő felpillantott.

– Dr. Sarpoulus! – szólalt meg Loraine, s meglepetten konstatálta fertőzésmegelőzési főnökének jelenlétét. – Nem is tudtam, hogy itt van!

– És miért kellett volna tudnia? – kérdezett vissza Cynthia bizonyos éllel a hangjában.

– Nos, nem, azt hiszem, hogy nem kellett volna – vonta meg a vállát Loraine, s figyelme máris a másik nőre irányult, akinek kitűzőjén a Mrs. Fran Gonzales, műtőfelügyelő felirat szerepelt. –Fran, van egy vendégem, aki szeretne bekukkantani valamelyik műtőbe – intett Loraine Laurie-nak, hogy lépjen közelebb a pulthoz, ahol úgy mutatta be, mint New York City egyik igazságügyi orvos szakértőjét.

Mielőtt még Fran válaszolhatott volna, Cynthia ismét felkapta a tekintetét a műtők beosztását jelző tábláról, amelyen Loraine és Laurie érkezése előtt éppen együtt dolgoztak Fran-nel.

– Ön orvos szakértő? – kérdezte még több éllel a hangjában, mint amikor Loraine-hez beszélt.

– Igen, az vagyok – biccentett Laurie.

– És mi az ördögöt keres itt?

– Nos, én… – kezdte volna a magyarázatot, de aztán abbahagyta. Teljesen megdöbbentette Cynthia hangvétele és kihívó tekintete. Laurie-nak akaratlanul is Arnold szavai ötlöttek fel, aki nem túlzottan együttműködőnek jellemezte a doktornőt. Azt is elmondta róla, hogy mindjárt a beszélgetés legelején védekező álláspontot foglalt el, s lényegében elküldte őt melegebb éghajlatokra. Laurie legkevésbé sem szeretett volna hasonló konfrontációba keveredni, hiszen tisztában volt azzal, hogy némileg túllépte a hatáskörét, amikor kiment a haláleset helyszínére. Steve Mariott, az éjszakai helyszínelő tegnap este, Jeffries halála és azután járt itt, hogy az orvos szakértői intézetet értesítették a halál beálltáról.

– Nos? – kérdezte Cynthia türelmetlenül.

– Ma reggel egy olyan halálesettel foglalkoztam, amely tegnap itt történt, az Angels Ortopédiai Kórházban, és egy kivételesen agresszív MRSA-fertőzés következtében történt.

– Erről mi is tudunk, köszönjük szépen! – csattant fel Cynthia agresszívan.

Laurie futó pillantást vetett Loraine-re, aki ugyanolyan meglepettnek látszott, mint ő.

– Amikor végigjártam a kollégáimat, akkor derült ki, hogy önöknek számos ilyen esetük volt. Úgy gondoltam, hogy célszerű, ha személyesen jövök ki, s megnézem, hogy miben lehetek a segítségükre.

– E

- És hogyan gondolta ezt a segítséget? – nevetett fel Cynthia gúnyosan. – Van egyáltalán járványtani, járványmegelőzési vagy a fertőzéses betegségek terén szerzett képzettsége?

– Igazságügyi orvos szakértő vagyok – felelte Laurie védekezően. – Nem rendelkezem átfogó járványtani képzettséggel, de ismereteim szerint egy ilyen járvány kitörésekor a legelső dolog a kórokozó altípusának a pontos meghatározása.

– Nos én az Orvosi Kamara által bejegyzett belgyógyász vagyok, a fertőzéses betegségekre szakosodtam, és járványtanból a kandidátusi fokozatot is megszereztem. Ami az altípus meghatározásával kapcsolatos megjegyzését illeti, önnek igaza van, de csak akkor, ha a célirányos megelőzés szempontjából szükség van erre az információra. A mi helyzetünkben erre nem volt szükség, mivel vezérigazgatónk ragaszkodott ahhoz, hogy globális megelőzési stratégiát kövessünk. Érdekeink nem azt kívánták, hogy célirányos stratégiával megtakarításokat érjünk el. Több héttel ezelőtt beszéltem is egyik kollégájával, aki elvégezte az MRSA-fertőzés következtében elhunyt beteg boncolását. Biztosítottam, hogy tudatában vagyunk a problémának, minden erőnkkel annak megoldásán dolgozunk, és meg is köszöntem a hívását.

– Mindez rendben van, és nagyon dicséretes dolog is – felelte Laurie, s közben érezte, hogy benne is kezdenek felgyülemleni az indulatok. – Mivel abban a kétes értékű megtiszteltetésben volt részem, hogy én boncolhattam a legutóbbi szerencsétlen áldozatot, megalapozott meggyőződéssel állíthatom, hogy a fertőzés megelőzésére irányuló erőfeszítéseik nem jártak sikerrel.

– Könnyen lehet, hogy így van, de arra biztosan nincs szükségünk, hogy valaki kívülről is beleavatkozzon a munkánkba. Önnek az a dolga, hogy tudassa velünk a halál beálltának okát, és esetleg azt, ami patológiailag nem ismeretes előttünk. A lényege a dolognak az, hogy mi is tökéletesen tisztában vagyunk mind a halál okával, mind annak mechanizmusával, és minden emberileg lehetséges dolgot megteszünk annak érdekében, hogy ellenőrzésünk alá tudjuk vonni a járványnak ezt a szerencsétlen elburjánzását. És ön mit akar elérni a műtő meglátogatásával? Mit akar egyáltalán látni?

– Ha teljesen őszinte akarok lenni, akkor be kell vallanom, hogy magam sem tudom – felelte Laurie. – De arról is biztosíthatom önt, és ez már ezerszer bebizonyosodott, hogy a haláleset helyszínének a meglátogatása vagy segítséget jelent, vagy egyenesen perdöntő is lehet a kórbonctani vizsgálatnál. Mr. Jeffries esetének vizsgálata most már hivatalosan is az orvos szakértő dolga, nekem pedig feltett szándékom, hogy alaposan kivizsgálom, ami az adott esetben azt jelenti, hogy szemügyre vegyem a halál bekövetkeztének közvetlen környezetét. Komoly esélyei vannak annak, hogy a halálát okozó baktériumfertőzésnek abban a műtőben volt kitéve, ahol a műtétet végezték.

– Nos, ezt majd meglátjuk – mondta Cynthia, és felállt a helyéről. – Ebben az ügyben egy nálam jelentősen nagyobb hatáskörrel rendelkező egyénnel kell beszélnie! Ragaszkodom hozzá, hogy addig itt várakozzon a pihenőben. Azonnal visszajövök.

Cynthia ezek után már egy szót sem szólt, egy pillantást se vetett Laurie-ra, hanem gyors léptekkel elindult a lengőajtó felé, s távozott.

Laurie és Loraine egy újabb meglepett és zavart pillantást váltott.

– Elnézését kérem – szólalt meg Loraine. – Fogalmam sincs, hogy mi jöhetett rá!

– Biztosan nem maga az oka – vigasztalta Laurie.

– Nagy nyomás nehezedik rá – szólalt meg Fran, a műtőfelügyelő. – Már az első perctől kezdve nagyon feszült, és ez csak egyre rosszabbodik. Az egész problémát személyes ügynek tekinti, s kérem, próbáljon meg nem beleesni ebbe a hibába, Dr. Montgomery. Időnként már én is torkig vagyok vele.

– Kit akar most előkeríteni? – kérdezte Loraine. – Mr. Straust, a kórház elnökét?

– Fogalmam sincs – vonta meg a vállát Fran.

– Menjünk vissza a pihenőbe! – javasolta Loraine Laurienak.

– Én is azt hiszem, hogy ez lesz a legjobb – indult el Laurie. Érezte, hogy a váratlan konfrontációtól és annak potenciális következményeitől adrenalinszintje is felszökött.

– Dr. Sarpoulus mindig is ilyen feszült, ahogy Fran is említette – mondta menet közben Loraine. – Biztos benne, hogy maradni akar? Nagyon goromba volt önnel.

– Maradok! – felelte Laurie meglehetősen rossz előérzettél. Elsősorban az a remény motiválta, hogy egy Cynthia Sarpoulusnál józanabb valakivel talán el tudja simítani a nézeteltérést. Biztosan nem lenne célszerű kedvezőtlen benyomásokat hagyva távozni, ha esetleg további kérdésre is választ szeretne kapni, sőt még esetleg panaszt is tehetnek a látogatása miatt. Laurie nagyon szerette volna elkerülni ezt az eshetőséget.

Visszatérve a sebészeti pihenőbe, Loraine vendégül látta Laurie-t egy kávéra és egy kis rágcsálnivalóra. A rengeteg elfoglaltság és a nagy rohanás közben kihagyta az ebédet, s most már nagyon éhes volt.

– Ezek szerint a vezérigazgató döntött úgy, hogy nem kell pontosan meghatározni a járványt okozó staphylococcus-törzset?

– Azt hiszem, igen – válaszolta Loraine. – Eddig azt hittem, hogy ez Cynthia döntése volt, de azt hiszem, hogy nem.

Laurie-nak még több kérdése is lett volna, de gondolatait Cynthia újbóli megjelenése szakította félbe. Arckifejezése alapján ítélve hangulata szemernyit sem javult. Határozott körvonalú, telt ajkát szorosan összepréselte, s lépései is hangsúlyosan határozottak voltak. Mögötte egy nő és egy férfi közeledett. A középmagas, arisztokratikus vonásokkal rendelkező nő sápadt arcbőre hibátlanul fénylett, s rövidre vágott, sűrű haja is ragyogott a délutáni megvilágításban. Elegáns kiskosztümöt viselt, s kimért léptekkel, tiszteletet parancsoló határozottsággal közeledett, ugyanakkor egész lénye valami klasszikus nőiességet árasztott.

A férfi nem csak nemre, hanem megjelenésre és mozgásra is éppen az ellentéte volt. Olyan könyökénél rávarrt bőrfolttal ellátott, gyűrött gyapjúzakót viselt, amit Laurie mindig is a tudósokkal azonosított. Határozottság helyett viselkedése inkább valami furcsa óvatosságot árasztott, fakó, fénytelen tekintete állandóan úgy ugrált, mintha hirtelen valami ellenséges közegbe került volna.

– Dr. Montgomery – szólalt meg Cynthia a győztes örömével. – Szeretném bemutatni Dr. Angela Dawsont, az Angels Egészségbiztosító vezérigazgatóját és Dr. Warren Osgoodot, a klinikai patológia osztályának a vezetőjét. Gondolom, jobb lesz, ha egyenesen hozzájuk intézi a megjegyzéseit.

– Mi tűnik annyira problematikusnak? – kérdezte Angela számonkérően. Hangsúlyából az is kitűnt, hogy nem túlzottan tetszik neki Laurie jelenléte.

– Tartok tőle, hogy fogalmam sincs – állt fel Laurie a helyéről. Mivel nagyjából egyforma magasak voltak, Laurie és Angela szó szerint farkasszemet nézett egymással.

– Ha valami kifogásolható Dr. Montgomery jelenlétében, annak egyedül én vagyok az oka – állt fel Loraine is a helyéről. –Dr. Montgomery engem hívott fel azok után, hogy felboncolta Mr. David Jeffries holttestét. Arra kért, hogy vizsgálata részeként meglátogathassa a kórházat. Meg is hívtam magunkhoz. Csak a műszaki részlegen a műtők fűtő-szellőztető-légkondícionáló rendszerét, egy tipikus betegszobát és egy műtőt szeretett volna látni. Ebben nem láttam semmi kivetnivalót. De már azt hiszem, hogy a látogatási kérést egyenesen Mr. Strausshoz kellett volna továbbítanom.

– Ez ésszerű dolog lett volna, hiszen ő a kórház elnöke – bólintott Angela. – Ez megkímélt volna bennünket ettől a kellemetlenségtől – mondta, majd Laurie felé fordult. – Ugye tudja, hogy ez a hely magántulajdon?

– Természetesen tudom – válaszolta Laurie. – David Jeffries esete viszont igazságügyi orvos szakértői ügy, és a törvény feljogosít arra, hogy ebben az ügyben beidézzek valakit, megtekintsem a vele kapcsolatos dokumentumokat és holmikat, valamint a halál módjának és okának megnyugtató tisztázása érdekében a helyszínt is meglátogassam és megvizsgáljam.

– Semmi kétség, a jog is biztosítja a lehetőséget feladatköre ellátásához, de az ide történő betolakodás nem tartozik ebbe a kategóriába. Tegnap este már meglátogatott bennünket valaki az intézetükből, akit az őt megillető vendégszeretettel is fogadtunk. Ezt a kérdést viszont szívesen megvitatom az Igazságügyi Orvos Szakértői Intézet igazgatójával, Dr. Harold Binghammel, akivel már volt szerencsém többször is találkozni.

Laurie érezte, hogy végigfut a hátán a hideg. Tudta, hogy a törvény értelmében joga volt ugyan ellátogatni ide, de ennek ellenére azt a legkevésbé sem szerette volna, ha Binghamet belekeverik ebbe a semmiség miatt keletkezett, nevetséges cirkuszba már csak azért sem, mert a múlt tapasztalatai alapján tudta, hogy főnöke – nagy valószínűséggel – a kórház mellett foglalt volna állást.

– Mindenesetre – folytatta Angela – köszönjük a buzgalmát. Tudom, hogy az a szándék vezette, hogy segítségünkre legyen, de mint ahogy ezt ön is biztosan el tudja képzelni, ez a probléma óriási áldozatokat követelt nem csak néhány betegünktől, de egész intézményünktől is, ezért – őszintén bevallom – túlzottan is érzékenyen reagálunk minden ezzel kapcsolatos dologra. Ha beszélek Dr. Binghammel, akkor neki is megmondom, hogy egyáltalán nincs semmi kifogásunk az ellen, hogy az orvos szakértői intézetből bárki meglátogasson bennünket. Ehhez viszont hivatalos meghatalmazást kérünk, és ahhoz is ragaszkodunk, hogy bárkit is jelöljenek ki erre a feladatra, vizsgálaton kell átesnie, hogy nem hordozza-e magában az MRSA kórokozóit. Az is a szörnyű probléma megoldásával kapcsolatos erőfeszítéseink részét képezi, amikor ragaszkodunk ahhoz, hogy a műtők körzetébe belépők kivétel nélkül mentesek legyenek a fertőzéstől.

– Nos, erre nem is gondoltam – jegyezte meg Laurie enyhe bűntudattal. És valóban, soha meg sem fordult a fejében, hogy esetleg ő is bacilusgazda lehet, különösen azok után, hogy a délelőtt folyamán egy olyan holttestet boncolt, amely igazán tele volt ezzel a baktériummal.

– Mi viszont rendkívül érzékenyek vagyunk erre a dologra. Mindenesetre a lényeg az, hogy semmiképpen se akarjuk korlátozni a vizsgálódását. Ugyanakkor abban is biztosak vagyunk, hogy a műtők meglátogatása a legcsekélyebb információt se jelentené az ön számára. New York City Egészségügyi Bizottságának járványtani szakértője, Dr. Clint Abelard, aki önhöz hasonlóan szintén köztisztviselő, két alkalommal is meglátogatta a műtőinket, és semmi problémát nem fedezett fel. Természetesen ő sem mehetett be ezekbe a helyiségekbe addig, amíg meg nem győződtünk arról, hogy nem bacilushordozó.

– Arról már csak itt értesültem, hogy járványtani szakértő is be lett vonva a dologba – magyarázta Laurie. – Nyilvánvaló, hogy ezen a téren ő sokkal képzettebb nálam. Nagyon sajnálom, hogy ekkora félreértést okoztam. Már csak remélni merem, hogy látogatásom nem okozott túl nagy kényelmetlenséget.

– Nem, nem okozott. Dr. Sarpoulus, Dr. Osgood és jómagam éppen az orvosi gárda szokásos, havi értekezletén vettünk részt. Tehát nem arról van szó, hogy mindnyájan ezért jöttünk volna ki a központból.

– Örömmel hallom.

– Es még valamit szeretnék mondani. Ön megkérdőjelezte azt a döntésünket, hogy nem pontosítjuk ennek a hatalmas pusztítást okozó MRSA-nak az altípusát. E miatt is kértem meg Dr. Osgoodot, hogy kísérjen el, találkozzon önnel, és magyarázza el a döntésünk okát. Tudom, hogy Dr. Sarpoulus már utalt ezekre a meggondolásokra, de Dr. Osgood jobban el tudja magyarázni, hiszen ő a klinikai patológia és a mikrobiológia nyilvántartott szakértője. Nagyon fontos, hogy megértse: minden emberileg lehetséges és tőlünk telhető dolgot megtettünk azért, hogy megszabaduljunk ettől a problémától. Felelőtlenség lett volna tőlünk, ha nem így járunk el.

Tizenöt perccel később Angela és Cynthia már egy Fifth Avenue-n dél felé tartó taxiban ült. Walter még ott maradt, hogy találkozzon az Ortopédiai Kórház laboratóriumának felügyelőjével. A két nő teljes hallgatásba burkolózva ült a kocsiban, Angela az ablakon keresztül bámult kifelé, és a Central Park fái már arra figyelmeztették, hogy a tavasz rohamosan beköszönt.

Angela gondolatait viszont nem is annyira a nyiladozó természet, mint az Angels Egészségbiztosító problémái foglalták le, amelyek mintha minden múló nappal csak súlyosbodtak volna. Ebben a helyzetben a legkevésbé se számított arra, hogy az Igazságügyi Orvos Szakértői Intézettel támad majd problémája. A gondot kezdettől fogva a nyilvánosság jelentette. Még az első MRSA-esetek előfordulásakor megkereste az orvos szakértői intézet igazgatóját, akit sikerült meggyőznie, hogy ellenőrzésük alatt tartják a problémát, jelentették az ügyet a New York-i Egészségügyi Felügyeletnek, és várják a járványszakértő érkezését.

– Mi volt a gondod az orvos szakértővel? – fordult Angela Cynthiához. - Úgy érezted, hogy valami partizánakcióra készül?

– Egyértelműen! – felelte Cynthia. – Különben miért jött volna el a kórházunkba, amikor a halál oka teljesen világos volt. Nem tetszett nekem, hogy ott van, amikor mi minden erőnkkel diszkréten akarjuk kezelni a dolgot. Ezért is mentem le hozzád. Gondoltam, hogy ez olyan dolog, amivel neked kell foglalkozni.

– Örülök, hogy ezt tetted. Az első pillanattól kezdve veszélyesnek láttam én is. Nem tudom pontosan, hogy miért, de nagyon összefogottnak, elkötelezettnek és nagyon intelligensnek tűnt. Láttad, hogy milyen bátran létesít szemkapcsolatot? Az ilyen helyzetekbe kerülő emberek túlnyomó többsége bizonyos mértékig megszeppen.

– Velem is ugyanilyen volt – bólogatott Cynthia. – Az első pillanatban felelősségre vontam, amikor megtudtam, hogy orvos szakértő.

– Engem is eléggé nyugtalanít – ismerte el Angela. – Ha sikerül neki a sajtó figyelmét felhívni az MRSA-problémára, akkor ez a saját dolgaikat nagy körültekintéssel intéző intézményi befektetők figyelmét se fogja elkerülni. Ha ez megtörténik, akkor – több mint valószínű – a tőzsdei bevezetést is el kell halasztani, vagy ha nem halasztjuk el, akkor az biztosan nem lesz sikeres.

– Nagyszerű volt, ahogy tárgyaltál vele.

– Tényleg? Valóban úgy gondolod?

– Persze. Először is épp elég rosszallást és elismerést, dicséretet és fenyegetést kevertél össze, hogy kizökkentsd az egyensúlyából. Másodszor, az is negatív hatással volt rá, amikor kilátásba helyezted, hogy beszélsz a főnökével; nem hinném, hogy bejelentkezéssel vagy anélkül újabb látogatásra szánná el magát. Végül azt is sikerült vele megértetned, hogy számos olyan ember dolgozik a probléma megoldásán, aki járványtani szempontból nála sokkal képzettebb. Ezzel a látogatással – gondolom – le is tudta a saját felelősségét.

– Remélem, hogy igazad van – válaszolta Angela, de hangja nem csengett teljes meggyőzően.

– Biztos vagyok benne, hogy igazam van. Valóban lenyűgöző és briliáns volt, ahogy bántál vele. Úgy játszottál rajta, mint művész a hangszerén.

Angela megvonta a vállát. Ő nem volt ennyire biztos a dolgában. Ösztönei éppen ennek az ellenkezőjét súgták, és azt bizonygatták, hogy Dr. Laurie Montgomery még sok problémát fog okozni. Először arra gondolt, hogy esetleg Michaellel beszél a dologról, de aztán még egy rövid ideig újra a taxi ablakán keresztül bámult kifelé, majd hirtelen elővette mobilját a Louis Vuitton táskájából, felkattintotta a fedelét, és egy gombnyomással felhívta a titkárnőjét.

– Loren? Mondja meg nekem Dr. Harold Bingham telefonszámát! – kérte a titkárnőjétől, aztán ismét Cynthiához fordult.

– Teljesen biztos akarok lenni benne, hogy ez a bizonyos Dr. Laurie Montgomery rendesen fog viselkedni!

Dr. Walter Osgood ideges volt. Mialatt az Angels Ortopédiai Kórház laboratóriumának felügyelőjével, Simon Friedlanderrel tárgyalt, mindvégig az orvos szakértő hölgy meglepetésszerű látogatása foglalkoztatta. Pontosan elmagyarázta neki, hogy miért is nem tartotta lényegesnek az MRSA-altípusának pontos meghatározását. A nő úgy bólogatott, mintha megértette volna, de ő érezte, hogy nem értett vele egyet. Finom, apró jelek utaltak erre, de őt ezek is nyugtalanították.

A Simonnal folytatott megbeszélés után, ami szintén elég zaklatott volt – hiszen ő egész idő alatt Dr. Laurie Montgomery látogatásával foglalkozott – megkérte Simont, hogy egy magántelefon erejéig engedje át neki a szobáját. Az idegen íróasztalhoz ülve egy családi kép vonta magára a figyelmét. Simon egyik fia egykorú volt az ő egyetlen gyermekével. Telefonálás előtt Walter közelebb húzta a bekeretezett fényképet, hogy jobban szemügyre vehesse a kisfiú vonásait. Nyilvánvalóan egészséges gyereknek látszott, szőke, fürtös hajat viselt, és szándékosan valami ostoba kis grimaszt vágott. Walter elhessegette magától a hirtelen rátörő szomorúságot, dühöt, irigységet, és visszatolta a fényképet a helyére.

Behunyta a szemét, s vett egy mély lélegzetet, hogy leküzdje az élet igazságtalanságával szembeni haragját. Az adott pillanatban gyermeke nagyon messze volt attól, hogy egészségesnek lehessen minősíteni, hiszen a meglehetősen ritka Hodgkin-kór súlyosabb változatát állapították meg nála, és most – jobb híján – „kísérleti” kezelés alatt áll; teljesen megkopaszodott, és testsúlyának negyedét is elvesztette.

Walter ismét kinyitotta a szemét, az irattárcájáért nyúlt, majd elővett belőle egy papírfecnit, amelyen egy Washington D. C-re utaló előhívóval ellátott telefonszám szerepelt. Ez csak szükséghelyzetre szólt, s most maga is habozott, hogy vajon indokolt-e a hívás. Ebben sohasem lehetett biztos. Hirtelen eldöntötte a dolgot, felkapta a telefonkagylót, és tárcsázott.

A vonal túlsó végén a telefon többször is kicsengett, s Walter már azon tanakodott, hogy vajon mit is mondjon, ha a hangposta jelentkezik. Amikor már éppen azt hitte, hogy hívását nem fogadják, valaki felvette a telefont.

– Mi van? – kérdezte egy mély hang, tele bizalmatlansággal. A „Halló!” – természetesen – elmaradt.

– Itt Walter Osgood beszél – kezdte Walter, de azonnal a szavába vágtak.

– Vezetékes vonalon beszél?

– Igen.

– Tegye le, és hívja fel a következő számot! – közölte egy hang, majd belerecsegett egy telefonszámot, és már le is tette a kagylót.

Walter gyorsan felírta a számot egy Simonnak címzett boríték szélére, majd máris tárcsázott. Azonnal létrejött a kapcsolat, és ugyanaz a hang szólt bele.

– Csak vészhelyzet esetén lett volna szabad felhívnia! Erről van szó?

– Honnan tudjam, hogy ki mit minősít vészhelyzetnek? –csattant fel Walter. – Véleményem szerint, ha most nem is jelent vészhelyzetet, akkor majd azt fog jelenteni.

– Miről van szó?

– Egy Laurie Montgomery nevű New York Cityből való igazságügyi orvos szakértő jelent meg az Angels Ortopédiai Kórházban, és különböző kérdéseket tett fel.

– És miért jelentene ez vészhelyzetet?

– Ő boncolta a tegnap MRSA-fertőzésben meghalt beteget. Be akart menni a műtőbe, sőt már a műszaki részleget is bejárta.

– És akkor mi van?

– Könnyű ezt így kérdezni! Nekem nem tetszik a dolog. Ezután már csak a sajtó következhet.

– Mit is mondott? Hogy hívják?

– Dr. Laurie Montgomery, az Igazságügyi Orvos Szakértői Intézettől. Mit szándékszik tenni?

– Még nem tudom, de mindenről tájékoztatom, és maga is tegye ugyanezt!

Az összeköttetés ezzel meg is szakadt. Walter úgy bámult a néma telefonkagylóra, mintha az tudna válaszolni a kérdésére. Lassan a helyére is tette. A dologban az volt a legfurcsább, hogy beszélgetőpartnerének még a nevét sem tudta.

Mielőtt visszatért volna a laborba, Walter gondosan kiradírozta a Simon asztalán lévő borítékra írt telefonszámot.

Laurie taxija a Second Avenue-n déli irányba, az orvos szakértői intézet felé száguldott. Saját biztonságával már csak annyit törődött, hogy ellenőrizte a biztonsági övét, de gondolatai rögeszmésen csak az Angels Kórházban tett meglepetésszerű látogatása körül forogtak. Semmi sem úgy történt, mint ahogy elképzelte.

A környezet a vártnál is nagyobb luxust tükrözött. A főszereplők színskálája és viselkedése a szívélyestől a nyers ridegségig terjedt, s határozottan ez utóbbi jellemezte az Angels Egészségbiztosító vezérigazgatóját is, akivel álmába se gondolta volna, hogy találkozni fog. Laurie azon töprengett, hogy a nő beváltja-e burkolt fenyegetését, és valóban felhívja-e Binghamet. New York City törvényei szerint egy orvos szakértőnek határozottan joga van megvizsgálni egy esetet, és tenni azt, amit tennie kell, ha a közösséget kell védenie, s egy olyan műtő meglátogatása, ahol három és fél hónap alatt tizenegy halállal végződő fertőzés előfordult, feltétlenül ebbe a kategóriába tartozik.

Bárhogy is legyen, a látogatás csak megerősítette benne a szándékot, hogy Jacket lebeszélje a műtétről, legalábbis addig, amíg ez az MRSA-val kapcsolatos gyötrelem meg nem oldódik. Bár Angela Dawson sajnálatát és együttérzését fejezte ki a fertőzés áldozatai felé, de az intézmény sorsa iránti aggodalom is legalább annyira sugárzott belőle. Úgy tűnt, hogy a két dolog azonos súllyal szerepel nála, s ez megdöbbentette Laurie-t. Az adott körülmények közepette egyszerűen képtelen volt elhinni, hogy a kórházban még mindig műtenek, és a csökkenő bevételek egyenes arányban állnak a bekövetkezett tragikus esetekkel. A vezérigazgató doktorként mutatkozott be, amiből Laurie feltételezte, hogy orvosdoktorról van szó, de most már inkább arra gondolt, hogy valami bölcsészdoktor, és nem orvosdoktor lehet. Egyszerűen el sem tudta képzelni, hogy ez másképpen is előfordulhat.

Próbált a járvány, kitörésére összpontosítani, de az ellentmondások rettentően zavarták. Bár tisztában volt azzal, hogy a staphylococcus levegőn keresztüli terjedése elképzelhető, de ez nem általános, és elsősorban azért nem, mert az anthraxtól és más levegőn keresztül is fertőző baktériumtól eltérően nem porítható. Meleg, nedves és tápanyagokban gazdag közeg nélkül a staphylococcusbaktériumok csak nagyon rövid ideig maradnak életképesek, és amikor néhány eltévedt molekula valahol az orr vagy a száj körül köt ki, az önmagában is kivételes jelenségnek számít, és szinte soha nem okoz problémát. Mégis, az ő többnyire elsődleges tüdőgyulladás fertőzéseit ilyen, levegőn keresztül terjedő baktériumok okozhatták, mégpedig igen tömény és nagy mennyiségben. Ez viszont azt jelentheti, hogy a beteg a műtőben lehetett kitéve egy viszonylag nagy töménységben előforduló kórokozó fertőzésének Ezzel a forgatókönyvvel csupán az a baj, hogy a fűtő-szellőztető-légkondícionáló rendszer HEPA-szűrőkkel volt felszerelve, ami a baktérium méreténél százszor kisebb vírusokat is képes kiszűrni, de ha néhány mégis bejutna a műtőbe, az ottani levegő is hatpercenként kicserélődik. Ráadásul az altatott beteg egyáltalán nem lélegezhet be külső levegőt. Mindent egybevetve, győzte meg magát Laurie, ezt a lehetőséget is ki lehet zárni. A kezében lévő sorozatot se természetes módon, se készakarva nem lehetett előidézni.

– Megérkeztünk, hölgyem – szólalt meg a taxisofőr a plexi válaszfalon keresztül.

Laurie kifizette a viteldíjat, és a staphylococcus talányában félig eltemetkezve mászott ki a kocsiból, és kapaszkodott fel az orvos szakértői intézet lépcsőin. Az épületbe lépve meglepetéssel vette tudomásul, hogy Marlene még mindig a helyén ül.

– Háromkor nem járt le a munkaideje? – kérdezte csodálkozva Laurie.

– A váltótársam felhívott, és mondta, hogy néhány percet késni fog – válaszolta Marlene.

Laurie egy bólintással vette tudomásul a magyarázatot, majd folytatta útját az előcsarnok felé.

– Bocsásson meg, Dr. Montgomery. Beérkezésekor meg kell mondanom önnek, hogy Dr. Bingham a lehető leggyorsabban várja az irodájában.

Laurie érezte, hogy arcába tolul a vér. Ösztönösen tudta, hogy Angela Dawson már telefonált, és panaszt tett a látogatása miatt. Laurie már nagyon rég nem szeretett összeütközésbe kerülni feljebbvalójával, mivel nem kedvelte, ha a szőnyeg szélére állítják, de most tudta, hogy mégis ez fog történni. Nem mintha a legcsekélyebb mértékben is bűnösnek érezte volna magát, inkább attól tartott, hogy elveszti uralmát az indulatai fölött. Ez a reflexszerű viselkedés még tizenéves kora előtt kezdődött, és – tulajdonképpen – soha nem is sikerült kinőnie. Azokban az időkben komoly összeütközései voltak zsarnok természetű apjával, aki teljesen megalapozatlanul és igazságtalanul őt tette felelőssé bátyja kábítószer-túladagolás miatt bekövetkezett haláláért. A borzalmas élmény óta az összetűzésekre túlzott keménységgel és önuralmának háttérbe szorításával reagált. Bingham titkárnőjének, Mrs. Sanfordnak az asztalához közeledve már érezte a bármely pillanatban robbanással fenyegető feszültséget.

– Menjen csak be azonnal! – szólalt meg Mrs. Sanford. Amikor elment az asztala mellett, Laurie a titkárnő arcára pillantott, hátha leolvas belőle valamit, hogy odabent mire számíthat, de Mrs. Sanford elkerülte a szemkapcsolatot.

– Csukja be maga mögött az ajtót, Dr. Montgomery! – dörmögte Bingham masszív és papírokkal teleszórt íróasztala mögül.

– Üljön le! – folytatta ugyanilyen határozottsággal.

Laurie leült. Azt maga is érezte, hogy arca elpirul, de fogalma sem volt, hogy ez mennyire látszik rajta. Nagyon bízott benne, hogy ez nem észrevehető. Ebben a reflexszerű érzelmi megnyilvánulásban leginkább az zavarta, hogy ezt az emberek többnyire a gyengeség jelének vették. Laurie viszont tudta, hogy ő egyáltalán nem tartozik a gyenge személyiségek közé. Egy időbe beletelt, amíg erről maga is meggyőződött, de most már, hogy ez megtörtént, az kezdte nyugtalanítani, hogy nem tud mindig az emberek elvárásainak megfelelően viselkedni.

– Csalódást okozott nékem, Laurie – kezdte Bingham most már egy kicsit enyhébb tónusban.

– Sajnálattal hallom – válaszolta Laurie. Volt ugyan még kis bizonytalanság a hangjában, de mintha megnyugodott volna egy kicsit. Zavaró könnyeit is sikerrel tartotta vissza.

– Olyan furcsán viselkedik mostanában. Mi történt?

– Nem vagyok benne biztos, hogy értem a kérdését.

– Éppen most fejeztem be a beszélgetést Dr. Angela Dawsonnal. Nagyon dühös volt, amiért minden bejelentés nélkül megjelent egyik magánkórházában, és azt követelte, hogy engedjék be egy zárt részlegébe. Még azzal is fenyegetőzött, hogy felhívja a polgármesteri hivatalt.

Laurie-nak egy időre sikerült úrrá lenni az érzelmein, s hagyta, hogy helyüket a jogosnak érzett bosszankodás vegye át. Megítélése szerint Binghamnek elismerését kellett volna kifejeznie találékonysága miatt, és támogatásáról kellett volna őt biztosítani, ahelyett hogy egy üzletasszony pártjára áll, akit nyilván jobban érdekel saját intézményének, mint betegeinek a sorsa.

– Nos? – kérdezte Bingham kicsit türelmetlenül. Megértve, hogy most indulatainak visszafogása is legalább olyan fontos, mint a könnyeké, Laurie nyugodtan elmagyarázta, hogy miért látogatott el a kórházba, és mi mindent tudott meg az Angels Egészségbiztosító kórházaiban a megelőzésükre irányuló, alapos és dicséretes intézkedések ellenére is előforduló MRSA-fertőzésekről. Azt is elmondta Binghamnek, hogy egyáltalán nem bejelentés nélkül érkezett, hanem a fertőzésmegelőzési bizottság egyik tagjának a meghívására, aki nagy vendégszeretettel fogadta, és végig is vezette az intézményen.

Bingham beleköhögött lazán ökölbe szorított tenyerébe. Gyulladásban lévő szemével Laurie-t tanulmányozta, aki úgy érezte, hogy a történet másik részének hallatán a főnöke mintha kicsit megenyhült volna.

– Dr. Washingtonnal együtt hányszor elmondtuk már, hogy az Igazságügyi Orvos Szakértői Intézet hivatalos álláspontja szerint a helyszínelőknek kell a lábukkal dolgozni, maguknak pedig, mint szakértőknek itt kell maradniuk, és boncolniuk kell?

– Több alkalommal is.

– No látja! – mordult fel Bingham. – Minden túlzás nélkül állítom, hogy legalább fél tucatszor. Világszínvonalon álló helyszínelőink vannak. Maguknak csak használni kell őket. Járják ők a város kórházait és a bűnügyi helyszíneket! Magára itt van szükség! Ha nincs elég elfoglaltsága, akkor csak szóljon, és ezen könnyen segíthetünk!

– Éppen eléggé el vagyok foglalva – bizonygatta Laurie, és azokra a függőbe lévő ügyeire gondolt, amelyek lezárásához további információra volt szüksége.

– Akkor pedig menjen vissza a munkahelyére, és a dolgaival foglalkozzon! – mondta Bingham olyan hangsúllyal, mint aki a maga részéről befejezettnek is tekinti a beszélgetést. – És tartsa magát távol az Angels Egészségbiztosító kórházaitól? –tette még hozzá, majd az ügy letudását jelentő mozdulattal belenyúlt egy dobozba, ahonnan egy maroknyi aláírásra váró levelet húzott elő.

Laurie továbbra is a helyén maradt. Bingham most már tudomást se vett róla, és az első levelet kezdte olvasni.

– Uram! – kezdte Laurie. – Feltehetnék néhány kérdést?

Bingham felkapta a tekintetét. Vonásai meglepetést tükröztek, hogy Laurie még mindig ott ül előtte.

– Tessék! Csak gyorsan!

– Nagyon meglepett, hogy önt nem döbbenti meg jobban az általam említett MRSA-esetek nagy száma, és az a tény hogy nem határozták meg pontosabban a kórokozót. Őszintén megmondom, hogy máig sem értem, és nagyon aggódom miatta.

– Nyilvánvalóan terápiai bonyodalmak lehettek – vonta meg a vállát Bingham. – Hogy pontosan miként, arról fogalmam sincs, bár azt tudom, hogy ma is számos járványtani szakember dolgozik az ügyön. Ami pedig az esetszámot illeti, nos, azt tudom, hogy jó néhány előfordult, bár azt nem tudtam, hogy a húszat is elérte.

– Hogyan értesült ezekről?

– Két forrásból is. Először Dr. Dawsontól néhány hónappal ezelőtt. Azt szerette volna velem közölni, hogy az ügyben felvette a kapcsolatot az Egészségügyi Osztállyal és a városi járványügyi szakemberrel. Aztán az egyik sebész barátomtól. Ő is a cég befektetői közé tartozik, és az Angels ortopédsebészi gárdájának is tagja. Nagyon kiterjedt praxisának túlnyomó részét tulajdonképpen oda vitte át még az MRSA-probléma kezdete előtt. Állandóan tájékozott voltam a helyzet alakulásáról, mivel körülbelül egy évvel ezelőtt Calvint és engem is rábeszélt néhány részvény megvásárlására.

– Micsoda? – ámuldozott Laurie. – Ön az Angels Egészségbiztosító egyik befektetője?

– Nos, messze nem tartozom a nagyok közé – válaszolta Bingham. – Mikor Jason, a barátom ajánlotta, mert tudomására jutott, hogy a vállalkozás hamarosan a tőzsdére megy, én akkor szóltam a brókeremnek, hogy nézzen utána a dolognak. Azt közölte velem, hogy nagyon ígéretesnek tűnik a vállalkozás. Ő nálam is nagyobb részvénycsomagot vásárolt magának.

Laurie álla lassan lejjebb csúszott. Döbbenten bámult Binghamre.

– Mi történt magával? – kérdezte Bingham. – Miért van ennyire meglepve? A szakosodott kórházak tényleges szükségletet elégítenek ki.

– Valóban meg vagyok lepve – ismerte be Laurie. – Ön ismeri ezt a Dr. Angela Dawsont?

– Azt nem mondhatnám, hogy ismerem. Beszéltem vele, mint ahogy említettem, sőt találkoztam is vele az egyik polgármesteri fogadáson. Kedvező benyomást tett rám. De miért kérdezi?

– Egyszerű orvos, vagy az orvostudományok kandidátusa?

– Belgyógyász főorvos.

Laurie még inkább meglepődött.

– Furcsa arcot vág, Laurie. Mire gondol?

– Egy kicsit valahogy bizarrnak tűnik, hogy lényegében az Angels Egészségbiztosító kórházaival való távolságtartásra utasított, amikor ön is a befektetők közé tartozik, és tudja, hogy ott most problémák adódtak.

Bingham orrán a hajszálerek még hangsúlyosabbá váltak.

– Rossz néven veszem ezt a megjegyzését! – morogta.

– Egyáltalán nem szeretnék engedetlennek látszani – tette hozzá Laurie sietve –, éppenséggel az ön eminens érdekeit tartom szem előtt. Szerintem az lenne a legjobb, ha elállna a részvényjegyzéstől.

– Jobban tenné, ha gondosabban fogalmazna, ifjú hölgyem! – csattant fel Bingham atyai szigorral, és vastag mutatóujját Laurie-ra szegezte. – Beszéljünk nyíltan! Én semmilyen módon és semmilyen formában nem korlátozom magát, hogy végére járjon az esetnek, különösen akkor nem, ha az én befektetésem is érintett a dologban. Én csak azt mondtam, hogy személyesen ne járjon azokba a kórházakba, ne dühítse fel a politikailag befolyásos kapcsolatokkal rendelkező embereket, és ne hozzon engem kellemetlen helyzetbe! Mindössze annyit mondtam, hogy a rohangálása helyett a bűnügyi helyszínelők végezzék ezt a munkát. Évek óta hiába magyarázok maguknak! Világos ez mindkettőnk számára?

– Teljesen világos – felelte Laurie. – De szeretném önnek elmondani, az ösztönöm azt súgja, hogy ott valami határozottan furcsa dolog zajlik.

– Lehetséges, hogy igaza van – vonta meg a vállát Bingham kelletlenül. Most már sokkal bosszúsabb volt, mint amikor Laurie belépett hozzá. – De most már hagyjon engem békén, menjen vissza a munkájához, hogy én is tudjam végezni a magamét!

– Azt fogom tenni – ígérte Laurie, de mielőtt kinyitotta volna az ajtót, Bingham utánaszólt:

– Hajói emlékszem, a maga ösztöne eddig mindig helyesnek bizonyult. Tájékoztasson engem mindenről, de az isten szerelmére, ne keverje bele a sajtót.

– Igen, uram. – Néhány alkalommal már a múltban is előfordult, hogy akaratlanul is bizalmas információkat szivárogtatott ki a sajtónak.

A felvonóban, útban az ötödik szint felé Laurie nem tudta eldönteni, hogy most elégedett legyen magával, mert vissza tudta tartani a könnyeit, vagy pedig megrója magát, hogy Binghamet kihozta a sodrából. Inkább az utóbbi felé hajlott. Semmi értelme nem volt, hogy valami nem helyénvaló viselkedéssel vádolja; ezt ő maga sem hitte volna el. Döbbenetét tulajdonképpen az okozta, hogy főnöke egy olyan vállalkozásnak a részese, amely etikai szempontból legjobb esetben is kétségesnek tűnik.

Laurie-nál emocionális és racionális értelemben is nagy volt a felfordulás, így saját irodáját elkerülve egyenesen Jack szobája felé vette az irányt. A Binghamtől és az erőteljes, komoly politikai kapcsolatokkal rendelkező Angela Dawsontól elszenvedett sérelmek után egy kis vigaszra, egy kis bátorításra lett volna szüksége. Jack székét viszont – legnagyobb csalódására

– üresen találta.

– Hol van Jack? – kérdezte Laurie Chetet, akinek szeme mintha hozzánőtt volna a mikroszkóphoz. Azt se hallotta, hogy belépett a szobába.

– Szokásos helyszíni kirándulásainak egyikén – nézett fel Chet a munkájából.

– Mégpedig?

– Ismered Jacket: minél több a probléma körülötte, annál jobban érzi magát! Ma találkozott egy esettel, ahol a halál körülményeit illetően a három érintett személy egymás torkának esett. Egy felhőkarcolón dolgozó építőmunkásról van szó, aki a tizedik emeletről a betonra zuhant.

– Igen, ismerem az esetet – mondta Laurie. – És mit akar most tenni? – kérdezte, hiszen amennyire Binghamet felbosszantotta, már csak abban bízhatott, hogy Jack diszkréten kezeli majd az ügyet, ami nem volt mindig erőssége.

– Honnan tudjam? Mondott valamit a bűncselekmény rekonstruálásáról, csak éppen ő nem akar leugrani a tizedikről. Különben fogalmam sincs, hogy mire gondolhatott.

– Ha visszaérkezik, kérlek, mondd meg neki, hogy kerestem.

– Rendben van – mosolyodott el Chet.

Laurie már éppen távozni készült, amikor eszébe jutott, hogy megkérdezze Chetet az MRSA-esetével kapcsolatban.

– Igen, már beszéltünk róla – bólogatott Chet. – Jack említette a dolgot, így már elő is szedtem – mondta, s székével már végig is gurult asztala előtt, amely olyan élesen csikorgott, hogy Laurie-nak az arca is belerándult. Iratszekrényének felső polcáról leemelt egy nagy borítékot, s átnyújtotta Laurie-nak.

– Julia Francovának hívták.

– Nagyszerű! – örvendezett Laurie. – Örülök, hogy még nem dobtad ki – mondta, s máris előszedte a tartalmát, mert minél gyorsabban meg szeretett volna arról győződni, hogy az Angels Egészségbiztosító egy újabb esete vált ismertté.

– Minek köszönhető ez a lázas érdeklődés?

– Volt egy hasonló esetem ma reggel – magyarázta Laurie. –Az elmúlt három és fél hónapban számos ilyen ügy fordult elő; huszonnégy, ha egészen pontos akarok lenni. Különösképpen nem keltette fel senkinek a figyelmét, mert az esetek nagyon megoszlottak a vizsgálók között, Queehst és Brooklynt is beleértve.

– Én például nem is tudtam a többiről – ismerte be Chet.

– Ezzel a többiek is így voltak. Egy kicsit alaposabban belenéztem a dolgokba, és megszállottja lettem az ügynek. Van valami nagyon furcsa ezekben az esetekben, és akkor is kiderítem az igazságot, ha belehalok. Már rettenthetetlen főnökünket is sikerült felbosszantanom.

– Szólj, ha úgy érzed, hogy tudok valamiben segíteni! Az anyagot pedig azért tartottam még mindig magamnál, mert az ügy lezárása előtt még meg akartam várni a központi laboratórium leleteit.

– Talán csak nem azt akarod ezzel mondani, hogy elküldted a mintát, és kéred az altípus meghatározását? – csodálkozott Laurie, s izgalmát megpróbálta némileg palástolni.

– Dehogynem! Pontosan ez történt. A mintákat egy bizonyos Dr. Ralph Percynek továbbítottam. A központi laboratórium telefonközpontja kapcsolt be hozzá.

– De hisz ez több mint nagyszerű! Majd én felhívom Dr. Percyt is helyetted, s az eredményt majd a többi lelethez csatolom. Ezzel az utolsó lépést is megspórolom neked.

Laurie-t már hajtotta a türelmetlenség, hogy mátrixát egy újabb adattal egészíthesse ki, s már távozni is akart. Ezúttal Chet tartotta vissza.

– Különben megfogadtam a ma reggeli tanácsodat, s délután felhívtam az új hölgyismerősömet – újságolta Chet.

– És? Mi történt?

– Szépen leszállítottak a földre, pedig olyan határozott és őszinte voltam, ahogy mondtad. Szerény személyiségemet eléje tettem az asztalra, de ő lefújta onnan, mint egy porszemet. Még virágot is küldtem neki, hogy egy kicsit előkészítsem a talajt, de nem jártam szerencsével.

– Goromba volt veled?

– Nem. Es valójában el is túlzom a történteket. Nagyon kedvesen elcsevegtünk, annak ellenére, hogy ostobán indítottam a beszélgetést. Előző este elmondta, hogy kétségbeesetten küzd még pár százezer dollár megszerzéséért a cége számára. Azzal a szöveggel kezdtem a beszélgetést, hogy az éjjeliszekrény-fiókomban véletlenül találtam kétszázezer dollárt, amit be szeretnék fektetni.

– Rossz stratégia volt!

– Nyilvánvaló dolog, és ezt már én is látom. Ő pedig úgy érezte, hogy gúnyolódni akarok vele.

– Azt hiszem, hogy a helyében te is így érezted volna – jegyezte meg Laurie. – És végül miben maradtatok?

– Nyitva hagytuk a kérdést. Megadtam neki a mobilom számát.

– Nem fog felhívni – mondta Laurie fanyar mosollyal. – Ez már túl sok lenne tőle. Neked kellene őt felhívnod, és elnézést kérni a rosszul sikerült tréfáért!

– Úgy érted, hogy harmadjára is én hívjam fel azok után, hogy már kétszer lesöpört a pályáról?

– Ha vele akarsz járni, akkor ezt kell tenned! Ha nem akarná, hogy telefonálgass neki, akkor ezt már meg is mondta volna.

– Mit gondolsz, mikor hívjam fel?

– Amikor látni szeretnéd. Teljesen tőled függ.

– Gondolod, hogy akár már ma is felhívhatnám? Úgy értem, hogy nem tűnik túlzott rámenősségnek?

– Nem voltam részese a beszélgetéseteknek – mondta Laurie. – Te mindenesetre, azt mondtad, hogy nyitva hagytátok a dolgokat. Van ugyan egy kis kockázata a dolognak, hogy a hölgy esetleg zaklatásnak veszi a telefonálgatást, de annak nagyobb a valószínűsége, hogy hízelgőnek fogja tartani. Hívd fel! Kockáztatni kell egy keveset! – biztatta Laurie, s már hátrált is a folyosó felé. – Nyilvánvaló, hogy szeretnél vele találkozni. Mit veszíthetnél?

– A büszkeségem maradékát.

– Ez csak üres beszéd! – indult el Laurie a saját szobája felé.

Chet összefonta kezét a tarkóján, hátradőlt a székében, és a mennyezetet bámulta. Nem tudta elszánni magát, bár nagyon hallgatott Laurie tanácsaira. Okos volt, intuitív, és mindenekfölött nőies. Aztán hirtelen elhatározással felegyenesedett, előszedte azt a papírfecnit, amelyre az Angels Egészségbiztosító telefonszámát írta, és feltárcsázta a számot. Gyorsan akart cselekedni, mielőtt még teljesen elvesztené a bátorságát.

Az előző híváshoz hasonlóan a központ ezúttal is kapcsolta Angela titkárságát. Az illedelmes bemutatkozás után a titkárnő megkérte, hogy egy pillanatig tartsa a vonalat. Várakozás közben azon töprengett, hogy most vajon komoly vagy humoros stílust kellene-e felvennie, de aztán úgy döntött, hogy egyszerűen csak egyenesen fog beszélni. El is mondta neki, hogy egyfolytában rá gondol, és kollégájával is újra beszélt, aki ismételten csak a telefonálást javasolta.

– Remélem, hogy nem bántottam meg a hívásommal – tette még hozzá Chet az előbbiekhez. – A kolléganőm azt is mondta, hogy a hívást biztosan nem veszi sértésnek. Azt mondta, hogy ennek kevés az esélye, és sokkal nagyobb a valószínűsége annak, hogy bóknak fogja tekinteni. Amikor azt is elmondtam neki, hogy megadtam a mobilszámomat, akkor meg kinevetett, és azt mondta, hogy maga úgysem fog felhívni.

– A kolléganője okos és körültekintő nőnek tűnik.

– Sokat is adok a véleményére – bólogatott Chet. – Mindenesetre két dolog miatt hívom: először is elnézését szeretném kérni az elmúlt alkalommal humorosnak szánt, de ostobán sikerült stílusom miatt.

– Köszönöm, de e miatt nem szükséges bocsánatot kérni! Én is kissé érzékenyebben reagáltam a kelleténél, de egy kicsit el vagyok keseredve, és túlságosan is sokat foglalkozom ezzel a problémával. A bocsánatkérést mindenesetre elfogadom, és jól is esik. És mi volt a hívás másik oka?

– Arra gondoltam, hogy ismét meghívom egy vacsorára. Ígérem, hogy utoljára kísérletezem, de ennie azért mégis csak kell, és egy kis kikapcsolódás is segíthet annak felismerésében, hogy hol szerezheti meg a szükséges tőkét.

– Kitartása valóban hízelgő – mosolyodott el Angela. – De valóban őrülten elfoglalt vagyok. Egyébként nagyra értékelem a hívását, mivel el tudom képzelni, hogy orvosként a maga várója is tele van betegekkel.

– Ez elképzelhető – válaszolta Chet, ismét elővéve védekező humorát –, csak azok már mind halottak.

– Valóban? – kérdezett rá Angela. Sejtette, hogy ismét valami humorról lehet szó, csak a lényeget nem értette. – Nem teljesen értem, hogy miről van szó.

– Igazságügyi orvos szakértő vagyok – válaszolta Chet. – Az előbb is humoros akartam lenni. Ettől a perctől kezdve gyakorlatilag az egész estém szabad. Amit ma még el kell végeznem, az bármikor megvár.

– És itt is dolgozik Manhattanben?

– Igen. Már tizenkét éve. Tudom, hogy ez nem annyira szexi, mintha valaki agysebész, de megítélésem szerint intellektuálisan ez nagyobb kihívást jelent. Mindennap tanul valamit az ember, és mindennap olyasvalamit is lát, amit korábban még soha nem látott. Az idegsebészek majdnem mindig ugyanazt csinálják. Őszintén megvallva bele is bolondulnék, ha mindennap koponyalékeléssel kellene foglalkoznom. Gondolom, a maga cége is foglalkoztat klinikai patológusokat? – próbálta elterelni Chet a beszélgetést erről a témáról, hiszen nem tudhatta, hogy Angela miként fogadja ezt a foglalkozást. Eddigi tapasztalatai szerint ez vagy nagyon érdekelte, vagy nagyon taszította a nőket. Középút nemigen létezett. Angela, sajnos, nem is válaszolt utolsó mondatára, amely félig és szándékosan kérdés formájában hangzott el. Rövid szünet állt be a beszélgetésben, amelytől Chet az idő múlásával arányban egyre kellemetlenebbül érezte magát. Azon aggódott, hogy orvosi szakterületének említésével hibát követett el.

– Ott van még, Angela?

– Igen itt – válaszolta Angela. – És a Dr. Harold Bingham vezetése alatt álló Igazságügyi Orvos Szakértői Intézetben dolgozik?

– Pontosan! Ismeri talán?

– Eléggé felületesen. Dr. Laurie Montgomeryvel is együtt dolgozik?

– Igen. Éppen most ment ki a szobámból. De furcsa, hogy utána érdeklődik. Történetesen ő az, akinek társasági kérdésekben kikérem a tanácsait.

– Várjon csak, valami eszembe jutott! – szólalt meg Angela hirtelen témaváltással. – Néhány perccel a maga hívása előtt a lányom is telefonált. A legjobb barátnője házából hívott. Kérték, hogy maradjon ott vacsorára, és ehhez kért engedélyt. Igent mondtam neki.

– Ez talán azt is jelenti, hogy átgondolja a ma estére betervezett dolgait? – kérdezte Chet, s megpróbált nem túlzott várakozásokat fűzni a válaszhoz.

– Igen, azt jelenti – felelte Angela. – Lehetséges, hogy igaza van, és néha valóban érdemes változtatni a napi, megszokott dolgokon. Abban meg aztán végképp igaza lehet, hogy enni is célszerű lenne valamit. A mai rohanásban egész nap csak egy szendvicsre futotta.

– Ez azt jelenti, hogy velem vacsorázik?

– Miért ne? – válaszolta inkább kijelentő, mint kérdő módban.

Az elkövetkező néhány percben megállapodtak a helyben és az időpontban. Angela javaslatára a Madison és a Fifth Avenue között, az 54. utcában lévő San Pietro mellett döntöttek. Chet még soha nem hallott erről a helyről, de Angela állítása szerint ez is egyike volt New York legféltettebb titkainak. Még azt is felajánlotta, hogy negyed nyolcra asztalt foglaltat, amit Chet a legnagyobb hálával fogadott.

8.

2007. április 3.

hajnali 4 óra 05 perc

A harminchét éves, három gyermeknek – öttől tizenegy évesig – életet adó Ramona Torres számára ez a nap nem tartozott a szerencsésebbek közé. Pirkadatkor a férje ébresztette fel, hogy bevigye őt az Angels Plasztikai és Szemsebészeti klinikára. Még nagyon korán volt, és fel kellett ébresztenie a gyerekeit, hogy elköszönjön tőlük. A kórházhoz érve a férje lerakta a pazarul kialakított bejáratnál, ahol a kapus azonnal át is vette a legszükségesebb holmijait tartalmazó csomagokat. Integetett a férjének, aki elindult vissza Bronxban lévő otthonukba, hogy megreggeliztesse és iskolába indítsa a gyerekeket. Az igazat megvallva sokkal jobban szerette volna, ha a férje most mellette marad, és legalább lelki támogatásban részesíti.

Ramona mindig és általában is félt a kórházaktól, de utolsó kórházi tartózkodása alatt – legkisebb gyereke komplikált megszületése során – félelmei még csak tovább fokozódtak. A szülés utáni nehéz időszak szövődményei életmentő műtétet tettek szükségessé. Bár a beavatkozás után részletesen elmagyarázták neki, hogy a vénás embóliáért senki sem hibáztatható, hiszen mindent megtettek annak elkerülése érdekében, Ramona továbbra is a kórházat hibáztatta a komplikációért. Véleményét még ügyvéd férjének sem sikerült megváltoztatni, így tehát amikor aznap reggel belépett a kórház kapuján, a szíve is gyorsabban kalapált a szokásosnál, s homlokán se a nagy melegtől gyöngyöztek az apró verítékcseppek.

Amikor utcai ruháját Ramona a szokásos, kórházi öltözékre cserélte az egynapos sebészeten, akkor már nagyon feszült volt, de remegését palástolni próbálta a nővérek és a segédápolók előtt. Ha valaki megkérdezte volna, hogy mitől retteg annyira, akkor biztosan nem tudta volna megmondani, bár a lehetséges okok között a vénás embólia igen előkelő helyet foglalt el. Ezen a listán az altatás is szerepelt. Önmagában az a gondolat is rettenetesen elbizonytalanította és rettegéssel töltötte el, hogy élete és halála egy másik ember – és nem számít, hogy az mennyire szakértője a kérdésnek – kezében legyen. Hibák mindig előfordulnak, és Ramona nem szeretett volna a következő hiba lenni. Orvosi titkárnőként nagyon is jól tudta, hogy hibák mindig becsúszhatnak.

Ezeknek a gondolatoknak a jegyében a hordágyon arra várakozva, hogy betolják a műtőbe, Ramona már majdnem meggondolta a műtéttel kapcsolatos döntését. De aztán a hiúsága is közbeszólt. Utolsó gyerekével, ahogy ez lenni szokott, jelentős súlyfelesleget szedett fel, ami – a korábbi gyakorlattól eltérően – a szülés után se ment le róla, sőt később jelentősen romlott a helyzet egészen odáig, hogy már Ramona is elismerte, hogy elhízott. Bár Ricardo, a férje, soha nem említette, hogy mennyire kiábrándító jelenség, ő mégis tökéletesen tisztában volt vele, hogy nem tetszik neki. Neki magának se tetszett, különösen azok után nem, amikor legidősebb gyermeke, Javier, is közölte, hogy ez őt is zavarja. Mivel kalóriabevitelének csökkentésére Ramona képtelennek bizonyult, kelletlenül, de az egyik barátnőjénél már ragyogóan bevált zsírleszívás mellett döntött. Hasonló eredményben bízva Ramona is felkereste a barátnője plasztikai sebészét, akivel meg is állapodott a műtét időpontjában.

A három és fél órás beavatkozás után Ramona hányás közepette ébredt, és a kellemetlen helyzet az idő előrehaladtával még tovább romlott. Az egyetlen kellemes élményt Ricardo futó látogatása jelentette, aki lecsippentett egy kicsit munkaidejéből, hogy ott legyen, amikor az altatás utáni betegek részlegéből Ramonát átviszik a valóban minden luxusigényt kielégítő betegszobába. Nem tudott sokáig maradni, amit Ramona nem is nagyon bánt, mivel nagyon furcsán érezte magát. Képtelen volt anélkül testhelyzetet változtatni, hogy fájdalmai ne súlyosbodtak volna, és a fájdalomcsillapítók, amelyekei önállóan is tudott magának adagolni, úgy tűnt, hogy semmi hatással nincsenek rá.

Fél óra elteltével olyan hidegrázás lett rajta úrrá, amelyhez soha még csak hasonlót sem érzett. Valahol a teste középpontjából indult ki, majd fokozatosan terjedt ki egészen az ujja hegyéig.

A kialakult helyzettől megriadva azonnal hívta a nővért, aki azonnal meg is jelent egy takaróval. Még Ramona lázát is megmérte, s harmincnyolc hetet jegyzett fel a naplójába, ami már komolyabb láznak bizonyult.

– Ez nem számít rendkívüli dolognak – magyarázta a nővér. – Jelentősebb mennyiségű zsír leszívása után, ahogy ez önnél is történt, még akkor is úgy érzi, mintha egy nagy sebet ejtettek volna a testén, ha tulajdonképpen csak egy aprócska vágásról van szó.

Ramona egészen addig kielégítőnek találta a magyarázatot, amíg egy sokkal nyugtalanítóbb tünet nem jelentkezett. Hirtelen valami bizonytalan nyomást érzett a mellkasán, köhögési inger vett rajta erőt, s olyan érzése támadt, hogy képtelen megtölteni a tüdejét levegővel. Ha legutóbbi szülése után nem tapasztalta volna meg a vénás embóliát, akkor talán nem is esett volna akkora pánikba. A nővérhívó csengő után nyúlt, és egymás után többször is megnyomta a gombot.

– Mrs. Torres, csak egyszer kell megnyomnia a gombot – figyelmeztette szemrehányóan a nővér, amikor szinte azonnal a hívás után a szobába nyitott, és odalépett Ramona ágya mellé.

Ramona elmondta a tüneteit és megosztotta félelmét is, hogy esetleg tüdőembólia fenyegeti. A nővér gyorsan újra megmérte a lázát, amely a legutolsó mérés óta csupán egy tizeddel emelkedett, majd a vérnyomását is megmérte, ami valamivel alacsonyabb volt a szokásosnál.

– Nincs tüdőembóliám? – aggodalmaskodott Ramona.

– Nem hinném – hangzott a válasz – de azonnal hívom az ügyeletes orvost és a sebészét is.

Ramona abban a pillanatban elköhögte magát, amit mindaddig megpróbált visszafogni, hogy elkerülje a műtét utáni fájdalmat. A váladékot egy papírtörülközőbe felköhögte, s amit látott, az még az eddiginél is jobban megriasztotta. A látványtól a nővér is elsápadt. A jelentős mennyiségű váladék tele volt vérrel, és a vér nem csak nyomokban fordult elő benne.

9.

2007. április 3,

délután 4 óra 15 perc

Lou Soldano nyomozó hadnagy számára ez a nap is bosszúságot hozott. Egyedüli pozitívumként azt könyvelhette el, amikor Jacktől megtudta, hogy nyomozó őrmester barátjának a lányát nem gyanúsítják gyilkossággal, és a másik ügyben a barátja sem szerepel a gyanúsítottak között. Magában az ügyben viszont Lou egy tapodtat sem haladt előre. A rengeteg erőfeszítés ellenére egyelőre fogalma sem volt, hogy ki lehetett az az ázsiai külsejű vízihulla. Még abban sem volt biztos, hogy egyáltalán amerikai állampolgár volt-e az illető.

A Freddie Capusóval folytatott csevegése során az már kiderült, hogy a fickót eltették láb alól, mert valamiről fecsegni akart. Lou visszament a központba, ahol felkutatta Ronnie Madden nyomozó őrmestert a szervezett bűnözéssel foglalkozó osztályon. Ronnie nem is hallott az ügyről, így felvilágosítással sem tudott szolgálni. Helyette viszont ellátta Lout bizonyos Louie Barberáról szóló háttér-információkkal, beleértve azt is, hogy az Elmhurst Avenue-n, fedőfoglalkozásként, egy Venetian nevű éttermet üzemeltet. Ronnie igazolta Freddie véleményét is, amely szerint a Lucia és a Vaccaro szervezetekre messze nem az együttműködés a jellemző, de a bandaháború még nem fenyegetett azonnali kitöréssel.

Lou ezután az Eltűnt Személyek Osztályát kereste fel, hogy megnézze, történt-e valami előrelépés az áldozat azonosítása ügyében. Ott semmi sem történt, s Lounak az volt a benyomása, hogy várják a bejelentést az eltűnésről, s így akarják a munkát megspórolni. Megpróbált célozgatni rá, hogy jó lenne egy kicsit aktívabban ráhajtani az ügyre, de ezzel se jutott messzebbre.

Lounak még arra is sikerült ráerőltetnie magát, hogy átmenjen az FBI-hoz. Utálta őket, ahogy a felsőbbrendűt játsszák, s úgy viselkednek, mintha ők lennének az arisztokraták, a rendőrök pedig az aljanépség. Az Eltűnt Személyek Osztályától eltérően az ő figyelmüket még csak fel sem hívták az ügyre. Lou mindent megtett, hogy ezt pótolja, de ők erre csak azt válaszolták, hogy jobban szeretik, ha ez a figyelemfelhívás hivatalos csatornákon történik, ami azt jelentette: „Hagyj bennünket békén, különben is túlságosan elfoglaltak vagyunk ahhoz, hogy a te földhözragadt tyúkpereiddel foglalkozzunk!”

Ennél a pontnál az jutott Lou eszébe, hogy mi történne, ha visszamenne Queensbe, és meglátogatná Louis Barberát. A Queensboro Bridge-en járt, amikor kénytelen volt maga előtt is beismerni, hogy az összes többi, függőben lévő ügy sérelmére túlságosan is kötődik ehhez az esethez, de azzal is tisztában volt, hogy ez már nála alkati kérdéssé vált. A hídon Queensbe átgördülve még inkább megerősödött benne az elszántság, hogy bármi történjen is, megtudja a választ az ázsiai vízihullával kapcsolatos ki és miért kérdésekre.

Az Elmhurst Avenue-n Lou minden nehézség nélkül megtalálta a Venetian éttermet. Ez a Fred DVD-boltja és italáruldája közé ékelődő, keskeny sávon kapott helyet. Lou az étterem előtti, rövidke szakaszon állt meg. Két kocsival lejjebb a hagyományos, fekete Cadillac parkolt, ami azonnal mosolyt csalt Lou arcára.

Ezek a középszintű nagyokosok megpróbálnak észrevétlenek maradni, nem kitűnni a tömegből, ezért mindnyájan egyforma autóval járnak. Ennek – természetesen – nincs semmi értelme, de adott esetben ez némi örömöt kölcsönzött Lounak, hogy Louie Barbera éppen dolgozik és elérhető.

Az első dolog, amit Lou belépéskor észrevett, a Venetiát elborító, fekete bársonyfestések voltak. Serdülőkorából visszaköszönt ugyan az olasz éttermeknek ez a megszokott díszítése, de már rég nem találkozott ilyesmivel. Az asztalokon is észrevette az ugyancsak a múltat idéző, piros-fehér kockás abroszokat. Az egyedüli dolgok, amelyek a Venetianból hiányoztak, azok a gyertyatartóul szolgáló, chiantisüvegek voltak, amelyek oldalán már évek óta gyülemlett a megolvadt viasz.

– Zárva vagyunk! – hallatszott egy érdes hang a helyiség belsejéből. A helyiségben erőteljes félhomály uralkodott, s a napfényről belépő Lou szemének még alkalmazkodni kellett a fényviszonyokhoz. Amikor ez gyorsan megtörtént, akkor egy kerek asztal körül öt férfit látott kártyázni. Előttük kávéscsészék hevertek, a hamutartók pedig már csordultig voltak csikkel.

– Sejtettem – felelte Lou. – Louie Barberát keresem. Azt mondták, hogy itt találom.

Az öt férfi egy ideig szobormereven ült a helyén. Végül az egyik, aki közvetlenül Louval szemközt foglalt helyet, megkérdezte:

– Maga kicsoda?

– Lou Soldano nyomozó hadnagy a New York-i rendőrségtől. Régi barátja vagyok Paulie Cerinónak – közölte, s úgy tűnt, hogy a név említésekor a társaság egy pillanatra megmerevedett, de az is elképzelhető, hogy csak képzelődött.

– Soha nem hallottam ezt a nevet – jelentette ki ugyanaz a férfi.

– Nos, nem számít! – vonta meg a vállát Lou. – Maga Louie Barbera?

– Én is lehetek.

– Nagyra értékelném, ha áldozna rám egy keveset az idejéből.

Louie csak egy aprót biccentett, és az asztalánál ülők felálltak a helyükről. Ketten a néptelen bárpulthoz léptek, a másik kettő pedig a bárpulton belülre került. Mindegyikük magával vitte a kezében lévő kártyalapokat. Louie a vele szemben lévő székre mutatott, s Lou is helyet foglalt.

– Sajnálom, hogy megzavartam a játékukat – mondta Lou, s alaposan szemügyre vette a férfi erősen köznapinak tűnő öltözékét és elhízott testét. Nyilvánvalóan nem lehetett azonos szinten Vinnie Dominickkel.

– Nem érdekes – legyintett a férfi. – Miért keresi Louie Barberát?

– Szeretnék tőle kérdezni valamit.

– Például mit?

– Például azt, hogy a szokásos ellenségeskedésnél valami több is van-e a Lucia és a Vaccaro család emberei között?

– És miért szeretné ezt tudni?

– Az utcán az a szóbeszéd járja, hogy tegnap este valaki profi munkát végzett. Nos, amikor valami ilyesmire sor kerül, és az áldozat kapcsolatban áll egyik vagy másik családdal, akkor az ellenséges érzelmek is fellángolhatnak, ami aztán hatalmas robbanással is végződhet. Mi a New York-i rendőrségen nem túlzottan bánjuk, ha maguk, profik, kinyírják egymást, de az nagyon fel tud bennünket bosszantani, ha ártatlan embereknek is bajuk esik. Azért is jöttem most ide, hogy tisztázzam ezeket a dolgokat. Érthető, amit mondok?

– Érthető – bólogatott Louie –, de én nem tudok róla, hogy valakit is kicsináltak volna.

– Biztos ebben? Remélem, tudja, hogy én csak a legjobbakat akarom maguknak. Mindig az a szerencsésebb megoldás, ha mi a két szakma között megőrizzük a békességet!

– Én a magam részéről restaurátor vagyok. Mit értett a valós szakma alatt?

Lou egy pillanatra elgondolkozott. Nagy volt a csábítás, hogy megmondja ennek a vele szemben ülő nagy, mafla hájfejűnek, hogy ez a ki-kicsoda játék csupán szánalmas időpocsékolás, de aztán mégis meggondolta magát.

– Akkor hadd fogalmazzak másképpen! – köhécselt lazán összeszorított öklébe Lou. – Biztos abban, hogy ma minden pincére pikolófiúja és konyhai kisegítője meg fog jelenni a munkahelyén? Elsősorban az ázsiai származásúakra gondolok.

Louie hátradőlt a székében, és odaszólt a magas bárszéken üldögélő emberének:

– Hé, Carlo! A teljes személyzet itt van?

– Már mindenki megérkezett – hangzott a válasz.

– Ez a helyzet, hadnagy! – biggyesztette le Louie a szája szélét.

Lou felállt a helyéről, elővett egy névjegykártyát, s letette az asztalra.

– Ha esetleg hirtelen hallana valamit arról a balhéról, akkor hívjon fel! – mondta, s megindult az ajtó felé. Néhány lépés után megtorpant, és visszafordult.

– Azt a pletykát is hallottam, hogy Paulie Cerinót néhány napon belül feltételesen szabadlábra helyezik. Adja át neki üdvözletemet! Régi jó ismerősök vagyunk.

– Rendben! – hangzott a válasz.

Amint az ajtó becsukódott mögötte, a négy csirkefogó is visszatért és elfoglalta korábbi helyét az asztalnál. Carlo Paparo közvetlenül Louie jobbján foglalt helyet. Nagy fülű, nyomott orrú, izmos férfi volt. Szürke selyemből készült zakójához és fekete nadrágjához ugyancsak fekete garbót viselt.

– Ismerted ezt a bohócot? – kérdezte Paparo.

– Cerinótól hallottam már róla, de személyesen még nem találkoztunk. Paulie annyira gyűlölte, hogy az már szinte szeretet volt. Nyilvánvalóan olyan régen vívtak egymással, hogy egymást is megtanulták tisztelni.

– Mindenesetre tökös fiú, hogy csak úgy egyszerűen beállított. Itt, Jerseyben ezt egyetlen rendőr se merné megtenni egyedül, vagy a kommandósok biztosítása nélkül.

Louie-t a New Jersey államban lévő Bayonnne-ból hozták fel, hogy vegye át a Vaccaro család queens-i üzleteinek az irányítását, mivel Bayonne-ban is hasonló, csak kisebb méretű dolgokkal foglalkozott. Amikor átköltözött, akkor magával hozta leghívebb csatlósait is, köztük a legrégebben mellette dolgozó Carlo Paparót, Brennan Monaghant, Arthur MacEwant és Ted Polowskit is. Kedden és csütörtökön délután – kis tétekben – mindig pókereztek, hacsak valami komolyabb dolog nem szakította el őket a kártyaasztaltól.

– Fiúk, ti se hallottatok semmi olyasmit, hogy Vinnie Dominick és az a seggfej társaság kicsinált volna valakit?

Az asztalnál ülők tagadóan rázták meg a fejüket.

– Azt hiszem, hogy ennek utána kellene néznünk – morfondírozott Louie. – A nyomozónak igaza van! Egyáltalán nem szeretnénk, ha a rendőrség itt szaglászna körülöttünk, amikor éppen fel akarjuk fejleszteni az üzletet… különösen a belvárosi zsaruk lennének a terhünkre. Az itteni fiúkat tudjuk kezelni, de még ez is megváltozhat, ha a nagyfejek idejönnek, és zűrzavart kavarnak.

– Mit javasolsz, hogyan nézzünk utána?

– Felvehetnénk a kapcsolatot azzal az egyszálbélű Freddie Capusóval – javasolta Brennan. – Néhány dollárba belekerülhet, de ő megtudhatja, hogy kit nyírtak ki.

– Semmit se fog tudni! – legyintett Carlo. – Amikor valami munkát bíztunk rá, akkor a legtöbbször szarral etetett bennünket. Nyamvadt kis féreg!

– Azt hiszem, hogy érdemes lenne néhány napra Franco Ponti nyomába szegődni – gondolkodott hangosan Louie. –Ha Vinnie valakit ki akar csinálni, akkor mindig Francóra bízza a munkát, és ha még másokat is el akarnak takarítani, akkor szeretném minél előbb megtudni, hogy kiket szemeltek ki. A Luciák már amúgy is nagy port kavarnak. Nem szeretném, ha belezavarnának a terjeszkedési terveinkbe!

– Francot nem lesz nehéz követni, hiszen mindig azzal a vén csotrogánnyal jár – jegyezte meg MacEwan általános derültség közepette. A visszapillantó tükörről lógó fekete-fehér szivacsból készült kocka, valamint az őt és egykori barátnőjét, Maria Provolonét ábrázoló fénykép alapján a környéken mindenki ismerte Franco kocsiját.

– Nekem különösen a fecskefarkak tetszenek rajta – jegyezte meg Ted Polowski. – Vajon mikor gyárthatták? Biztos, hogy valamikor az ötvenes években.

– Tudjátok, egyre vonzóbbá válik nekem az ötlet, hogy Ponti nyomába szegődjünk! – szólalt meg Louie, miután még egyszer átgondolta saját javaslatát. – Emlékeztek rá, tavaly mennyit törtük a fejünket, hogy vajon milyen úton hozzák be a drogot a városba, és nem is tudtunk rájönni.

– Eszünkbe sem jutott, hogy Pontit kövessük! – kopogtatta meg öklével a homlokát Carlo. – Hogy lehettünk ilyen marhák!? Pedig már mindent megpróbáltunk.

– Könnyen lehet, hogy ennek a kis látogatásnak még váratlan haszna is lesz – jegyezte meg Louie, és fogalma se volt, hogy megjegyzésével mennyire a jövőbe látott.

– Mikor kezdjük? – kérdezte Carlo.

– Az anyám, Isten nyugosztalja, mindig az mondta, hogy „amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra…”

– Igen, igen – helyeselt Carlo. – Annál is inkább, mivel a mai nap már a tegnap holnapja.

Brennan, Arthur és Ted unottan elmosolyodott. Louie legtöbb kedvenc bölcsességéhez hasonlóan már ezt is túl sokszor hallották.

– Az idő pénz! – húzta fel incselkedve a szemöldökét Louie.

Ő is tisztában volt vele, hogy emberei már unják ezeket a bölcs szólamokat.

– Rendben van! – állt fel a helyéről Carlo. – Váltásokban csináljuk. Én kezdem a dolgot! Ki akar velem jönni?

– Majd én! – jelentkezett Brennan.

– Én pedig tudni szeretném, hogy mire jutottatok! – szólt utánuk Louie.

10.

2007. április 3.

délután 4 óra 45 perc

Chettől kapott újabb MRSA-eset dokumentumaival felszerelkezve Laurie visszament a szobájába, és amikor arra gondolt, hogy a fertőzések egész sorozata fordult elő egy olyan helyen, ahol nem lett volna szabad megtörténnie, akkor az jutott az eszébe, hogy az egyetemen járványtanból is milyen jó lett volna alaposabb képzettséget szerezni. Hangtalanul elismételte magának, hogy ezek miért nem lehetnek primer megbetegedések. Először is, a páciensek mindegyike egészséges volt, és az egészséges emberek könnyedén megbirkóznak az orron vagy a szájon át kis mennyiségben a szervezetbe jutott staphylococcusbaktériumokkal. Tehát ahhoz, hogy a primer tüdőgyulladás előfordulhasson, arra van szükség, hogy a páciens viszonylag rövid idő leforgása alatt nagy töménységű staphylococcusfertőzésnek legyen kitéve, mert a baktériumok csak így tudják legyőzni a szervezet ellenálló képességét. Laurie viszont éppen aznap győződött meg arról, hogy az Angels Egészségbiztosító kórházaiban olyan fűtő-szellőztető-légkondicionáló rendszert szereltek fel, amely kizárja ennek az előfordulását. Mindezek mellett és azon is túlmenően, hogy a staphylococcusbaktérium nem terjedhet levegőn keresztül, az is kizárt volt, hogy valamilyen levegőn keresztül terjedő változat hirtelen egy olyan szobába jusson, amelynek légellátása HEPA-szűrőkön keresztül történik, és ahol hatpercenként cserélődik ki a helyiség levegője; ráadásul az ott dolgozók mindegyike laboratóriumi ellenőrzésen esett át, és mindenki antiszeptikus műtősruhát és maszkot visel.

Járványtani és tudományos szempontból Laurie-t egyre inkább aggasztotta a gondolat, hogy az Angels Egészségbiztosító kórházaiban jelentkező MRSA-probléma nem valami természetes forrásból fakad, s ez a gondolat már addig a nyugtalanító következtetésig is elvitte, hogy a járvány kitörését valaki talán szándékosan okozta. Laurie-nak hirtelen támadt egy ötlete! A műtőben mindössze egyetlen ember lehet, akiről elképzelhető, hogy tüdőgyulladással megfertőzheti a betegeket, és ez pedig az a személy, aki az altatást végzi. A sokszor figyelmen kívül hagyott légellátás ellenőrzésén túl az is elképzelhető, hogy az altatóorvos valami ördögi módszerrel, titokban, elegendő töménységű staphylococcusbaktériumot juttat a páciens légzőrendszerének mélyére ahhoz, hogy végzetes tüdőgyulladást okozzon.

Laurie felkapta az asztaláról a mátrixot, egy pillantást vetett rá, majd megkönnyebbülten fellélegzett. A mátrix még nagyon kezdeti állapotban volt, de az már a rendelkezésre álló, kevés adatból is világos volt, hogy az egyes eseteknél más-más altatószerek és aneszteziológusok szerepelnek. Aztán egy újabb gondolat jutott az eszébe. Mi a helyzet akkor, ha nem egyetlen, adott személy, hanem az altatóorvosok egész klikkje van a dologban, akik valamilyen munkaügyi vitába keveredtek az Angels Egészségbiztosítóval.

Ezt az összeesküvés-elméletet viszont már a fogantatás pillanatában elvetette, és csak a kétségbeesett akarásnak tudta be, hogy mennyire szeretné a talányt megfejteni. Kicsit még gúnyolta is magát, hogy ilyen nevetséges és paranoid feltételezésekbe bocsátkozik, s megfogadta, hogy mindenki, különösen Jack előtt mélyen hallgat a dologról. A valóság talajára visszatérve arra is rájött, hogy a „rosszfiúk” nem lehetnek altatóorvosok, mivel a katasztrófát számos esetben nem a primer, üszkös tüdőgyulladás, hanem toxikus sokkban végződő heves lefolyású műtéti sebfertőzés okozta.

Az ötletekből kifogyva Laurie visszatért mátrixának bővítéséhez és az üresen tátongó rubrikák kitöltéséhez. Szobájába belépve egy üzenet fogadta Cheryl monitorának képernyőjén, amely szerint a beteglapok többsége, amelyet Laurie az Angels különböző kórházaiból bekért, már meg is érkezett a postaládájába, a többit pedig holnap fogja megkapni. Laurie-t egy, a brooklyni és a queensi orvos szakértői intézetből érkezett csomag is várta, amely hat további kórlapot tartalmazott, sőt benne volt Besserman és Southgate még két másik esete is, amelyek akkor még nem álltak rendelkezésre, amikor a négy másikat megkapta.

Laurie ezután a postaládáját nyitotta ki, egyenként, alaposan átnézte a Cheryl által számára összegyűjtött anyagokat, sorba rendezte őket, majd az egészet leküldte az igazgatóságon lévő központi nyomtatóba. A könnyebb olvashatóság és kezelhetőség miatt jobb szerette volna kinyomtatva látni az anyagot. Ezután kórházak szerint is csoportosította az eseteket. A zárójelentéseket és kórlapokat rakosgatva már rengeteg adat állt rendelkezésére, és afölött is eltöprengett, hogy talán jó lenne az egész mátrixot számítógépre vinni. Bár az ötlet számos előnnyel kecsegtetett, de mégis úgy döntött, hogy egyelőre marad az egyszerű jegyzettömb mellett.

Amikor úgy érezte, hogy már elég idő telt el, akkor lesietett a számítógépközpontba, s magához vette a halomnyi, kinyomtatott dokumentumot.

Útban a felvonó felé vette észre, hogy erősen közeledik az öt óra, s azon tűnődött, hogy Jack vajon mikor fog visszaérni. Amikor a negyedik szinten kilépett a fülkéből, hogy bekukkantson Agneshez is a mikrobiológiai laborba, akkor elővette rádiótelefonját, s Jack hívására számítva ellenőrizte, hogy be van-e kapcsolva. Elképzelhető volt ugyanis, hogy a helyszínre tett kirándulása során – ahogy Chet nevezte ezeket a dolgokat – már közelebb volt a lakásukhoz, mint az intézethez, ezért már nem tért vissza az irodájába, inkább egyenesen elindult hazafelé.

– Nos, egy kicsivel ma is előbbre jutottunk – újságolta Agnes. Laurie-nak éppen akkor sikerült elkapnia, amikor már éppen a kabátját vette fel, és indult hazafelé. Megszokott, tízórás munkanapot tudott maga után. Agnes minden esetet alaposan megvizsgált, s Laurie sorozatáról többek közt azt is megállapította, hogy azokban egyértelműen a meticilin rezisztens staphylococcus aureus a főszereplő. Megjelölte azokat a helyeket is – az állami referencia laboratóriumot, a központi laboratóriumot és Ted Lynch DNS laboratóriumát az Igazságügyi Orvos Szakértői Intézeten belül – ahová a mintákat az alcsoport pontosabb és egyértelmű megállapítására elküldte. Azt is kifejtette Laurie-nak, hogy a központi laboratórium eredményei megbízhatóbbak, mint az állami referencia laboratóriumé, és két-három, de legrosszabb esetben is négy napon belül kész vannak a munkával.

Agnes központi laboratóriummal kapcsolatos megjegyzése eszébe juttatta Laurie-nak, hogy Chet esetével kapcsolatban fel kellett volna hívnia Dr. Ralph Percyt, de az órájára pillantva látta, hogy ehhez már túl késő van. Gyorsan köszönetet mondott Agnesnek az elvégzett munkáért, időmegtakarításból gyalog szaladt fel a negyedikre. Mivel Chettől semmiféle telefonszámot nem kapott, ezért a tudakozótól kellett megtudnia a központi laboratórium központi számát. A telefonközpontos kapcsolta a doktor vonalát, de csak a hangpostája jelentkezett.

– Az ördögbe is! – bosszankodott Laurie, mielőtt Dr. Percy kimenő üzenete véget ért volna. A doktor aznapra már befejezte a munkát, és Laurie dühös volt magára, amiért nem hívta azonnal, ahogy visszatért Chet szobájából. A sípoló hang után Laurie megadta a saját nevét és közvetlen telefonszámát, majd bemondta a páciens nevét, s azt is közölte, hogy annak az MRSA-törzsnek az altípusa érdekelné, amelynek meghatározását Dr. Percy most végzi Dr. Chet McGovern felkérésére. Aztán, mintegy elkésett gondolatként, még azt is hozzátette, hogy ő is orvos szakértő, és Dr. McGovern kollégája.

– Mi történt? – csodálkozott rá Riva, aki időközben visszatért a szobába, s meglátta Laurie-t a nagy halom papír közt üldögélni.

– Zűrös napom volt – panaszkodott Laurie. – Most meg a központi laboratóriumból akartam valakivel beszélni, de mára már befejezte a munkát.

– A mára mindig a holnap következik – jegyezte meg Riva mosolyogva.

– Remélem, nem akarsz te is bosszantani! – mondta Laurie, mert ez a leereszkedő stílus erősen az anyjára emlékeztette.

– Ó, egyáltalán nem! Csak egy kicsit meg szerettelek volna vigasztalni. Nagyon fáradtnak látszol, és azt is tudom, hogy egész nap nagyon el voltál foglalva.

– Az nem kifejezés! – ült ki egy halvány mosoly Laurie arcára, majd röviden elsorolta Rivának a nap eseményeit, s azt is elmondta neki, hogy miért szeretett volna azzal a doktorral beszélni a központi laboratóriumban.

– És mi van azzal a nővel, akivel én tárgyaltam a központi laborból? – érdeklődött Riva. – Felhívtad?

– Igen, fel. Nagyon segítőkész volt, s megígérte, hogy majd jelentkezik.

– Miért nem próbálod te felhívni? Biztos vagyok benne, hogy hozzá tud férni Chetnek az ügyéhez.

– Nem rossz ötlet! – élénkült fel Laurie. Kéznél is volt, azaz a számítógép monitorának a szélére volt ragasztva Silvia Salerno közvetlen telefonszáma. Amikor a telefonban megszólalt a kimenő hívás hangja, az órájára pillantott. Öt óra már jócskán elmúlt. A vonal túlsó végéről ezúttal is csak az üzenetrögzítő jelentkezett. Most nem hagyott üzenetet, mivel Silvia amúgy is megígérte neki a visszahívást. Laurie letette a telefont, s megrázta a fejét.

– Kettőből kettő – jegyezte meg Riva. – A központi laborban biztosan kijárási tilalmat rendeltek el.

Laurie elnevette magát. Rivának a világhírű központi laboratóriummal kapcsolatos megjegyzését valóban humorosnak találta, és tulajdonképpen most jött rá, hogy aznap ez volt az első nevetése, és hogy az egész napja mennyire feszült volt.

– Azt hiszem, hogy én is követem a laborosok példáját, és elmegyek haza! – állt fel a helyéről Riva, s az ajtó mögötti fogasról már le is akasztotta a kabátját. – A délelőtti munka Binghammel teljesen kikészített. Tudod, arról a rendőri őrizetbevételről van szó…

– Ó, igen! – bólogatott szaporán Laurie. – Rettentően el voltam foglalva a saját bajaimmal, és nem is kérdeztem, hogyan zárult az ügy?

– A rendőrség vagy az elöljáróság számára nem a legjobban, de a család számára váratlan szerencsét is jelenthet – magyarázta Riva. – A nyelvcsont több helyen is el volt törve, ami nyilvánvalóan valami komolyabb külső erő hatására következhetett be.

– Még az a szerencse, hogy az eset politikai és jogi következményeivel Binghamnek kell foglalkoznia.

– Így van! – helyeselt Riva. – Mi, orvos szakértők csak azt tudjuk megállapítani, hogy emberölés történt. Hogy ez igazolható vagy sem, azt már az esküdtszék dönti el.

Riva már felvette a kabátját, Laurie-tól is elköszönt, de mielőtt még kilépett volna az ajtón, Laurie utánaszólt:

– A jövő héten, amikor te szignálod ki az eseteket, ha MRSA-ügyekkel találkozol, akkor azokkal – ha lehet – én szeretnék foglalkozni.

– Miért ne lehetne? Ez csak természetes! – szólt vissza Riva távozóban.

Laurie ismét az asztala felé fordult, ahol halomba hevertek a három Angels kórházból érkezett zárójelentések és leletek. Az elkövetkező percekben a leleteket a zárójelentésekhez csatolta. Ahogy Cheryl is említette, néhány lelet hiányzott az anyagból.

Laurie maga elé rakta a mátrixát, és David Jeffries kórházi zárójelentését kezdte tanulmányozni. Olvasás közben a mátrixnak azokat az üresen hagyott rubrikáit is kitöltötte, amelyeket a zárójelentés hiányában korábban üresen hagyott. Mivel továbbra is úgy érezte, hogy a műtőt terheli a felelősség a fertőzések miatt, ezért az altatóorvos jelentését is úgy olvasta, hogy fokozott figyelmet szentelt a részleteknek is. Így került sor arra, hogy néhány olyan kategóriának is külön oszlopot nyitott, amelyre korábban nem fordított figyelmet, nevezetesen arra, hogy a beteget melyik műtőben operálták, meddig tartott a beavatkozás, mennyi időt töltött az altatás utáni betegek részlegén, és ott milyen gyógyszereket kapott. A nővérek feljegyzéseit olvasgatva őket is két kategóriába, az ágyak mellett dolgozó és az egyéb, kisegítő munkát végző nővérek közé sorolta. Vonalzójával újabb függőleges vonalakat húzott a mátrixához, s ezzel újabb rubrikákat hozott létre a frissen megszerzett adatok számára.

David Jeffries zárójelentésével végezve egy másikat vett elő. Éppen Paul Plodget egyik páciensének, a negyvennyolc éves Gordon Staneknek az anyaga került a kezébe. Jeffrieshez hasonlóan ő is az Angels Ortopédiai Kórház betege volt. Ugyanúgy, mint Jeffries esetében, a mátrix kiegészítéséhez ezúttal is a zárójelentést használta. Mint ahogy Riva két eseténél már korábban is észrevette, az altatóorvos most is más volt. Azt is minden meglepetés nélkül rögzítette, hogy a beteggel foglalkozó emberek – beleértve a sebészt és a nővéreket is – mások voltak, és az operáció is másik műtőben zajlott. Az altatás módszere is különbözött. Jeffriest a légcsőbe vezetett csövön, Staneket pedig maszkon keresztül altatták.

Laurie hátradőlt a székében. Először a mátrixára, majd az előtte heverő irathalmazra pillantott. A munka hosszúnak ígérkezett. Abban bízott, hogy a végére érve felfedezhet valami közös tényezőt, amely az esetek mindegyikében szerepel.

Éppen egy újabb zárójelentés után nyúlt, amikor a folyosó felől valami ritmikus kopogás keltette fel a figyelmét. Tompa, távolabbi zaj volt, s ha így, öt óra után nem uralkodott volna akkora csend az épületben, akkor talán lehet, hogy meg se hallja.

Kiegyenesedett a székében, és a fejét kicsit félrebillentve tovább hallgatta a kopogást. Bár a zaj ritmusa változatlan maradt, de a hangja fokozatosan erősödött. Olyan volt, mintha valaki gumikalapáccsal ütögetné a folyosó műanyag borítású padlóját, és egyre közelebb jönne az ajtajához.

Hirtelen, mintegy áramütésként, valami értelmetlen és megmagyarázhatatlan félelem lett úrrá rajta. Egy pillanatra az is megfordult a fejében, hogy azonnal felpattan és magára zárja az ajtót, de továbbra is csak bénultan ült a helyén.

– Hahó, szivi! – dugta be Jack a fejét az ajtón, majd mankóira támaszkodva ő is belépett a szobába. Előrehajolva homlokon csókolta Laurie-t. – Ki sem találnád, hogy mivel foglalkoztam! – mondta, majd mankóit Riva iratszekrényéhez támasztotta, és leült a székére.

– Nagy szerencsém volt – kezdte volna magyarázni, de aztán amikor Laurie arcába nézett, hirtelen félbeszakította a mondatot. Előredőlt, és kezét Laurie arca előtt kezdte lengetni. – Hahó! Hello! Van itthon valaki?

– Ebben a nagy csendben alaposan megijesztettél a mankóiddal – tolta félre Jack kezét Laurie, s maga se tudta eldönteni, hogy most megkönnyebbüljön vagy duzzogjon.

– Ezt meg hogy csinálhattam? – kérdezte Jack értetlenkedve.

– Úgy… – kezdte volna Laurie a magyarázatot, de aztán maga is rájött, hogy mennyire nevetséges dolog volt ennyire megrémülni Jack mankójának a kopogásától. Feltételezte, hogy ez is a hajszás napnak tudható be.

– Elnézést, ne haragudj! – mentegetőzött Jack.

– Nem kell elnézést kérned – hajolt előre Laurie, s megveregette Jack térdét. – Ha bárkit is hibáztatnék, akkor ezt magammal tenném. Pokoli fárasztó napom volt.

– Ne is törődj vele! – vigasztalta Jack, s hangjából ismét az az izgalom csendült ki, mint amikor a szobába belépett. – Azt akartam elmondani, hogy mivel foglalkoztam az elmúlt néhány órában.

– Szeretném is hallani – bólogatott Laurie –, de látod ezeket a zárójelentéseket és leleteket az asztalomon?

– Persze, hogy látom! – szakította félbe Jack. – Az asztalodat is alig lehet látni alatta. De előbb hadd meséljek arról az esetről, amelyet átvettem tőled.

– Szerintem pedig először az asztalomon lévő esetekről kellene beszélnünk! – jegyezte meg Laurie.

– Egy pillanat! – csattant fel Jack, majd immár normális hangerővel hozzátette: – Te jó isten, milyen makacs tudsz lenni!

És ezt éppen te mondod! – gondolta Laurie, de nem mondta. A türelem erényét Jackkel szemben néha valóban lehetett gyakorolni.

– Itt én vagyok a vendég. Én jöttem hozzád látogatóba, először én mondom el a történetemet. Oké?

– Nagyszerű! – intonálta Laurie bosszúsan.

– Mindenesetre köszönöm, hogy a Rodriguez-esetet átpasszoltad.

– Nagyon szívesen – felelte Laurie, de hangja nem volt valami meggyőző.

– A haláleset oka, mint ahogy azt te is feltételezted, nagyon egyszerű volt. Ezt úgy értem, hogy az áldozat, az építőmunkás tíz emelet magasból a betonra zuhant.

– Igazán rátérhetnél már a lényegre! – nyűgösködött Laurie.

– Elég ócska hangulatban vagy – nézett Jack egy pillanatig Laurie arcába.

– Nem, csak egy kicsit türelmetlenül várom, hogy a témád iránti teljes tiszteletem mellett egy sokkal fontosabb dologról beszéljek.

– Oké, oké! – adta meg magát Jack. – Nem szeretném ezt egy héten át hallani, ezért mondd el te először a történetet.

– Nem, már belementem abba, hogy először te mondd el, és most már folytasd is, amit elkezdték Csak jó lenne, ha egy kicsit gyorsítanál a tempón!

Jack elmosolyodott, mielőtt folytatta volna.

– A belső vizsgálat valami jókora, tompa ütés okozta belső sérülést tárt fel, beleértve a szív leszakadását, a máj felrepedését és a mindkét combcsonton látható nyílt törést is. Mivel tudtam, hogy ebből a halál módját nehezen lehet megállapítani, ezért úgy döntöttem, hogy megnézem a helyszínt.

– Remélem, nem rendeztél jelenetet – kottyantott közbe Laurie. – Már csak azért is, mert én is meglátogattam egy helyszínt, s akaratlanul is cirkuszba keveredtem, amiért Bingham-től alaposan megkaptam a magamét.

– Nem, semmi ilyesmi nem történt – nyugtatta meg Jack. –Csak elintéztem az építkezés vezetőjével, hogy töltsenek meg egy műanyag zsákot annyi homokkal, mint amennyi az áldozat súlya volt. Aztán felmentem a tizedik emeletre…

– A sérült térdeddel remélem, hogy nem másztál fel a tizedikre? – kérdezett rá Laurie hitetlenkedve.

– Á, dehogy! – tiltakozott Jack, mintha az ilyesmit az ő esetében kizártnak lehetett volna tartani. – Az ipari liften vittek fel, és odafönt megnéztem, hogy a fickó hol dolgozott, és honnan esett le. A sors iróniája, hogy az a szerencsétlen éppen az ideiglenes védőkorlátot akarta felszerelni. Odalent őrt állítottunk a helyszínre, majd az épület peremén átgurítottuk a zsákot, és Mr. Rodriguez zuhanását próbáltuk utánozni. És tudod, a zsák milyen távolra esett az épülettől?

– Fogalmam sincs!

– Egy méter nyolcvanra, és a zuhanás két és fél másodpercig tartott. Ezután viszont a zsákot úgy engedtük útjára, mintha az áldozatot lelökték volna, vagy leugrott volna a magasból. A zsák két egész hattized másodperc elteltével ért földet, és mit gondolsz, milyen távolságra esett az épülettől?

– Légy szíves, mondd már végig a történetet!

– Pontosan hat és fél méternyire! Nem semmi, nem igaz? Itt tehát – nem baleset történt!

– És ahhoz a változathoz mit szólsz, hogy a fickó egyszerűen kiállt az épület peremére, behunyta a szemét, és egy nagyot lépett előre.

– Ez így nem történhetett. Rodriguez azt nem akarhatta, hogy zuhanás közben az épülethez verődjön.

– Biztos vagy ebben?

– Egészen biztos. Néhány hónappal a repülőgép-szerencsétlenség után magam is ilyesmit forgattam a fejemben.

– Értem – mondta Laurie kurtán, mert ez volt az a téma, amelybe most egyáltalán nem szeretett volna belemenni. Jack időnként még mindig depresszióssá vált az emlékektől.

– A halál okát öngyilkosságban fogom megadni. És tudod, miért?

– Nem is sejtem – felelte Laurie, akit a kezdeti bosszankodás után már kezdett érdekelni az eset.

– Mert a külsérelmi jegyek vizsgálata során beforradt vágásokat találtam a csuklóján. Már korábban is megkísérelt öngyilkosságot. Ezúttal viszont hatékonyabb és nagyobb garanciát jelentő módszert választott.

– Nagyon érdekes meggondolás – jegyezte meg Laurie nem túl nagy meggyőződéssel. – Most már én is elmondhatom, amit akarok?

– Természetesen – felelte Jack –, de azt hiszem, hogy sejtem, miről van szó.

– Valóban? – csodálkozott rá Laurie, s hangjába most már egy kis fölényesség is vegyült.

– A zárójelentések alapján nyilvánvalóan azt akarod közölni, hogy az Angels Ortopédiai Kórházban a műtétek után hirtelen megszaporodtak az MRSA-fertőzések, és ezért engem is rá akarsz beszélni, hogy mondjam le a műtétet, vagy a legrosszabb esetben is halasszam el valami későbbi, meghatározatlan időpontra. Közel járok az igazsághoz?

– Lényegében erről van szó – ismerte el Laurie –, de szeretném, ha a részleteket is meghallgatnád.

– Nem beszélhetnénk ezt meg evés közben, valahol a Columbus Avenue-n?

– Én most szeretném elmondani! – makacskodott Laurie. –Ezek az MRSA-esetek valóban rejtélyt jelentenek számomra. Véleményem szerint mindaz, ami most történik, az elvileg se szándékosan, se véletlenül nem történhet meg.

Jack a szemöldökét is felvonta, amikor Laurie azt említette, hogy az MRSA-fertőzés akár szándékosan is megtörténhetett. Rá is kérdezett, komolyan gondolja-e, hogy ilyesmi is előfordulhat. Amikor felesége igennel válaszolt a kérdésre, akkor ő nem is utasította el azonnal a feltételezést. Évekkel korábban Laurie számos, hasonlóan bizarr ügyben már kiderítette az igazságot. Ezek is olyanok voltak, amelyeket mindenki más már rég elutasított volna.

– Oké! Halljuk akkor a teljes történetet, és ígérem, hogy nem szakítalak félbe.

Laurie először átnyújtotta Jacknek a még hiányosan kitöltött mátrixot, majd elsorolta neki a nap eseményeit, mindent elmondott, amit sikerült kideríteni, és azt is, amit függőben hagyott.

– És most nem az a kérdés, hogy aláveted-e magadat a műtétnek vagy sem – fejezte be a mondókáját. – A helyzet egyszerű és világos: semmi esetre sem szabad megműttetned magadat!

– Nos, nagyon sajnálom, hogy az a fafejű Bingham megkeserítette a napodat. Szerintem az Angels Ortopédiai Kórházban tett látogatásod dicséretet érdemelt volna, s nem szemrehányást. Amit elmondtál, azt én is érdekesnek találtam, kivéve a végső megállapítást. És kérlek, hogy ez ügyben ne vitatkozz velem!

Laurie megpróbált tiltakozni.

– Hagytam, hogy végigmondd a történetet, és egyszer sem vágtam közbe, úgyhogy én is joggal számíthatok hasonló udvariasságra. Napközben én sem tétlenkedtem, hiszen számítottam rá, hogy le akarsz beszélni a műtétről, ezért egy s mást én is kiderítettem. Először is az általad összegyűjtött esetek közül nem mindegyiket lehet a szó szoros értelmében vett kórházi fertőzésnek minősíteni, mert kívül esnek a negyvennyolc órás időszakon.

– Ez igaz – értett egyet Laurie –, de ez a meghatározás elsősorban statisztikai célokat szolgál.

– Azért határoztak meg negyvennyolc órát, mert nagyon gyakran előfordul, hogy az ezen az időhatáron belül lezajló fertőzések kórokozóit a beteg magában hordozza. A sorozatoddal kapcsolatban is kétségkívül ez derül majd ki, s ezt két dolog is alátámasztja. Először is az, amire magad jöttél rá a kutatásaid során, nevezetesen arra, hogy a fertőzésnek nem lehet természetes vagy szándékosan előidézett oka. Tehát marad az, hogy a beteg már magában hozta a kórokozót. Másodszor, az eseteid mind közösségi eredetű MRSA-fertőzésnek tűnnek, amely – ahogy a neve is sugallja – a közösségből, vagy más szavakkal élve, a kórházon kívülről származnak.

– Mondhatok valamit? – kérdezett közbe Laurie.

– Ha nagyon muszáj…

– A közösségi eredetű MRSA kétségkívül és évek óta egyre nagyobb problémát jelent a kórházakban.

– Könnyen meglehet, hogy így van, de hogy közösségi eredetű MRSA-kórokozóról van szó, az még valószínűbbé teszi az én elméletemet. Bárhogy is legyen, mindenesetre Dr. Wendell Anderson rendelőjét is felhívtam, s beszéltem az előjegyzéseit intéző nővérrel. Rád való tekintettel megkérdeztem, hogy nem lehetne-e ismét áthelyezni a műtétet a hét-harmincas időközre. A nővér azt mondta, hogy ez a doktortól függ, aki mindig fél-kilenckor vagy kilenckor kezd, s így is szívességet tesz azzal, hogy kedden korábban jön be miattam.

– Nos, akkor halasszuk el a dolgot! – javasolta Laurie.

– De én nem akarom elhalasztani. Éppen ez a lényeg!

– És miért nem? – kérdezte Laurie nyilvánvaló bosszankodással.

– Mert annál jobb, minél előbb túl vagyunk rajta – morgolódott Jack. – Annál előbb visszaülhetek a kerékpárra, és mehetek kosarazni.

– Jézusom! – emelte magasba a kezét Laurie tehetetlen mérgében.

– Hallgass végig! Ezután megkértem a doktor titkárát, hívjanak vissza, amit a doktor egy órán belül meg is tett. Egyenesen neki szegeztem a kérdést. Először is megkérdeztem, hogy tud-e az Angels kórházaiban előforduló MRSA-fertőzésről. Ez ellen csak azt tudta javasolni, hogy a beavatkozás előtt néhány napig mosakodjam antiszeptikus szappannal. Amikor közöltem vele, hogy már napok óta ezt teszem, akkor biztosított, hogy nem is lesz semmi baj. Azt is elmondta, hogy ha holnap a műtét előtti vérvételre megyek, akkor kéri az MRSA-vizsgálatomat is. Ha netalán bacilusgazda lennék, akkor feltétlenül kérni fogja a kezelésemet, és a műtétet egy későbbi időpontra halasztja. Utoljára még azt mondta, hogy ha kedden reggel fél nyolckor találkozunk, akkor három hónap múlva visszaülhetek a kerékpáromra, fél év elteltével pedig már a kosárpályán is lent lehetek.

Laurie a halomnyi zárójelentésre és leletre pillantott. Csalódottságot, haragot és tehetetlenséget érzett. Jacknek valóban volt néhány megfontolandó észrevétele, különösen az esett nagy súllyal a latba, hogy személyesen is tárgyalt a sebészével, akit ráadásul igen nagyra becsültek, és arról volt híres, hogy probléma esetén a neves sportolókat is mind ő műtötte. Ezzel együtt, Laurie nem tehetett róla, de az adott körülmények között elhibázottnak tartotta férje műtéttel kapcsolatos döntését. Minden rendben lenne, ha valami életmentő műtétről lenne szó, de egy helyreállító operáció elvégeztetése most őrültségnek tűnt.

– Menjünk! – emelkedett fel a helyéről, s közben Laurie vállát is megérintette.

Laurie úgy kelt fel a helyéről, mintha ólomsúlyok nehezednének rá.

– Mindettől függetlenül a vizsgálódásaidat érdekes lenne folytatni – adta neki vissza Jack a mátrixát. – Kell lenni valami magyarázatnak, amire én is nagyon kíváncsi vagyok!

Laurie csak biccentett, s a mátrixot az asztalán lévő papírhalom tetejére dobta. Jack átkarolta s magához ölelte.

– És köszönöm a gondoskodást! – mondta. Laurie viszonozta az ölelést.

– Szeretlek – súgta a fülébe Jack.

– Én is nagyon szeretlek! – válaszolta az asszony.

11.

2007. április 3.

délután 5 óra 25 perc

– Akkor ezt most hogyan csináljuk? – kérdezte Angelo Francótól.

Franco autójában ültek, és az 56. és 57. utcánál járva éppen a Fifth Avenue bal oldalán álltak meg. A járdaszegélynél hatalmas, betonból készült virágtartók sorakoztak; valószínűleg a Trump Towert védték a kiszámíthatatlan vezetőktől. Az épület személybejárója éppen mögéjük esett, így egyiküknek állandóan hátra kellett fordulni, hogy szemmel tarthassa a bejárat környékét.

– Jó kérdés! – válaszolta Franco. – Ez se tartozik a legkönnyebb feladataim közé. Hol is van az a leírás?

Angelo átnyújtott neki egy papírlapot.

– Rajtad a sor, most te figyelj! – mondta Franco, és előredőlve gyorsan átfutotta a személyleírást. – Talán a haja jelenthet valami eligazítást. Igaz, el se tudom képzelni, hogy milyen lehet a szőke haj zöldes árnyalattal.

– Kezdetben talán a termete is mondhat valamit – kockáztatta meg Angelo. Az első utasülésről könnyebben hátra tudott fordulni, mintha hátul ült volna. – Most, ahogy a nap is lemenőben van, sokkal nehezebb megállapítani a hajszínt, ráadásul a forgalom is nagy a bejáratnál. Azt hiszem, hogy lassan kezd véget érni a munkaidő.

– Ha nem látjuk meg hamarosan, akkor kezdek ideges lenni, hogy esetleg nem vettük észre.

– Engem egyáltalán nem izgatna – jegyezte meg Angelo. –Rossz érzéseim vannak ezzel az akcióval kapcsolatban.

– Ugyan már! Mindig is ilyen pesszimista voltál – mosolyodott el Franco. – Legalább a kaland ízét érezd! Különben hol van az a randitabletta és a gáz, amit Trevino doki adott?

– A tabletták a zsebemben, az etilén pedig egy műanyag zacskóban, a hátsó ülés előtt, a padlón. Hihetetlenül gyorsan hat. Két másodperc, és az illető kikapcsol.

– Nos, az nyilvánvaló, hogy itt, fényes nappal, a gázt nem tudjuk használni. De talán már nincs is annyira világos.

– Persze hogy nincs, de a gáz akkor is jól jöhet, ha kiveri a balhét, amikor betesszük a kocsiba. Nem szeretném, ha itt, a kocsiban kellene lelőni.

– A francba, persze, hogy nem! – tiltakozott Franco. – Nem ezen az üléshuzaton! Hadd nézzem azokat a tablettákat!

Angelo belenyúlt a zakója zsebébe, elővett egy normál méretű borítékot, és átadta Francónak. Franco kihajtotta a boríték fülét és látta, hogy a sarkában tíz, apró, fehér tabletta lapul.

– És ebből hányat kell használni? – kérdezte Franco.

– A doki azt mondta, hogy csak egyet. Csak bele kell pottyantani egy koktélba, és húsz perc múlva már dolgozhatsz is rajta.

– És miért adott ilyen sokat?

– Fogalmam sincs! Biztos azt akarhatta, hogy másokkal is el tudjunk szórakozni.

Franco tágabbra nyitotta a borítékot, és a tabletták felét a markába öntötte, onnan a zakója zsebébe csúsztatta, majd a borítékot visszaadta Angelónak.

– Ha ma este használjuk, és beválik, akkor én is kipróbálom.

– Nagyszerű estének ígérkezik! – vigyorgott Angelo. – Viagra neked, Rohypnol a szerelmednek.

– Azt hiszem, hogy egyikünknek közelebb kellene menni, hogy jobban lássuk a kijövőket. Így talán kisebb az esélye, hogy elkerüli a figyelmünket.

– Nem rossz ötlet.

– És akkor mit csinálunk, ha megpillantjuk? – kérdezte Angelo. – Ennyi ember előtt nem foghatjuk le, és nem tuszkolhatjuk be a kocsiba.

– És mi a helyzet azzal az Ozone Park-i rendőrjelvényeddel? Mindig azt mondtad, hogy csodákat tesz.

– Azt is tesz, de nem ekkora tömegben. Az emberek felbátorodnak, ha sokan vannak együtt. Sikítozhat, kiabálhat, és a környéken sok a rendőr.

– Ezt én is észrevettem. Még az is csoda, hogy innen nem küldtek el bennünket!

– Azt hiszem, hogy túl korán örültél! Az egyik éppen felénk tart.

Franco hátrapillantott a válla fölött. Egykötegnyi büntetőcédulával a kezében egy jól megtermett, hatalmas pocakú rendőr közeledett feléjük.

Franco Angelóra, majd újra a rendőrre pillantott. A fickó tíz másodperc múlva a kocsinál lesz.

– Én most kiugrom, te meg teszel egy kört a háztömb körül.

– Miért nem én ugrom ki?

– Mert én vagyok a főnök! – közölte Franco. – Nézd meg, hogy a telefonod be van-e kapcsolva! És ami a legfontosabb: ne törd össze a kocsimat!

– Jó estét, uram! – üdvözölte Franco a kocsiból kikászálódva a rendőrt, aki éppen akkor ért oda, amikor ő felegyenesedett.

– Itt parkolni és megállni is tilos! – közölte, miközben először Francot, majd a kocsi ablakához hajolva Angelót vette szemügyre.

– Éppen csak kitett a kocsiból, uram! – magyarázkodott Franco, és ő is lehajolt, hogy búcsút intsen Angelónak, aki az utasülésről közben átcsúszott a vezetőülésre.

– Hé! – kiáltotta a rendőr hirtelen, amikor Angelo indulni készült. Angelo szívdobogva állította meg a kocsit. – A biztonsági öve! – mutatta szigorúan a rendőr.

– Nagyon köszönjük, uram! – hálálkodott Angelo egy kicsit bizonytalan hangon a félig lehúzott ablakon keresztül, és gyorsan bekapcsolta a biztonsági övet.

Egy kicsit Franco szívverése is felgyorsult, de aztán határozottan megkönnyebbülten a rendőrre mosolygott, majd elindult északi irányba a Trump Tower személybejárata felé.

Amy Lucas az íróasztalával szembeni falon lévő órára pillantott. Nagy megkönnyebbüléssel látta, hogy végre fél hatot mutatott, ami egyben a megszokott munkaidejének a végét is jelentette. Napja a szorongás és az unalom jegyében telt el. Szorongását az váltotta ki, hogy a vezérigazgatóhoz hívatták és kérdéseket tettek fel neki Paullal kapcsolatban. Korábban még soha nem találkozott a vezérigazgatójával, arról már nem is beszélve, hogy magához hívatta volna. Bár gyanította, hogy Paul miatt kéretik, de ebben maga sem volt teljesen biztos. Mindig is rettegett attól, hogy elbocsátják, nem mintha valami olyat tett volna, amiért elbocsáthatták volna, hanem azért, mert nem engedhette meg magának, hogy elbocsássak. A pénzszűke valami furcsa paranoiát váltott ki belőle, és pénzügyi helyzete, folyamatos gondozásra szoruló anyjának intézetben tartása állandósította a ránehezedő nyomást. Minden hónap folyamatos küzdelmet jelentett, hogy a megszabott pénzügyi kereten belül tudjon maradni.

Paul munkából való távolmaradása is okot szolgáltatott a nyugtalanságra. Közel tíz éve dolgozott vele együtt, és mintegy öt évvel ezelőtt az Angels Egészségbiztosítóhoz is vele jött át korábbi munkahelyéről. Amikor aznap délelőtt tízkor még mindig nem volt bent a munkahelyén, Amy nyugtalankodni kezdett, hiszen Paul Jang – a többi könyvelőhöz hasonlóan – nagyon is pontos, módszeres ember volt, ha nem ivott. És itt kezdődött a probléma. Az órák múlásával, ahogy nem érkezett meg, és nem is telefonált, Amy kezdte azt hinni, hogy a több mint öt évvel korábbi, még az Angels Egészségbiztosítót megelőző időhöz hasonlóan, valami újabb ivászatba keveredett, s ez mélyen elszomorította. Még annak idején nagyon nehéz időket élt át, amikor állandóan mentegetőznie kellett távolléte miatt, sőt egy alkalommal még egy motelnek nevezett, lepusztult bolhafészekből is neki kellett elhoznia.

A motelbeli incidens után aztán hirtelen, mintha megvilágosodott volna s – szerencsés módon – egyik napról a másikra megtartóztatta magát az alkoholtól. Azt is csak Amy tudta, hogy majdnem egy évig járt az antialkoholisták összejöveteleire. Amy abban bízott, hogy főnöke örökre megtartóztatja magát az alkoholtól, de most, este fél hatkor már biztos volt benne, hogy visszaesett.

Ha ez így történt, mint ahogy Amy biztos is volt benne, hogy így történt, akkor ez csak a miatt az ostoba K-8-as nyomtatvány okozta stressz és az ezzel kapcsolatos hűhó miatt történhetett. Tudta, hogy főnökét nagyon izgatja a dolog, hiszen ezt el is mondta neki, de azt már nem részletezte, hogy miért kell ebből akkora ügyet kavarni. Amy nem volt könyvelő, még titkárnői iskolát sem végzett. Lényegében mindent a maga erejéből tanult meg, bár középiskolában felvett néhány ehhez a szakmához szükséges tantárgyat is, a számítógépet pedig mindig is nagyon ügyesen kezelte.

Valamikor azt követően, hogy a 8-K nyomtatványt begépelte Paul laptopjába, a főnöke behívta a szobájába, és mintha csak valami nagy összeesküvésre készülne, átadott neki egy USB tárolót, amelyen a 8-K-s anyag is rajta volt.

– Szeretném, ha ezt megőrizné! – suttogta. – Csak tegye valami megbízható helyre. Egy külön könyvtárba a Tőzsdefelügyelet honlapját is elmentettem.

– De miért? – csodálkozott Amy.

– Ne kérdezzen semmit, csak tartsa meg arra az esetre, ha velem történne valami!

Amy most is maga előtt látta a tekintetét. Olyan tragikus képet vágott, hogy először viccnek gondolta az egészet, hiszen Paul már humorérzékét is nemegyszer bizonyította előtte. Aztán kiderült, hogy nagyon távol áll tőle a tréfálkozás, sőt jelezte is, hogy nincs számára több mondanivalója, és az USB tárolót se említette többé.

Hazafelé készülve Amy kinyitotta a táskáját, elővette belőle az USB tárolót, mintha most attól várna valami felvilágosítást. Hirtelen azon kezdett gondolkodni, hogy Paul távolléte vajon indokolja-e annak a kérésének a teljesítését, hogy továbbítsa a 8-K jelentést. Amikor a tárolót megkapta tőle, akkor és később se részletezte, hogy mit értett a „ha velem történne valami” megjegyzés alatt. Ha elmegy zülleni valahova, az is kimerítheti a „valami” fogalmát, de innen kezdve Amy már nem volt biztos a dolgában. Visszacsúsztatta a tárolót a táskája oldalzsebébe, és a táskáját is becsukta. Távozás előtt még az is megfordult a fejében, hogy felhívja Paul lakását. Ezt a lehetőséget különben egész nap fontolgatta, de aztán nem tudott dönteni, így nem is hívta. Arra is gondolt, hogy esetleg főnöke egykori barátnőjét hívja fel, akinek még mindig őrizgette a számát, de aztán meggondolta magát, hiszen – tudomása szerint – már vagy öt éve nem tartják a kapcsolatot. Annyira bizonytalan volt, hogy végül egy nagy sóhajtással a tétlenség mellett döntött, ahelyett hogy esetleg valami olyasmit tegyen, ami még tovább ronthat a dolgokon. Ezekkel a gondolatokkal a fejében kapcsolta le asztali lámpáját, és lépett ki szobájából.

Mi az ördög folyik itt? – rázta meg a fejét Carlo, s nem értette a dolgot.

– Halvány gőzöm sincs – vonta meg a vállát Brennan.

Fekete GMC Denalijával Carlo – Brennannel az oldalán – éppen a Grand Army Plazánál húzódott át a Fifth Avenue jobb oldalára. Jobbra tőlük a teljes pompájában csillogó, meztelen Bőség szoborral ékesített Pulitzer szökőkút csobogott.

Carlo és Brennan azóta Franco és Angelo nyomában voltak, ahogy a Neapolitan étteremből kiléptek. Biztonságos távolságra, Johnny parkolójában még nyugodtan köszörülhették is a nyelvüket a két cimborán, hogy ugyan melyik néz ki rémesebben. Megállapították, hogy keskeny, bárdra emlékeztető orrával Franco leginkább egy héjára, Angelo pedig – arcán azzal a forradással – egy horrorfilm főszereplőjére emlékeztetett.

– Micsoda párocska! – csettintett Carlo, miközben szendvicsének maradékát a kardánboxra rakva sebességbe tette a kocsit.

Könnyű volt követni őket, hiszen Franco kocsija – azokkal a megemelt fecskefarkakkal – kimagaslott a tömegből, és időnként a fehér oldalfalú gumiabroncsok is felvillantak előttük. Az egyedüli probléma a Queensboro Bridge-nél adódott, amikor lekéstek egy közlekedési lámpát, s Franco kocsija egy időre eltűnt a szemük elől. Rövid idegeskedés után – hála a híd Manhattan felé eső oldalán lévő közlekedési lámpának – ismét sikerült az üldözött vadat megpillantani. Ettől kezdve végig a Fifth Avenue-n problémamentesen tudták őket követni egészen addig, amíg Franco hirtelen balszélre nem kanyarodott, és egy kicsivel túl a Trump Tower személybejáróján leparkolt a kocsijával.

Franco leparkolása olyan váratlan volt, hogy az 55. utcánál Carlo kénytelen volt jobbra fordulni, és megkerülni a háztömböt. A manőver azt az apró kockázatot is magába rejtette, hogy ismét szem elől tévesztik őket, de aztán ismét rátérve a Fifth Avenue-ra, megnyugodva látták, hogy Franco kocsija most is az előbbi helyen parkol.

Az elkövetkező harmincöt perc során Carlo és Brennan ott álldogált a meztelen Bőség tőszomszédságában, s felválta figyelte Franco kocsiját azzal a távcsővel, amelyet Brennan – nagy előrelátással – magával hozott az akcióra. Így is már csak két, élénk eszmecserébe bonyolódott, gesztikuláló sziluettet láttak a kocsiban. Várakozás közben végre a Johnnynál vett szendvicseiket is nyugodtan elfogyaszthatták. Fogalmuk se volt, hogy a következő pillanatban merre mennek, és meddig fog tartani az út, ezért a biztonság kedvéért még beugrottak Johnnyhoz, és mindketten bebiztosították magukat egy szendviccsel.

A figyelés kezdett egyre unalmasabbá válni mindaddig, amíg a másik kocsiban ülők hirtelen ki nem egyenesedtek a helyükön, amikor egy New York-i rendőr is megjelent a helyszínen, és egyenesen feléjük tartott.

– Mi történik? – kérdezte türelmetlenül Carlo, mivel a távcső éppen Brennan kezében volt.

– Fogalmam sincs! Csak beszélgetnek.

– Hadd nézzem! – vette ki kollégája kezéből a távcsövet Carlo, aki Brennan fölött állt a családi hierarchiában. Carlo és Brennan már régóta ismerték egymást, hiszen még egy iskolába is jártak. Igaz, Carlo két évvel idősebb volt Brennanél, de ráadásul még egy környéken is laktak.

– Franco éppen felénk tart – közvetített Carlo, hiszen most ő figyelt a távcsövön keresztül.

– Ohohó! – suttogott Brennan izgatottan. – Angelo elindult a kocsival. Most mi a teendő?

– Maradjunk csak Francóval! – válaszolta Carlo. – Megállt a Trump Tower bejáratánál. Szerintem vár valakire, aki az épületből fog érkezni.

– És mi lesz Angelóval? Én itt maradhatnék Francóval, te pedig Angelo nyomába szegődhetnél.

– Szerintem Angelo is csak a háztömböt kerüli meg – rázta meg a fejét Carlo. Maradjunk itt, ahol vagyunk! Kezdem azt hinni, hogy valakit el akarnak rabolni.

– Ekkora tömegben ez kész őrültség lenne, és akkor a rendőröket még nem is említettem.

– Ebben nem vitatkozom veled! – bökte oda Carlo, majd sietve folytatta: – Azt hiszem, meglátta, akit keresett. Éppen most dobta bele a cigarettáját a csatornába.

– És ki az? Férfi vagy nő? – kérdezett rá Brennan. A távcsőre pillantott, s csak nehezen tudott ellenállni a kísértésnek, hogy ki ne kapja Carlo kezéből. Végtére is neki jutott eszébe, hogy magával hozza!

– Azt hiszem, hogy arról a zöld kabátos lányról lenne szó. –Éppen fogott egy taxit, és Franco is fogott egyet. Fogadom, hogy most nagyon dühös, hiszen Angelónak még a nyoma se látszik.

Carlo Brennan ölébe dobta a távcsövet, és sebességbe tette a Denalit.

– Most mit csinálunk? – kérdezte Brennan, s tekintetével közben Francot és a lányt kereste. – A csaj úgy néz ki, mint egy tizenkét éves kislány. Vajon mit akarhat tőle Franco és Angelo?

– Nekem sincs sok elképzelésem.

– Ohó! A lány taxiba szállt, Francot pedig otthagyja száradni. Megpróbáljuk követni, vagy Francóra ragadunk rá?

– Franco a mi emberünk, te ütődött!

Brennan levette szeméről a távcsövet, s egy dühös pillantást lövellt Carlóra. Nem kedvelte, ha ütődöttnek nevezik.

– Nos, Francónak szerencséje van. Ő is szerzett magának egy taxit. Kapaszkodj! Indul a verseny!

Ugye csak viccel? – fordult hátra a taxisofőr, és a hátul ülő Francóra bámult. – „Kövesse azt a taxit!” A mozin kívül először hallok ilyet. Komolyan gondolja, vagy tényleg csak viccnek szánta?

– Egyáltalán nem viccelek! – közölte Franco. – Tartsa azt a kocsit látótávolságban, és a végén húsz dollár jattot kap.

A sofőr megvonta a vállát, és újra csak a vezetésre összpontosított. A húszdolláros borravaló igazán megért egy kis igyekezetet.

Az egyenetlen út, a sebesség és a többi kocsi kerülgetése miatt Franco ide-oda dőlt a hátsó ülésen, s képtelen volt telefonálni. Egy időre fel is adta a hiábavaló kísérletezést, helyette inkább a biztonsági övét próbálta becsatolni. Nagy nehezen sikerült is neki, s ezután már csak azért sem dülöngélt annyira, mert időközben a kocsi is utazósebességre gyorsult, és már nem hintázott, nem rázkódott annyira. Még mindig elég nehezen lehetett eltalálni a billentyűket, mivel a taxis sűrűn váltogatta a sávokat.

– Most hol vagy? – kérdezte Franco számonkérően, amikor meghallotta Angelo hangját a telefonban.

– Beszorultam egy dugóba északi irányban a Sixth Avenue-n. Es te merre vagy?

– Én egy taxival éppen dél felé tartok a Fifthen. A madárka elrepült.

– Oké! Ahogy innen kikeveredem, én is elindulok dél felé.

A maga részéről Franco ezzel be is fejezte a beszélgetést, és lehajtotta a telefon fedelét. Két okból is dühös volt magára. Először is, már kész tervvel kellett volna rendelkeznie, amikor a nő vagy lány, vagy legyen az bárki, megjelent a kijáratnál. Másodszor, dédelgetett, kedvenc Cadillac-je helyett inkább Angelo feltűnésmentes Lincolnjával kellett volna elindulni. Már a gondolatba is belebetegedett, hogy Angelo esetleg összetörheti vagy meghúzhatja New York City csúcsforgalmában.

– Már itt is vagyunk a kérdéses kocsinál! – közölte büszkén a taxisofőr. – Mellé guruljak?

– Nem! – vágta rá Franco. – Csak maradjon mögötte!

A zöldhullámot elkapva a két taxi jó tempóban haladt a Fifth Avenue-n. Franco már azon kezdett tűnődni, hogy Paul Jang vajon nem vezette-e őket félre, amikor azt mondta, hogy a lány New Jersey-ben lakik, vagy ha valóban ott lakik, akkor nincs-e valami városon kívüli esti programja, ami bonyolítaná kicsit a helyzetet.

A New York-i Közkönyvtár közelébe érve Amy taxija hirtelen lelassított, majd balra fordult, és ezzel Franco aggodalma is enyhült valamit. Hamarosan teljesen meg is nyugodott, amikor látta, hogy a kikötő közelében lévő autóbusz-pályaudvar felé tartanak.

Franco felpattintotta telefonjának fedelét, és újra Angelót hívta.

– Most hol vagy? – kérdezte ugyanolyan számonkérően, mint az előző alkalommal.

– Éppen most fordulok délnek a Seventh Avenue-n – felelte Angelo. – És te? Merre jársz?

– Mi nyugatnak tartunk. Majdnem biztos, hogy az autóbuszpályaudvar felé megyünk, de ezt csak az Eighth Avenue-ra érve tudom pontosan megmondani.

– És most mit akarsz tenni?

– Fogalmam sincs, hiszen még az sem tudom, hogy odaérsz-e a környékre. Mindenesetre követem a pályaudvarig, s ha nem vagy ott, akkor vele együtt szállok fel a buszra.

– Ez igen! Megint szerencséd van!

– A francba veled! – dühöngött Franco, s már nagyon bánta, hogy az agya nem járt egy kicsit fürgébben, amikor a zsaru odalépett hozzájuk. Inkább Angelót kellett volna kiszállítani a kocsiból.

– Ha addig nem hallanék felőled, akkor majd én hívlak, ha a buszpályaudvarra érek – mondta Angelo.

– Oké!

– A dolog – remélem – megéri ezt a nagy hajcihőt.

– Megéri! – bizonygatta Franco. – Milliók forognak kockán!

Az Eighth Avenue-n lévő forgalmi lámpához érve Franco lehajtotta telefonja fedelét. Az előttük lévő taxi, mint ahogy számított is rá, jobbra fordult. Alig egy perc elteltével már ki is fizette a viteldíjat, a visszajáró aprót se fogadta el, a húszdolláros prémiumot is beadta a sofőrt az utastértől elválasztó plexifal nyílásán keresztül, s már kint is volt a kocsiból, holott az még gurult néhány centit. Amy éppen akkor készült belépni a buszpályaudvarra.

A pályaudvaron, mint várható is volt, az esti csúcsforgalomban tengernyi nép nyüzsgött. Amyt követni bizonyos szempontból könnyű, bizonyos szempontból nehéz volt. A könnyebbséget a neonként világító, furcsa hajszíne jelentette. Alacsony termete miatt viszont nehéz volt figyelemmel követni a mozgását. Ha Franco nem maradt közvetlenül a nyomában, akkor pillanatok alatt el tudott tűnni szem elől.

Hirtelen egy olyan probléma ütötte fel a ronda fejét, amelyre Franco egyáltalán nem számított. Amy beállt a jegypénztár előtti sorba, de Francónak halvány gőze se volt, hogy hova fog jegyet váltani. A sor gyors előrehaladásával Francon a pánik jelei kezdtek mutatkozni. Először arra gondolt, hogy előretolakszik, megáll valahol a sor elején, s amikor a lány kéri a jegyet, akkor az úti célt ő is meg fogja hallani. Az ötletet aztán szinte már felmerülése pillanatában elvetette. Nem akarta felhívni magára a figyelmet, mert nem szerette volna, ha később felismerik. Egy arc a tömegben nem jelent problémát, de ha közvetlenül a lány mellett valami szokatlan dolgot művel, az már teljesen más dolog.

Franco negyediknek állt be Amy mögé, s amikor a lány már a jegypénztár ablakánál állt, akkor Franco még előre is hajolt, hogy jobban hallja a szavát, de ez a kísérlet is hiábavalónak bizonyult. A lány ellépett a pénztárablaktól, s alig egy méterre haladt el mellette.

Franco agyába ekkor hasított bele a másik probléma. Amy ellépdelt mellette, előtte pedig még három ember állt a pénztárablakhoz. Ismét pánik lett úrrá rajta. Megpróbálta szemmel tartani a lányt, s közben előre is szeretett volna tolakodni.

– Bocsássanak meg, le fogom késni a buszomat, ugye megengedi? – kérte egymás után az elnézést az előtte állóktól. Ketten – morgolódva ugyan – előreengedték, de a harmadik nem mozdult a helyéről.

– Én se szeretném lekésni a buszomat, barátom! – közölte vele a férfi, akinek egész arcát valami finom, fehéres port lepte be, amelyről arra lehetett következtetni, hogy vagy kőműves, vagy festő lehet.

Az ellenkezéshez nem szokott és Amy elvesztése miatt idegeskedő Franco hirtelen úgy érezte, hogy kirobban belőle a düh, de aztán nagy nehezen megpróbálta fegyelmezni magát.

– Nem késhetem le a buszt! – mondta. – Most szült a feleségem.

A festő szó nélkül, de nyilvánvaló bosszankodással félreállt az útjából, s intett Francónak, hogy lépjen a pénztárablakhoz.

– Hova utazik, papa? – kérdezte a pénztáros, aki hallotta Franco magyarázkodását.

Franco egy pillanatra megdermedt. A körülötte lévő nagy zűrzavarban arra nem is gondolt, hogy a jegyváltáskor, úti célként valami helységet is meg kell neveznie. Kétségbeesetten próbált emlékezni valami New Jersey-ben lévő településre, bármilyen településre, amikor – szerencsére – Hackensack jutott az eszébe. Fogalma sem volt, hogy miért éppen Hackensack, de hálás volt a sorsnak, hogy valami legalább az eszébe jutott. Bemondta a helység nevét a pénztárosnak, s miközben a tárcájából elővett egy húszdollárost, megpróbált a válla fölött hátrasandítani. Amy már elég távol volt tőle, a tömeg közepén éppen a mozgólépcsőre készült fellépni. Aztán, hirtelen el is tűnt a szeme elől.

Franco fizetett, és már rohant is a mozgólépcső felé. Odaérve azonnal tolakodni kezdett, s közben a pénztárnál már jól bevált módszert is használta. A mozgólépcsőről lelépve fürkésző tekintettel nézett végig a tömegen, s nagy megkönnyebbüléssel fedezte fel a 166-os busznál sorban álló, keskeny kis arcát a New York Daily News lapjaiba fúró Amyt.

A rohanástól még mindig lihegő Franco Angelót hívta, aki ekkorra már a buszpályaudvarhoz érkezett.

– A százhatvanhatos buszon vagyok – közölte Franco, s megpróbálta kezével eltakarni a telefonját. – Tudd meg a busz útvonalát, s velem is közöld, ha kiérünk a Lincoln alagútból, mert nekem fogalmam sincs róla. Én is állandóan tájékoztatlak, hogy Amyvel hol járunk, és természetesen arról is, hogy hol szállunk le. Te is próbálj a lehető legközelebb lenni, amikor leszállunk, hogy véget vethessünk ennek a cirkusznak!

– Mindent megteszek. Különben, hogy nekem is legyen társaságom, nincs még néhány Maria Provolonéról készült képed a kocsiban?

– Menj a bánatba! – füstölgött Franco, s már le is hajtotta telefonjának fedelét. Nem szerette, amikor Angelo Mariával, egykori szerelmével cukkolta, akit még középiskolás éveik végén egy rivális bandával folytatott összetűzés során lőttek le.

A sor, végre, mozdulni látszott. Francónak a jegye nem erre a járatra szólt, de ez messze nem izgatta annyira, mintha jegy nélkül próbált volna meg felszállni, s a fejlemények is őt igazolták. A sokadik fordulójánál tartó, unott sofőr, a többi utaséhoz hasonlóan, az ő jegyét is anélkül kezelte le, hogy ellenőrizte volna az érvényességét. Franco tovább is lépett az ülések közötti folyosón. Amyt szinte azonnal észrevette. A busz közepén, az ablak mellett ült, és ismét az újságjába temetkezett. A véletlennek köszönhetően a mellette lévő ülés szabad volt. Egy pillanatig arra gondolt, hogy melléje ül és beszédbe elegyedik vele, de aztán az ötletet gyorsan el is vetette. Az ilyen jellegű munkáknál a meglepetés igen fontos szerepet játszik. Inkább néhány sorral a lány mögött, az egyik szélső ülésen foglalt helyet.

A busz még vagy negyedóráig nem indult, s Franco azt kívánta, bárcsak hozott volna valami újságot magával, amivel elüthetné az időt. Ennek hiányában most aztán tétlenül ülhetett a helyén. Igaz, legalább lehetősége volt az est további menetének a megtervezésére. Ez se volt könnyű, mert az események jórészt attól is függtek, hogy Amy Lucas mit tesz majd az útvonal másik végén. Azzal már tisztában volt, hogy a legrosszabb esetben is csak az történhet, ha a lányt várja valaki a buszmegállóban. Ez – végső soron – azt jelentheti, hogy nekik, Angeló-val két embert kell jégre tenni, ami egyben kettős veszélyforrást is jelent.

Az ajtók – végre – bezárultak, a busz elindult, egy ideig a pályaudvaron kanyargott, majd rátért egy több emelet magas felüljáróra, amely közvetlenül a Lincoln alagútba vezetett. Ennek előnye az volt, hogy így kikerülték a teljesen bedugult városi útvonalakat, hátránya pedig az, hogy így lényeges előnyre tettek szert Angelóval szemben.

Hála a jármű finom ringatózásának, a motor megnyugtató duruzsolásának és a túlfűtött utastérnek Franco gyakorlatilag átaludta azt az időt, amíg a busz neki nem lódult az alkonyi fényekben fürdő New Jersey-nek. Kicsit magához térve megkérdezte a mellette ülő utastársát, hogy merre is tartanak.

– A végállomást kérdezi? – nézett rá csodálkozva a másik.

– Igen, azt hiszem – válaszolta Franco.

– Azt tudom, hogy Tenaflyt is érinti, mert a nővérem ott lakik, de hogy onnan hova megy, azt már nem tudom.

– Milyen hosszú az út Tenaflyig?

– Valamivel több mint egy óra.

Franco megköszönte a férfinak a tájékoztatást. Bízott benne, hogy Amy nem megy Tenaflynál távolabb, de még addig sem. Valahogy nyomasztotta a gondolat, hogy túl sok időt töltsön a nyilvánvalóan nyomott hangulatban lévő, fáradt, izzadt ruhanemű szagát árasztó emberek társaságában. Elfoglaltságként azon kezdett meditálni, hogy mi is fog történni, ha Amy leszáll a buszról. Valahogy – nagy valószínűséggel a főnökének említésével – a közelébe férkőzve beszélgetést kell vele kezdeményezni. Mivel a lapokban semmi nem jelent meg az ügyről, eltűnését se jelentették, így a hiánya – természetesen, a halakat kivéve – lényegében észrevétlen is maradt. Bár neki nem volt olyan rendőrjelvénye, mint Angelónak, de azért ő is fel tudott lépni úgy, mintha a hatóságtól, sőt a Tőzsdefelügyelettől érkezett volna. Azt nem tudta, hogy a rendőrséghez hasonlóan a Tőzsdefelügyeletnek is vannak-e nyomozói, de feltételezte, hogy ilyenek is léteznek. Így legalább most már egy terv létezett! Az elképzelést – némileg – az ő és Angelo nagyon is elegáns ruhája hitelesíthet. Mindketten egészen a versenyképesség határait súroló módon sokat adtak az öltözködésükre. Mindketten a Brioni stílust kedvelték, és ezen az estén is – szokás szerint – Brioni öltönyökben pompáztak. Francot nem lehetett eltéríteni attól a meggyőződésétől, hogy ez a megjelenésnek szentelt fokozott figyelem is a hitelesség látszatát kelti.

Az Amyvel való kapcsolatteremtés részletein mélázva eszébe jutott, hogy Angelót is fel kellene hívnia, de aztán mégis úgy döntött, hogy ezt egy kicsit későbbre halasztja. Úgysem lett volna mit mondani neki, és Angelo már vagy az alagútban van, vagy nagyon közel jár hozzá.

Ezután ismét Amyvel kezdett el foglalkozni, s arra a meggondolásra jutott, hogy a lányt legjobb lenne becsábítani valami nyilvános helyre, ahol nyugodtan beszélgethetnének, amíg Angelo meg nem érkezik. Egy bár is tökéletesen megfelelt volna s – ráadásul – ott egy italt is rendelhetett volna. Franco reflexszerűen a zsebébe süllyesztette a kezét, s meggyőződött róla, hogy a randitabletták még mindig ott vannak, ahova tette őket. Most már csak az volt a kérdés, hogy Angelo megérkezése előtt, vagy csak utána csempéssze-e a lány italába a tablettát. Azzal ő is tisztában volt, hogy a megfelelő időzítés igen nagy fontossággal bír.

Az ablakon kinézve Franco észrevette, hogy időközben letértek a Lincoln alagútból kivezető főútvonalról, és most már a városi utcákon tartanak északi irányba. Elővette a telefonját.

– Hol vagy most?

– Éppen valami finomat vacsorázom a Huszonegyek Klubjában – válaszolta gúnyosan Angelo. – Dugóba kerültem. Még az alagutat se értem el.

– Ügyes vagy! – dicsérte Franco hasonló éllel a hangjában. – Sikerült megtudnod, hogy a százhatvanhatos busz merre közlekedik?

– Nem pontosan. Annyit tudok, hogy valahova Bergen megyébe. Ez ott van valahol a George Washington Bridge környékén, vagy talán még afölött is.

– Hívj fel, amikor kiértél az alagútból!

Franco visszatette belső zsebébe a telefont, s megpróbált kényelmesen hátra dőlni. Abban a pillanatban a busz is lassítani kezdett, s már meg is érkezett az első megállóba. Többen is leszálltak, de Amy a buszon maradt.

Franco ezután már kihúzta magát, s úgy ült a helyén, mert attól tartott, hogy esetleg újra elszunnyad, nem veszi észre, ha Amy leszáll, és akkor hiába volt a nagy igyekezet. Ebbe belegondolva már szinte hallotta is Vinnie reakcióját.

Húsz perccel később a rezgő üzemmódba állított, belső zsebében lévő telefon zúgása a maradék álmosságot is kitörölte a szeméből.

Angelo jelentkezett, akinek végre sikerült elérnie az alagutat, sőt már ki is jött belőle.

– Az első kijáratnál lépjek ki? – kérdezte sürgetően Angelo, ami arra utalt, hogy már rohamosan közeledik feléje.

– Megnézted azt az átkozott térképet?

– Persze, hogy meg.

– Akkor menj ki az első kijáratnál, és fordulj észak felé, az ég szerelmére! – mondta Franco, majd ismét szomszédjához hajolva megkérdezte, hogy most éppen melyik városban járnak. – A mellettem ülő úr azt mondja, hogy éppen most értünk a Cliffside Parkba, úgyhogy felveheted a nyúlcipőt!

Franco lopva a szomszédjára pillantott, aki szívélyesen rámosolygott. Ez eléggé idegesítette, mivel munka közben mindig is kerülte az érintkezést más emberekkel. Amikor a férfi baráti csevegést próbált kezdeményezni, akkor a semmitmondó és rövid válaszokat adó Franco a lehető leghamarabb véget is vetett a beszélgetésnek.

Szomszédja tíz perccel később megérintette Franco vállát.

– A következőnél leszállok – közölte, s felálláshoz készülődött.

Franco is felállt a helyéről, s utat engedett neki. Amikor a férfi kilépett az ülések közötti folyosóra Franco ismét megkérdezte, hogy hol járnak.

– Ridgefieldben vagyunk – mondta a férfi meglehetős közönnyel az arcán.

Franco visszaült a helyére, felhívta Angelót, és tájékoztatta, hogy hol járnak.

– Ez azt jelenti, hogy tizenöt-húsz perc késésben vagyok – állapította meg Angelo.

Tíz perc elteltével, mintegy imájára válaszolva, Amy felállt a helyéről, és a busz is lassítani kezdett. Franco gyorsan elővette a telefonját, és megkérdezte az átjáró másik oldalán ülő hölgyet, hogy hol járnak. A nő azt válaszolta, hogy nem tudja, de a mellette ülő férfi közölte, hogy mindjárt a Palisades Parknál lesznek.

Franco gyorsan hívta Angelót.

– Palisades Park! – közölte, majd amikor a busz már teljesen lelassított, akkor előrehajolva kinézett az ablakon, s az utcatáblát is megpillantotta. – Broad Avenue, Palisades Park.

– Rendben! – nyugtázta Angelo a hallottakat.

Franco előreindult. Mások is leszálláshoz készülődtek, és elálltak előle az Amyhez vezető utat. Amikor végre neki is sikerült leszállnia, akkor ismét a pánik kerülgette, mert Amyt sehol sem látta. Hirtelen összezavarodva a busz végéhez rohant. Szerencséje volt, mert ekkor pillantotta meg az utca túlsó oldalán, déli irányba tartó lányt. Egy bevásárlóutcában, kivilágított kirakatok közt találta magát, és mindenfelé emberek nyüzsögtek. Franco átlendült az utca túlsó oldalára, és a mit sem sejtő Amy nyomába szegődött. A busz párás melege után a levegő most nagyon hűvösnek tűnt, így zakója gallérját is feltűrte.

– Ms. Amy Lucas? – szólalt meg kétlépésnyire a fiatal nő háta mögött. Franco becslése szerint éppen elég járókelő volt az utcán, hogy Amy viszonylag biztonságban érezze magát.

A lány megtorpant, és Franco arcába nézett. Amikor Franco karnyújtásnyira ért tőle, akkor még óvatosan hátra is lépett egyet.

– Elnézést a zavarásért, hölgyem – kezdte Franco egy nagyon régi tv-műsor szereplőjét utánozva – de néhány kérdést fel kell tennem önnek.

– És miről? – kérdezte Amy, s idegesen körülnézett.

– A főnöke, ugye Paul Jang?

Amy viselkedése az óvatosságból egy szempillantás alatt az aggodalmasba fordult.

– Nem történt baja? Hol van most?

– Szövetségi őrizetben, hölgyem. Ő kérte, hogy vegyük fel önnel a kapcsolatot.

Amy aggodalmas arckifejezése azonnal gondterheltté vált.

– Miért van őrizetben, és miért akarta, hogy vegyék fel velem a kapcsolatot? – kérdezte. – Én nem tudok semmiről.

– Bocsásson meg, hölgyem – szólalt meg ismét Franco halk és tekintélyt parancsoló hangon –, megítélésem szerint ön mégis tud valamiről. Itt van például a 8-K rendkívül fontos kérdése, amelyről azt kell hinnem, hogy egy példánya az ön birtokában, a lakásán, önnél, vagy munkahelyén, az íróasztalában van.

Amy most már leginkább egy rémült nyuszira kezdett hasonlítani, de hibát követett el azzal, hogy a nyúlhoz hasonlóan nem kezdett ő is azonnal menekülni.

– A tőzsdefelügyelet nyomozója vagyok, s gondolom, sejti, hogy miért kell beszélnünk egymással.

– Azt hiszem, hogy sejtem – felelte Amy nem túl lelkesen.

– Elég hűvös van itt. Talán beülhetnénk valami nyilvános helyre, ahol önnek is kényelmesebb lesz egy idegennel beszélgetni.

– Pete bárja ott van szemben – mutatott Amy az utca túlsó oldalára.

– Gyakran jár oda? – érdeklődött Franco. Onnan, ahol álltak, a bár valami helyi lebújnak látszott, éppen olyannak, amilyet szeretett volna, persze azzal a feltétellel, ha a lány nem tartozik az ismert vendégek közé.

– Még soha sem voltam ott. Elég rossz hírű helynek tartják.

– A célnak – azt hiszem – meg fog felelni, de előbb hadd hívjam a társamat, Facciolo nyomozót is!

Franco előhúzta telefonját, s felhívta Angelót.

– Facciolo ügynök? – kérdezte, s közben alig tudta visszafogni a mosolyát. – A tanú itt áll velem szemben. Együttműködőnek látszik. Beülünk egy bárba beszélgetni. A hely a Palisades Parkban, a Broad Avenue-n van, és Pete bárjának hívják. A legközelebbi keresztutca… – folytatta Franco, majd a telefont eltartva a fülétől, kérdően a lányra nézett.

– Az út két oldalán látja azt a betonból készült balusztrádot? – mutatott Amy előre. – Az a negyvenhatos út.

Franco mindezt Angelónak is elismételte, majd bontotta a vonalat. A bár felé intett, majd mindketten átsiettek az úttesten.

Franco szempontjából a bár – az állott sörszag ellenére – tökéletesnek bizonyult. A gyengén megvilágított helyiségben elég hangos gépzene szólt. Az ivóban nem voltak sokan, a bárpultnál öten őrizték poharaikat, egy tucatnyian pedig a terem hátsó felében biliárdoztak. A jobb oldalon üres bokszok sorakoztak. Franco az egyik bokszhoz irányította Amyt, s nagyon ügyelt arra, hogy egy ujjal se érintse. Örült neki, és csodálkozott is rajta, hogy a lány ennyire együttműködő. Saját húzását, hogy a lány eltűnt főnökével indítsa a beszélgetést, egyszerűen zseniálisnak tartotta.

Egymással szemben helyet foglalva Franco is visszahajtotta kabátgallérját. Gyorsan egymáshoz dörzsölte a kezét.

– Az évszakhoz képest elég hűvös van – jegyezte meg. Amy csak egy bólintással vette tudomásul a megjegyzést.

Rettegett attól, hogy őt is le fogják tartóztatni, és Paulra is haragudott, amiért ilyen helyzetbe hozta.

– Gondolom, nem nézik szívesen, ha úgy üldögélünk itt, hogy nem rendelünk semmit. Ön mit óhajt? Szolgálatban nekem nem lenne szabad semmit fogyasztanom, de most én is meginnék egy koktélt.

Amy nem volt valami nagy ivó, de alkalmanként szívesen megivott egy vodkát. Ez általában megnyugtatta, és ha valaha szüksége volt arra, hogy megnyugodjon, akkor az most volt.

– Egy vodka-martinit én is meginnék – mondta bátortalanul.

– Nagyszerűnek tűnik! – dörzsölgette továbbra is a kezét Franco, hogy egy kicsit felmelegedjen. – Azt hiszem, a pultnál kell rendelni. Nem hinném, hogy pincér is lenne ezen a helyen. Azonnal itt vagyok!

A bárpultnál Franco megrendelte vodka-martinit, és magának is kért egy jó adag bourbont. A nagydarab, borostás, tetoválásokkal teli csapos alaposan megnézte magának Francot. – Jó kis csaj – jegyezte meg, mielőtt megkeverte volna Amy italát, majd a bourbonosüveg után nyúlt, hogy Francónak is töltsön. Míg a csapos ezzel foglalkozott, Franco lopva a lány italába ejtette a randitablettát. Egyszerűen a markába fogta az apró, fehér pirulát, majd a pohár felé nyúlva észrevétlenül beleejtette.,

Franco italának kitöltése után a csapos megkérdezte, hogy most, vagy később óhajt-e fizetni. Válaszul Franco a pultra tette a másik kezében tartott húszast.

– Az aprót nem kérem! – mondta, s az italokkal a kezében már el is lépett a bárpulttól.

Az asztalhoz visszaérve Amy elé tette a poharat, és az órájára pillantott. Azt szerette volna tudni, hogy ténylegesen milyen gyorsan hat a tabletta. A zene ellenére elég jól lehetett beszélgetni, mivel a boksz váll fölé nyúló oldalfalai lényegesen tompították a külső zajokat. Francónak most azzal a problémával kellett megküzdenie, hogy elegendő témát találjon a hátralévő időre, és megfelelő mesét költsön Paul Jang letartóztatásáról és arról, hogy miért nem érintkezhet másokkal.

Tíz perc elteltével Franco kezdett kifogyni a semmitmondó kérdésekből. A helyzet pozitívumaként viszont érezni kezdte, hogy Amy nyelve is nehezebben forog, mozdulatai pedig – például amikor a poharát a szájához emelte – bizonytalanabbakká váltak. Szempillái elnehezedtek, s látszott rajta, hogy szemét már csak nagy erőfeszítéssel tudja nyitva tartani.

– Nos, mi is a helyzet azzal a 8-K-val? – tette fel Franco a kérdést. Őszintén szólva még most se volt halvány fogalma arról, hogy ez mit jelenthet, pedig az előző este végighallgatta Vinnie és Paul beszélgetését.

– Mi lenne vele? – kérdezte egyre nehezebben forgó és erősebben akadozó nyelvvel. Ivott még egy kortyot a koktéljából, ami láthatóan már eddig is gyorsan hatott rá. Ismét az asztalra tette a poharát, s Franco észrevette, hogy most már a lány felsőteste a végtagok mozgatása nélkül is himbálózik. Kezdett úgy viselkedni, mint aki nem az első, hanem legalább a harmadik italánál tartana.

– Hol van? – kérdezett rá Franco.

– Itt, a régi kis tárcámban – veregette meg Amy többször is a táskáját.

– Miért nem adja ide?

– Hát persze, miért is nem… – motyogta alig érthetően a lány, majd kezével a levegőben kalimpálva igyekezett valahogy rátalálni a táskára. Nagy nehezen sikerült kinyitnia a belső, cipzáras rekeszt, és átadni az USB tárolót Francónak.

Franco csak forgatta a kezében a tárolót, még a védőkupakját is levette. Soha nem látott még ilyen szerkezetet.

Szeme sarkából időközben észrevette, hogy Angelo is megérkezett.

A bárpultnál ülők feléje fordultak, és méregetni kezdték. Angelo visszabámult rájuk, s Franco úgy látta, hogy egyre ingerültebbé válik.

Angelo már megtanult együtt élni eltorzult arcvonásaival és az általuk kiváltott reakcióval is, de nem azokéval, akiket – mint ezt a maroknyi szeszkazánt a bárpultnál – a társadalom szemetének tartott.

– Facciolo ügynök, itt vagyunk! – állt fel Franco a helyéről, s egyúttal az USB tárolót is a zsebébe süllyesztette. Egy pillanatig attól tartott, hogy kénytelen lesz odalépni, és a bárpulttól az asztalukhoz tuszkolni Angelót, de végül aztán partnere is meggondolta magát, és elindult a bokszuk felé.

– Mocskos szemét banda! – morgolódott mérgesen Angelo, és szúrós pillantásokat lövellt a válla fölött a bárpultnál ülőkre.

– Igen, nyilvánvalóan a Brioni zakódat irigylik.

– Igen, biztos! – dörmögte Angelo.

– Hadd mutassam be Amy Lucast – intett Franco Amy felé, majd másik kezével átkarolta Angelo vállát. – Ő pedig Facciolo ügynök.

– Szent ég! – szörnyülködött Amy, amikor Angelo arcába nézett.

– Nagyon összeégette az arcát…

– Kapott már a Dr. Trevino-féle kegyszerből?

– Csak egyet, és alig több mint tíz perccel ezelőtt.

– Nagyszerű! – nyugtázta Angelo a hallottakat. – Adjál neki még egyet. Úgy látom, hogy már az itala is elfogyott.

– Ha még egyet adok neki, akkor teljesen kikészülhet.

– Hé! Elfelejtetted, hogy pontosan ezért vagyunk itt? Mit ivott? Majd én hozok neki egyet, és utána szétcsapjuk ezt a szarfészket! A munkát is be szeretném fejezni. Már nagyon a terhemre van.

– Várj! – fogta vissza Franco Angelót. – Majd én hozok neki! Nem szeretném, ha a részegek miatt itt lövöldözni kezdenél!

– Oké! – csillapodott le egy kicsit Angelo. – Majd én itt maradok ezzel a szépséggel.

Franco egylépésnyire félrevonta Angelót, s tenyerét a szája elé tartva fojtott hangon odasúgta neki:

– Mi itt a tőzsdefelügyelet nyomozói vagyunk! Viselkedj ennek megfelelően!

– Persze, persze! – bólogatott Angelo, s leült a lány mellé, aki kicsit még félre is húzódott, hogy az újonnan érkezett kényelmesen el tudjon helyezkedni.

Újabb tizenöt perc elteltével Franco számára is nyilvánvalóvá vált, hogy a lány már eleget kapott, és kezdi talán egy kicsit túlságosan is jól érezni magát. Azt is észrevette, hogy a csapos mindannyiszor feléjük pillantott, amikor Amy elneveti magát. Nevetése valami furcsa, éles sikolyra emlékeztetett.

Franco Angelóra pillantott, majd az ajtó felé biccentett. Angelo is hasonló mozdulattal vette az üzenetet.

– Hol van a Fekete Szépség? – érdeklődött Franco.

– Itt parkoltam le vele a sarkon – felelte Angelo, majd Amy-hez fordulva még hozzátette: – Azonnal visszajövök, csillagom!

Franco figyelte, ahogy Amy ismét belekortyol az italába.

– Miért csinálta ezt a hajával? – kérdezte.

– Csak úgy, szórakozásból – vonta meg a vállát nevetve Amy. – Azelőtt senki sem figyelt fel rám.

Franco továbbra is figyelmesen bámulta a lányt, aki időnként valami furcsa, rángásszerű mozdulatot tett, hogy ülve tudjon maradni.

Néhány perc elteltével Angelo is visszatért.

– A kocsi itt áll a bejárat előtt – közölte.

– Gyerünk, Amy! – szólalt meg Franco, s a lány karja alá nyúlt, hogy felsegítse.

– De hisz még meg sem ittam a vodkámat – tiltakozott arcán eltúlzott szomorúsággal Amy, majd azonnal el is nevette magát.

– Azt hiszem, hogy mára már eleget ittunk – jegyezte meg Franco, majd intett Angelónak, s ezután ketten igyekeztek rogyadozó lábára állítani a lányt. A két férfi támogatásával sikerült is kijutnia a bárból. Némi nehézség árán a kocsi hátsó ülésére is be lehetett ültetni.

– Ülj be mellé! – szólt oda Franco Angelónak. – Ha úgy látod, hogy hányni akar, akkor dugd ki a fejét az ablakon!

Miközben a hátsó ülésnél Amy elhelyezésével voltak elfoglalva, fejét pedig a nyitott ablak melletti sarokba támasztották, egyikük se vette észre azt a férfit, aki nem sokkal utánuk lépett ki a bárból. Szedett-vedett öltözéket, hosszú, rosszul szabott garbót és ellenzővel hátrafordított, Yankees feliratú baseballsapkát viselt.

Anélkül, hogy különösebb figyelemre méltatta volna a Franco és Angelo alkotta furcsa párt, elindult a Broad Avenue-n felfelé, északi irányba.

– Minden rendben? – kérdezte Franco a visszapillantó tükörbe nézve.

– Minden – válaszolta Angelo. Amy biztonsági öve ekkor már be volt kötve, arca pedig gyakorlatilag kilógott az ablakon. Angelo kinyújtott kézzel tartotta a fejét. A lány már gyakorlatilag teljesen ki volt ütve.

Franco megnézte a térképen a vissza Hobokenbe vezető, legrövidebb utat, majd a Broad Avenue-n megpördült, s folyamatosan gyorsítva elindult déli irányba.

Egy ideig némán utaztak. A csendet Angelo törte meg.

– Nagyon remélem, hogy Vinnie értékelni fogja ezt a sok hercehurcát. Csúcsforgalomban a városban vezetni se kellemes, de az alagúthoz és New Jersey-hez képest maga a mennyország! Nagyon szar volt!

– Semmi pénzért nem laknék erre – csóválta meg a fejét Franco. – Nap mint nap busszal bejárni és hazamenni… rémálom az egész.

Ezután mindketten ismét hallgatásba burkolóztak mindaddig, amíg be nem kanyarodtak a kikötőhöz. Franco ugyanarra a helyre gurult, ahová előző este is, majd a móló tövénél ismét leparkolt. A világítást is kikapcsolta. A tegnap estéhez hasonlóan már teljes volt a sötétség.

Mindketten kiszálltak a kocsiból, s megálltak a vezetőülés mögötti, hátsó ajtónál. Amy feje balra hanyatlott, amikor az ajtót kinyitották.

– Oké, kislány! – szólalt meg Angelo. – Ideje felkelni és ragyogni! – hajolt be a kocsiba, s kikapcsolta a lány biztonsági övét, majd egyesült erővel kiemelték a kocsiból.

– Valóban nem túl nehéz – jegyezte meg Franco mosolyogva. –A főnöke nem viccelt, amikor az este azt mondta, hogy aprócska.

Amyt viszonylag könnyen sikerült a mólóhoz támogatni. A folyó felől érkező hűvös szél egy kicsit magához is térítette, így nem kellett a teljes súlyát tartaniuk. Az egyetlen, apró problémát az jelentette, amikor át kellett kelni a hajó tatjára vezető deszkapallón.

– Mit kezdünk vele, amíg el nem indulunk? – kérdezte Angelo.

– Nos, mivel nem lett rosszul, betesszük az egyik első kabinba. Nem szeretném, ha egy kicsit magához térne, és itt esne bele a tengerbe. Várj itt vele, amíg én a szalonban és odalent is felgyújtom a villanyt.

Amyt a hajón már nehezebb volt mozgatni, mint a szárazon, de aztán mégis sikerült bevonszolni az egyik kabinba. Ledobták az egyik ágyra, de a lába még mindig lelógott róla. Arra is felkészülve, hogy a lány időközben rosszul lesz, egy törülközőt is tettek a feje alá. Amikor ezzel is megvoltak, felegyenesedtek, és az előttük heverő nőre bámultak.

Franco hirtelen lehajolt, megragadta Amy kabátjának a hajtókáját, és durván széttépte rajta a ruhát. A szanaszét repülő gombok jégesőként kopogtak a padlón.

– Tudod, mit? Ha nem nézed a haját meg a mellét, akkor nem is rossz! Mi a véleményed? – fordult Angelo felé.

– Randitablettát kapott – felelte Angelo, és sebhelyes arca torz félmosolyra húzódott. – Ilyen dolgokat nem szabad kihagynunk!

Franco és Angelo egymásra pillantott. A mosoly mindkettejük arcán kiszélesedett, majd hangos nevetésbe fordult.

– Oké! – szólalt meg Franco. – Ahogy elindultunk, majd feldobunk egy pénzt, hogy ki lesz az első!

– Megegyeztünk!

Franco és Angelo ezután már a korábbinál lényegesen nagyobb fürgeséggel ment vissza a fedélzetre. Franco a móló felé vezető hajóhíd felé vette az irányt, Angelo pedig a horgonykötélnél kezdett matatni. Mire Angelo végzett a kötelekkel, addigra Franco is beindította a most már elégedett macskaként doromboló dízelmotort. Angelo újra a hajó farába sietett, s leoldotta a kötelet a vaskos kikötőbakról. A kötelet már éppen a hajó tatfedélzetére készült dobni, amikor a mólón, az üzemanyagkút környékén mintha egy apró fényfoltot látott volna felvillanni. Angelo néhány pillanatig szemét összehunyorítva bámult bele a sötétbe. A villanás nem ismétlődött meg, ő pedig azzal nyugtatta meg magát, hogy biztosan az ő hajójuk, a Teljes gőzzel előre fényei villantak meg az üzemanyagkút mérőműszerének üveglapján.

Angelo a hátsó fedélzetre dobta a rögzítőkötelet, végigszaladt a hajóhídon, majd azt is magával húzta a fedélzetre.

– Minden rendben! – kiáltott fel a parancsnoki fülkébe. Amikor a jacht kezdett lassan hátrasiklani az állásból, akkor Angelo még egyszer körbejárta a fedélzetet, s beszedte az oldaláról a vastag ütközőket. Szorgoskodása közben hirtelen a jacht vöröses utazólámpájának fénykévéjébe került, amelyet Franco éppen akkor kapcsolt fel, hogy végre nekilódulhasson a tengernek.

Brennan még a szükségesnél is hosszabb ideig lapult az üzemanyagkút mögött. Nem akart többet kockáztatni. Attól tartott, hogy esetleg felhívja magára Angelo figyelmét, amikor a jacht nevét próbálja kibetűzni a sötétben. Aggodalmát főképp az okozta, hogy a fedélzeten Angelo egyszer csak hirtelen felegyenesedett, és merően feléje bámult. Brennan csak néhány perc elteltével jött rá, hogy valószínűleg jókora távcsövének lencséjén csillanhatott meg egy, a hajóról érkező, kósza fénysugár.

Amikor a hajómotor hangja már eléggé távolról hangzott ahhoz, hogy a fedélzetről észrevehető legyen, akkor Brennan is kinézett a kút mögül, s látta, hogy a Teljes gőzzel előre utazófényei már vagy kétszáz méternyire, a móló végénél is messzebbről világítanak. Meggyőződve arról, hogy ilyen távolságból úgysem fedezhetik fel, ő is futólépésben indult el visszafelé a mólón. Már Franco kocsija mellett is elhaladt, de ő futott tovább egészen a kikötői parkoló végéig. Carlo fekete Denaliját már csak akkor vette észre, amikor majdnem beleütközött. Gyorsan bevágta magát az első utasülésre. Teljesen kifulladt a nagy rohanásban.

– Nos? – nézett rá Carlo kérdően.

Brennan mindkét kezét kicsit megemelte, hogy még nagyobb levegőt tudjon venni.

– Felvitték a jachtra – nyögte ki Brennan még mindig erősen lihegve.

– Ez nem nagy újdonság azok után, hogy a kikötőbe jöttünk, és szerinted a bárban be is adtak valamit a lánynak.

– Biztosan elkábították! – bizonygatta Brennan bosszúsan. Nagyon nem szerette, ha Carlo fölényeskedik vele.

– Oké, oké! Nem kell mindjárt megsértődni.

– Fussál még két kört, ha nem bízol bennem!

– Már mondtam, hogy rendben van, biztosan elkábították – csitította Carlo. – Gondolod, hogy ez a nevetséges cselezgetés csak arra volt jó, hogy ágynak döntsék? Queensben is van épp elég rihonya, egy dugás miatt nem kellett volna ilyen messzire eljönni.

– Tiszta bolond vagy! Elment az eszed? – morgolódott Brennan. – Az nem lehet, hogy csak dugni akartak!

Egy ideig mindketten hallgatásba burkolóztak. A délutáni hercehurca feszültsége most jött ki rajtuk.

– Most aztán törhetjük a fejünket! – szólalt meg Carlo először. – Ez nem olyan laza kis piknik, mint ahogy azt először gondoltuk. Ezzel csak azt akarom mondani, hogy valamit ki kell találnunk, amivel visszamehetünk a főnökhöz.

– A hajót is elvitték. Nem tudom elhinni, hogy ekkora ügyet csináltak volna belőle, ha csak egyszerűen meg akarják dönteni azt a csirkét, akiben – ráadásul – nincs is semmi különleges. Valami fontos részlet hiányzik a képből.

– Tényleg nem hallottál semmit abból, amit a bárban beszélgettek?

Brennan gyilkos tekintetet lövellt Carlo felé.

– Oké, oké, már valóban mondtad, hogy nem hallottál. Nagy kár, de ez van! Tökéletes alkalom lett volna.

– Túl hangos volt a zene. Bamm, bamm, bamm… – magyarázta Brennan, öklével a nyitott tenyerét csapkodva.

– Lehet, hogy csak azért vitték el a hajót, hogy ha végeznek a lánnyal, akkor őt is beáztassák a lébe.

– Szerintem ez nagyon gyenge magyarázat – mondta Brennan, s visszafogta magát a sarkosabb megfogalmazástól. Ő is tisztában volt azzal, hogy a randitablettának egyik előnye éppen az, hogy később a nő szinte semmire sem emlékszik.

– Nos, ma este már nem tudjuk őket tovább követni, hacsak vissza nem jönnek.

Hagyj már békén! – gondolta Brennan, de nem mondta. Helyette inkább más témába kezdett.

– Hála istennek, hogy gondoltam rá, és magammal hoztam a távcsövemet. Így – azt hiszem – a hajó nevét is tudom. Nem láttam teljesen tisztán, és a teknő is himbálózott, de úgy láttam, hogy a Teljes gőzzel előre név van ráírva.

– Hé! – fordult Carlo Brennan felé. – Ez valami olyasmi is lehet, amit Barbera is örömmel hallana.

Oh, tényleg? – kérdezett rá magában és gúnyosan Brennan. Néha valóban nem értette, és csodálkozott is, hogy a családon belül Carlo hogyan foglalhat el olyan előkelő helyet, mint amilyet elfoglal.

Carlo már elő is vette a telefonját, és Louis Barbera számát tárcsázta.

Barbera felvette a telefont, Carlo pedig beszámolt neki a délutáni eseményekről. Louie őszintén meglepődött. Első kérdése az volt, hogy a lány melyik cégnél és mit dolgozik, de erről fogalma sem volt se Carlónak, se Brennannak. Ezek után Louie azután érdeklődött, van-e valami halvány esélye annak, hogy a hajó nevét megtudják.

– Azt hisszük, hogy Teljes gőzzel előre a neve. Már sötét volt, és nehezen lehetett látni, de Brennan magával hozott valami távcsövet, és azzal ezt lehetett leolvasni.

Brennan egy biccentéssel nyugtázta, hogy Carlo nem magának sajátítja ki az érdemeket.

– Jó munkát végeztetek, fiúk! – mondta Louie elismerően. –Ez nagyon érdekes információ lehet. Ismereteim szerint senki sem tudja, hogy Vinnie Dominick egy jachtot is rejteget New Jersey-ben. Ez akár válasz is lehet arra a kérdésre, hogy mostanában milyen úton szerzi be az anyagot.

– Mit szeretnél, most mit tegyünk?

– Maradjatok ott, és ha visszajönnek, akkor nézzétek meg, hogy velük van-e a lány is! Ha még nincs túl késő, akkor menjetek vissza Trump Towerhez. Tudni akarom, hogy milyen cégek bérelnek ott irodát. Az egyik cégnél valami történik, és én szeretném tudni, hogy micsoda!

Carlo befejezte a beszélgetést Louie-val, majd Brennanhoz fordult.

– Hallottad, mit mondott? Itt kell rohadnunk.

– Kösz, amiért mondtad, hogy én szereztem meg a hajó nevét!

– Ugyan már, hiszen megérdemelted! Mit szólnál hozzá, ha keresnénk egy helyet, ahol megihatunk egy kávét? Ki tudja, hogy ezek a balfaszok meddig romantikáznak.

– Ma ez volt a legjobb ötleted! – válaszolta Brennan.

– Nos? – érdeklődött Franco, amikor Angelo ismét feljött a hajóhídra. Franco – az eredeti elképzeléseknek megfelelően – biztonságos sebességgel vezette a hajót. Lényegesen gyorsabban is mehetett volna, de erre most nem volt szükség, és a dízelmotorok különben is erős zajt csapnak, amikor nagyobb sebességre erőltetik őket.

– Azt mondta, hogy velem jobb volt, mert a te pöcsöd nagyon kicsi.

Franco játékosan Angelo felé csapott, amit az könnyedén kivédett. Korábban, az érme feldobásánál, Francóé volt az elsőbbség, s míg Angelo a jachtot vezette, addig ő ment le szórakozni az eszméletlen Amyvel. Utána Angelo sora következett.

– Milyen messze megyünk? – érdeklődött Angelo, miközben balra New York City, jobbra pedig New Jersey fényeit bámulta. Előttük, középen, a kivilágított Szabadság-szobor ragyogott.

– Mint tegnap este. A láncot elővetted?

– Még nem.

Mindketten elhallgattak, s egy ideig némán haladtak előre.

– Most mit csinálunk? – kérdezte Angelo egy kis idő elteltével.

– Miért kérdezed? Ugyanazt, mint tegnap este! Lelőjük, és a vízbe vele.

– Minek kellene lelőni?

– Még életben lenne, amikor a lébe mártjuk! – fordította el tekintetét Franco a vízről, és a félhomályos kormányosfülkéből Angelo arcába bámult.

– És akkor mi van?

– Valahogy nem hangzik jól, hogy elevenen a vízbe dobjuk – vonta meg a vállát Franco. – Az nem humánus dolog.

– Ezek szerint te humánosnak gondolod magadat? Erre gondolsz, Franco?

Franco ismét az előttük sötétlő víz felé fordította a tekintetét. Az orrtőkétől jobbra, a távolban mintha valami fényt látott volna felvillanni. Visszafogta a motort, s a hajó gyorsan lassítani kezdett.

– Hova akarsz kilyukadni? – kérdezte Franco ingerülten. –Az agyamat akarod megdolgozni?

– A francba, dehogy! – tiltakozott Angelo. – Jézusom! Nyugodj már meg! Csak azért kérdeztem, mert nekem is ez a véleményem. Nem lenne helyes a vízbe dobni, anélkül hogy előbb hidegre ne tennénk! De arra gondoltam, hogy talán vén, szaros érzelgősek vagyunk.

– Hé! Csak a magad nevében beszélj!

– Figyelj, Franco! Most csak beszélgetünk, és nem vitatkozunk. A régi nagyfiúkhoz, különösen a katonákhoz képest mi kiscicák vagyunk.

– Most mi a bánatról szövegelsz nekem?

– Láttam egy filmet, ami arról szólt, hogy milyen volt az, amikor igazi főnökök parancsolgattak. Ha az akkori erős emberek el akartak valakit tenni láb alól, mint ahogy mi is tesszük, akkor a faszit egy székre kötözték, és a lábát betonba öntötték. Amíg kötött a beton, addig a hapsi elgondolkozhatott, hogy mi fog vele történni. Hozzájuk képest mi sehol se vagyunk!

– Teljesen elment az eszed!

– Az lehet, de egyszer mégis szeretnék ilyen helyzetbe kerülni. Az ilyesmi, ráadásul, most már könnyebben is menne. Mindenütt lehet kapni ilyen gyorsan kötő anyagokat.

– Nos erre csak egy dolgot tudok mondani. Ma már úgysem megyünk haza a fészekbe, úgyhogy felőlem annyit játszadozhatsz, amennyit csak akarsz!

12.

2007. április 3. este 7 óra 17 perc

Angela sietős léptekkel hagyta maga mögött a Trump Tower bejáratát, és már el is vegyült a Fifth Avenue déli irányba tartó gyalogosforgalmába. Az 56. ucánál a lámpa éppen pirosra váltott. Megállt, s az órájára pillantott. Már így is késésben volt a Chet McGovernnel tervezett vacsoráról. Úgy tűnt, hogy az utóbbi időben mindenhonnan elkésik. A vállára nehezedő nyomás nem akart enyhülni. Tudta, hogy nem lenne szabad vacsorázgatással töltenie az idejét, de a Dr. Laurie Mongomeryvel folytatott szóváltás és a doktornő egyik kollégája kitartó vacsorameghívásának véletlen egybeesése és az ebben rejlő esetleges lehetőségek túl nagy csábítást jelentettek számára. Most úgy érezte, hogy jelenleg az Angels Egészségbiztosító MRSA-fertőzéssel kapcsolatos problémájának nyilvánosságra kerülése, és – ennek következtében – pénzforgalma alakulásának szempontjából is Laurie jelentheti a legnagyobb veszélyt. A veszély nagyságát szerette volna felmérni.

Közben a lámpa is zöldre váltott, s Angélának is újabb gondok jutottak az eszébe. Paul Jang még mindig nem került elő, s távozás előtt ezért is hívta fel Bobot. Bár biztos volt benne, hogy ha a könyvelő jelentkezett volna, akkor Bob is jelentkezik, de azért biztos akart lenni a dolgában. Jó lett volna legalább egyet kihúzni a gondok listájáról. Paul Jang felől érdeklődve Angela azt is megkérdezte Bobtól, hogy sikerült-e Michaellel rendezni azt a plusz ötvenezer dollárt. Bob elmondta, hogy minden rendben van, csak éppen a pénz nincs a számlán, de bízik benne, hogy másnap reggelre az is megérkezik.

Eljövetele előtti utolsó teendőként Angélának még el kellett simítania a Cynthia Sarpoulus és Herman Strauss, az Angels Ortopédiai Kórház elnöke között kitört nézeteltérést. Cynthia azt követelte, hogy a műtőt, ahol David Jeffries-t operálták, még huszonnégy órát tartsák zárva, Herman pedig a használatbavétele mellett kardoskodott. Azzal érvelt, hogy Jeffries után még négy műtétet végeztek abban a műtőben, és nem következett be fertőzés, ráadásul a helyiséget is a leggondosabban kitakarították. Cynthia viszont még egy napot várni szeretett volna, és a zöld fény megadása előtt ismételten ellenőrizni akarta a műtőt. Normál körülmények között Carlo Palancónak, a kórház szervezési igazgatójának kellett volna kezelni a kérdést, de a szeszélyes Cynthia azonnali felmondással fenyegetőzött, így Angélának kellett magára vállalni a közvetítő szerepet. Amíg az MRSA-fertőzés potenciális veszélye fennáll, addig semmiképpen nem szerette volna elveszíteni fertőzésmegelőzési szakemberét.

Az 57. utcánál Angela felgyorsította lépteit. A ránehezedő hatalmas feszültség és a rengeteg probléma mellett úgy döntött, hogy élvezni fogja a vacsorát, még ha az egy kicsit összefüggésben is van a munkahelyi problémákkal. Végtére is ez volt egyik kedvenc étterme.

A külső, majd belső ajtón belépve, kihámozta magát a kabátjából, s átadta azt a ruhatárosnak. A teremfőnök asztala felé tartva arra számított, hogy a kettő közül az egyik tulajdonossal fog találkozni. Nem volt benne biztos, de gyanította, hogy testvérek lehetnek. Azt gondolta, hogy a teremfőnök szerepét most is az egyik tulajdonos, az a tipikusan olasz megjelenésű, mindig kifogástalanul szabott öltönyt, ropogósra keményített inget, merész szín-összeállítású selyem nyakkendőt – a hozzá illő díszzsebkendőt – és nagyszerű, sötétbarna, kissé hosszabbra hagyott, laza frizurát viselő férfi tölti be. A társtulajdonos, egy határozott, kemény kinézetű, láthatóan mindkét lábbal a földön járó, ugyancsak olasz férfi volt, akiből csak úgy áradt a tesztoszteron, és akár egy gengszterfilm főszerepét is nyugodtan eljátszhatta volna. Ő már sokkal egyszerűbben öltözködött, de érezhetően nagy tekintélynek örvendett, s az alkalmazottakon látszott, hogy tartanak is tőle. Rendszerint egy kis bárpult mögött álldogált, s amikor tett még néhány lépést, Angela már meg is pillantotta a szokásos helyén, és a férfi is azonnal észrevette az érkezését. Feléje intett, s a nevén szólítva üdvözölte. A katasztrofális MRSA-problémát megelőzően Angela heti rendszerességgel járt az étterembe, de mindig csak ebédelni jött, s nem vacsorázni. Hamar rájött, hogy a testvérek – nagy valószínűséggel – esténként válthatták egymást, hiszen a munka dandárját számukra az este jelentette.

Az egyik pincér is azonnal felismerte. A nagyon fiatalos külsejű, széles mosolyú olasz fiú szintén a nevén szólítva üdvözölte, s az egyik sarokasztal felé gardírozta.

– Házigazdája már megérkezett! – mosolygott rá a pincér. Az asztaltól felálló Chet is üdvözlő mosollyal intett felé. Közeledve hozzá, Angela még egyszer felmérte. Már teljesen el is felejtette megnyerő, kisfiús mosolyát és közvetlen stílusát. Soha nem gondolta volna, hogy orvos, azt meg különösen nem feltételezte volna, hogy igazságügyi orvos szakértő. Egyetemista korában a patológia nem tartozott a kedvenc tantárgyai közé. Nem tehetett róla, de igazán soha nem értette meg, hogy valaki ilyen foglalkozást választ.

Az asztalhoz érve Chet azzal lepte meg, hogy az asztal mögül kilépve öleléssel üdvözölte. Kicsit ernyedten viszonozta az ölelést. Végtére is üzletről van szó, még akkor is, ha partnere ezt nem tudja.

– Köszönöm, hogy eljött, bár tudom, hogy nagyon el van foglalva.

– Köszönöm a meghívást. Nem hiszem, hogy ma vacsoráztam volna, ha nem ennyire kitartó.

– Már mondtam magának, hogy enni azért kell! Mindketten leültek.

– Először is tisztázzunk valamit! – mondta Chet. – Én vagyok a házigazda.

– Azt hiszem, hogy legjobb lesz megosztozni rajta – felelte Angela, hiszen tudta, hogy a minőséget minden körülmények közt garantáló San Pietro egyáltalán nem tartozik az olcsóbb éttermek közé.

Ezután felületes, semmitmondó csevegés következett, majd Angela intett a pincérnek. Szándékai szerint rövidre akarta szabni az estét.

A fiatalos, mosolygós pincér máris ott termett az asztaluknál, s egymás után eldarálta a különlegesebbnél különlegesebb elő- és főételek listáját, de egyúttal az étlapot is átadta.

– Egyszerűen hihetetlen! – súgta oda Chet Angélának. –Hogy képes ezt mind megjegyezni?

Az étel – beleértve egy üveg '95-ös Brunellót is – kiválasztása után folytatták a csevegést. Angela, az előző estéhez hasonlóan, rendkívül könnyed és szórakoztató beszélgetőpartnernek találta Chetet; humorát és őszinte szókimondását is nagyon élvezte. Nagyon nyíltan, de minden ízléstelen felszínesség nélkül azt is elismerte, hogy nagyon kedveli a gyengébb nemet. Angela, a ránehezedő összes nyomás és gond ellenére egyszer csak azon kapta magát, hogy – a tegnapihoz hasonlóan – ismét kezdi magát jól érezni a férfi társaságában. Ebben természetesen a bor is besegített, amiért már kezdte magát kicsit kényelmetlenül érezni, hiszen feltételezte, hogy nem lehetett valami olcsó mulatság.

A beszélgetés elmélyülésével – és mivel nem akart tapintatlanul rátérni arra a témára, amiéit valójában elfogadta a vacsorameghívást, hogy minél többet megtudjon Laura Montgomeryről, Chet nyíltságát kihasználva Angela megkérdezte tőle, hogy miért választotta az orvosi hivatást, és ezen belül is az igazságügyi orvos szakértői foglalkozást.

– A kilúgozott, tiszta igazságot akarja hallani? – kérdezte Chet, s ismét rávillantotta játékos mosolyát.

– Igen! Az igazságot! – vágta rá Angela eltúlzott szigorral, és még egyet kortyolt a mennyei italból.

– Az emberek többsége, mondjuk kilencvennyolc százaléka azért megy orvosnak, mert őszintén segíteni szeretne az embereken. Ezzel én nem így voltam. Nyolcadik osztályos koromig fogalmam se volt, hogy mi akarok lenni.

– És akkor mi történt?

– Az egyik barátom, akit egy kicsit bogarasnak, kicsit megszállottnak is tartottam – ugyanis ő volt az iskolai sakkszakkör elnöke – hirtelen elhatározta, hogy ő orvos lesz, és ezt ő is a szokásos módon indokolta. És tudja mi történt ezután?

– Alig várom, hogy hallhassam!

– Egyik napról a másikra nagyon népszerű lett a lányoknál. Egyszerűen nem akartam elhinni. Teljes metamorfózis volt! Még az a Stacey Cockburn nevű lány is, akivel megpróbáltam randevúzni, Herbie Dicket[1] akarta. Nem viccelek, valóban így hívták!

Angela elfojtott egy kacagást.

– Így aztán hirtelen én is orvos akartam lenni – folytatta Chet a történetet. És aztán bejött a dolog. Két héttel később, szombaton délután, Stacey már velem jött el táncolni.

– És ez a motiváció az egyetem elvégzéséhez is elég erős volt?

– Számomra igen. Mindig is kedveltem a biológiát, így – általánosságban véve – az orvostudomány se volt ellenemre. Abban a korban a céltudatosság viszont valahogy magabiztosságot is jelentett. Szüleim és lánytestvéreim nem is nagyon vették komolyan, hogy orvos akarok lenni, hiszen abban a középnyugati kisvárosban akkor az orvos nagyon is köztiszteletben álló személyiségnek számított.

– Oké – bólogatott Angela, de miért éppen az orvos szakértői szakágat választotta?

– Talán azért, mert kedvelem a rejtvényeket, és szeretek új dolgokat tanulni. Számomra az orvos szakértői pálya erről szól. Az egyetemen arra is rá kellett jönnöm, hogy a betegek melletti munkában nem vagyok annyira jó, legalábbis amíg életben vannak.

Angela mosolyogva bólogatott. A filozófiáját tekintve bizonyos fokig értette az érvelést, de a boncolás egyáltalán nem vonzotta.

– Oké! – mosolyodott el Chet. – Most maga következik? Miért választotta az üzletet?

Néhány pillanatig Angela habozott, nem is tudta, hogyan válaszoljon. Első reflexei azt diktálták, hogy adjon valami semmitmondó választ a kérdésre, de aztán Chet őszintesége, a saját, vacsorával kapcsolatos hátsó gondolatai és kicsit talán a bor is arra késztette, hogy ő is őszinte legyen

– Azt hiszem, hogy nekem is fel kell tennem azt a kérdést, amit maga is feltett nekem. A sablonos, vagy az őszinte változatot akarja hallani?

– Persze, hogy az őszintét.

– Nos, tulajdonképpen, én soha nem akartam üzlettel foglalkozni, legalábbis öt évvel ezelőtt még nem.

– És mi szeretett volna lenni?

– Orvos.

– Nem viccel? – kérdezte Chet fancsali mosollyal az arcán.

– Nem viccelek! – visszhangozta Angela a választ. – És én is tagja lettem a nyájnak. Én is az előbb említett kilencvennyolc százalékot alkotó csapathoz tartoztam. Én tényleg szerettem volna embereket kezelni, és a lehetőség szerint meggyógyítani. Talán túlságosan is érzelgősen hangzik, de az orvosi ellátást – egy modern kori Dr. Livingstone-ként – a belvárosi bérházak közé is szerettem volna bevinni.

– És miért nem csinálta meg?

– Meg is csináltam! – válaszolta Angela. – Végigjártam az egyetemet, belgyógyászatra szakosodtam, letettem a szakvizsgákat, aztán rendelőt nyitottam Harlemben.

Chet hátradőlt, és villáját az asztalra ejtette. Hirtelen nem talált szavakat. Már az első pillanattól, attól a perctől kezdve, ahogy beszélgetni kezdett Angélával az edzőteremben, megérezte, hogy van valami különlegesség benne, de azt soha nem gondolta volna, hogy orvos. A meglepő hír kicsit az önbizalmát is kikezdte, hiszen orvosnak és egyben magas szintű üzleti vezetőnek lenni mégis csak több, mint ha valaki csak orvos. Másrészt viszont, az újabb információ csak tovább fokozta Angela iránti érdeklődését.

– Meg van lepve talán? – kérdezte Angela, mivel Chet egy pillanatra úgy festett, mintha egy ágyút sütöttek volna el a füle mellett.

– Teljesen le vagyok taglózva.

– És miért?

– Tulajdonképpen… nem is tudom… – dadogta Chet.

– Számomra is meglepetés volt – ismerte be Angela. – De az orvosi pálya iránti vonzalmamban az emberbaráti meggondolások talán mégsem voltak annyira erősek, mint ahogy azt mindig is gondoltam.

– Oh? – hajolt előre Chet kicsit meglepetten. – Hogy érti ezt?

– Részben azért is mentem orvosi egyetemre, és feltételezhetően ezért is akartam segíteni az embereken, mert a főiskola elvégzése után – sokakhoz hasonlóan – én is úgy voltam, hogy szerettem volna megmutatni az apámnak, hogy én is vagyok valaki, szerettem volna előtte is bizonyítani.

– Tényleg?

– Tényleg! – ismételte Angela, de kijelentése saját magát is legalább annyira meglepte, mint Chetet. Nem mintha az elmúlt évek ritka pillanataiban időnként és meglehetősen bizonytalanul nem vetődött volna fel benne is a kérdés, hanem inkább azért, mert tulajdonképpen soha nem is szentelt komolyabb figyelmet a témának.

– Bocsásson meg, ha túlságosan is személyes kérdéseket teszek fel – helyezkedett el Chet újra kényelmesen a székén –, de miért akarta annyira megmutatni az apjának? Tegnap este, a klubban, úgy tűnt – legalábbis az elmondása alapján –, hogy szinte idillikus gyerekkora volt.

– A külső jegyek alapján ítélve valóban az volt – felelte Angela s újra meglepte magát a válaszával. Magánemberként most olyasvalamit ismert be, amelyet korábban, a középiskola elvégzése után, a főiskolán csak nagyon kevés és nagyon közeli barátnője előtt volt hajlandó elismerni. – És apám számára fontos is volt, hogy mindez így is látszódjék. De még a mi kicsiny és tökéletes családunknak is voltak titkai – mondta Angela, majd egy kicsit elgondolkodni látszott, mint aki nem biztos a dolgában, hogy valóban akarja-e folytatni, amit elkezdett. – Remélem, hogy nem untatom túlságosan? Biztosan érdeklik ezek a dolgok?

– Ugyan már! – nézett rá Chet szemrehányóan. – Lebilincsel a története! Különben ha kényelmetlennek érzi a dolgot, akkor szavamat adom, hogy tőlem egy szó sem fog kikerülni.

– Nagyon köszönöm! – kortyolt bele Angela a borába, majd rövid gondolkodás után folytatta a történetet. – Sajnos az apám erőszakot követett el rajtam. No nem, egyáltalán nem szexuális, hanem érzelmi erőszakot. Gyermekkoromban – természetesen – erről fogalmam se volt. Ez csak bizonyos fokú érettség után vált számomra világossá. Kicsi koromban apám szeme fénye voltam. Erre az időszakra már nagyon jól emlékszem, és én is mindig rajta csüngtem és imádtam. Apám érzelmi fegyelmezettsége és a látszat megőrzésére való törekvése számomra, és az anyám számára is, teljes és feltétel nélküli kötődést és engedelmességet jelentette. Mindaddig, amíg egy aprócska és aranyos játékszer voltam, minden mintaszerűen és tökéletesen alakult. A problémák azzal kezdődtek, hogy amikor kezdtem lassan felnőni, és véleményemet is önálló személyként kifejezni, akkor elfordult tőlem, s néha apró megjegyzéseket is elengedett, hogy én magára hagytam őt, amitől nekem szörnyű bűntudatom támadt. Egy ideig kétségbeesetten megpróbáltam a kedvében járni, de aztán állandóan csak csalódást okoztam neki azzal, hogy érdeklődésem az otthontól egyre inkább a barátaim és az iskola felé fordult. Talán a továbbra is hűséges házikedvencnek maradó szegény anya szenvedte meg legjobban a dolgot, mert apám érezhetően megunta ezt az egészet, és a középkorú férfiak szokásos, különböző kapcsolatokkal és alkohollal fűszerezett válságába zuhant. A felelősséget mindezért – persze – soha nem volt hajlandó vállalni. Inkább anyámat és engem hibáztatott azért, hogy elmaradozik, s azt állította, hogy otthon senki sem törődik vele. Bizonyos meggondolásokból, amelyeket soha nem fogok megérteni, szegény anya mindaddig mellette maradt, amíg – egy fiatalabb nő kedvéért – el nem vált tőle.

– Valóban sajnálom – jegyezte meg Chet. – Tragikus dolog, hogy bizonyos emberek, mint az édesapja is, a saját maguk legnagyobb ellenségei. Apjának – nyilvánvalóan – büszkének kellett volna lennie a maga eredményeire, s nem kellett volna azt hinnie, hogy azok fenyegetést jelentenek számára. De mindez hogyan befolyásolja azt a döntését, hogy az orvosi egyetemen folytatja a tanulást?

– Apám fogorvos volt, kifejezetten sikeres és jó fogorvos, de egy ritkán előforduló, őszinte pillanatában beismerte, hogy igazából általános orvos szeretett volna lenni, de nem vették fel erre a szakra. Tíz- tizenegy éves koromban – hogy kedvébe járjak – egyszer azt mondtam neki, hogy orvosi egyetemre akarok menni, ami senki számára nem jelentett nagy meglepetést, hiszen egyik kedvenc gyerekkori játékom a nővér vagy az orvos szerepe volt számomra, amiről akkor még azt hittem, hogy azonos dolgokról van szó.

– Látnoki képességekkel rendelkezett. A két szakma évről évre közelebb kerül egymáshoz. A legnagyobb különbséget a kettő között az jelenti, hogy a nővérek többet és keményebben dolgoznak, az orvosok pedig többet keresnek.

Angela elmosolyodott, de saját története őt is magával ragadta, és máris folytatta az elbeszélést. Ilyen tömören és szabatosan még magának se foglalta eddig össze.

– Részben tehát az motiválta az orvosi pályára, hogy az apját bosszantsa? – kérdezte Chet.

– Azt hiszem, hogy részben az. A reváns személyes örömöt is jelentett számomra. Apám annyira szívére vette az orvosi egyetemet, hogy még a diplomaosztó ünnepségre se jött el.

– Nem nagyon értem ezt az egészet – csóválta hitetlenkedve a fejét Chet.

– Mi benne az érthetetlen?

– Az, hogy az egyetem elvégzése után még belgyógyászatra is szakosodott, ami egyike a legnehezebb szakágaknak, és nagy elszántság, elkötelezettség kell hozzá.

– Nem is praktizálok.

– És miért nem?

– Tulajdonképpen azért, mert a praxisom csődbe ment. Jelentős adósságot halmoztam fel, mert a biztosító, a Medicaid visszatérítései vagy nagyon lassan, vagy egyáltalán nem érkeztek meg, a Medicare árai pedig túlságosan is alacsonyak ahhoz, hogy a költségeket abból fedezni lehessen.

– Ez igen! – bólogatott elismerően Chet. – A magáéhoz képest az én életem valóban sétalovaglás volt. Cseperedő gyermekként a legnagyobb érzelmi megrázkódtatást az jelentette, amikor a nagyobb fiúk belerúgtak a sütőtökből Halloweenre szépen kifaragott boszorkányfejbe. Az öregeim még mindig élnek, jól megvannak együtt, óvodáskorom óta mindmáig részt vesznek minden versenyemen és ballagásomon.

– Ez valóban csodás indíttatás, de akkor hogy lett magából ekkora Casanova? Remélem, nem haragszik meg a kérdésért, már csak azért sem, mert azt sem tudom, hogy igaz-e ez az állítás. Annyira lazának és felszabadultnak tűnt, amikor tegnap este megszólított, s a riposztjai is csiszoltak és választékosak.

– Ó, mindez csak színjáték – nevette el magát Chet. – Belül mindig remegek az izgalomtól, és attól rettegek, hogy visszautasítanak. Ha pedig Casanovának neveznek, akkor nagyobb érdemeket tulajdonítanak nekem, mint amire rászolgáltam. Casanova – először is – sikeres volt; én általában nem vagyok az, bár volt egy nő, akivel legalább fél tucatszor találkoztam, de akkor már nagyon hiányzott a vadászat öröme. Fogalmam sincs, hogy ez jelent-e problémát vagy sem, de az egész az orvosi egyetemen kezdődött, amikor dolgoznom is kellett, hogy tanulhassak. Mélyebb és tényleges kapcsolatra nem is volt időm, hiszen ez eléggé időigényes – vonta meg Chet a vállát. –Tehát a gyökerek elég mélyre és távolra nyúlnak.

– Nos, ez őszintének és igaznak tűnik.

– Őszintének, igen; csodálatos módon talán mégsem az. Az egészhez csak annyit kellene hozzátennem, hogy még nem találtam meg a megfelelő nőt, de ezt sem mondhatom el, ugyanis, nem járok el eleget ahhoz, hogy ennek az igazáról meggyőződjem.

– Volt valaha is hosszabb kapcsolata?

– Ó, igen! Az érettségi után, gyakorlatilag a főiskolán töltött évek alatt. A barátnőmmel együtt az volt a tervünk, hogy majd utánam jön Chichagóba, ahova orvosi egyetemre mentem, de aztán – az utolsó pillanatban – ejtett valakiért, aki itt lakik New Yorkban.

– Tényleg sajnálom.

– Szerelemben és háborúban minden megengedett.

– Talán ez a kis közjáték mélyebb nyomokat is hagyott magában, mint ahogy gondolná.

– Lehetséges – biccentett Chet, de a téma főszerepét nagyon szerette volna már ismét Angélára osztani. – Említette, hogy elvált. Nem akar inkább erről beszélni?

Angela kicsit tanácstalanná vált. Normális körülmények között általában kerülte ezt a témát, és nem azért kerülte, mert ez a legbensőbb magánügynek számított, hanem azért, mert az – még hat év elteltével is – újraébresztette benne az indulatokat. Most viszont, egyrészt Chet nyitottsága miatt, másrészt azért is, mert már maga is számos, személyes vonatkozású témába belement, félretette szokásos tartózkodását.

– Végzős egyetemistaként én még mindig olyan voltam, mint egy tizenéves kislány, és egy olyan ember vett le a lábamról, akiről azt hittem, hogy pontosan az ellentéte az apámnak Sajnálatos módon nem ez volt a helyzet. Orvosi diplomámat is fenyegetésnek érezte. Neki is voltak különböző nőügyei, él néha még meg is ütött.

– Ez valóban elviselhetetlen és megbocsáthatatlan – jegyezte meg Chet. – Sajnos a boncteremben mi is több, otthoni erőszakkal találkozunk, mint ahogy az emberek azt feltételeznék.

Asztaluknál hirtelen ott termett a pincér, eltüntette a vacsora maradványait, majd a desszert után érdeklődött. Chet kérdően Angélára pillantott.

– Nem vagyok valami nagy desszertes – vallotta be az asszony.

– Én sem – mosolyodott el Chet. – De egy cappuccino azért nem esne rosszul.

– Én meg végzek ezzel a borral – bökött Angela az üveg felé.

A pincér készségesen ki is töltötte a maradék italt, és az üres üveget is levette az asztalról.

– Oké! – dőlt hátra Chet a székében. – Belvárosi praxisa tehát csődbe jutott. Mindez mikor történt?

– 2001-ben – válaszolta Angela. – Remélem, hogy az az év egyben a pályám mélypontját is jelentette. Ezt úgy értem, hogy annál rosszabb már nem is lehetett volna. Orvosi praxisom csődbe jutott, elváltam, és ez két olyan szörnyű élmény, amit az ellenségemnek se kívánok Ez az az év, amelyet nem szeretnék még egyszer átélni.

– El tudom képzelni! De hát hogy történt ez a váltás, hogy háziorvosból egy cég vezetésébe küzdötte fel magát? Tényleg, különben milyen pozíciót foglal el?

– Én vagyok az alapító vezérigazgató.

– Döbbenetes! Alapító vezérigazgató! – jelent meg Chet arcán ismét a fancsali mosoly, s hitetlenkedve rázta a fejét. – Egyszerűen le vagyok nyűgözve. És ez hogyan sikerült?

– A csőd valóban megalázó katasztrófa, de ennek azért volt így pozitív oldala is. Egy életre megtanított arra, hogy a gazdasági körülmények milyen pusztító erővel hathatnak az orvoslásra is. Valójában én ezt már a csőd bekövetkezte előtt is sejtettem, de az ismeret még nem kristályosodott ki bennem Olyan határozottan, mint a csőd után. Gondoltam rá, hogy jó lenne erről egy kicsit többet is tudni, de az orvosi egyetemen nem tanítottak semmiféle egészségügyi közgazdaságtant. Lényegében semmit sem tudtam a gazdasági mechanizmusokról

Az üzletről, ami – sajnos – tulajdonképpen az egészségügyi ellátást is meghatározza, ezért hát visszamentem az iskolába, És a Columbián a közgazdasági doktorátust is megszereztem.

Chat hátrahajtotta fejét, s tenyerét a homlokára tapasztotta.

- Elég, elég! – nézett Angélára könyörgő tekintettel. – Ezt már nem bírom tovább. Átkozottul képzetlennek érzem magam a társaságában.

Ugye, viccel?

- Talán eltúlzom a dolgokat, - ismerte be Chet – de magának, hölgyem, nagyon mutatós lehet a szakmai önéletrajza.

Közben a pincér is megérkezett Chet cappuccinójával.

– Nekem is lenne egy kérdésem – szólalt meg Angela, mert hirtelen rájött, hogy nagyon is belemerült a csevegésbe, és nem is érintette azt a témát, amiért tulajdonképpen erre az egész vacsorára elszánta magát.

– Rajta! Ne kíméljen! – mosolyodott rá Chet.

– Dr. Laurie Montgomery felől szeretném kérdezni.

– Mit szeretne tudni róla?

– Milyennek ismerte meg? Szívós, kitartó, szereti befejezni, amibe belekezdett, vagy inkább halogató, kapkodó alkat?

– Egyértelműen az előbbi. Férjével együtt tulajdonképpen őt is a legkitartóbb, legállhatatosabb emberek közé sorolom, akivel valaha is találkoztam. A kollégák közül többen is lógósnak és rendetlennek érzik magukat mellettük.

Angela érezte, hogy újra összeszorul a gyomra. Azt remélte, hogy Chet majd valami olyan dologgal rukkol elő, ami csillapíthatja, nem pedig fokozza a nyugtalanságát.

– Ma én is találkoztam vele – jegyezte meg Angela – igaz, nem a legkellemesebb körülmények között. Nagyjából egy hónapja valami műtét utáni, meticilinrezisztens staphylococcus keseríti meg az életünket. Már minden emberileg elképzelhető dolgot megtettünk, hogy a járványt megfékezzük, még főállású járványügyi és megelőzési szakértőt is felvettünk.

– Laurie említette is a problémát – jegyezte meg Chet. – Még arra is emlékeztetett, hogy a maguk egyik esetével is én foglalkoztam.

– Ó, valóban?

– Igen. Bejött hozzám, hogy magához vegye annak az ügynek a papírjait, amellyel hetekkel ezelőtt foglalkoztam. Azért is nem zártam le, mert még mindig a laboratóriumi eredményekre várok. Ma reggel neki is volt egy ilyen esete. Azt hiszem mindkét eset a maguk egyik kórházából érkezett.

– Nem mondta, hogy mit akar az üggyel kezdeni? Mi már minden tőlünk telhetőt megtettünk a probléma megoldása érdekében. A fertőzésmegelőzési szakembernek is szabad kezet adtam.

– Nos, megnyugodhat, mert Laurie külön hangsúlyozta, hogy ha belepusztul, akkor is megoldja ezt a problémát.

– Pontosan így mondta? – kérdezett rá Angela, s érezve, hogy a torka teljesen kiszáradt belekortyolt az italába.

– Pontosan.

Angela hirtelen szeretett volna véget vetni ennek az egész estének. Bár mielőtt Laurie Montgomery szóba nem került, sokkal jobban érezte magát, mint ahogy arra számított, de most olyan problémája támadt, ami nem tűrt halasztást. Mit sem törődve a döntés hirtelenségével és váratlanságával, letette a poharát, összehajtotta a szalvétáját, s látványosan az órájára pillantott.

– Ez azt jelenti, hogy vége is ennek a kellemes estének? –kérdezett rá Chet egy halvány kis csalódottsággal a hangjában. – Reméltem, hogy vacsora után még átmegyünk egy italra abba az elegáns Saint Regisbe.

– Ma este semmiképpen. Halaszthatatlan elintéznivalóim vannak. Kérjük a számlát és – tényleg – mi lenne, ha megosztoznánk rajta?

– Szó se lehet róla! – tiltakozott Chet. – Az én vendégem volt.

– Oké, ha annyira ragaszkodik, hozzá, de most, ha megbocsát, vissza kell mennem a hivatalomba. Néhány fontos telefont még le kell bonyolítanom – magyarázta, és már hátra is tolta a székét. Chet is felállt a helyéről. Az est hirtelen befejezése meghökkentette, és egy kicsit zavarba is hozta.

– Hamarosan beszélünk – nyújtotta feléje Angela a kezét, s ezzel a kézfogással el is váltak egymástól.

– Nagyon bízom benne! – szólt utána Chet, de Angela akkor már határozott léptekkel igyekezett a ruhatár felé, ahol felvette a kabátját, s már kint is volt az étteremből.

Chet lassan visszaereszkedett a székére. Pillantása hirtelen összeakadt a pincérével, aki együttérzése jeléül csak megvonta a vállát.

13.

2007. április 3. este 9 óra 05 perc

Michael felpattintotta telefonja fedelét, és összeszorította a fogát. A SoHóban, a Belvárosi Cipriani félemeletén lévő mosdójában volt. Ezt megelőzően, két cimborájával együtt, az intim kis magánklub első emeletén három New Jersey-ből érkezett leányzót szórakoztatott, amikor jelzett a rezgő üzemmódra állított telefonja. Látta, hogy Angela keresi, de a dübörgő diszkózenétől a hangját se hallotta, s ezért menekült ki a WC-be. Most már azt kívánta, hogy bár ne tette volna. Az is hallatlan erőfeszítésébe tellett, hogy öklével bele ne csapjon a mellékhelyiség gipszkartonból készült és graffitivel borított falába.

– A francba! – ordította Michael, ahogy a torkán kifért. A kicsiny helyiség falai a visszaverődő hanghullámokat annyira felerősítették, hogy tiltakozásul Michael füle is csengeni kezdett. Lassan felemelte tekintetét, s belepillantott a tükörbe, majd saját képébe bámult. Borzalmasan festett. Zselébe áztatott hajszálai úgy meredtek az ég felé, mintha hirtelen tízezer voltos áramütés érte volna, s szeme is leginkább Drakuláéra emlékeztetett.

Hirtelen kifújta magát. Tombolt benne a méreg, de igyekezett összeszedni magát. Az a rihonya volt felesége most újabb problémával traktálta, mintha csak valami hugyos inas lenne mellette.

Ha nem lett volna ő is nyakig benne a dologban, akkor egyszerűen azt mondta volna neki, hogy takarodjon, és dugja fel magának, de erre most nem volt lehetősége. A problémát kezelnie kellett, s ennek egyedüli módja az volt, hogy most szépen kiballag Queensbe, és Vinnie tükörfényes, hegyes orrú cipőbe bújtatott lábai elé borul.

Aztán hirtelen már képtelen volt ellenállni a csábításnak, és belecsapott az összefirkált falba, de annyi esze azért mégis volt, hogy ezt nem ököllel, hanem tenyérrel tette, hogy az ütés ereje nagyobb felületen oszoljon meg. Keze ennek ellenére is bizsergett, amikor maga mellé ejtette.

Az ütés után kicsit megnyugodva pattintotta fel a telefonja fedelét. Kicsit remegő ujjakkal ütötte be Vinnie privát telefonjának számát, amelyet éjjel-nappal a keze ügyében tartott.

– Azt szeretném hallani, hogy a változatosság kedvéért most valami jó hírrel keresel! – szólt bele a telefonba Vinnie azon a kicsit túlságosan is nyugodt hangon, amelytől Michaelt mindig is kirázta a hideg. Nagyon is jól az emlékezetébe véste azokat az időket, amikor Vinnie ezt a hangot használta, ha meg akart valakitől szabadulni, s amikor az illető távozott, akkor rendszerint Franco is azonnal eltűnt. És ezzel véget is ért a történet, soha többé senki se látta az illetőt.

– Beszélnünk kell – szólalt meg Michael olyan közömbösséggel, amilyet csak magára tudott erőltetni.

– Ma este? – kérdezte Vinnie hallatlan nyugalommal. A háttérből Michael csevegést hallott, Frank Sinatra egyik nótájának melódiái is átszűrődtek, ami biztos jele volt annak, hogy Vinnie még mindig a Neapolitánban van.

– Minél előbb, annál jobb! – válaszolta Michael. – Sajnálom, hogy zavarlak, s nem is tenném, ha nem lenne ennyire sürgős.

– Ahogy gondolod, Mikey, de ne szard el az időmet! Az utóbbi időben egy kicsit türelmetlen vagyok, ha valamit elrontanak körülöttem. Nem szeretném, ha ilyesmiről lenne szó!

Michael azonnal nagyobb sebességbe kapcsolt. Visszarohant a majdnem teljesen üres klubba, ahol csak a két cimborája és a három Jersey-ből érkezett lány ücsörgött. Sietősen közölte velük, hogy sürgős megbeszélése van valakivel, de nemsokára visszajön. Ezután a klub bejáratául is szolgáló melléklépcsőn lerohant a földszintre, belepattant az utca túloldalán parkoló Mercedesébe, s már el is száguldott. Elég mélyen bent volt a belvárosban, ezért a Williamsburg Bridge-et választotta, majd a hídról leérve azonnal rákanyarodott a gyorsforgalmi útra, s azon robogott Coronába, egészen a 106. utcáig. Alig több mint húsz perc elteltével már fel is tűnt előtte a Neapolitan bejárata.

A rövid autókázás során Michael is megnyugodott. Még az is megfordult a fejében, hogy egy B tervet is ki kellene dolgozni arra az esetre, ha Vinnie egyszerűen nem lesz hajlandó segíteni, mint ahogy ezt a délelőtt folyamán is megtette. Michaelnek egyszerűen nem volt semmi épkézláb ötlete, így nem maradt más hátra, muszáj volt meggyőznie Vinnie-t, hogy segítenie kell. Ezek a meggondolások jónak is tűntek, amíg Michael bent ült a kocsiban, de most, hogy átkelőben volt az úttesten, és pillanatokon belül szembe kellett néznie Vinnie-vel, a félelem és az indulat is visszaköltözött a szívébe.

Az ajtóhoz érve megtorpant, s igyekezett valami megfelelő belépőt kitalálni. Úgy tervezte, hogy Vinnie hiúságát veszi célba, ami legalább célpontnak nagy volt. Ezekkel a gondolatokkal lépett be az ajtón, s hajtotta szét maga előtt a vastag függönyt

Az étteremben egy népes, vidám társaság épperi valami születésnapot ünnepelt. A mennyezetet szinte teljesen elborították a léggömbök, és mindenhonnan szilveszteri mulatságot idéző szerpentinek lógtak. Az aprócska táncparkettet is színes konfetti borította, a háttérben, a bárpult mögött pedig egy jókora transzparensen a Boldog születésnapot, Victorio! felirat díszelgett. Vinnie, Carollal az oldalán, most is annál az asztalnál ült, ahol délután. A társaságában lévőket Michael nem ismerte fel, de a helyiséget továbbra is Frank Sinatra jellegzetes hangja töltötte be.

Amikor Michael Vinnie-re nézett, és a tekintetét kereste, akkor valamiben egy kicsit elszámította magát. Nem volt mit tenni, várakoznia kellett. Vinnie annyira kacagott valamin, hogy láthatóan még a könnyei is kicsordultak. Michael csak ácsorgott, mintha földbe gyökerezett volna a lába, s csak reménykedni tudott, hogy Vinnie majd csak elkapja a tekintetét, de még öt perc elteltével is úgy tűnt, hogy ez soha nem fog megtörténni. Elég kelletlenül indult el Vinnie asztala felé. Közelebb érve néhány embert felismert az asztaltársaságból, de a jelenlévők többsége ismeretlen volt számára. Arra akaratlanul is felfigyelt, hogy se Franco, se Angelo nincs a környéken, így Freddie és Richie kettesben ücsörgött a bárpultnál.

Az asztalhoz közeledve végre sikerült Vinnie tekintetét is elkapnia, s örömmel vette tudomásul, hogy megjelenésére a mosoly se hervadt le az arcáról. Vinnie mindenkinek bemutatta, Michael pedig kötelességtudó udvariassággal körbejárta az asztalt, s mindenkivel kezet fogott. Vinnie elnézést kért a társaságtól, felállt a helyéről, majd intett Michaelnek, hogy kövesse, s már el is indult az étterem belseje felé. Menet közben volt, akinek csak odaintett, de volt, ahol meg is torpant egy kézfogás erejéig. Ezután gyors léptekkel a konyhán is átmentek, ahol éppen nagy volt a rumli, mert már a főételt készítették elő tálalásra. A konyha túlsó végében egy ajtón át az irodába lehetett jutni. Vinnie habozás nélkül belökte maga előtt az ajtót. Paolo Salvato, az étterem tulajdonosa meglepetten kapta fel tekintetét az asztalát elborító papírhalmazból.

– Paolo, drága barátom! – szólalt meg Vinnie. – Nagy problémát okoznánk, ha néhány percre igénybe vennénk az irodádat?

– Ó, egyáltalán nem! – pattant fel a helyéről Paolo, s már kint is volt az asztala mögül. Gyorsan kilépett a konyhába, s gondosan behúzta maga mögött az ajtót.

– Oké, Mikey! – fordult ezután Vinnie Michael felé. – Mi ez az újabb probléma, ami nem tudott várni reggelig?

Michael azzal kezdte, hogy olyasmiről van szó, amit egyedül csak Vinnie lenne képes megoldani. A bevezető mondattal csak a nagy ember hiúságát akarta egy kicsit legyezgetni. Ezután röviden összefoglalta mindazt, amit Angela elmondott neki, nevezetesen azt, hogy van egy doktornő – pontosabban egy igazságügyi orvos szakértő –, aki váratlanul úgy döntött, hogy magára vállalja annak a baktériumproblémának a megoldását, amely a gondokat okozza az Angels kórházaiban. Michael még azt is hozzátette, hogy ez hallatlanul szerencsétlen fejlemény, hiszen a doktornő még a médiához is fordulhat, és akkor keresztet is lehet vetni a tőzsdei bevezetésre. Mondókáját azzal fejezte be, hogy valami rendkívül meggyőző erővel rendelkező és buldog természetű emberre lenne szükség, aki meg tudná győzni a hölgyet, hogy állítsa le magát, és felejtse el ezt a problémát.

Michael legnagyobb megkönnyebbülésére Vinnie egy szót sem szólt, és arckifejezése se változott egy rezdülésnyit sem, amíg Michael gyorsan összefoglalta neki a történetet. Amikor viszont Michael befejezte a beszámolót, akkor Vinnie a maga szokásos és áthatolhatatlan, gunyoros mosolyával teljesen váratlanul és szokatlan módon, félrebillent fejjel, megkérdezte:

– Véletlenül nem Laurie Montgomerynek hívják azt a doktornőt?

– De annak! – válaszolta Michael nem kis meglepetéssel, és meglehetősen zavartan.

– Ó, micsoda tragédia! – csapta össze a kezét boldogan Vinnie.

– Talán ismered ezt a nőt?

– Ó, igen! – felelte Vinnie nyugodtan. – Montgomery kisasszonnyal nekünk már hosszú történetünk van. Pokoli nagy zűrzavart kavart a feleségem és közöttem a sógorom temetkezési vállalatával kapcsolatban, ráadásul el is ítéltetett és két évre börtönbe is juttatott. Ez tehát azt jelenti, hogy ismerjük egymást. De tudod, kinek okozott még nálam is nagyobb kellemetlenséget ez a ribanc?

– Fogalmam sincs – felelte Michael, aki az egyik ámulatból a másikba esett, de hálás volt a sorsnak az események teljesen váratlan, ám szerencsés alakulásáért.

– Angelónak! Tizenöt évvel ezelőtt ő volt a hibás, hogy Angelo arca úgy összeégett. Majdnem bele is pusztult a dologba!

Vinnie kotorászni kezdett a zsebében a telefonja után, de a nagy sietségben a telefon sehogy sem akart előkerülni. Amikor végre sikerült előszedni, akkor gyorsan beütött egy számot, és megnyomta a hívógombot. Franco vette fel a telefont, Vinnie pedig kihangosította a készüléket.

– Hogy haladtok a dologgal? Élvezitek a kirándulást?

– Minden szerencsésen alakult. Az este első felével már elegünk volt az egészből, de a második rész már kellemes volt. A halakat is megetettük.

– Nagyszerű! – bólogatott Vinnie. – Angelo ott van?

– Itt áll mellettem.

– Őt add! Vele akarok beszélni!

Máris Angelo sajátos hangja reccsent bele a telefonba. Mivel ajkát csak nehezen tudta összezárni, ezért a b, d, m, és p betűket halkan és eltorzítva ejtette.

– Angelo! Mit szólnál, ha azt mondanám, hogy Laurie Montgomery… ugye tudod, kiről beszélek?

Válasz helyett inkább valami gyilkos indulatokkal teli nevetés hallatszott a vonal túlsó oldaláról.

– Tehát azt mondanám, hogy most éppen egy nagyon fontos üzleti vállalkozásunkat veszélyezteti, ezért Francóval együtt beszélnetek kellene a fejével, mint ahogy azt tegnap is tettétek.

– Mondok neked valamit! – nevetett fel ismét Angelo, de nevetésébe most már az öröm és vidámság is beleköltözött. –Ezért nem is kell fizetni. Szívességből is megteszem, ha a magam módján végezhetem a munkát.

– Képzeld csak! Néhány perccel ezelőtt az a Frankie gyerek éppen ezt a nótát énekelte itt a Neapolitánban. Úgy tűnik, hogy neked is teljesülhet a vágyad.

Vinnie ezzel már meg is szakította a vonalat, majd átkarolta Michael vállát, és visszavezette a konyhán keresztül az étterembe.

– Úgy látszik, ez a nap számodra is szerencsésen alakult. A 8-K problémát szépen elaltattuk, és most már Laurie Montgomery miatt se kell nyugtalankodnod. Egy éjszaka alatt azért nem is olyan rossz teljesítmény.

Michael csak bólogatni tudott. Egyszerűen nem jutott szóhoz. Húsz perc elteltével, azt követően, hogy egy pohár bort is megivott Vinnie asztalánál, már a kocsijában ült, és még mindig az élet kiszámíthatatlan fordulatain ámuldozott.

14.

2007. április 3.,

este 9 óra 45 perc

Adam Williamson olyan kényelmesen befészkelte magát Rangé Roverébe, mint ahogy a kéz belesimul egy tökéletesen szabott, kasmírbéléses, finom bőrkesztyűbe. Az utolsó százötven kilométeren keresztül Ludwig van Beethoven nagyszerű IX. szimfóniáját hallgatta, és most éppen a csodás kórus részvételével előadott zárótételre várt. Majdnem teljes hangerőre kapcsolta a készüléket, így szinte olyan érzése volt, mintha a Berlini Filharmonikusok Zenekarának a kellős közepén ülne. Ahogy a kórus rázendített, Adam is német nyelven kezdte énekelni a szöveget, bár hangja – igaz – kicsit elütött a hivatásos zenészekétől. Adam úgy érezte, hogy a fenséges és megindító zenétől még a háta és végtagjai is szinte lúdbőrössé válnak. Az élmény már-már az orgazmus határát súrolta.

Mintha csak valami tökéletes időzítésről lett volna szó, a szimfónia utolsó akkordjai éppen akkor haltak el, amikor a széles, háromszázhatvan fokos, jobbra ívelő fordulót befejezve elért a New Jersey-ből New Yorkba vezető Lincoln alagutat lezáró fizetőkapuk sorához. A sztrádadíj bedobása után már be is gördült az alagútba.

Ezután egy Bach CD következett a sorban, és a törékeny hegedűk és csembalók hangja tökéletes ellentétben állt Beethoven borongós, drámai hangvételével, s egy ideig a zene ütemére Adam ujjai is játékosan siklottak a kormány keréken.

Kellemes volt az út Washington D.C.–ből New Yorkig, de Adam már kicsit türelmetlen volt, szeretett volna már ott lenni, és a küldetése végére is szeretett volna már pontot tenni.

A célszemélyről alig tudott valamit, de ez volt a kedvére való, és ezt megbízói is értékelték benne. Jelenlegi munkakörében a túl sok ismeret csak bonyolította volna az ügyeket. Neki csupán a névre, a munkahelyi vagy lakáscímre és néhány fotóra volt szüksége. Ha fénykép nem állt rendelkezésre, akkor a személyleírás is megtette, de így a feladat végrehajtása is egy kicsit több időt igényelhetett. Adam nem az a fajta ember volt, aki elviselte a hibákat, ezért a körülmények felmérésére is hosszabb időt fordított. Jelenlegi küldetése is az ilyen, fotóhiányos feladatok közé tartozott, így három teljes napot tervezett be arra a valószínűtlen eshetőségre, hogy megoldja, ha a célszemély azonosításával problémái támadnának.

A Range Rover Manhattan szívében bukkant ki az alagútból. Azóta, hogy Irakból hazatért, Adam még nem is járt New Yorkban. Ahogy az Eighth Avenue-n elindult északi irányba, meglehetősen közömbösen figyelte a városi nyüzsgést, ami nála egyáltalán nem számított rendkívüli dolognak, hiszen mostani személyisége gyakorlatilag mindenre meglehetősen szenvtelenül tekintett. Fiatalkorában, még érettségi után, amikor már főiskolára járt, akkor is bizonyos izgalommal érkezett meg ebbe a nagyvárosba; először a szüleivel, aztán egyedül, majd időnként és nagy ritkán a menyasszonyával, de most úgy haladt el az Eighth Avenue csiricsáré üzletei és kirakatai előtt, mintha mindazok az előző, egykori életében szerepeltek volna, s bizonyos értelemben ez így is volt. Azokban az időkben Adam még egy teljesen más személyiség volt. Gyakorlatilag így is IE és IU-ként jelölte az életét, ahol az egyik az Irak előtti, a másik pedig, az Irak utáni életet jelentette.

Az IE Adam Williamson meglehetősen visszafogott, csendesen intelligens, kifogástalan és nagyszerű megjelenésű ifjú úriember volt, aki példaszerűen beleillett saját, New England-i felső osztályainak köreibe. Egy nagyon előkelő kollégiumban nevelkedve sajátította el a legnagyobb köztiszteletnek és megbecsülésnek örvendő stílust és viselkedést, majd – apjához, nagyapjához, és ki tudja, milyen ősökig, talán egészen addig, amíg a Mayflower első telepesei partra nem szálltak a Massachusettsben lévő Plymouth partjainál – ő is a Harvardra iratkozott be.

A IE és az IU közötti időszak nem is elsősorban a naivitásának, sokkal inkább a szeptember 11-e borzalmának tudhatók be, amely Adam kényelmes és előre belátható életútját úgy zökkentette ki a kerékvágásból, mintha egy bolygót letérítettek volna a pályájáról. Abban a pillanatban, ahogy az első gép belecsapódott a Világkereskedelmi Központ első tornyába, Harvard közgazdasági fakultásának kollégiumában az előtte álló napra készülődő Adam éppen a fogmosással volt elfoglalva. Az egyetemen a legjobb úton volt, hogy lelkiismeretesen elsajátítsa az üzleti élet nagyobb és apróbb mesterfogásait, hogy aztán átvehesse a családi tulajdonban lévő pénzügyi vállalat irányítását.

Az Amerikáért és a demokráciáért érzett küldetéstudattal eltöltött hirtelen feltámadt lelkesedés szülte elhatározással Adamot nem lehetett lebeszélni arról, hogy szülei és joghallgató barátnője kétségbeesett ellenállása dacára önkéntesnek ne jelentkezzen a hadseregbe. Született atletikus termetével, az Egyesült Államok lacrosse válogatottjaként, és mint mindenfajta póló megszállottjaként – egy olyan személyiséggel párosítva, amely minden feladathoz maximális erőbedobással látott hozzá a hadseregbe kerülve, amelyről korábban semmit sem tudott, feltett szándéka volt, hogy a különleges alakulatokhoz fog kerülni. Alkatához és indíttatásához hűen még ezután se talált megnyugvást addig, amíg a Delta Force-hoz nem került.

Adam nagyon élvezte a kiképzést, nehézségeit is szórakozásnak tartotta, és úgy fogta fel a dolgot, mintha maga a kiképzés is a demokrácia ügyét szolgálná. A valóság – a tényleges, harci körülmények között történő bevetés – viszont sokkolóan hatott rá, hiszen alkatilag is inkább a szellemi, mint a fizikai erőszak embere volt. Irakban, mindjárt a második éjszakai bevetésen kénytelen volt a tőrével végezni egy másik élő, lélegző emberrel, s az erre adott saját reakciója magát is megdöbbentette és szégyenkezésre kényszerítette. Az élmény valami homályos, meghatározhatatlan bűntudatot és szomorúságot is ébresztett benne, amit társai előtt is gondosan igyekezett eltitkolni. Ennek az általa gyengeségnek és kudarcnak tartott jelenségnek a leküzdésére a későbbiekben már tudatosan kereste azokat a harci feladatokat, ahol embert kellett ölnie. Bizonyos idő elteltével legalább akkora borzalommal, mint megkönnyebbüléssel vette tudomásul, hogy mindez természetes módon hozzátartozik a munkájához, és azt is elfogadta, hogy ő is egy érzelmi tényezőktől szinte teljesen mentes, igazi gyilkológéppé változott. Az egész dolog persze nem olyasmi volt, ami örömöt okozott volna neki, vagy amire különösebben büszke lett volna. Csak azt tette, amiről azt gondolta, hogy ezt elvárják tőle.

A Columbus Circle-nél Adam jobbra fordult, s Bach Brandenburgi versenyének felcsendülése, mintha a Central Park feltűnésével is összhangban állt volna; a csipkeszerűvé vált, rügyező fák kellemes felüdülést jelentettek a többnyire szögletes, és jórészt betonból épült városban. Adam útja a Central Park déli oldala mentén, egészen a Madison Avenue-ig vezetett, ahol északi irányba fordult. Innen már csak egy háztömböt kellett megkerülnie, s máris úti céljához, a New York City aranykorában épült Hotel Pierre-hez érkezett.

Azóta, hogy egészen kicsi gyerekként először megfordult a városban, Adam minden alkalommal, beleértve az egyetemi éveket is, a Pierre-ben szállt meg. Megbízói legnagyobb bánatára ezúttal is ragaszkodott hozzá, hogy ott foglaljanak neki szállást. Ok azt szerették volna, ha egy kevésbé feltűnő és forgalmas környéket választ, ahol a Rangé Rover is minden pillanatban a keze ügyében áll. Adam viszont megmakacsolta magát. Kíváncsi volt, hogy érez-e majd valami nosztalgiát. Nem hitte, hogy képes még ilyesmire. Korábban ezt el sem tudta volna képzelni, de most úgy érezte, hogy iraki élményei, különösen a titkos akciók tapasztalatai, kiirtottak belőle minden, hasonló érzelmet, és teljesen közömbös tud maradni akár szemtanúja, akár részese valamilyen erőszaknak. A legzavaróbb viszont az egészben az volt, hogy kezdte élvezni is a munkáját, még magát az ölést is.

Iraki élményei végére aztán egy katasztrofális esemény tett pontot. Mindez egy borzalmasan rosszul sikerült titkos akció során történt. Úgy alakult a dolog, hogy téves koordinátákat megadva saját csapataik tüzét vonták magukra, amely szinte a teljes egységet elpusztította. Adam – véletlenül – életben maradt, de eltört a lába és az eszméletét is elveszítette, így azoknak a kezére került, akik elpusztítására vagy foglyul ejtésére kiküldték őket.

A kiképzésük alatt elsajátították a hadifogság esetén követendő viselkedést is, de Adam mégse volt felkészülve a fogolyként elszenvedett megpróbáltatásokra. Törött lábát soha nem látták el megfelelően, így az állandó fájdalomforrássá vált. Még ennél is rosszabb volt, hogy több alkalommal is kegyetlenül megkínozták, s ilyenkor mindig azt hitte, hogy mindez agyonlövéssel vagy lefejezéssel ér véget.

Bár azt már korábban is elmagyarázták neki, hogy ez – tulajdonképpen – a Stockholm szindróma néven emlegetett, közönséges pszichés válasz az eseményekre, mégis a döbbenet erejével hatott rá, amikor ezt neki kellett átélnie. Több hónap elteltével aztán lassacskán maga is kezdett azonosulni fogvatartóival és torz ideológiájukkal. Még egy videofelvételt is készítettek vele, amelyet az al-Dzazíra műholdas tv-csatorna is sugárzott, amelyben kiáll a felkelők ügye mellett, és az Egyesült Államok iraki intervencióját ostorozza. Gondolkodása annyira megnyomorodott, hogy amikor végül az FBI titkos fogolycserében állapodott meg a felkelőkkel, akkor maga se tudta, hogy most boldog legyen vagy szomorkodjon a hazatérés miatt. Ösztönösen tudta, hogy most már soha nem térhet vissza korábbi életéhez; ilyesmi egyszerűen szóba se kerülhetett.

Adam a 61. utcánál balra fordult, majd egy fél háztömbnyit még továbbgurult a Pierre bejáratát védő előtetőhöz. A kapus tisztelgett, és kinyitotta a Range Rover ajtaját.

– Marad nálunk, uram? – érdeklődött udvariasan.

Adam csak bólintott, kikászálódott a kocsiból, és követte a kapust a kocsi hátuljához. A kocsi hátsó ajtaját is kinyitották előtte, ő pedig azonnal magához vette a tenisztáskáját, amelyben a foglalkozásához szükséges eszközöket tartotta. A személyes holmikat tartalmazó apró kis kézitáskát a kapusra bízta.

– Ma este még szüksége lesz a kocsira, uram? – érdeklődött a kapus, amikor szélesre tárta előtte a bejárati ajtót.

Adam ismét csak egy kurta biccentéssel válaszolt.

– Nagyszerű, akkor közvetlenül a bejáratnál állok le vele – mondta a kapus, és közben a recepcióspult felé mutatott.

Adamnek semmi szüksége sem volt az útbaigazításra, hiszen az elmúlt huszonvalahány év alatt, amíg időnként megszállt a hotelban, az előcsarnok alig változott valamit. A hatalmas szőnyeg közepén álló, óriási virágkompozícióval díszített asztal mellett Adam egy pillanatra megállt, s végignézett az ismerős környezeten, beleértve a tőle jobbra lévő, kicsit megemelt, és többnyire tizenkilencedik századi angol bútorokkal berendezett pihenőt is. Várakozásaiban mit sem csalódott; valóban semmit sem érzett. A környezet nem ébresztett benne semmiféle érzelmet. Emlékei olyanok voltak, mintha nem is a sajátjai, hanem valaki másé lennének.

A bejelentkezés valóban mintaszerű gyorsasággal zajlott, s a portás már oda is intette az egyik szállodai boyt.

– Hector! Mr. Bramford megérkezett Connecticutból. Kísérje fel a szobájába! Különben, Mr. Bramford, egy nagyon szép, parkra néző szobát tartottunk fel az ön számára!

A Bramford egyike volt azoknak a szükséges papírokkal alátámasztott neveknek, amelyeket Adam a küldetései során viselt. Washingtoni megbízói egy diszkrét kockázatkezelő-biztonsági céget működtettek, amelynek önálló kirendeltségei is voltak a világ nagyvárosaiban. Adam különleges feladatok elvégzésénél önálló, független alvállalkozóként dolgozott nekik. Jelenlegi küldetésének szereplői – egykori ügyvédek és politikusok – mind kitűnő kapcsolatokkal rendelkeztek a legmagasabb kormánykörökkel, így a megfelelő személyazonosság megszerzéséhez szükséges papírok beszerzése viszonylag nem is ütközött komolyabb nehézségekbe.

– Erre parancsoljon, Mr. Bramford – mutatott a táskáját vivő boy a felvonók felé.

A felvonó belső terének francia stílusú kialakítása már a belépés pillanatában az emlékek özönét zúdította Adamre. Könnyedsége és makulátlan tisztasága olyan szöges ellentétben állt háborús élményeivel, hogy egy pillanatra még egy Irakhoz hasonló hely létezésében is kételkedni kezdett. A pompázatos díszítésekkel tarkított felvonóban szabadulásának ezzel tökéletes kontrasztban álló emlékképei villantak fel előtte. Amikor felszedték a háború ütötte sebekkel és száraz bokrokkal éktelenkedő, sivatagos környezetben, akkor egy mocskos alsónadrágban, elnyomorodott lábbal sántikált a forró homokban. Repülőgéppel, órákon belül, Németországba szállították, ahol ismét eltörték a lábát, hogy rendesen be lehessen állítani – majd a trauma okozta stresszből fakadó pszichés rendellenességeit kezdték kezelni. A pszichológus segítségével Adam figyelemre méltó haladást ért el az állandó riadalom, a letargia, a koncentrálóképesség hiánya és az álmatlanság felszámolása terén. Kevesebb sikert ért viszont el azon a téren, hogy egy kicsit is feltámadjon érdeklődése korábbi élete iránt, beleértve a családjával, a családi vállalkozás ügyeivel, a menyasszonyával és a harvardi közgazdaság-tudományi fakultással való kapcsolatfelvételt is. Teljes kudarcba fulladtak azok a kísérletek is, hogy megbékéljen egykori, Delta Force-os bajtársainak halálával, és megszabaduljon az ölés szenvedélybetegséggel felérő, különleges izgalmától.

Adam pszichológusát nagyon elkeserítette az előrehaladás általa kudarcként értékelt elmaradása egészen addig, amíg egy újabb stratégiát nem sikerült kidolgoznia. Elmélete szerint Adamnek inkább célszerű befogadni mindazt, ami a háborús élmények és tapasztalatok hatására kialakult benne, mint az, hogy megkísérelje ezeket elnyomni magában, vagy kitörölni az emlékezetéből. A virginiai Alexandria egykori lakosaként ő mutatta be a kockázatkezelő és biztonsági cég alapítójának és vezérigazgatójának, akinek Adam Különleges Egység katonájaként és hadifogolyként szerzett tapasztalatai komolyan felkeltették az érdeklődését. Személyiségének védelme érdekében ki is dolgoztak egy munkakapcsolatot, amely semmiféle nyomot nem hagyott maga után a könyvelésekben. Ennek ellenértékeként viszont kivételesen jól megfizették a munkáját.

Közben a Pierre felvonója a megfelelő emeletre ért. Hector utat engedett Adamnek, majd előzékenyen előresietve szélesre tárta előtte szobája ajtaját. Gyorsan megismertette Adamet a szálloda szolgáltatásaival, bevezette a szórakoztató elektronika egyszerű kezelésébe, és a minibárt is megmutatta neki, majd a kapott borravalót alázatos hajlongásokkal megköszönve, kihátrált a szobából.

Néhány percig Adam a Central Parkra néző ablak előtt álldogált. A legszembetűnőbb látványosságot az időközben sötétbe burkolózott park közepén lévő, fényesen kivilágított korcsolyapálya jelentette. Aztán a szoba belseje felé fordult. Levette válláról a tenisztáskát, és félrehúzta a cipzárját. Törülközőbe csomagolva és ragasztószalaggal körbetekerve kedvenc fegyvereit tartotta benne. Mindegyiket elővette, alaposan átnézte, s ellenőrizte, hogy ugyanolyan kifogástalan és működőképes állapotban vannak-e, mint amikor becsomagolta őket. Elégedetten állapította meg, hogy fegyvertára nem sérült az utazás során, majd a táska egyik cipzáras oldalzsebéből egy papírlapot húzott elő. Ezen volt a célszemély neve és rövid – minden bizonnyal hasznavehetetlen – személyleírása és egy furcsa cím, amely New York City Igazságügyi Orvos Szakértői Intézetének a nevét takarta.

15.

2007. április 3.

este 10 óra 15 perc

– Nem fest valami jól – jegyezte meg Dr. Tom Flanagan. –Egyáltalán nem néz ki jól!

Dr. Tom Flanagan egyike volt az Egyetemi Klinika intenzív osztályán nagy költséggel alkalmazott nyolc szakemberének, akinek csak az volt a feladata, hogy felügyelje és irányítsa az intenzív osztály munkáját. Vagy az intenzív osztályon, vagy pedig a 24/7-es hívószámon lehetett elérni. Éppen a belgyógyászatra és a fertőzéses betegségekre szakosodott Dr. Marlene Ravelóval, az Egyetemi Klinika intenzív osztályának vezetőjével beszélgetett.

– Sajnos egyet kell értenem – bólogatott Dr. Ravelo. Mindketten az intenzív osztály melletti, különleges, elkülönítőfülkében lévő Ramona Torres ágyának végénél álltak.

Az ágy jobb oldalán a tüdőgyógyász, Dr. Raymond Grady kísérelte meg beállítani a megfelelő oxigénellátást biztosító lélegeztetőgépet. Igyekezete egyre kevesebb sikerrel járt. Megmérte a vénás vérnyomást, majd a tüdő hajszálereinek állapotát ellenőrizte.

– Nem tudunk elegendő oxigént juttatni a szervezetébe? –szólt át az ágy túlsó oldalán lévő EKG-berendezés képernyőjét figyelő Dr. Phyllis Bohrman kardiológusnak, akit konzultációra hívott a beteghez. Mellette a belgyógyászati gyakorlaton lévő Marvin Poole figyelte a fejleményeket.

– Az is nyilvánvaló, hogy miért nem – bólogatott Dr. Bohrman. – Meg kell nézni az utolsó mellkasröntgenét! Tele van a tüdeje folyadékkal.

– Tekintsük az eset pozitív oldalát – jegyezte meg Dr. Flanagan. – Az Angels Egészségbiztosító betegeinek köszönhetően a szeptikus sokk kezelése terén is egyre nagyobb gyakorlatra teszünk szert.

– Ez így van – ráncolta össze a homlokát Dr. Ravelo –, de azért az is jó lenne, ha időnként egy-két embernek meg tudnánk menteni az életét.

– Mi nem követtünk el semmi mulasztást. A zsírleszívás után az elfertőződött műtéti helyek szinte az egész testét beborították.

– Arról se feledkezzünk meg, hogy véleményem szerint üszkös tüdőgyulladással állunk szemben! – vetette közbe Dr. Ravelo.

– Véleménye szerint a tüdőgyulladást a műtéti helyek fertőzése idézte elő, vagy pedig az elsődleges problémát jelenti? Emlékeim szerint a staphylococcus-fertőzéssel kombinált elsődleges tüdőgyulladás csak nagyon ritkán fordul elő…

– Ritkán, de itt az időintervallum is nagyon furcsának tűnik. Nem azt mondták, hogy a tüdőgyulladás jelei megelőzték a kötőszövetek gyulladásának tüneteit?

– A kórlapján mindenesetre ez szerepel.

– Nagyon furcsa, különösen, ha figyelembe vesszük, hogy a tegnap esti dolog is kísértetiesen hasonló volt, holott a műtéti vágás sokkal kisebb volt.

– Oké, fiúk, lányok! – szólalt meg figyelmeztetően Dr. Flanagan. – A légzésfunkció meredeken zuhan, a szívvel is hasonló a helyzet, így a vérnyomás is lent van a pincében. A vizeletkiválasztás is megszűnt, ami a veseműködés leállásáról árulkodik, és a máj se funkcionál kellőképpen. Köszönet mindenkinek a lelkiismeretes közreműködésért, de úgy tűnik, hogy ezt a csatát nyilvánvalóan elveszítettük.

Dr. Flanagan és Dr. Ravelo már sarkon is fordult, s elindult az osztály adminisztrációját kezelő asztalhoz, hogy Ramona Torres kórlapjára rávezessék az utolsó adatokat.

– Gondolja, hogy valamiben másképp kellett volna eljárnunk? – kérdezte Dr. Ravelo, amikor mindketten helyet foglaltak az asztalnál.

– Mindenben a legfrissebb előírások szerint jártunk el – rázta meg a fejét Dr. Flanagan. – Nem hinném, hogy ez lenne a probléma! Az ördögbe is! Minden létező dolgot – az aktivált protein C-t és a mellékvesehormont is beleértve – megadtunk neki. Az antibiotikumot is azonnal lecseréltük, amikor kiderült, hogy ismét MRSA-val kerültünk szembe, tehát biztos, hogy a megfelelő gyógyszereket alkalmaztuk. És arról se feledkezzünk meg, hogy megérkezésekor már az életkilátásai is a nullához közeledtek, tehát nekünk már nem is maradt túl sok tennivalónk.

– Miért nem tudjuk rávenni az Angels kórházakat, hogy előbb küldjék át hozzánk ezeket a betegeket?

– Átkozottul jó kérdés! Érzésem szerint a műtétet követően a fertőzés villámgyorsan hatalmasodik el ezeken a betegeken. Ezt a nőt is ma reggel fél nyolckor műtötték. A kórlap szerint az első, általános tünetek már délután négykor jelentkeztek nála. Rettentő gyorsan zajlottak az események.

– Azoknak a ronda toxinoknak a birtokában, amivel a staphylococcus rendelkezik, ez érthető is. Készséggel tennék fel egy jelentősebb összeget is arra, hogy ennek a betegnek a kórokozója Panton-Valentine leukodicint, tehát sejtmérget termelő gént is tartalmaz.

– Nem meglepő, hogy az Angels kórházaiban ennyi MRSA-eset fordul elő?

– Igen is, nem is. A staphylococcus a műtéti helyeknél előforduló egyik leggyakoribb kórokozó. A múlt század hetvenes éveiben az MRSA csak az esetek két százalékában fordult elő, de részarányuk, azóta már hatvanra emelkedett, és jelenleg is növekvőben van.

– Leginkább az zavar ebben az egészben, hogy ezeknek az eseteknek a túlnyomó többsége a szakosodott kórházakban fordul elő. Nekik nincsenek meg az eszközeik az ilyen esetek kezelésére, ezért kénytelenek máshova átküldeni a betegeiket. Olyasmi is előfordult, hogy az egyik szakosodott kórházban – ha jól tudom, valami ortopédiai kórházban – az egyik beteg szívrohamot kapott. És tudja, hogy mit csináltak?

– Nem.

– Hívták a mentőket!

– Ugye csak viccel? – nézett rá Dr. Ravelo teljesen elképedve.

– Egyszerűen nem volt ügyeletes orvos! El tudja hinni?

– És a beteg túlélte a dolgot?

– Nem valószínű.

– Ez egyszerűen szánalmas.

– Egyetértek, de mit tehet az ember! Különben hallott már az ezekkel a szakosodott kórházakkal kapcsolatos vitákról?

– Azt hiszem, hogy csak nagyon keveset tudok ezekről az eseményekről. Ez az egyik előnye, ha az ember tudományos munkával foglalkozik. Így egy kicsit távolabb állnak tőle ezek az üzleti civódások.

– Ebben azért én nem lennék annyira biztos. Az ilyen dolgok a mi fizetésünket is befolyásolják. Ezekkel a szakosodott kórházakkal – sokak szerint – az a legnagyobb probléma, hogy őket csak a betegállomány krémje érdekli. Tehát többnyire a módos, jól biztosított betegek keresik fel őket, akik befekszenek egy gyors műtétre, s már el is hagyják a kórházat. Tulajdonképpen egy pénzverdéről van szó, hiszen ugyanannyi térítést kapnak, mint az egyetemi klinikák, csak ők – tőlünk eltérően – nem tartanak fent intenzív osztályt, és sürgősségi ellátással se foglalkoznak, hiszen az nem kifizetődő. Így a költségeiket sokkal alacsonyabban tudják tartania.

– Hallottam, hogy egy időre a kormány is moratóriumot hirdetett ellenük. Ez lehetett az oka?

– Nem – felelte Dr. Flanagan. – A kormány gyakorlatilag 2003 végétől 2006 végéig volt ellenük, mivel ezekben a szakosodott kórházakban az orvosok is rendelkeztek bizonyos tulajdonrésszel, ami biztosította számukra az állandó betegellátást. Az érvényben lévő Medicare betegbiztosítási szabályok tiltják is az orvosok számára, hogy olyan egészségügyi szolgáltató intézményekhez irányítsák a betegeiket, amelyekben nekik is van tulajdoni hányaduk. Ez elsősorban a képalkotó diagnosztikát, a laboratóriumokat és a hasonló jellegű intézményeket érinti. A szabálynak persze kiskapuja is van, mivel egész kórházakra a rendelkezés nem vonatkozik. Ilyen esetekben a tulajdonrész már nem okoz gondot, mert úgy ítélték meg, hogy egy egész kórház esetében kevés az esélye az érdekek ütközésének.

– De a szakosodott kórházak nem jelentenek igazi kórházat! – jegyezte meg bosszúsan Dr. Ravelo. – Ezek csak korlátozott szolgáltatást nyújtanak…

– Pontosan erről is van szó! Ezzel együtt ha azt állítják magukról, hogy teljes értékű kórházak, akkor már meg is találták a kiskaput.

– És miért oldották fel a tilalmat?

– Halvány gőzöm sincs! Számos vitát és meghallgatást rendeztek a kérdésben, és minden részletet alaposan kitárgyaltak. Akik ismerik ezeknek a vitáknak a részleteit, vagy jelen voltak a meghallgatásokon, vagy olvastak róluk, azoknak meggyőződésük, hogy a moratóriumot nem csak hogy fent kellett volna tartani, hanem meg is kellett volna szigorítani, mert a meglévő tilalom csak az új, szakosodott kórházak ellen irányult, mert azok is a megfelelő betegszám elérésére törekedtek, mert ők is szerettek volna részesedni a térítésekből.

– És akkor mi történt?

– A moratóriumot hirtelen feloldották, de nagyon kevés magyarázatot fűztek hozzá. Feltételezésem szerint mindez az Amerikai Orvosszövetséghez, az Amerikai Kórházszövetséghez és az Amerikai Kórházegyesülethez hasonló lobbiszervezetek kulisszák mögötti harcának eredményeképpen alakult így.

– De hiszen ez szörnyű! Mindennek a pénz áll a hátterében. Kezdem szégyellni magam a szakmám miatt!

– Nos, a helyzet azért nem ennyire elkeserítő. A betegek kedvelik ezeket a szakosodott kórházakat, és a rutineljárások esetében ezek kényelmesebbek is az átlagnál.

– Esetleg Ramona Torrest kellene erről megkérdezni – jegyezte meg Dr. Ravelo. – Talán neki megvan a véleménye, hogy melyik a szerencsésebb választás: a szakosodott kórház a maga kényelmével, vagy pedig egy teljes, általános kórház. Ha kezdettől fogva itt lett volna nálunk, akkor – a statisztikánk alapján ítélve – sokkal nagyobb esélye lett volna egy ilyen fertőzés túlélésére!

– Meggyőző érv! – bólogatott Dr. Flanagan. – Nagyon is meggyőző!

16.

2007. április 3.

este 11 óra 05 perc

– Hé, seggfej! – rázta meg Carlo hirtelen és erőteljesen Brennan vállát. A csendesen álomba merülő Brennan lassacskán annyira előrecsúszott az ülésen, hogy térde a műszerfalat érintette. A durva mozdulattól úgy megriadt, hogy azonnal felpattant, s merev derékkal ülve tekintetével a szélvédőn keresztül lázasan kutatott valami ellenség vagy veszély után. Térben és időben akkor kezdett tájékozódni, amikor a kocsi belsejének sötétjéből meghallotta Carlo kuncogását, s akkor már azt is tudta, hogy ki ül mellette. Már éppen fel akart háborodni, hogy arra az éjszakára elege van Carlóból, amikor társa a szélvédőn keresztül valahova eléjük mutatott.

– Úgy látom, hogy az őrizetesek kezdenek visszatérni a megindulási pontra! Előttünk középen! – mutatta Carlo. Másfél évet szolgált a fegyveres erőknél, de aztán büntetésből, szégyenletesen leszerelték. Gyűlölte a katonaságot, de időnként ő is kedvvel használta az ott megszokott kifejezéseket.

Brennan a mólón túli végtelenbe hunyorgott. A hold ezüstkorongja már New York City sziluettje fölé emelkedett, s a Hudson folyó víztükrén a holdfény áttetsző árnyakat vetített feléjük. Brennan és Carlo még mindig Carlo Denalijában ücsörgött, amellyel a kikötő parkolójának legtávolabbi részében lévő kis magaslaton várták Franco és Angelo visszatértét.

– Nem látom őket! – bosszankodott Brennan, de alig ejtette ki ezeket a szavakat, máris egy jókora jacht siklott át csendesen a folyón tükröződő holdfény ezüsthídján. – Oké! Már látom a hajót! Honnan tudod, hogy ők lehetnek?

– Miért? Hány hajót láttál ma este ki-be járkálni a kikötőbe?

– Akkor se tudhatod biztosra, hogy ők azok! – vitatkozott Brennan, és szeméhez emelte a messzelátóját. A messzelátón keresztül a jacht felnagyított látványa kísértetiesen hatott, amint keresztülvágta magát a vízfelszín fölött összegyűlt vékony párarétegen. – Nem bekapcsolt fényekkel kellene kikötniük?

– Honnan tudjam?

– Es most mi a teendő?

– Ülünk tovább a kocsiban, megnézzük, hogy továbbra is velük van-e az ifjú hölgy, aki velük volt, amikor elmentek. Utána szépen körbenézünk a hajójukon.

Egy örökkévalóságnak tűnt, amíg a hajót bemanőverezték a helyére, majd Franco és Angelo biztonságosan rögzítette a cölöpökhöz. Amikor végre elkészültek, a két férfi a mólóra lépett, s már meg is indult a szárazföld felé.

Carlo lehúzta a kocsi ablakát. Még távolról is tisztán lehetett hallani, ahogy Franco és Angelo vidáman hangoskodott, mint ha csak egy jó hangulatú partiról távoznának. Nevetgélve szálltak be Franco fecskefarkú Cadillacjébe, becsapták az ajtókat, s már el is hajtottak.

– Jó kis hajókázás lehetett.

– A lány költségére – jegyezte meg Carlo, s már indította is a motort. – Ezt a disznó bandát!

– Nem nagyon értem ezt az egészet. Kíváncsi vagyok, hogy ki lehetett a nő. És miért kellett ehhez ekkora felhajtás? Nem volt benne semmi különleges.

– Számunkra érthetetlen a dolog, de Louie talán ki tud belőle valamit hámozni – vonta meg a vállát Carlo. – Nálad vannak a szerszámaid? – fordult ismét Brennanhoz.

– Azok mindig nálam vannak.

– Gyerünk, járjuk körül a környéket, aztán ha a riasztóval és a zárakkal boldogulunk, akkor szét kellene nézni a hajón is.

– Elboldogulok velük! – jelentette ki Brennan magabiztosan. Brennan két dologhoz értett igazán: a zárak kinyitásához és az elektronikus berendezések kezeléséhez, beleértve a riasztókat és a számítógépeket is. Elektrotechnikusnak készült, amikor kirúgták az iskolából.

Carlo nagyjából arra a helyre állt be, ahol az imént még Franco parkolt a kocsijával. Kiszállás előtt Carlo még egy zseblámpát is magához vett a kesztyűtartóból. Csendben indultak el a mólón a hajó felé, s mindketten élvezettel hallgatták a móló falához és a cölöpökhöz verődő hullámok halk csobogását. A Teljes gőzzel előre hajóhídjához érve Carlo megtorpant, s kicsit tétovázni látszott.

– Remélem, nem felejtettek itt semmit, és nem jönnek vissza érte! – jegyezte meg kicsit elgondolkozva.

– Akarod, hogy visszamenjek, és elállják onnan a kocsival?

– Csak a kocsik fényszóróját figyeljük! – rázta meg a fejét Carlo. – Biztosan észre fogjuk venni őket! És különben is, nem ez az egyetlen hajó a kikötőben.

Közben már fel is értek a fedélzetre.

– Kezdjük az ajtóval! – mondta Carlo. – Addig én a környéket figyelem.

– Flancos egy járgány! – jegyezte meg Brennan, de az ajtó felé menet újra megállt. – Mit gondolsz? Mire valók ezek a betontömbök?

– Hármat találgathatsz, de az első kettő nem számít, taplófej!

Brennan továbbindult, de még visszapillantott a betontéglákra, s egy kicsit még a gondolatba is beleremegett. A hajó belsejébe vezető, fóliázott üvegajtó felé közeledve már elő is vette zsebéből a zárak kinyitásához szükséges, aprócska szerszámkészletet.

Elég kevés volt a fény, de nem is kellett neki több, hiszen a zárfeltörés olyan művészet, amelynél az ember főképpen az érzéseire, a tapintására hagyatkozik.

– Nos? Mi a véleményed? – érdeklődött Carlo. A tat közelében, a hajókorláton ücsörgött, ahol a kikötő bejáratát és magát a parkolót is jól szemmel tudta tartani.

– Sétalovaglás az egész! – felelte Brennan, s két perc elteltével már nemcsak a zárat nyitotta ki, de még a primitív riasztóberendezést is hatástalanította, s már hívta is Carlót.

Zseblámpája fényével Carlo gyorsan végigpásztázta a szalon belsejét. A fénykéve egy pillanatra megpihent a bárpulton lévő, használt poharakon.

– Ezek szerint ittak is. Ezért voltak olyan jó hangulatban!

– És mi van, ha megtaláljuk a lányt? Mit kezdünk vele?

– Akkor majd rögtönöznünk kell valamit – mondta, s zseblámpájának fénycsóvája egy folyosóba torkolló lépcsőnél állapodott meg. Carlo még egy pillantást vetett a kikötő bejárata felé, amelyből a szomszédban horgonyzó, az övékéhez hasonló nagyságú hajó miatt ugyan nem látott sokat, majd zseblámpája fényével az utat mutatva elindult a hajókonyhába és az étkezőbe vezető lépcsőn lefelé. Útközben Carlo végignyitogatta a kabinajtókat, de mindegyik luxuskabint érintetlenül találta, amíg el nem ért az utolsóhoz, ahol az összetúrt hatalmas méretű ágyterítőn még egy törülköző is hevert.

– Azt hiszem, hogy ez volt a tetthely – jegyezte meg Carlo, majd körbevilágította a formájával is a hajó alakját idéző kabint. – A lány eltűnt. Azért jöttünk, hogy ezt megtudjuk, most pedig gyorsan tűzzünk innen!

Gyorsan vissza is vonultak, de Carlo csak akkor nyugodott meg teljesen, amikor a kikötő és a hajófarnál lévő parkoló is feltűnt előtte. Minden csendes és nyugodt volt a környéken.

– Támadt egy gondolatom – fordult ekkor Brennan felé. –Nehéz lenne a hajón elrejteni egy nyomkövető szerkentyűt?

– Egyáltalán nem lenne nehéz – felelte Brennan. – Milyen nyomkövetőre gondolsz? Olyanra, amely pontosan rögzíti a hajó mozgását és útvonalát, vagy olyanra, amely valós idejű jeleket sugároz, és így nyomon lehet követni a jármű mozgását?

– Erre a másodikra gondoltam – felelte Carlo, s még mindig ízlelgette az ötletet.

– Elhelyezhetünk valahol egy pakli kártya nagyságú szerkentyűt, amelyet aztán úgy állítunk be, hogy követni tudjuk az interneten.

– Nagyszerű! De először Louinak mondjuk el az ötletet!

– Ugyan már! – kérlelte Angelo. – Nem is olyan nagy kitérő.

– De már mindjárt éjfél lesz, és én fáradt vagyok! – felelte Franco.

New York City felé tartva éppen a Lincoln alagútban jártak, s Franco úgy tervezte, hogy átvág Manhattanen, majd a Queens Midtown alagúton keresztül folytatja az utat.

– És különben is meg akarok állni a Neapolitánnál – folytatta Franco. – A bulinak mindjárt vége, és én tudatni szeretném Vinnie-vel, hogy a titkárnő most már a múlté.

– Néhány utcányi kitérőt jelentene. Csak meg szeretném nézni, hogy még mindig ott lakik-e, mert ha igen, akkor a munka is gyerekjáték lesz. El sem tudod képzelni, mennyire várom, hogy egy kicsit törlesszek neki! Két évre bekasznizták a kurvája miatt, a fiúja is alaposan hazavágott, és a képem is miatta néz úgy ki, ahogy kinéz.

A kocsi félhomályában Franco Angelo arcára pillantott. Ő már megszokta rajta azt a szörnyű forradást. Már az is felmerült benne, hogy vajon meg tudná-e szokni, ha az ő arcát torzítaná el egy ekkora sebhely?

– Nem hosszú idő… – erősködött tovább Angelo. – Tíz, maximum tizenöt perc!

– Oké, oké! – egyezett bele Franco kelletlenül.

Húsz perc elteltével Franco hatalmas, fekete kocsija már a 19. utcán gördült, Angelo pedig a kocsiban összegörnyedve az ablakon keresztül figyelte az épületek homlokzatait. Utoljára tíz évvel ezelőtt járt ezen a környéken, de az akkori élmény kitörölhetetlenül beleégett az emlékezetébe. Biztos volt benne, hogy felismeri az épületet, de ez most valahogy nem akart sikerülni.

– Melyik az, az isten szerelmére? – türelmetlenkedett Franco. Azért döntött úgy, hogy feláldoz egy kicsit az idejéből, mert egy pillanatra megsajnálta Angelót, de aztán a sajnálat lassan türelmetlenségbe fordult, amiért Angelo sehogy sem találta a keresett épületet. Korábban pedig Angelo egyfolytában azt bizonygatta neki, hogy számára ez nem jelenthet problémát.

– Ez az! Megvan! – mutatott ki Angelo hirtelen az ablakon.

– Biztos vagy benne? – kérdezett rá Franco, majd maga is arra a téglaépületre pillantott, ahova Angelo mutatott. Erre is ugyanúgy ráfért volna már egy kis karbantartás, mint a szomszédos épületekre. – Ezt meg miből állapítottad meg?

– Bízhatsz bennem! Meg tudom állapítani.

Angelo már szállt is ki a kocsiból, amikor Franco még utánaszólt, s emlékeztette, hogy a látogatás csupán egy apró felderítő út. Angelo – anélkül, hogy visszafordult volna – csak a válla fölé emelte a kezét, s ezzel jelezte, hogy hallotta a figyelmeztetést.

Felpillantott az épület homlokzatára. A negyedik emeleten lévő lakásban égtek a villanyok. Dr. Laurie Montgomery a hátsó traktusban, az 5B lakásban lakott. Angelo kinyitotta a bejárati ajtót, s belépett a bérház előcsarnokába. Amint bent volt, azonnal egykori, őrült partnere, Tony Ruggerio jutott az eszébe, aki itt, ebben az előcsarnokban puffantott le egy nőt, akiről mindketten azt hitték, hogy ő Laurie Montgomery, de aztán kiderült, hogy csak egy idegenről van szó. Tonyval együtt dolgozni bosszantóan kellemetlen volt Angelo számára, de nem volt más választása, mígnem a saját meggondolatlansága végzett a fickóval.

Abban a reményben, hogy talál valamit, Angelo a lakók névsorát és a lakáscsengőket tartalmazó táblát kezdte tanulmányozni. Legnagyobb csalódására az 5B lakás csengőgombja mellett a Martin Soloway név volt olvasható.

Angelót már annyira felajzotta a várakozás, hogy most, egy pillanatra, szinte bénító csalódottságot érzett. Aztán hirtelen eszébe jutott, hogy a nő munkahelyét is ismeri, amitől hangulata ismét egy csapásra megváltozott, de aztán amikor arra gondolt, hogy Laurie esetleg ugyanúgy munkahelyet is változtathatott, és el is költözhetett a városból, mint ahogy a lakásából is kiköltözött, akkor megint visszazuhant a reménytelenségbe. Angelo a féktelen várakozás öröme és a depresszió között hánykolódva tért vissza a kocsihoz, s be is ült Franco mellé.

Bár az arcán lévő hatalmas forradás erősen korlátozta Angelo arcjátékát, de a rajta lévő apró jeleket és változásokat Franco már megtanulta értelmezni. Ösztönösen tudta, hogy társa meglehetősen zaklatott idegállapotban van.

– Már nem lakik itt? – kérdezte.

– Már nem! – erősítette meg Angelo, majd azt az aggodalmát is megosztotta Francóval, hogy esetleg már el is költözhetett a városból.

– Hé, fel a fejjel! Biztosan a városban van. Ha nem lenne itt, akkor problémát se okozhatott volna.

Bár arckifejezése semmit se változott, de Franco érezte, hogy Angelo elmosolyodik.

17

2007. április 4.

hajnali 4 óra 15 perc

Angela nehezen tudott elaludni. Megpróbált olvasni, de néhány óra elteltével áttért a tv-re, amely rendszerint tíz percen belül álomba is zsongította, de ezúttal ennek se vette több hasznát, mint a könyvnek. Amíg azon erőlködött, hogy oda tudjon figyelni a késő éjszakai beszélgetőműsorra, gondolatai egyre makacsabbul tértek vissza legfőbb gondjaihoz: a tőkehiányhoz, Paul Jang nyilvánvaló ivászatához és a nála lévő, a 8-K jelentést is tartalmazó számítógéphez, amelytől már csak egyetlen kattintásnyira van a tőzsdei bevezetés meghiúsulása. Azon a potenciális lehetőségen is elmeditált, hogy az MRSA-problémát Dr. Laurie Montgomery médiakatasztrófába fordíthatja, amellyel egyrészt elriaszthatja az orvosokat és a betegeket az Angels kórházaitól, másrészt a tőzsdefelügyelet figyelmét is felhívhatja a problémára, amelynek pénzügyi következményei viszont beláthatatlanok.

Angela végül feladta a kilátástalan küzdelmet, és bevett egy Ambient. Maga is tudta, hogy az elmúlt néhány hónap során túlságosan is gyakran fordult ehhez a segédeszközhöz, de ezt igazolhatónak érezte. Az Angels Egészségbiztosítónál ő volt az egyetlen ember, aki a jelenlegi válsághelyzetben életben tudta tartani a tőzsdei bevezetés lehetőségét. Hogy ezt megtegye, nagyon észnél kellett lennie, ehhez pedig alvásra volt szüksége.

A nem is olyan túlságosan távoli múlthoz hasonlóan az aprócska, fehér, ovális tabletta most is csodát tett, s Angela hamarosan mély, jól lehet, kábult és zavaros képekkel teli álomba zuhant. Egyik legszörnyűbb álma az volt, amikor arra kényszerült, hogy végigmenjen egy borzalmasan magas, nagyon keskeny és tökéletesen függőleges falakkal szegélyezett sziklapárkányon. Azt soha nem tudta pontosan, hogy miért, de ha el akart kerülni egy rettenetes katasztrófát, akkor mindenképpen el kellett jutnia a sziklapárkány túlsó végére. Az amúgy is keskeny párkány egyre keskenyebbre szűkült, majd nem sokkal a cél előtt a lába is lecsúszott róla. Bár kézzel meg tudott kapaszkodni a párkány szélébe, de képtelen volt ismét feltornázni magát a sziklafalon. Karja és ujjai egyre jobban elfáradtak, lecsúsztak a sziklaperemről, ő pedig csak zuhant és zuhant a feneketlen mélységbe.

Most is heves szívdobogással riadt fel álmából, de megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy életben van. Bár sejtette az álom témájának eredetét, arról fogalma sem volt, hogy a sziklapárkány miként került be a képbe, és ő hogyan jutott a sziklapárkányra.

Bár most a fürdőszoba hűvös márványpadlójának még a gondolata is riasztóan hatott rá, nem volt választása, ki kellett mennie. Igyekezett úgy kicsusszanni az ágyból, hogy a paplan a helyén maradjon, és a helye se hűljön ki. Igyekezett, hogy agyába e rövid idő alatt se térjenek vissza a gondolatok. Attól tartott, hogy ha ez nem így lesz, akkor nem tud ismét elaludni. Becslése szerint öt óránál többet nem alhatott.

Angela aggodalmai sajnos beigazolódtak. Bár kimerültnek, sőt még egy kicsit kábultnak is érezte magát, mégsem tudta lecsendesíteni gondolatait, s agya is hamarosan teljes fordulatszámmal kezdett működni. Mozgalmas napnak nézett elébe. Először is meg akarta nyugtatni magát, meg akart bizonyosodni, hogy Michael ötvenezer dollárja megérkezett a cég számlájára. Aztán Bobtól is meg kellett kérdeznie, hogy előkerült-e Paul, s ami még fontosabb, beadta-e a 8-K bevallást.

Fél öt tájban Angela végleg megbizonyosodott arról, hogy több alvásról – bármennyire is szükségét érezte – szó se lehet. Kelletlenül bújt ki ismét az ágyából, és útban a konyha felé egy pillanatra megállt a lánya ajtaja előtt. Kicsit habozott, hogy nem ébreszti-e fel a gyereket, majd óvatosan benyitott az ajtón. Az előtérből beszűrődő halvány, éjszakai megvilágításban kirajzolódott előtte Michelle ismerős kis alakja, angyali arcocskájából kisimított, dús, sötétbarna haja. A sejtelmes homályban úgy tetszett, hogy hibátlan arcbőrén át, belülről valami természetfölötti fény árad.

Angela néhány pillanatig úgy nézte az alvó kislányt, ahogy csak egy anya tudja nézni a gyermekét. Hirtelen olyan túláradó szeretet öntötte el a szívét, hogy az alig érezhetővé halványította a Michaellel kapcsolatos sérelmeit és indulatait, a megalázó csőd gyötrelmeit, és az Angels Egészségbiztosító jelenlegi problémáiból fakadó gondokat. Ez volt az egyik módja annak, hogy Angela rendezze gondolatait, és fontosság szerint számba vegye a tennivalókat. Az esemény után jóval később azt is nyugtázta magában, hogy a Chet McGovernnel elköltött vacsora sokkal kellemesebbnek bizonyult, mint ahogy arra számított. Bár tisztán gyakorlati meggondolásokból fogadta el a meghívást – meg akarta tudni, hogy Laurie Montgomery valós veszélyt jelent-e számára –, de ismét rá kellett jönnie, hogy az őszinte beszélgetés és általában az együttműködés egy nyilvánvalóan egészséges férfival akár gazdagíthatja is a személyiséget. Motivációival kapcsolatosan – saját magát is beleértve – még soha nem beszélgetett el senkivel ilyen őszintén.

Amilyen óvatosan benyitott Michelle szobájába, ugyanolyan gondosan húzta be maga mögött az ajtót, de nem csukta be kilincsre, mindent úgy hagyott, ahogy korábban is volt. Michelle mindig is szeretett egy kicsiny, kívülről beszűrődő fényt hagyni a szobájában, ami az összekötő kapcsot jelentette számára a külvilág és a sötétbe burkolózó szobája között.

A konyhába érve Angela csendesen bekapcsolta a kávéfőzőt. Haydee szobája és fürdőszobája a konyha mellett volt, s Angela nem szerette volna ilyen korán felébreszteni.

Amíg arra várt, hogy a gép megfelelő hőmérsékletét és a kellő nyomást jelző lámpa kigyulladjon, Angela folytatta az emlékezést a Chet McGovern társaságában elköltött vacsora élményeiről. Amit elismert előtte, hogy részben az apja bosszantására iratkozott be az orvosi egyetemre, az ránézve nem volt valami hízelgő. Azt pedig már elmulasztotta részletezni, hogy végül aztán mennyire élvezte az egyetemet, különösen a klinikai és a gyakorlóéveket. Bár kollégáinak többsége a gyakorlóéveket terhesnek és idegölőnek tartotta, ő viszont őszintén úgy gondolta, hogy ezek jelentik addigi életének legnagyszerűbb időszakát, ahol a munka és tanulás tökéletesen egybefonódik.

Közben a kávéfőzőn is kigyulladt a jelzőfény. Angela beletett egy lezárt kapszulát, a fogantyúval a helyére szorította, s beindította a szerkezetet. A lakás csendjét megtörő apró kis zajra a szájszéle is megrándult.

Amíg a kávé kicsorgott, Angélának egymás után jutottak eszébe a gyakorlati évek alatt, majd már önálló orvosként az egyes betegekkel és családtagjaival kapcsolatosan szerzett élményei. Ezek a felemelő boldogságtól a mélységes szomorúságig nagyon megoszlottak, de mindig sajátosan emberiek voltak. Aztán azon kapta magát, hogy kezdi összehasonlítgatni egy-egy nap benyomásait, amelyeket praktizáló orvosként és az Angels Egészségbiztosítónál szerzett, majd rájött, hogy mindkettő alapvetően más élményekkel örvendeztette meg. Praktizáló orvosként a munkája mélyen személyes jelleget viselt. Egy-egy munkanapja örömöt és megnyugvást jelentett számára, hogy a lehető legközvetlenebb módon, legalább néhány emberen segíteni tudott. Az üzleti életben már minden bizonytalanabb volt, és valami eredményhez kötődött, amit konkrétan megfogalmazni is nehéz lett volna, bár valamilyen úton-módon minden esetben a pénzzel volt kapcsolatos.

Angela fogta a kávéját, és bevonult vele a dolgozószobájába. Mennyezetig érő könyvespolcaival, az előttük lévő, sínen csúszó létrával ez volt a kedvenc helye a lakásban. Kisgyerek kora óta gyűjtötte a könyveket, s büszke is volt rá, hogy még életében nem dobott ki egyet sem közülük.

Asztalához ülve elővett egy jegyzettömböt, s kezdte felírogatni az éppen aktuális problémákat, amelyeket majd a nap folyamán valahogy kezelnie kell. Ahogy Paul nevét is papírra vetette, akkor jutott eszébe a férfi alkoholproblémája, amiről eddig nem is volt tudomása. Vezérigazgatóként dühös volt, hogy ezt korábban elhallgatták előtte, és számára az is meglepetést jelentett, hogy ebben Bobot terheli a felelősség. Aztán, talán az orvosi képzettségével kapcsolatos emlékeinek iménti felidézése hatására, az ötlött az eszébe, hogy orvosi szempontból milyen borzalmasan nehéz is a szenvedélybetegségek elleni küzdelem. Aztán azon kezdett töprengeni, hogy vajon fizesse-e a társaság a bennfekvéses rehabilitációt, ami – ha valóban visszaeső betegről van szó – elengedhetetlenül fontos a gyógyulás szempontjából. Az ötletet – mindenesetre – feljegyezte a tennivalók közé. Ez is olyan dolog volt, ami csak a tőzsdei bevezetés után jöhetett szóba.

Dr. Laurie Montgomery nevét a papírra vetve Angela egy ideig eltöprengett. Ő vajmi keveset tudott tenni ebben az ügyben. Bármennyit is ért ez a megoldás, az események irányítása Michael kezében volt. Az előző este, amikor felhívta, hogy egy kis személyiségrajzot adjon róla, s közölje Michaellel a doktornőnek azt a feltett szándékát – amelynek hangot is adott –, hogy akár élete árán is megoldja az Angels Egészségbiztosító MRSA-problémáját, akkor exférje rögtön mondta is neki, hogy azonnal tesz valamit a megoldás érdekében. Nagyon is jól ismerte Michaelt ahhoz, hogy ne tudja eldönteni, hogy ezúttal igazat mondott-e, vagy az egész csupán az ő megnyugtatását szolgálta. Ösztönei tisztán és világosan azt súgták neki, hogy Laurie Montgomery jelenti a legnagyobb veszélyt abban az ügyben, hogy a médiát távol lehessen tartani a fertőzés kérdésétől, és most nem volt helye a késlekedésnek. Annyi gond és erőfeszítés után, ezzel a pénzügyi problémával a nyakukban, egyszerűen tragikus lenne, ha a tőzsdei bevezetés ügye egy túlzottan lelkes orvos szakértő miatt megbicsaklana.

Angela pillantása először a telefonra, majd az asztalán álló Tiffany-órára vetődött. Hajnali fél öt múlt öt perccel, ami aligha volt alkalmas egy személyes csevegésre. Mégis, annyira meg volt győződve Laurie fenyegetésének veszélyéről, hogy komolyan fontolgatta a telefonálást. Szomorú emlékei alapján tudta, hogy Michael még házasságuk ideje alatt is számos alkalommal egészen idáig, sőt még hajnali ötig is elszórakozott a haverjaival.

Amikor végre sikerült rábeszélnie magát a telefonhívásra, akkor Angela a Laurie-ügy fontossága miatt – meg azért is, mert Michael megérdemelte – igazoltnak látta ezt a lépését. Amikor rendszeresen kimaradozott, akkor részegségében nemcsak őt, hanem még a gyereket is felébresztette.

A bosszú kis örömével már tárcsázta is a számot. Amikor a telefon kicsengett, joggal számított rá, hogy majd a hangposta fog jelentkezni, hiszen Michael telefonja is azonosította a hívást, és ő is az otthoni számáról hívta.

Meglepetésére Michael vette fel a kagylót.

– Ajánlom, hogy fontos legyen! – szólt bele kapatosan botladozó nyelvvel a férfi.

– Michael? Angela vagyok.

Kis szünet következett. A háttérben Angela egy erős New Jersey-i akcentussal megszólaló női hangot hallott, amint panaszosan azt követeli, hogy Michael azonnal mondja meg, ki zavarja őket az éjszaka kellős közepén.

– Hallasz engem? – kérdezte Angela számonkérőn. Most, hogy felébresztette, egy kis bűntudatot is érzett, de feltett szándéka volt, hogy ennek a jelét se mutatja.

– Az isten szerelmére! Hajnali fél öt van! Mi a francot akarsz?

– Fél öt múlt öt perccel. Ezt csak a pontosság kedvéért! A Dr. Laurie Montgomery-ügy miatt aggódom, amiért tegnap este is hívtalak.

– Mondtam, hogy majd intézem az ügyet.

– És intézted?

– Mondtam, hogy intézem, és meg is tettem. Vége! El van intézve, úgyhogy menj szépen aludni!

– Miért vagy ennyire biztos abban, hogy el van intézve? Azt mondják róla, hogy nagyon is kitartó.

– Az most nem számít, hogy mennyire kitartó. Az ügyfelem történetesen személyesen is ismeri. Mondta is, hogy boldogan elbeszélget vele, s még azt is hozzátette, hogy a doktornő nagyon le fog csendesedni. Ha jól értettem, akkor az ügyfelemnek is elég sok idejét elrabolta.

Michael magyarázatának nem volt ugyan sok értelme, de magabiztossága már többet jelentett. Angela megköszönte az információt, majd visszaküldte Michaelt aludni.

18.

2007. április 4.

hajnali 4 óra 45 perc

Laurie egy ideje már ébren volt; fogalma sem volt, hogy pontosan mikor ébredhetett, de aztán végül az órájára pillantott. Háromnegyed ötöt mutatott. Még egy és negyed órája volt Jack felkeléséig és másfél órája addig, amíg férje vissza nem tér a hálószobába, és ki nem rángatja őt is az ágyból. A napok – normális körülmények között – általában így indultak, s az, hogy most már ébren volt, önmagában is zaklatott idegállapotát bizonyította. Mindig is éjszakai bagolynak számított. Este tíz óra körül, amikor Jack már a szemét is nehezen tudta nyitva tartani, akkor Laurie szinte új erőre kapott. Szeretett esténként olvasgatni, és gyakran – gyakrabban, mint ahogy ezt elismerte – még éjfél után is egy-egy regénybe temetkezett. Másnap reggel aztán szidta is magát érte, és megfogadta, hogy ez soha nem fog megismétlődni.

Most, ahogy teljesen éberen, a sötét mennyezetet bámulva feküdt az ágyban, azzal is pontosan tisztában volt, hogy mi a problémája: egyszerűen nyomott volt a hangulata. No nem valami súlyos, bénító depresszióról volt szó, hiszen ez ismeretlen volt számára, maximum csak el tudta képzelni, hogy milyen lehet. Inkább valami rosszkedvű, zsörtölődő hangulat vett rajta erőt, mivel úgy érezte, hogy valami nagy csalódás vetíti előre az árnyékát. Amióta az eszét tudja, mindig gyereket szeretett volna. Mindig várandós kismamának képzelte magát a hosszú egyetemi időszak és a szakosodás évei alatt, s ezeket is okolta azért, mert nem volt ideje házastársat keresni és találni magának. Később beleszeretett Jackbe, s azután már csak a családja elvesztése miatti önvádból kellett őt kigyógyítania, s férjének el kellett döntenie, hogy egy ilyen tragédia után képes-e egy újabb családot felvállalni. Ezeket a problémákat már mind maguk mögött tudták, aztán a gyerekkel is próbálkoztak, de az elmúlt év folyamán Laurie hiába készítette el gondosan a testhőmérsékletét mutató grafikont, hiába tartotta pontosan számon a ciklusát, nem sikerült teherbe esnie. A problémát – megítélése szerint – a kora jelentette, az, hogy most már ő is a negyvenes éveiben járt. Minden eredménytelenül eltelt hónap után rettegve gondolt arra, hogy esélyei a természetes módon történő megtermékenyülésre egyre zsugorodnak. Most aztán, mindennek a tetejébe, Jack is megkötötte magát, hogy meg-műtteti a térdét, ami isten tudja, hogy mennyi időre kivonja a forgalomból, ráadásul olyan időszakban és körülmények között akarja a műtétet elvégeztetni, amikor ez fokozott kockázatot is jelent számára.

Laurie az oldalára fordulva felkönyökölt. Férje arcélét és a nyugalomnak azt a megtestesülését tanulmányozta, ahogy hanyatt fekve, egyik kezét lazán, a feje fölött a párnáján pihentette. Valóban őszintén szerette Jacket, de makacssága néha nagyon ki tudta borítani, mint ahogy ez most a műtéttel kapcsolatban is megtörtént. Laurie, ha az élete múlott volna rajta, akkor se tudta volna megérteni, hogy miként lehet ennyire semmibe venni a tényeket, az adatokat, és ezek ellenére továbbra is megfontolt, ésszerű dolognak tartani a műtétet.

Laurie még a tegnap estinél is lehangoltabban kelt ki az ágyból. Magára kapta a köpenyét, belebújt a papucsába, és bevonult a 106. utcára néző dolgozószobába. Éppen derengeni kezdett. Lepillantott Jack szeretett kosárlabdapályájára, s most azt szerette volna, ha hirtelen eltűnik az életéből. Ezután hátrafordult és az ikeríróasztal felé indult. Az ő oldalán halomba álltak az MRSA-val kapcsolatos dokumentumok, a befejezetlen mátrix, a huszonöt eset kórlapjaival és zárójelentéseivel. Azzal a szándékkal cipelte haza az anyagot, hogy este még dolgozik rajta, de tegnap ezt is elmulasztotta. Most, hogy ilyen korán felkelt, úgy gondolta, kihasználja az időt, de mielőtt leült volna az asztalához, rájött, hogy a tegnap estihez hasonló érzések hatalmasodnak el rajta. A reménytelenség továbbra is azt súgta neki, hogy minden erőfeszítése hiábavaló. Jack úgyis azt tesz, amit akar, amit már előre eldöntött.

Kiment a konyhába, és főzött magának egy kávét. A reggelizőasztalhoz ülve a mesterséges megtermékenyítésről és arról kezdett meditálni, hogy Jack vajon mit szólna az ötlethez. Bár természetes dolog lett volna, de valahogy soha nem beszélték meg ezt a kérdést. Az igazat megvallva, Laurie kicsit tartott is a dologtól. Tudta, hogy Jack jórészt azért egyezett bele a családalapításba, hogy neki a kedvébe járjon, s nem pedig azért, mert annyira szeretett volna gyereket.

Laurie meglepetésére, és annak ellenére, hogy az ágyban képtelen volt elaludni, a konyhai asztalnál ülve elszunnyadt, ami ugyancsak kimerültségét mutatta. Arra riadt fel, hogy Jack teljesen meztelenül, csípőre tett kézzel, arcán eltúlzott csodálkozással áll a konyhaajtóban.

– Hát te meg mi az ördögöt csinálsz itt? – vonta fel a szemöldökét.

– Nem tudtam aludni – felelte Laurie panaszosan. Jack belépett a konyhába, s kezét Laurie vállára tette.

– Ha még mindig a műtét miatt idegeskedsz, akkor megígérem neked, hogy minden rendben lesz!

– Ó, hát persze! – jegyezte meg Laurie gúnyosan. – Miért kell ennyire csökönyösnek lenni?

– Nézd csak, ki beszél!

– Halálosan biztos vagyok benne, hogy fordított helyzetben nem vállalnál olyan kockázatot, mint amilyenre most készülsz.

– Hé, hé! – figyelmeztette Jack. – Ezt már kitárgyaltuk, nem emlékszel? Egyet is értettünk abban, hogy nem értünk egyet. Ma reggel, még munka előtt, be kell ugranom a kórházba egy gyors vér- és vizeletvizsgálatra, át kell esnem az MRSA-teszten, amiről már beszéltem neked, majd néhány szót kell váltanom az altatóorvossal. Ezért is keltem fel ilyen korán. Igazán eljöhetnél velem! Ha látod az előkészületeket, akkor talán te is megnyugszol egy kicsit.

Laurie egy pillanatig elgondolkodott a javaslaton. Első hallásra az jutott eszébe, hogy tiltakozása jeléül elhatárolja magát Jack terveitől, de aztán újra átgondolta a dolgot és úgy döntött, hogy bosszankodásával nem fogja maga alatt vágni a fát. Ez alkalommal az egyik páciens kísérőjeként és házastársaként látogat el a kórházba, és nem foghatja rá senki, hogy hivatalos minőségében, orvos szakértőként keresi fel az intézményt. Laurie továbbra se tudott szabadulni a gondolattól, hogy ha az MRSA-esetek mögött nem szándékosság húzódik meg, akkor valami, mindhárom kórházat érintő rendszerproblémáról lehet szó, és ha létezik egyáltalán esély a probléma megoldására, akkor alkalmakat kell teremteni a látogatásra, amit Jack most felkínált neki.

– Oké, veled megyek! – felelte hirtelen olyan határozottsággal, amitől egy kicsit Jack is meglepődött.

– Nagyszerű! – mondta. – Menjünk zuhanyozni, és utána indulás!

Franco felébredt, de csak az egyik szemét nyitotta ki. Megszólalt a mobilja, de mielőtt felvette volna, ránézett a rádiós ébresztőórájára. Háromnegyed hat volt. Kacskaringós káromkodások kíséretében dugta ki a kezét a takaró alól, s rakta a füléhez a telefont.

– Igen! – szólt bele a készülékbe olyan hangsúllyal, amellyel értésére adta a hívónak, hogy egyáltalán nem örül a korai hívásnak. A telefont is kizárólag azért vette fel, mert akár Vinnie is hívhatta.

– Ideje lenne indulni! – szólalt meg Angelo a vonal túlsó oldalán. – Most viszont nem a hajót kellene használni. Vigyük inkább a mikrobuszt!

Franco – néhány gondosan cifrázott káromkodás közepette – emlékeztette Angelót a korai időpontra.

– Tudom, hogy korán van – ismerte be Angelo –, de amikor hazaértem, akkor felhívtam az orvos szakértői intézetet. Dr. Laurie Montgomery felől érdeklődtem, s közölték, hogy még mindig ott dolgozik. Azt is megérdeklődtem, hogy mikor jár be az intézetbe. Tudom, hogy ezek az emberek elég rendszertelenül dolgoznak.

– Átkozottul buzgó lettél! – morgolódott Franco.

– Vinnie azt akarta, hogy már tegnap intézzük el a dolgot, nem emlékszel?

– De, emlékszem – ismerte be Franco kelletlenül.

– Oké, akkor a Neapolitánnál találkozunk! Addigra én előkerítem a mikrobuszt.

– A Neapolitan még nem lesz nyitva.

– Tényleg, igazad van.

– Angelo! Túlságosan kapkodós vagy ebben a dologban. Lassíts egy kicsit! Ha valaki ennyire felhúzza magát, akkor követi el a hibákat; például megfeledkezik arról, hogy délelőtt tízig senki sincs abban az átkozott kocsmában!

– Igazad van! Valóban fel vagyok pörögve, de a helyemben te is ilyen lennél. De mást mondok! Fél hétkor felveszlek a lakásod előtt. Oké?

– Ettől még felvehetsz az étteremnél is – jegyezte meg Franco, mivel később, a nap folyamán, nem akart a kocsija nélkül maradni. – Ilyen korán mindig van parkoló előtte – tette még hozzá, s már meg is szakította a vonalat. Kidugta a lábát a takaró alól. Erezte, hogy nem lesz egyszerű féken tartani Angelo lelkesedését, ráadásul egy meglehetősen biztonságos közegben dolgozó köztisztviselő kiiktatása se Ígérkezett egyszerű ujjgyakorlatnak.

Adam Williamson az első csengetésre felvette a telefont. Ha küldetésen volt, úgy aludt, mint egy éber és nyugtalan macska, amely a legkisebb zajra is kész felpattanni a helyéről.

– Mr. Bramford, reggel hat óra van, ahogy az ébresztést kérte. Borús időre, időnként egy-egy záporra és tizenhét fokos hőmérsékletre lehet számítani.

Adam köszönetet mondott a telefonközpontosnak, és már hívta is a szobaszervizt, s rendelt magának egy gyümölcsléből, szalonnás rántottából, hasábburgonyából és kávéból álló, kiadós reggelit. A mostanihoz hasonló munkákon, a célszemély lakása vagy munkahelye közelében várakozva soha nem lehetett előre tudni, hogy legközelebb mikor lesz alkalma a normális étkezésre. Megbízói az ilyen alkalmakkor, munkája segítésére, mindig ellátták az akció helyszínéül szolgáló állam szolgálati rendszámával, és a Rangé Rover is valamelyik helyi cég lógóját és adatait viselte. Kocsijának oldalán ezúttal egy 10. utcában lévő, Biedermeier Mennyország nevű belsőépítészeti és lakberendezési cég adatai szerepeltek.

Adam azzal a megelégedett érzéssel lépett be a zuhany alá, hogy minden rendben van körülötte. Amióta Irakból visszatért, csak időnként, ilyen alkalmakkor érezte teljes értékű embernek magát: küldetésben volt, és minden a terveknek megfelelően zajlott. A dolog már csak akkor lehetett volna ennél is jobb, ha a munkát a Delta Force-os haverjaival együtt végezhette volna, akik az utolsó, végzetes bevetésen is mellette voltak. A csúcspont, természetesen, még csak ezután következik. Ezt akkor éri el, amikor majd lecsap a zsákmányra.

Laurie néhány lépéssel Jack mögött maradt, amikor beléptek az Angels Ortopédiai Kórház kapuján. Reggel, negyed hétkor sokkal nagyobb volt a forgalom, mint előző nap délután fél háromkor. Amikor Jack odabicegett az információhoz, Laurie is közelebb húzódott hozzá. Bár törvényes és elfogadható oka volt rá, hogy ott legyen, de nem szeretett volna semmiféle felesleges konfrontációba belemászni, például hogy összefut Angela Dawsonnal vagy Cynthia Sarpoulusszal. Loraine New-man már más eset lenne, de még ő is kötelességének érezheti, hogy értesítse a többieket Laurie jelenlétéről. Az említettek végtére is a főnökei voltak.

Jacket az első emeletre irányították. A liftre várakozva ő is felfigyelt Laurie éberségére.

– Mi az ördög van veled? – nézett rá csodálkozva. – Olyan vagy, mint egy kismókus, amely kutyát szimatol a közelben.

– Már meséltem, hogy tegnap nem valami szívélyesen fogadtak. Ezért is kerülném el legszívesebben a találkozást a cég vezérigazgatójával vagy a fertőzésmegelőzési szakértőjével.

– Ne legyen már üldözési mániád! Senki nem kifogásolhatja az ittlétedet!

– Az lehet, de azért szeretnék minden összetűzés elől kitérni.

Az első emeleten meg is találták a műtéti előkészítő várószobáját. A helyiség inkább egy kastély elegáns szalonjára, és nem egy kórházi részlegre emlékeztetett. Kicsit még az elnevezése is félrevezető volt, hiszen alig kellett valamit várniuk. Bár többen is elő voltak jegyezve a másnapi műtétre, ehhez már a megfelelő személyzet is rendelkezésre állt. Jacknek és Laurie-nak le sem kellett ülni, mivel Jacket szinte azonnal a vizsgálóba szólították, hogy vért vegyenek tőle.

– Nálad van a telefonod? – fordult Laurie a férjéhez.

– Persze, hogy nálam! Miért kérdezed?

– Az enyém is itt van, de felugranék a harmadik emeletre, a klinikai patológiai laborba. Hívj fel, ha nem lennék itt, és te már kész vagy a vizsgálattal!

– Ezek szerint alkotó módon szeretnéd az időt kihasználni? – kacsintott rá Jack.

– Valami ilyesmi – ismerte be Laurie.

Bár Laurie eredetileg nem szerette volna, ha felismerik a kórházban, aztán megváltoztatta az álláspontját. Arra gondolt, hogy kihasználja a lehetőséget, és megnézi, hogy Walter Osgood elérhető-e. Eszébe jutott ugyanis, hogy majd valamikor a nap folyamán fel fogja hívni a Központi Laboratóriumot, és tudni szerette volna, hogy Walter Osgoodot is érdekli-e a három kórházat, de legjobb esetben is három beteget megfertőző MRSA-altípus problémája. Ha azonos altípusokról van szó, akkor ez – nagy valószínűséggel – arra utal, hogy a forrás is azonos. Tegnap délután nagyon felbosszantotta, amikor Osgood azt próbálta bizonygatni neki, hogy nem szükséges minden esetben a baktérium altípusát meghatározni. Járványtani szempontból pedig ennek döntő fontossága van, különösen olyan helyzetben, amikor a fertőzés forrása és terjedésének módszere is ismeretlen.

A harmadik emeletre érve Laurie bement a laboratóriumba, és az első, útjába kerülő technikustól az után érdeklődött, hogy hol találja Dr. Osgoodot.

– Fogalmam sincs – válaszolta a technikus. – Talán Dr. Friedlandert, a klinikai labor vezetőjét kellene megkérdezni. Ott van az irodája a hátsó falnál. El se lehet téveszteni – mutatott a technikus a terem túlsó vége felé.

„Ilyet már korábban is hallottam” – motyogta magában Laurie, s elindult a mutatott irányba. Kétségei ellenére egyenesen a technikus által említett irodába jutott. A nyitott ajtónál megállva bepillantott a helyiségbe, és egy ropogósra keményített, hófehér köpenyes, vékony, szakállas férfit látott egy asztalnál a papírjai fölé görnyedni.

– Bocsásson meg – szólalt meg Laurie.

– Miben segíthetek?

– Dr. Osgoodot keresem. Meg tudná mondani, hogy bent lesz ma délelőtt?

– Nem, ma nem. Ő ma… – fordult meg székével Simon, és a mögötte lévő hirdetőtáblára pillantott – …ma az Angels Szívkórházban tartózkodik. Itt csak hétfőn és kedden szokott bent lenni.

– Nagyon köszönöm! – nyugtázta Laurie a tájékoztatást.

– Tudnék esetleg segíteni valamiben? Én vagyok a patológiai laboratórium vezetője.

– Azt hiszem, hogy közvetlenül Dr. Osgooddal kellene beszélnem – felelte Laurie, és egy pillanatra az is megfordult a fejében, hogy megkéri Dr. Friedlandert, hogy adjon át neki egy üzenetet.

– Sürgős az ügy? Bármikor felhívhatjuk. A mobilján rendszerint elérhető.

– Az MRSA-problémával kapcsolatos dologról van szó.

– Nos, az valóban fontos és sürgős. De elnézést, mit mondjak neki, ki keresi?

Miután Laurie megmondta a nevét Dr. Friedlander már tárcsázni is kezdte a számot. Amint Dr. Osgood jelentkezett, azonnal közölte is vele, hogy Dr. Laurie Montgomery itt áll az irodájában, és vele szeretne beszélni.

Laurie már nyúlt volna a telefonért, de Dr. Friedlander felemelte a kezét, s kis türelemre intette. Laurie azt már nem hallotta, hogy Dr. Osgood mit mondott a vonal túlsó végén, de telefonálás közben Dr. Friedlander végig rajta tartotta a tekintetét, s csak időnként szúrt be egy igenlő szócskát. A beszélgetést végül a „világos, értettem” szavakkal zárta. A telefonkagylót ezután visszatette a helyére, s figyelmét csak ezután fordította ismét Laurie felé.

– Sajnos Dr. Osgood nagyon el van foglalva. Azt kérte, hogy valamikor a délután folyamán a központban hívja vissza. Megadhatom a telefonszámát is – mondta, majd egyik hivatali névjegyét előhúzva bekarikázta az Angels Egészségbiztosító központi számát, s asztala fölött áthajolva átnyújtotta a névjegykártyát.

Kicsit bosszúsan, hogy ilyen nyílt visszautasításban részesült, amikor pedig őt a segítőkészség vezérelte, Laurie sarkon fordult, s már ki is lépett a kicsiny, ablaktalan irodából.

Walter Osgood most már biztos volt benne, hogy tényleg szükséghelyzettel áll szemben. Az első alkalommal csupán valami homályos megérzésről volt szó, amit elsősorban arra alapozott, hogy Dr. Laurie Montgomery nem nagyon fogadta el a magyarázatot, hogy miért nem szükséges az MRSA-altípusának a konkrét meghatározása. A mostani eset viszont teljesen más volt! A doktornő visszajött az Angels Ortopédiai Kórházba, holott a cég vezérigazgatója csak azt nem mondta neki, hogy ne tegye be a lábát az intézménybe, s Montgomery doktornő ezúttal már mindenki füle hallatára vele akart beszélni.

Ismét előszedte a szükséghelyzet esetére kapott telefonszámot, és már hívta is Washingtont.

A telefon ezúttal még többször kicsengett, mint az előző napon, végül aztán mégis felvették a kagylót. A mély fekvésű, bizalmatlan hangon most kifejezett álmosság érződött.

– Nos, miről van szó?

– Ugyanarról, mint tegnap.

– Vezetékes vonalról beszél?

– Igen.

– Hívja akkor a következő számot – mondta a férfi, s a számot bemondva már bontotta is a vonalat.

Walter néhány másodpercet várt, mielőtt ismét tárcsázott volna. Az előbbi hang szólt bele a kagylóba, csak éppen a rekedtes álmosság tűnt el belőle.

– Az orvos szakértőről beszél? – kérdezte a hang.

– Igen. Ma reggel ismét jelentkezett, s nyilvánvalóan annak ellenére is folytatja a nyomozást, hogy egyszer már leállították. Nagyon nyugtalanít! Ha a dolgok így mennek tovább, akkor nem biztos, hogy folytatni akarom ezt az egészet!

– Valami biztosan történni fog. Legyen egy kis türelemmel!

– Mi az, ami történni fog? – kérdezte Walter számonkérően. Utálta ezt az egész titkolózást, különösen akkor, ha főként az ő bőrére ment a játék.

– Van egy bizonyos személy a városban, akinek az a szakmája, hogy az ilyen problémákat megoldja.

– Azt hiszem, hogy ez egy kicsit konkrétabb magyarázatra szorul.

– Én meg azt hiszem, hogy minél kevesebbet tud, annál jobb!

– Azt akarja mondani, hogy az illető most itt van New Yorkban?

– Pontosan ezt.

– Megadná a nevét és a telefonszámát?

– Sajnos ezt nem tehetem!

– Nem hiszem, hogy folytatni akarom ezt az egészet…

– Én meg azt hiszem, hogy már nincs választása. Magán múlott, hogy elkezdi-e, de ezzel meg is szűnt a választási lehetősége. Néhány napig még feltétlenül fenn kell tartani a nyomást!

Walterben a düh és a félelem furcsa elegye kavargott, de végül aztán a félelem kerekedett felül. Nem válaszolt a hallottakra.

– Remélem, a hallgatása egyben azt is jelenti, hogy felmérte a helyzete realitásait.

– Ha az elkövetkező néhány nap folyamán esetleg ismét feltűnne a környéken, akkor felhívhatom, hogy szóljon az ideküldött emberének, hogy nem sikerült meggyőzni és eltéríteni a szándékától?

– Igen, tegye meg, de nyugodjon meg, hogy a legjobb tárgyalópartnert találtuk meg számára.

– Még egy kérdés… A maga nevét se tudom.

– Nem is kell tudnia a nevemet!

A tegnapi telefonbeszélgetéshez hasonlóan a vonal ezúttal is hirtelen megszakadt, s Walter már csak a néma telefonkagylót szorította a füléhez. A hang biztatása ellenére erőt vett rajta a pánik, és azon meditált, hogyan is üthet vissza egy rossz döntés, amikor már azt hiszi, hogy minden a legteljesebb rendben van. Egyedüli vigaszt az jelentett számára, hogy fiának állapota a jelek szerint stabilizálódott, és a gyereket különleges, kísérleti kezelésben részesítő orvosok is óvatos derűlátással nyilatkoztak az állapotáról.

Mire Laurie elolvasott néhány cikket a Timesból, Jack már meg is jelent egy műtősruha fölött egy Dr. Friedlanderéhez hasonlóan ropogósra keményített, hófehér köpenyt viselő, fiatalos kinézetű orvos társaságában. Nyilvánvalóan az egész kórházban megkövetelték ezt a tisztaságot és eleganciát. Laurie azt is kénytelen volt beismerni, hogy sokkal vonzóbb is volt, mint az Egvetemi Klinika néhány kezelőorvosának a pecsétes köpenye. Úgy tűnt, hogy ott még sikkesnek is tartották ezt az öltözéket, és mintha a gyűrött, foltos köpennyel az elvégzett munka hatalmas mennyiségét akarták volna mások előtt bizonyítani.

Jack Dr. Jeff Anderson néven mutatta be a férfit. Laurie még életében nem látott ilyen kék szemeket.

– Szerencsém is van – folytatta Jack –, Dr. Anderson elvállalta az altatásomat. Azt is elmondtam neki, hogy mennyire aggódsz az MRSA és a műtétem miatt, ezért volt olyan kedves elkísérni, és néhány szót váltani veled.

Laurie kezet fogott az altatóorvossal, s magában azt is megjegyezte, hogy a férfi fiatalsága mellett mennyire öregnek érzi magát. Jack bemutató szavai is kényelmetlen helyzetet teremtettek, mivel kezdte magát egy túlzottan aggályoskodó anyukának érezni. Jeff a szokásos, semmitmondó szavakkal biztosította, hogy minden a legnagyobb rendben lesz, különben is, Jack olyan erős és egészséges, mint egy bivaly, mire Laurie azon kezdett tűnődni, hogy egy bivaly tulajdonképpen milyen egészséges lehet.

Amikor Jeff befejezte a sablonszöveget, akkor Laurie még megkérdezte tőle, hogy hány olyan altatása volt, ami után a betegek MRSA-fertőzést kaptak.

A fiatal orvos látható zavarral hol Laurie-ra, hol Jackre pillantott. Nyilvánvaló, hogy Jack nem tett fel neki ilyen kérdéseket.

– Egy – ismerte be végül az orvos. – Hónapokkal ezelőtt történt egy vállízületi műtét után. A többihez hasonlóan ez is teljesen váratlanul ért bennünket és – sajnos – végzetes kimenetelű is volt.

– És hogy hívták a beteget? – érdeklődött tovább Laurie.

– Nem vagyok benne biztos, hogy kiadhatom a nevét – szabadkozott Jeff.

Laurie tudta, hogy neki joga van ilyen kérdést feltenni, és ez minden kétséget kizáróan orvos szakértői kérdésnek is minősíthető, de nem forszírozta az ügyet. A név, végső soron, nem is sokat számított, csupán abból a szempontból volt jelentősége, hogy kíváncsi volt, az eset nem kerülte-e el a figyelmét. Jack küszöbön álló műtétje ennél sokkal jobban érdekelte.

– Nem emlékszik, volt valami szokatlan komplikáció a műtét körül?

– Minden nagyon simán ment – rázta meg a fejét Jeff. – De valami azért mégis történt. Mi, akik a műtőkben dolgozunk, heti rendszerességgel elvégezzük magunkon az MRSA-tesztet. Azon a héten, amikor a haláleset történt, én is pozitív lettem. Hogy ezt a betegtől kaphattam el vagy sem, arról fogalmam sincs. Most már viszont határozottan állíthatom, hogy mentes vagyok a fertőzéstől. Éppen tegnap estem át a szűrésen.

– Örömmel jelenthetem, hogy én is mentes vagyok ezektől a bogaraktól – büszkélkedett Jack.

– David Jeffriest is ön altatta hétfőn? – érdeklődött tovább Laurie.

– Nem, nem én. Dolores Suarez volt aznap a műtőben.

– Nagyon köszönöm a tájékoztatást – mosolygott Laurie a fiatal altatóorvosra. Jeff igyekezete egyáltalán nem oszlatta el aggodalmait.

– A férje jó kezekben lesz! – ígérte Jeff, majd elköszönt tőlük, s már el is tűnt a vizsgáló ajtaja mögött.

– Nos – szólalt meg Jack –, azt azért el kell ismerned, hogy nagyon zökkenőmentesen zajlanak a dolgok. Már önmagában véve az is csoda, hogy egy percet se kell várakozni.

– Elegáns, tiszta és kellemes környezet – ismerte be Laurie.

– A nyilvánvaló tisztaság mellett azért mégis van valami probléma.

– Nehogy azt mondd már, hogy téged nem nyugtattak meg ezek a körülmények!

– Az MRSA nem becsüli túlzottan a luxuskörnyezetet.

– Lehetetlen vagy! – sóhajtotta Jack. – Az MRSA minden kórházban jelen van.

– De nem minden kórházban van olyan MRSA, amely üszkös tüdőgyulladást okoz, és úgy gyilkolja az embereket, mintha ebolajárvány tört volna ki közöttük.

– Ugyan már! – legyintett Jack. – Gyerünk dolgozni!

– Ezt a kuplerájt! – panaszkodott Franco. – Ezért kellett engem hajnalban kiugrasztani az ágyból? – bökött előre a szélvédőn keresztül. Az orvos szakértői intézet előtt egy ötven-hatvan fős, lármás, fegyelmezetlen tömeg egy engedély nélküli tüntetésbe kezdett tiltakozásul a Concepcion Lopezzel kapcsolatos orvos szakértői gyorsjelentés ellen. Túlnyomó többségük spanyolul beszélő amerikai volt. Majdnem mindegyikük valami seprűnyélre ragasztott vagy szegezett, primitív ákombákomokkal teli plakáttal hadonászva tiltakozott a spanyol nyelvű közösség ellen irányuló rendőri brutalitás eltussolása miatt.

– Fogalmam sincs, hogy mit kereshetnek itt ilyen átkozottul korán – csóválta a fejét Angelo.

– Azt hiszem, azért, hogy bekerüljenek a reggeli hírekbe – vonta meg a vállát Franco. – Ráadásul a visszhangja is nagyobb lesz az ügynek, ha belezavarnak a reggeli csúcsforgalomba, márpedig nyilvánvalóan belezavarnak.

Számos tüntető a Fifth Avenue-n, az úttesten randalírozott. A 30. utcánál rohamrendőrök, teljes felszerelésben, buszokban ülve várakoztak a hívásra, hogy beavatkozzanak az eseményekbe, de egyelőre a közrendvédelmiek próbálták – minimális sikerrel – távol tartani az ordítozó tömeget a forgalmas utcáktól, s visszaszorítani a tüntetőket az intézet előtti térségre.

Franco és Angelo a szervezet mikrobuszában ült, amelyet elsősorban emberrablásoknál és különböző repülőtéri lopásoknál használtak. A 29. és a 30. utca között, egy megállni tilos táblával jelzett szakaszon, az eredetileg Bellevue Kórházak egyike előtt, a járda mellett parkoltak. Innen nagyszerű rálátás nyílt volna az orvos szakértői intézet bejáratára, csupán az előttük parkoló Rangé Rover zavarta kicsit a kilátást.

– Mi a francot keres itt ez a terepjáró? – morgolódott Angelo. – Itt tilos a parkolás, az isten verje meg! Az ész megáll, hogy az emberek mennyire semmibe veszik a törvényeket!

– Csillapodj! – szólt rá Franco kicsit ingerülten.

– Annyi nap van az évben, miért éppen ma kell ezeknek is tiltakozni! – csapott rá tehetetlen dühében Angelo többször is a kormánykerékre.

– Minek ennyire begerjeszteni magadat? – figyelmeztette ismét Franco. – Legjobb lenne elhúzni innen a csíkot! Ennyi zsaruval meg ennyi idiótával a környéken úgyse tudnánk elkapni.

– Legalább látni akarom! – nyűgösködött tovább Angelo. –Utána pedig ki akarok menni valamelyik barkácsboltba.

– Barkácsboltba? – nézett Franco értetlenkedve Angelóra. –Mi a francot akarsz te venni a barkácsboltban?

Angelo visszabámult Franco képébe, s közben tőle telhetően felvonta a szemöldökét.

– Várjunk csak egy kicsit! – mondta Franco, mintha eszébe jutott volna valami. – Talán csak nem egy vödröt meg valami gyorsan kötő betont akarsz szerezni?

– Vinnie külön megmondta, hogy a magam módján csinálhatom, én pedig pontosan ezt terveztem! Amióta csak a moziban láttam, én is meg akartam csinálni valakivel, aki megérdemli. És senki nem érdemli meg jobban, mint Laurie Montgomery, és ezzel Vinnie is teljesen egyetértett.

– Ó, drága istenem! – nyögött fel Franco, s a mennyek felé pillantott.

– Ott van! Ott van! – ordította Angelo, s kifelé mutogatott a szélvédőn. Az ajtókilincs felé nyúlt, s még az előtt kinyitotta a kocsi ajtaját, hogy Franco megragadhatta volna a karját.

– Mi a büdös francot akarsz csinálni? – ordított rá Franco, miközben Angelo ki akarta szakítani a karját a szorításából. – Tele van a környék zsaruval! Öngyilkosság lenne most kiszállni!

Angelo visszahúzta a lábát, és a kocsi ajtaját is visszazárta. Ő is tudta, hogy Francónak igaza van. Jelen körülmények között sehogy se tudott volna Laurie közelébe férkőzni. Hajnal óta tele volt feszültséggel, és csak reflexszerűen reagált, amikor az utca túlsó oldalán megpillantotta a taxiból kiszálló Laurie-t, aki nyilván el akarta kerülni az orvos szakértői intézet előtt protestáló tömeget. Most aztán a tehetetlenség minden kínszenvedését elviselve kénytelen volt végignézni, ahogy alig tizenöt méternyire tőle Laurie visszahajol a taxiba, és egy pár mankót húz elő, majd utána Jacket is kisegíti a kocsiból.

– Ez a fiúja! – morogta Angelo. – Nem bánnám, ha őt is hidegre kellene tenni!

– Nyugodj már meg! – csitította Angelo. – Úgy érzem, mintha egy megvadult kutyával ülnék a kocsiban!

Laurie és Jack majdnem egy percig úgy állt előttük a piros lámpánál, mintha kirakatban lenne, s ezzel a végletekig próbára tette Angelo tűrőképességét. Amikor végre a lámpa zöldre váltott, és ők lassan átballagtak a Fifth Avenue-n, akkor is úgy érezte magát, mint egy macska, amelyet arra kényszerítenek, hogy mozdulatlanul tűrje, amint egy csábító egérke elsétál az orra előtt.

Amikor aztán elfordultak, hogy a 30. utcán is átvágjanak, akkor valóban csak a Rangé Rover hossza választotta el őket egymástól.

– Minden tökéletesen alakulna, ha nem lenne itt ez az átkozott tüntetés.

– Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem – vonta meg a vállát Franco filozofikus nyugalommal. – No, most már láttad is, tűnjünk el innen a francba!

– Azon gondolkoztam – indította be Angelo a mikrobusz motorját –, hogy a nő engem is ugyanolyan könnyen felismer, mint ahogy én felismertem őt.

– Lehet, hogy még könnyebben – bólogatott Franco.

– Ez akkor azt is jelenti, hogy több emberre lesz szükség – tette Angelo sebességbe a mikrobusz váltóját, majd maga mögé pillantva a Fifth Avenue-ra, lassan eltávolodott a járdaszegélytől. – Ha később, valamikor a délután folyamán visszajövünk, akkor Freddie-t és Richie-t is magunkkal hozzuk.

– Nem rossz ötlet – helyeselt Franco.

Adam már az előző estén felderítette az orvos szakértői intézet környékét, s már kész is volt a terve a célszemély pontos azonosítására. Már reggel hét óra előtt megérkezett a helyszínre, és Rangé Roverével le is parkolt a megfelelő, megállni tilos zónába, s szinte teljesen biztos volt abban, hogy a szolgáltatást végző kocsik rendszáma ezúttal is a szokásos varázserővel fog működni. Egyáltalán nem volt boldog ettől a tüntetéstől, amely éppen érkezésekor kezdett kialakulni, és nem is a tömeg, nem is a felfordulás zavarta, inkább az eseményről tudósító tv-társaságok mikrobuszai és forgatócsoportjai voltak a terhére, mivel mindenképpen el akarta kerülni, hogy bármilyen felvételen szerepeljen.

Várakozásának megfelelően az orvos szakértői intézet bejárata már nyitva volt, holott az előző estén még zárva találta. Hogy reggel már nyitva lesz, azt azért vette már az este is biztosra, mert az üvegajtón keresztül még az este bepillantva egy recepciós pultot vett észre, majd azon túl egy másik, üvegajtóval ellátott térség kezdődött.

Az előtérbe jutva Adam, a The New York Times reggeli kiadásával a kezében, egyenesen leült az egyik ott lévő, műbőrrel kárpitozott fotelbe. Amikor a recepció megkérdezte, hogy miben tudna segíteni, akkor azt válaszolta, hogy a megállapodás szerint az egyik orvos szakértővel itt kell találkoznia.

Adam mintegy tizenöt percet üldögélhetett az előtérben. Már többen is megérkeztek a munkahelyükre, sőt már egy orvos szakértő is megjött, akit a recepciós Dr. Mehta néven üdvözölt. A többieket csak a keresztnevükön szólította. Időközben már azt is megtudta, hogy a recepciós hölgyet Marlene Wilsonnak hívják.

Pontban negyed nyolckor ismét nyílt a külső ajtó, és elsőként egy pár mankóval bicegő férfi lépett be rajta. Adam lejjebb engedte az újságot, hogy átlásson fölötte. A második belépő külseje már biztatóbb volt. A mankóval érkező férfit egy középmagas, szoborszerűen szabályos vonásokkal rendelkező, enyhén bronzos árnyalatú, barna hajú, meglepően világos bőrű nő követte. Adam emlékei szerint nagyjából megfelelt a megadott személyleírásnak, de azért biztos akart lenni a dolgában.

Adam csalódására a recepciós a „Jó reggelt mindkettejüknek!” szavakkal üdvözölte a belépőket. Számára ez azt jelentette, hogy a B terv lép életbe. Arra már gyorsan rájött, hogy mielőtt a második ajtót is nyitó gombot megnyomná, a recepciós üdvözli a belépőket. Azt is megfigyelte, hogy az adminisztratív és kisegítő személyzet a külső bejárati ajtóval szemben lévő ajtón át lép be az épületbe. Az egyetlen, eddig megérkező orvos a recepciós pult melletti ajtón belépve folytatta az útját, ami azt is jelentette, hogy át kellett haladnia az Adam előtti térségen. A célszemélynek sejtett nő, a társaságában lévő, mankóval bicegő férfival együtt, az előző orvos útvonalát követte.

– Bocsásson meg! – szólalt meg Adam még mindig a helyén ülve. – Véletlenül nem ön Dr. Laurie Montgomery?

Laurie egy lépéssel Adam mögött állt meg, Jack pedig majdnem egy vonalban volt vele.

Adam azonnal felállt a helyéről, és egy újabb pillantást vetett Laurie-ra. Világos arcbőrével összhangban a szeme is zöldesszürke volt. Adam ismét megkérdezte, hogy Laurie Montgomeryhez van-e szerencséje.

– Miért kérdezi? – kérdezett vissza Laurie.

– Az ABC cég díjbeszedési osztályától jöttem – felelte Adam. – Megmondaná nekem, hogy lakott valaha Geenwich Village SoHo negyedében?

Laurie és Jack egymásra pillantottak.

– Nem, soha nem laktam ott – felelte Laurie.

– De az ön neve Laurie Montgomery.

– Igen, de soha nem laktam a SoHóban.

– Akkor elnézést a zavarásért! – mondta Adam, és már meg is indult az ajtó felé.

– Megkérdezhetném, hogy miért keresi azt a Laurie Montgomeryt a SoHóból? – szólt Laurie Adam után.

– Egy telefonszámla miatt, amelyet elfelejtett kifizetni, amikor elköltözött.

– Sajnálom! – mondta Laurie, és ezzel már ő is elindult a várószoba ajtaja felé.

Az utcára kilépve Adam is folytatta az útját. A tiltakozás egyre erőteljesebbé vált. A tüntetés részvevői az épületet körbejárva kórusban kántálták, hogy „Csalás! Csalás! Nem tűrjük a rendőri brutalitást!”

Gondosan ügyelve arra, hogy ne kerüljön a kamerák látószögébe, Adam visszatért a kocsijához, majd a handabandázókat nagy ívben kikerülve elhajtott. A First Avenue-n északnak tartott, és arra gondolt, hogy visszatér a szállóba, s egy újabb kávé mellett, a helyzetnek megfelelően újra átgondolja a tervet, majd elmegy a Metropolitan Múzeumba. Gyerekkorában nagyon szerette ezt a helyet. Meggyőződése volt, hogy délutánig úgysem találkozik Laurie Montgomeryvel. Még meg kellett tudnia a lakáscímét is, ezt pedig csak az orvos szakértői intézetben szerezhette meg.

19.

2007. április 4.

reggel 7 óra 20 perc

– Már éppen ideje volt, gyerekek! – tette félre az újságját Lou Soldano nyomozó hadnagy, és az órájára pillantott. – Mindig azzal dicsekszetek, hogy milyen korán kezditek a munkát, ez pedig, egyáltalán nincs korán!

– Mi történt? – nézett rá Jack kérdőn. – Ez a mai nap lenne, vagy még mindig tegnap van? Hónapokig nem láttunk, aztán most egyszerre két egymást követő napon is itt vagy. Mi újság?

– Gondolom, azt a külsőm is elárulja, hogy az éjszaka megint nem hunytam le a szememet.

– Miért nem hagysz mást is dolgozni az osztályodon?

Lou elgondolkodott egy pillanatra. Ez volt az a kérdés, amelyet soha nem tett fel magának.

– Talán azért – felelte –, mert nincs más, amit csinálhatnék. Ez így elég szánalmasan hangzik.

– Te mondtad, nem én – mosolyodott el Jack majd fájós térdét feltámasztva ő is leült az egyik, barna műbőrrel kárpitozott székre.

– Már korábban itt lettünk volna – kapcsolódott be Laurie is a beszélgetésbe –, de meg kellett állnunk a kórháznál, hogy Jacknél elvégezzék a műtét előtti vizsgálatokat.

– Még mindig el akarod holnap végeztetni a műtétet? – nézett vissza Lou Jackre.

– Ne menjünk most bele ebbe a dologba! – felelte Jack. – Inkább azt mondd, hogy mi szél hozott ismét erre a környékre.

– Mintha csak a tegnapi eset ismétlődött volna meg – kezdte Lou a történetet.

Közben Laurie megkérdezte Jacket, hogy kér-e egy kávét, Jack csak felfelé tartott hüvelykujjával adott igenlő választ, majd intett Lounak, hogy folytassa a történetét.

– Megint a kikötői kollégákkal töltöttem az éjszakát. A tegnapi éjszakához hasonlóan most is találtak egy vízben lebegő hullát, akit pontosan ugyanúgy, golyóval végeztek ki, mint a tegnapit. Az első eset után hagytam üzenetet, hogy ha ilyesmi történik, akkor engem keressenek. Meg is kerestek. Pontosan ez az, amit nem szerettem volna, ha bekövetkezik! A szervezett bűnözésben lezajló bandaháborúk mind így kezdődnek. Először kinyírnak valakit, majd még egyet, és akkor aztán megindul ez az átkozott lavina. – Közben Laurie is megérkezett, egyik kezében a saját kávéját, a másikban Jackét hozta. Letelepedett Jack foteljének a karfájára, és ő is Lou történetét hallgatta.

– Egyedüli reménysugár az, hogy ez a gyilkosság egy kicsit más volt, mint az előbbi.

– Hogyhogy? – kérdezte Jack.

– Ezúttal egy lányt… akarom mondani, nőt nyírtak ki – helyesbítette magát Lou, s agy apró, bűntudatos pillantást vetett Laurie felé. – Bár nincs ebben semmi újdonság. Igaz, nem sok nőt csinálnak ki ilyen alvilági módszerekkel, és csak ezért feltételezem, hogy ez az epizód nem áll kapcsolatban az előző nap történtekkel, ami egyben azt is jelentené, hogy bármi volt is az oka a tegnap esti gyilkosságnak, ez az esemény nem utal szükségszerűen az események eszkalációjára.

– És nem is csak a vízből kifogott hulla hasonlít egy kicsit a tegnapi napra – kapcsolódott a beszélgetésben a pultnál szorgoskodó Dr. Riva Mehta, aki az éjszaka beérkezett eseteket tekintette át, s döntötte el, hogy melyiket kell vizsgálatnak alávetni, és melyik orvos szakértő melyik esetet kapja. – Laurie! Ugye te kérted magadhoz az MRSA-eseteket. Itt van egy újabb! Gondolom, ezzel is te szeretnél foglalkozni…

– Ó, de még mennyire! – csúszott le Jack székének karfájáról Laurie, s már meg is indult Riva pultja felé. – Szintén valamelyik Angels kórházból érkezett?

– Nem, nem! Ezúttal az Egyetemi Klinikáról.

Laurie átvette az esettel kapcsolatos papírokat, s letelepedett a szokása szerint a Daily New sportrovatába temetkező Vinnie melletti fotelba.

– Ez igen! – súgta Jack ismét Lou felé fordulva. – Most aztán újabb muníciót kapott a holnapi műtétem elleni támadáshoz. Kérlek, ne is vedd elő ezt a témát!

– Majd megpróbálom, de meg kell mondanom, hogy a józan ész kérdésében egyáltalán nem vagy egy súlycsoportban Laurie-val.

– Ne kezdd újra! – emelte meg a kezét Jack, mintha csak valami támadást akarna elhárítani. – Inkább térjünk vissza a te ügyedhez! A vízből kifogott nő meztelen volt vagy ruhát viselt?

– Érdekes, hogy ezt kérdezed. Is-is a válasz.

– Ezt meg hogy értsem? Felül vagy alul nem volt rajta ruha?

– Nem jó a kérdés! Ingruha volt rajta. Gondolom, így hívják ezt a ruhadarabot. Mindenesetre se melltartó, se bugyi nem volt rajta. Nem tudom, hogy van-e ennek jelentősége? Ma már egyáltalán nem ritkaság, ha egy lány – elnézést, nő – alsónemű nélkül megy el szórakozni.

– Ezzel megfogtál! – vallotta be Jack. – Erről fogalmam se volt. Mindenesetre az erőszakot is le kell tesztelnünk.

– Azt hiszem, hogy én is túl korán születtem – nevetett fel Lou.

– Azonosították már a lányt?

– Nem. Ebben az értelemben is nagyon hasonlít a tegnapi esetre.

– És mi van a tegnapival? Azt már sikerült azonosítani?

– Nem. Tegnap el is töltöttem vele egy kis időt, de nem tudtam kideríteni. A fickó jegygyűrűt viselt, és jól öltözött volt. Fogalmam sincs, hogy a családja miért nem jelentette az eltűnését. Ezeket az ügyeket az Eltűnt Személyek Osztálya általában huszonnégy órán belül megoldja. Csak arra tudok gondolni, hogy esetleg külföldi lehetett. Ami a mai ügyet illeti, ott már kevésbé lennék meglepve, ha az azonosítása több napot venne igénybe, hacsak nincs valami lakótársa vagy olyan munkahelye, ahonnan a főnöke vagy valamelyik kollégája nem jelenti az eltűnését.

– Hány éves lehet?

– Fiatal, a húszas éveinek az elején járhat.

– Utcalánynak néz ki?

– Ugyan, hogy lehet ezt manapság megmondani, amikor a gyerekek is úgy öltöznek! Csak az tűnt fel rajta, hogy a hajának volt valami zöldes árnyalata.

– Zöldes?

– Mondtam, hogy furcsa volt.

– Neki is látszik olyan lenyomat a lábán, ami arra utalhat, hogy a tegnapihoz hasonlóan esetleg lánccal kötözhették valami nehezékhez?

– Rajta is látszik, ezért is hallgatok ezekről az ügyekről. Ha továbbra is folytatódnak ezek az alvilági leszámolások, akkor szeretném, ha a többi is a felszínre kerülne.

– És mit vársz a boncolástól?

– Ugyan már! Honnan tudjam? – emelte Lou mindkét kezét a magasba. – Te vagy a varázsló!

– Bárcsak az lennék!

– Legfőképpen azt szeretném, ha a lövedék előkerülne. Ha a feltételezett tegnapihoz hasonló, üreges hegyű, nagy sebességű Remingtonról van szó, akkor esetleg feltételezhetjük, hogy mindkét esetben ugyanazt a fegyvert használták.

– A holttestet ugyanott találták meg, mint a tegnapit?

– Nem pontosan ott, de tulajdonképpen nem is olyan messze tőle. Amilyen szeszélyes ott az árapály, csak találgatni lehet, hogy merre viszi a hordalékot.

– Nos, rendben! Akkor lássunk neki! – tápászkodott fel helyéről Jack, majd mankóit összeszedve odabicegett Rivához. – Kéznél van a mai úszóbajnok? – kérdezte, de Riva már nyújtotta is feléje a dokumentációt tartalmazó dossziét, amivel Jack már meg is bökte a Vinnie kezében lévő újságot. – Indulás, nagyfiú! – mondta, s közben Vinnie ölébe ejtette a dossziét. –Gyere, nyújtsunk segédkezet az igazságszolgáltatásnak!

Vinnie szokása szerint morgolódott, be becsületére legyen mondva, már félre is tette az újságját, s felpattant a helyéről.

– A nemi erőszak vizsgálatához szükséges tesztcsomagra is szükségünk lesz!

Vinnie már el is indult, hogy útközben a boncterem felé felvegye a szükséges dolgokat.

– Ez a nap is elég sűrűnek ígérkezik – jegyezte meg, s Riva válla fölött átnézve belepillantott az éppen előtte lévő anyagba.

– Sokkal zűrösebb, mint a tegnapi – válaszolta Riva.

– Hello! Akkor lent találkozunk! – szólt oda Lou Jacknek, aki már intett is feléje, hogy menjen csak nyugodtan.

– Van valami csemegéd a számomra? – érdeklődött Jack, s már meg is próbált átlapozni néhányat a Riva által gondosan csoportokba gyűjtött dossziék közül, de már kapott is egyet a kézfejére Riva külön erre a célra rendszeresített vonalzójával. – Au! – kapta el a kezét, s fájdalmat mímelve azonnal dörzsölgetni is kezdte.

– Van itt több is, ami szerintem elég nagy kihívást fog jelenteni – válaszolt Riva, mintha mi sem történt volna.

– Ez már biztatóan hangzik – mosolyodott el Jack. – Hányra számíthatok közülük?

– Legalább háromra – felelte Riva. – Mára ketten is papírnapot kértek, így helyettük is a többieknek kell a friss ügyekkel foglalkozni. – A papírnap azt jelentette, hogy ilyenkor az orvos szakértő le se megy a boncterembe, hanem megpróbálja rendszerbe szedni az eddigi munkák során szerzett információkat, és kiegészíti a halotti bizonyítványokat.

– Tartok tőle, Jack, hogy ezt neked is látnod kell! – szólalt meg Laurie, aki már átnézte a Rivától kapott MRSA-esetet.

Jack nem szólt semmit, csak a mennyezet felé fordította a tekintetét. Nem okozott számára nehézséget kitalálni, hogy Laurie újabb kampányt készül indítani döntése megváltoztatása érdekében.

– Az ügy nagyon emlékeztet a David Jeffries-féle esetre – kezdte Laurie. – Őt is az Angels Egészségbiztosító egyik kórházában műtötték, de aztán gyors lefolyású MRSA-fertőzést kapott, ezért átszállították az Egyetemi Klinikára, hogy hátha ott meg tudják menteni az életét.

– De – hála istennek – ez nem az Ortopédiai Kórház volt – jegyezte meg Jack.

– Jack, az isten szerelmére! Vedd már komolyan ezt a dolgot! – szólt rá panaszosan Laurie. – Néhány nap alatt ez már a második, döbbenetes gyorsasággal elharapódzó staphylococcus fertőzés! Az MRSA-fertőzések túlnyomó többsége nem öli meg az embereket, mindenesetre nem órákon belül az első tünetek megjelenése után. Ezek minden tekintetben nagyon különleges esetek! Miért nem látod be végre?

– Nagyon is belátom! Valóban talányos esetek, és minden erővel támogatom is az erőfeszítéseidet, hogy meg tudd oldani ezt a problémát. Ami pedig engem illet, én Dr. Wendell Anderson nagyon tehetséges kezébe teszem le a sorsomat. Ha ő biztos a dolgában, akkor én is biztos vagyok az enyémben. Ha elő tudsz állni valami különleges körülménnyel, ami igazolja ezt az állítólagos kockázatot, akkor azt én is hajlandó vagyok fontolóra venni, de különben már eldöntöttem a kérdést. Az MRSA-tesztet is elvégezték rajtam, és nem vagyok bacilushordozó. Dr. Andersonnak se volt egyetlen ilyen esete sem. Röviden összefoglalva, holnap megműttetem magamat, és kész! – fejezte be Jack a mondókáját, s még a lélegzete is felgyorsult. Kicsit felhúzta magát a monológ alatt, s egy pillanatra farkasszemet is nézett Laurie-val.

– Most pedig megyek, és hozzálátok az első esethez! Oké?

Laurie egy biccentéssel vette tudomásul a hallottakat. Az ébredéskor érzett levert, borús hangulata ismét visszatért. Úgy érezte, hogy könnyek környékezik, de aztán sikerült erőt venni magán.

– Oké! – felelte. – A gödörben találkozunk!

– A gödörben találkozunk! – visszhangozta Jack, és már ki is lépett az ajtón.

Riva és Laurie egymásra nézett; Laurie támogatást keresett, Riva pedig vigasztalni szerette volna.

– Az a probléma a férfiakkal – bölcselkedett Riva –, hogy ők férfiak és nem úgy jár az agyuk, mint ahogy mi, nők gondolkozunk. A helyzet iróniája, hogy ők bennünket vádolnak érzelmességgel és lobbanékonysággal, amire ők ugyanúgy hajlamosak, mint mi. Jack is érzelmi alapon hozta meg a döntését a műtéttel kapcsolatban, és most már képtelen a racionális meggondolásokra.

– Kösz! – mondta Laurie, és hangulata ellenére elmosolyodott. – Ez most nagyon kellett nekem!

– Az viszont érdekes, hogy kiutat is felajánlott neked a helyzetből – folytatta Riva. – Ezt én is tanúsíthatom. Azt mondta, hogy ha elő tudsz állni valami különleges bizonyítékkal, hogy veszélybe sodorja magát, akkor hajlandó lesz azt meghallgatni. Azt természetesen nem ajánlotta fel, hogy megváltoztatja a döntését, de akár ez is előfordulhat. Neked csak a fertőzés hogyanjára és miértjére kell megtalálnod a választ. Tudom, hogy nem egészen huszonnégy óra alatt ez szinte lehetetlen feladat, de téged és a korábbi dolgaidat ismerve, ha erre egyáltalán képes valaki, akkor az te vagy!

Laurie egyetértően bólogatott, ha nem is arra a részre, hogy ő tud legjobban megfelelni ennek a kihívásnak, inkább arra az ötletre, hogy esetleg meg tudja változtatni Jack döntését, ha választ talál a talányos kérdésekre. Hirtelen felpattant a helyéről, és máris elindult kifelé a szobából. Egy hirtelen adrenalinhullám már el is űzte nyomott hangulatát. A siker vajmi csekély esélye és a valószínűtlenül rövid határidő ellenére elszánta magát.

– Tartok tőle, hogy azért néhány egyéb ügyet is oda kell adnom neked! – szólt utána Riva.

Laurie csak intett, hogy hallotta, amit mondott.

– Most akarod a dossziékat, vagy majd később visszajössz értük? – kiáltott utána Riva.

Laurie megfordult, és visszasietett Rivához.

– Ezek biztosan érdekes esetek, és rövidnek is ígérkeznek – nyújtotta felé Riva a két dossziét. – Mindketten fiatal egészséges, a harmincas éveik elején járó emberek voltak, úgyhogy hamar végzel a boncolásukkal, és foglalkozhatsz az MRSA-rejtvénnyel!

– A halál feltételezett oka?

– Nincs semmi feltüntetve. Az egyik a fogorvosnál halt meg a helyi érzéstelenítés után. Tudom, hogy ez valami gyógyszerérzékenységre utal, de ennek semmi korábbi jele nem volt. A másik egy edzőteremben végezte a szobakerékpár tekerése közben.

– Már itt is vagyok! – hallatszott egy hang. – A munkanap most már hivatalosan is elkezdődhet!

Laurie és Riva is a helyiségbe viharzó Chetre pillantott, aki meglengette a zakóját, s egy jól irányzott mozdulattal a legközelebbi műbőr bevonatú fotelba hajította.

– A többiek hol vannak? – kérdezte kicsit zavartan. Arra számított, hogy még találkozik Jackkel.

– Jack és Vinnie már odalent vannak – felelte Laurie. – Ma még lelkesebb vagy, mint tegnap, és most már második napja éppen időben érkezel. Mi történt? Nehogy azt mondd, hogy sikerült együtt vacsoráznod az újdonsült barátnőddel!

Jack kihúzta magát, felemelt jobb kezével a kiscserkészek köszöntését utánozta, és összecsapta a bokáját.

– A cserkész soha nem hazudik! Valóban az történt, és örömmel jelenthetem, hogy szebb és érdekesebb, mint ahogy azt képzelni mertem volna! Nagyon élveztem a vele való társalgást.

– Mit szólsz hozzá, Riva! Lehetséges, hogy egy valaha ifjú ember érési folyamatának lehetünk a szemtanúi? Eddig elég volt annyit megtudnia a másikról, hogy nő az illető.

– Nos, odáig azért nem jutottunk – rázta meg a fejét Chet. –Bár terveztem, hogy megmutatom neki a lakásomat, vagy megnézem az övét, de ő csak egy vacsorára korlátozta a találkozót.

– Micsoda tragédia! – pattintott egyet Laurie, bosszankodást mímelve az ujjával.

– Mindenesetre, a tanácsért köszönettel tartozom, Laurie! Ha nem biztattál volna, és ha nincsenek a tanácsaid, akkor biztosan nem jött volna létre a randevú.

– Nagyom szívesen, máskor is! – felelte Laurie, s máris Riva felé fordult. – Köszönöm a munkát! Ezek valóban jók lesznek – mondta, s újra elindult a kijárat felé.

– Teljesen meglepett! – állította meg Laurie-t útközben Chet. – Ő is orvos, és belgyógyászatra szakosodott. Mindennek a tetejébe még egy sok millió dolláros cégnek is a vezérigazgatója, amelyik szakosodott kórházak építésével és működtetésével foglalkozik. Ezzel azt akarom mondani, hogy nagyon is figyelemre méltó teremtés!

Laurie úgy érezte, hogy egész belseje összerándul, és valami furcsa, szédüléshez hasonló érzés lesz rajta úrrá, de mindez ugyanolyan gyorsan el is tűnt, mint ahogy jelentkezett. Azért mindenesetre megköszörülte a torkát, mielőtt megszólalt volna.

– Véletlenül nem Angela Dawsonnak hívják a hölgyet?

– Dehogynem! – kiáltott fel Chet. – Ismered talán?

– Csak felületesen – válaszolta Laurie. – Találkoztam már vele, és sajnos azt kell mondanom, hogy nem volt rám akkora hatással, mint rád.

– És miért nem?

– Kár, hogy most nincs időm erre a beszélgetésre, de valahogy olyan érzéseim vannak vele kapcsolatban, hogy üzletasszonyként vallott prioritásai mintha eltaposták volna az orvosi hitvallást.

Laurie tudta, hogy Chetnek nyilvánvalóan még több kérdése is lenne az üggyel kapcsolatban, de valóban mennie kellett, így aztán Chet tiltakozása ellenére még egyszer kimentette magát, s már ott sem volt. Gyors léptekkel áthaladt a fogadórészlegen, ahová a város halottjait behozták, s közben a napját kezdte megtervezni. Nagyon kevés ideje volt addig, amíg Jack a kés alá készült menni, így azt nagyon hatékonyan kellett kihasználnia. Első megállója a helyszínelők részlege volt. A legutóbbi MRS-esetnél Janice Jaeger látogatta meg a helyszínt, és Laurie-nak hozzá is lett volna néhány kérdése. Laurie már többször is nagyon értékes és a jelentéseikben nem szereplő információkat szerzett a hallatlanul tapasztalt Janice-től. A helyszínelők feladata az volt, hogy jelentéseikben a tényeket, és ne a benyomásaikat rögzítsék.

Laurie éppen a hosszú éjszakai ügyelet végén talált rá Janice-re. Ő volt az egyetlen helyszínelő, aki este tizenegytől reggel hétig dolgozott, de nyolc előtt szinte soha nem fejezte be a munkát. Ha szükségesnek ítélte, akkor a patológiai gyakorlaton lévő, napi váltásban dolgozó gyakorló orvosok segítségét is igénybe vehette. Ha még ennél is több segítségre volt szüksége, vagy valami különösen nagy kihívást jelentő üggyel találkozott, akkor egy-egy ügyeletes orvos szakértő is a rendelkezésére állt.

– Talán elfelejtettem valamit? – érdeklődött Janice, amikor Laurie odalépett az asztalához. Laurie rendkívül jó viszonyban volt az összes helyszínelővel, de különösen Janice-szel, aki nagyon hálás volt azért, hogy Laurie olyan nagy elismeréssel tekint a munkájukra. Az orvos szakértők közül egyedül Laurie látogatta meg rendszeresen, és kérdezgetett a részletekről és a véleményéről.

– Ramona Torres felől szeretnék érdeklődni – mondta Laurie. – A jelentésedből arra következtettem, hogy az Egyetemi Klinikán is helyszíni szemlét tartottál.

– Valóban így van.

– Nem találkoztál valamivel, ami sajátos vagy érdekes lett volna, de úgy érezted, hogy nem fér bele a jelentésbe?

– De találkoztam – mosolyodott el Janice. Laurie mindig puhatolódzó kérdésekkel kezdte az ilyen beszélgetéseket. – Olyan érzésem volt, hogy az orvosoknak nem tetszik, hogy az Angels Kórházakból nem kapják meg elég gyorsan az ilyen súlyosan fertőzött betegeket ahhoz, hogy esélyük legyen a túlélésre.

– Az Angels Plasztikai és Szemsebészeti Kórházba is elmentél?

– Nem, ott nem voltam – felelte Janice. – Legalábbis ezúttal nem voltam. Gondolod, hogy oda is el kellett volna mennem?

– Fogalmam sincs – vallotta be Laurie. – De az MRSA-üggyel kapcsolatban ugye jártál az Angels kórházakban?

– De még mennyire! Nem is egyszer.

– Olvastam is néhány jelentésedet. Milyen érzéseid vannak úgy általában ezekkel a kórházakkal és az MRSA-esetekkel kapcsolatban?

– Az igazat akarod hallani? – kérdezte mosolyogva Janice.

– Hát persze! Különben nem kérdeztem volna.

– Nem tudom pontosan megmagyarázni, de úgy érzem, hogy valami furcsa dolog zajlik körülöttük. Semmi olyasmi, amit a jelentésemben is megfogalmazhatnék, de továbbra is előfordulnak fertőzések, és ők továbbra is folytatják a műtéteket. Ha kérdéseket teszek fel nekik ebben az ügyben, akkor közlik, hogy minden létező dolgot megtesznek az ilyen esetek megismétlődése ellen. Közben pedig egymás után halnak meg az emberek.

– Én is ugyanezt a választ kaptam tőlük – bólogatott Laurie. – Kösz a véleményed! Cheryl itt van valahol?

– Éppen munkára ment ki. Bart Arnold van bent. Vele nem akarsz beszélni?

Bart Arnold volt a helyszínelők főnöke, és egyben az egész osztályt is ő vezette.

– Nem, nem. Csak azt az üzenetet szeretném hagyni Cheryl-nek, hogy szükségem lenne Ramona Torres beteglapjára és leleteire. A többihez hasonlóan ezt is átküldheti e-mailen.

– Ez biztosan nem probléma.

Laurie, hogy időt nyerjen, szinte futva tette meg az elülső liftekig vezető utat. Ezek gyorsabbak voltak, és több is volt belőlük. A szobájába érve az asztalra dobta a kapott három dossziét, és felakasztotta a kabátját. Felkapta a telefont, tárcsázta a hullaházat, és Marvint kérte a telefonhoz. Hangját meghallva megkérdezte tőle, hogy lenne-e kedve ma is vele dolgozni? Azt is közölte, hogy nagyon gyorsan szeretne végezni. Marvin a tőle megszokott kedves vidámsággal mondott igent. Laurie meg is adta neki Ramona Torres nyilvántartási számát, és már le is tette a kagylót.

Az órára pillantott. Elsősorban a központi laboratóriummal szeretett volna beszélni, de attól tartott, hogy ilyen korán ott még nincs senki, ezért inkább az aznapra rátestált feladatokkal kezdte. Először Ramona Torres kórlapját és leleteit nézte át. Gyorsan átfutva az anyagot már tudta, hogy ez az eset is nagyon fog hasonlítani David Jeffrieséhez. Az ezzel kapcsolatos papírokat félre is tette, s az egyik hirtelen halálhoz tartozó helyszínelői jelentést kezdte tanulmányozni.

A tizenkilenc éves beteget Alexandra Zubennek hívták. Foggyökér-idegcsatornájának a kezelése miatt kereste fel a fogorvosát, s ahogy Riva is elmondta, helyi érzéstelenítésben részesült. Mindjárt a kezelés kezdetén hirtelen elveszítette az eszméletét. Miután vízszintes helyzetbe fektették, magához is tért, s ragaszkodott hozzá, hogy folytassák a kezelést. Néhány perc elteltével újra bekövetkezett az eszméletvesztés, de ezúttal már nem sikerült magához téríteni, így azonnal hívták a mentőket. A beteget kórházba szállították, ahol szívritmuszavart és magas vérnyomást állapítottak meg nála, a légzési funkciói alig, vagy egyáltalán nem voltak érzékelhetők. Azonnal lélegeztetőgépre kapcsolták, de szívműködése az agresszív terápia ellenére is leállt, s már nem sikerült újraindítani. A sürgősségi osztály zárójelentése a halál okát a Novokain-érzékenység miatt bekövetkezett légzőszervi és szívelégtelenségben határozta meg. A helyszínelő jelentése mindezt még azzal egészítette ki, hogy hozzátartozói elmondása szerint az elhunyt kitűnő egészségnek örvendett, bár időnként erős szív-dobogással, bőrpirosodással és erős izzadással járó ájulási rohamok is előfordultak nála.

Laurie visszarakta a helyszínelői jelentést a dossziéba. Első benyomása szerint a sürgősségi osztály téves diagnózist állított fel, és már szinte biztos volt benne, hogy mit talál majd a boncolásnál. Azt is feljegyezte, hogy különleges eszközökre nagy valószínűséggel nem lesz szüksége a munka során.

Laurie ezután a harmadik, nagyon rövidre sikerült helyszínelői jelentését vette elő. Az csak annyit rögzített, hogy Ronald Carpentu a majdnem mindennap használt, speciális szobakerékpárját tekerte, amikor hirtelen elvesztette az eszméletét. Az edzőterem személyzete azonnal megpróbálta újraéleszteni, de erőfeszítéseik nem jártak sikerrel.

Hívták a mentőket, akik még a rohamkocsiban is folytatták az újraélesztési kísérleteket. A sürgősségi osztályra történt megérkezéskor már csak a súlyos szívroham következtében beállt halált tudták megállapítani.

Laurie ezt a helyszínelői jelentést is visszatette a dossziéba. A harmadik esetet illetően már szinte biztosra vette, hogy a boncolás a sürgősségi osztály diagnózisát fogja igazolni, de a miért kérdése még mindig nyitva maradt. Valami atheromatikus szívbetegségre gyanakodott. Ennek megállapításához se volt szüksége semmiféle különleges eszközre.

Felemelte a telefonkagylót, s a boncterem számát tárcsázta. A készülék már hatszor kicsengett, Laurie pedig közben ujjaival dobolt az asztalon. Várakozás közben a furcsa és kísérteties egybeesésre gondolt, hogy éppen ő látta el Chetet tanáccsal az Angela Dawsonnal lezajlott randevú ügyében.

– Halló? – szólt bele egy hang a kagylóba, ami inkább a „hollóra” hasonlított.

Laurie Marvint kérte a telefonhoz, aki néhány másodperc elteltével már jelentkezett is.

– Készen állunk? – érdeklődött Laurie.

– Már órák óta teljes a készenlét – tréfálkozott Marvin.

Nem egészen öt perc elteltével Laurie már beöltözve méregette Ramona földi maradványait. David Jeffries esetéhez hasonlóan a lélegeztetőgép csöve és az intravénás vezetékek még a helyükön voltak. A legszokatlanabb látványt viszont a zsírleszívás szinte az egész testet beborító sebhelyei nyújtották.

– Arra készült, hogy egész nap rohanni fog? – érdeklődött Marvin arra utalva, hogy Laurie milyen gyorsan ért le az alagsorba, öltözött át védőruhába, és jelent meg a boncteremben. Az ő asztalán kívül még csak egy volt foglalt, s azon is a vízből kifogott lány holttestét vizsgálták.

– Valóban szeretnék a lehető leghamarabb végezni – ismerte el Laurie. – Megígérem, hogy most nem hagylak úgy faképnél, ahogy az tegnap sikerült. Még egyszer elnézést kérek! Valami elterelte a figyelmemet, és teljesen elvesztettem az időérzékemet.

– Ugyan már… – szabadkozott Marvin, s láthatóan zavarban volt, amiért Laurie úgy érezte, hogy bocsánatot kell kérnie tőle.

Laurie megtapogatta, s közelebbről is szemügyre vette Ramona bőrét. Tésztaszerűen puha volt, és számos apró kis tályog látszott rajta, s Laurie úgy érezte, hogy bőrszövetének jelentős részét akkor is elveszti, ha életben marad.

Néhány fényképfelvétel elkészítése után hozzálátott a munkához. Gyorsan és némán dolgozott. Amikor Marvin kérdezett tőle valamit, akkor is kicsit szórakozottan és röviden válaszolt. Régóta és gyakran dolgoztak együtt, így nem is volt különösebb szükség a szavakra.

David Jeffries esetéhez hasonlóan a leginkább figyelemre méltó patológiai leletet a kiterjedt hámszövetgyulladás mellett a tüdő jelentette. Mindkét lebeny tele volt folyadékkal, és számtalan apró kis tályog tarkította, amelyek közül néhány már egy-egy nagyobbá egyesült. A Jeffries-esethez hasonlóan az üszkösödés már igen előrehaladott volt.

Amikor a boncolás nyomait eltüntető utolsó öltés is a helyére került, Laurie hátrább lépett az asztalától. Körülnézett a teremben. Most már mind a nyolc asztalnál folyt a munka. Az ajtó melletti asztal felé pillantva látta, hogy Jack, Lou és Vinnie még mindig a vízből kifogott lány holtteste körül szorgoskodik.

– Ez volt az egyik leggyorsabb boncolás, amit valaha is láttam! – jegyezte meg Marvin az asztal tisztogatása és rendbetétele közben.

– Milyen gyorsan tudod előkészíteni a következőt? – érdeklődött Laurie.

– Körülbelül tizenöt perc – felelte Marvin. – Van valami kívánságod, hogy a kettő közül melyik legyen az első?

– Teljesen mindegy – válaszolta Laurie. – Nem teszek szemrehányást, ha nem hiszel nekem, de most fel kell mennem, és el kell intéznem egy telefont, s máris itt vagyok.

Marvin nem válaszolt, csak szélesen elmosolyodott. Laurie egy pillanatra megállt Jack asztalánál, s évődve megkérdezte, hogy ugyan mi tart ilyen sokáig. Köztudomásúan Jack volt az egyik leggyorsabb az egész intézményben.

– Azért nem végeztünk – felelte Vinnie bosszúsan –, mert ez a két vén széllelbélelt annyit fecseg, mint két öregasszony.

– Mindjárt túl vagyunk a dolgon – kapcsolódott be Jack is az eszmecserébe. – Annyit már minden mikroszkóp és labor nélkül megállapítottunk, hogy az ifjú hölgyet megerőszakolták, és ezt meglehetősen brutálisan tették.

– Ami azonnal felveti a kérdést – szólalt meg Lou is –, hogy az erőszakot követte-e a gyilkosság, vagy éppen fordítva történt?

– A boncolás erre nem tud biztos választ adni – felelte Jack. Laurie elnézést kért, s már bent is volt az öltözőben, ahol megszabadult a kesztyűjétől és az eldobható Tyvek védőruhától. Plasztik álarcát tisztára törölte, s betette a szekrényébe. Nem akarta ismét megvárakoztatni Marvint, ezért futólépésben indult felfelé.

Szobájába visszaérve Dr. Silvia Salerno számát tárcsázta a központi laboratóriumban. Hogy keze szabadon maradjon, vállával szorította füléhez a kagylót, amíg a készülék kicsengett. Az asztalán heverő dossziék között kutatva végre rátalált Júlia Francova esetére, amellyel Chet foglalkozott. Abban a reményben nyitotta ki a dossziét, hogy majd a kórokozó altípusával is ki tudja egészíteni az elhunyt beteg MRSA-fer-tőzését.

A telefont nem vették fel azonnal, s Laurie az órájára pillantott. Már csak néhány perc választott el a kilenc órától, s biztos volt benne, hogy a munkaidő már a központi laboratóriumban is elkezdődött. „Gyerünk már, gyerünk! – sürgette magában. – Vegyétek már fel ezt az átkozott telefont!”

Már éppen azon kezdett töprengeni, hogy a központi labornak vajon létezik-e központi keresője, amikor végre felvették a kagylót. A vonal túlsó oldaláról Silvia jelentkezett, s érződött rajta, hogy rohanva érkezett a készülékhez. Azonnal elnézést is kérve azzal mentegetőzött, hogy valamiért át kellett mennie a szomszédos szobába.

– Remélem, hogy nem zavarlak túlságosan – kezdte Laurie –, és mondtad is, hogy majd te keresel, de én úgy gondoltam, hogy annál jobb, minél előbb megkapom az eredményt.

– Ugyan, ne butáskodj! – szólt rá Silvia. – Egyáltalán nem zavarsz, és tényleg azt terveztem, hogy a délelőtt folyamán felhívlak valamikor. Megnéztem Dr. Mehtának azt a két MRSA-esetét. Ugyanarról a kórokozóról van szó, és ezt határozott biztonsággal állíthatom. Ezeket az alfajokat is bevezettük az MRSA kórokozók nemzeti nyilvántartásába, így minden akadály elhárult az alaposabb elemzésük elől. Számos genetikai módszerrel folytatott vizsgálatnak, többek közt a nagy teljesítményű, több alakú töredékelemzésnek is alávetettük. Ha kéred, akkor a többi, alkalmazott vizsgálati módszer listáját is elküldhetem.

– Nagyon köszönöm, de nem hinném, hogy erre szükségem lenne – felelte Laurie. Fogalma sem volt, hogy a Silvia által említett vizsgálati módszerek valójában mit jelentenek. – Van viszont egy másik esetem, amelynek a mintáit néhány héttel ezelőtt küldtük át hozzátok az altípus meghatározására. Egy bizonyos Dr. Percy nevére küldtük a csomagot.

– Dr. Percy az egyik kollégánk. És melyik doktortól érkezett a küldemény?

– Dr. Chet McGoverntől. Ő az én kollégám itt az intézetben, és ő is orvos szakértő.

– És a beteget hogy hívták?

A tévedések kizárása érdekében Laurie pontosan lebetűzte az elhunyt nevét.

– Légy szíves, tartsd a vonalat egy pillanatig!

Laurie Silvia számítógépe billentyűzetének ismerős kopogását hallotta a kagylóban, s hirtelen az jutott eszébe, hogy egyáltalán miként is boldogulhattak az emberek a számítógép feltalálása előtt?

– Igen, már itt is van! – szólalt meg Silvia. – Érdekes! Ez is CA-MRSA, USA400, MVZ SCCmecIV, PVL. Pontosan az, ami az előző két esetben. Az elhunytak ugyanabból az intézményből érkeztek?

– Igen, azokból – válaszolta Laurie. – Emlékszem, az első kettő különböző kórházból érkezett.

– Igen, már én is emlékszem! Ami az azonos intézetben előfordult két esetet illeti, ugye azok időben nagyon közel estek egymáshoz? Talán azonos napon is történtek?

Laurie a hiányos mátrixot kezdte tanulmányozni, ahol az Angels Plasztikai és Szemsebészeti Kórházból származó Mehta-féle eset adatai már részletesen fel voltak tüntetve. Az elhunytat Diane Lucentének hívták, és Románéhoz hasonlóan ő is zsírleszívásra feküdt be a kórházba. Laurie Diane halálának és a Chet-féle esetnek az időpontját is összevetette.

– Nem! – szólalt meg végül. – A két eset majdnem három hét különbséggel történt.

– Nagyon furcsa – jegyezte meg Silvia –, hiszen te is tudod, hogy genetikailag mennyire változatosak a staphylococcus baktériumok…

– Ezekben az ügyekben én csak most kezdem a tanulást – ismerte be Laurie. – De erről már tegnap is hallottam.

– Azt vagyok kénytelen megállapítani, hogy a különböző intézményekben és különböző időpontokban kialakuló fertőzésekért ugyanannak a kórokozónak ugyanaz az altípusa a felelős. Elképesztő! Ez egyben azt is jelenti, hogy mindhárom ugyanazzal a hordozóval került kapcsolatba.

– Ez az altípus már azelőtt is megvolt a gyűjteményetekben, hogy Dr. Mehta beküldte volna ezeket a mintákat?

– Igen, már korábban is ismertük. Mint ahogy említettem, ez egyike a létező legvirulensebb kórokozóknak, amivel az állatkísérletek során és az embereknél is találkoztunk.

– Küldtetek valakiknek ezekből a tenyészetekből?

– Természetesen! Több olyan kutató munkáját támogatjuk, aki kész ezekkel a kórokozókkal dolgozni.

– New York Citybe is eljuttattatok ebből a kórokozóból?

– Ezt így fejből nem tudnám megmondani, de utána tudok nézni.

– Nagyon megköszönném! – hálálkodott előre is Laurie. Agyában ismét felmerült a baktérium szándékos terjesztésének kínzó gondolata, de az ezzel kapcsolatos ellenérv is azonnal eszébe jutott, s ez a kettő gyakorlatilag ki is zárta egymást.

– Itt a központban végigkérdeztem az embereket, hogy tudnak-e arról a jókora csokorra való MRSA-esetről, amivel éppen foglalkozol, de senki sem hallott felőlük.

– Ez furcsának vagy megszokottnak számít? – kérdezte Laurie.

– Nem, nincs benne semmi rendkívüli. Az egyes intézményektől függ, hogy megkeresnek-e bennünket, és igénylik-e a segítségünket. Az eseteket ide nem kötelező jelenteniük, ilyen kötelezettség csak az illető állam vagy város egészségügyi hatóságai felé terheli őket.

– Azokat a preparátumokat is megkaptad, amelyeket a mikrobiológiai osztályunk az éjszaka folyamán küldött át neked?

– Igen, megkaptam, és már el is kezdtük velük a munkát. Két vagy három, de maximum négy nap múlva az eredmény is meglesz.

Laurie megköszönte a szíves segítséget, s letette a kagylót. Néhány pillanatig az asztalánál maradva ismételten átgondolta a lezajlott beszélgetést. Be kellett látnia, hogy megoldás helyett a talány egyre sűrűsödött körülötte.

Hirtelen az idő múlása is eszébe jutott, s helyéről felpattanva már rohanni is kezdett a liftek felé. Nagyon szégyellte volna, ha Marvint ismét megvárakoztatja.

Carlo akkor is követte Brennant, amikor kiléptek a manhattani Lexington Avenue-n lévő elektromos áruház ajtaján, ahol Brennan egy GPS nyomkövetőt vásárolt egy tengeri és szárazföldi használatra is alkalmas készülékeket forgalmazó cégtől. Az utcára érve észrevették, hogy cseperegni kezdett az eső, így futólépésben indultak el a fekete GMC Denali felé.

– Örülök, hogy végre esik! – jegyezte meg Carlo, s kicsit felpörgette a motort, mielőtt besorolt volna a forgalomba.

– Hogyhogy? – csodálkozott Brennan, aki éppen a műszert tartalmazó doboz celofánborításának a lebontásával bajlódott. Imádta az ilyen elektromos szerkentyűket, és nagy élvezettel válogatott az ilyen holmik között. Az eladóval is olyan hosszú ideig tárgyaltak a különböző műszerek előnyeiről és hátrányairól, hogy Carlo már halálosan elunta magát.

– Azért, mert így kevesebb az esély arra, hogy sokan tekeregnek a kikötőben. Nem szeretném, ha valaki kifigyelné, ahogy eldugjuk ezt a vackot a hajón! Érted, amit mondok?

Brennan nem is válaszolt. Inkább a műszerrel foglalta el magát, s már elő is vette a polisztirollal bélelt dobozból.

– Hé! – szólt rá Carlo most már hangosabban. – Hallottad, amit mondtam?

– Nagyjából – ismerte be Brennan, és a formára öntött csomagolóanyagot vizsgálgatta.

– Az esőről és a kikötőről beszélek! Azt kérdeztem, egyetértesz-e vele, hogy ez szerencsés fejlemény!

Végre Brennan is megtalálta, amit keresett. Ez egy apró, műanyag borítású csomagocska volt, amely a használati utasítást, de ami még fontosabb, a számítógépes regisztrációs kódot is tartalmazta.

– Nos? – kérdezte Carlo most már valóban bosszankodva. Brennan közben már magának a műszernek a fóliaborítását bontogatta zsebkésével, de mielőtt a zsugorfóliát sikerült volna eltávolítani, a feje is kicsit előrebillent a Carlótól kapott taslitól.

– Mi a franc esett beléd? – nézett rá dühösen. – Mi a szarért ütöttél meg? – morogta felháborodottan.

– Beszéltem hozzád! – ordította Carlo. – Te pedig rám se hederítettél. Nem bírom, ha semmibe vesznek! Ez mindig kihoz a sodromból!

Brennan Carlóra meredt. O is majd felrobbant a méregtől. Szerencsére visszafogta magát, annál is inkább, mivel Carlo a volán mögött ülve lavírozott a Lexington Avenue kaotikus forgalmában.

Az lehet, hogy Carlo nagyobb darab és idősebb is nála, de az holtbiztos, hogy semmi esetre se okosabb. Az az igazság, hogy taplófejűnek tartotta, s végül ez a felismerés is késztette Brennant, hogy némileg megnyugodjon.

– Ne próbálj meg még egyszer megütni! – mondta minden szót erőteljesen hangsúlyozva.

– Akkor pedig ne nézz át rajtam, ha hozzád beszélek! – vágott vissza Carlo.

Brennan csak a szemét forgatta, a fejét csóválta, és figyelmét ismét a szerkezetre összpontosította. Pontosan ismerte a nyomkövető működését, csak azt akarta ellenőrizni, hogyan kell beállítani rajta a valós idejű funkciót és a közvetlen számítógépes kapcsolatot.

– Ne haragudj, hogy meglegyintettelek! – szólalt meg Carlo néhány háztömbbel később. – Nagyon feldühít, ha semmibe vesznek.

– A te bajod – felelte Brennan.

Brennan nagy megkönnyebbülésére még elég sokáig autóztak. Közben sikerült kitanulmányozni a készülék beállítási módozatait, és a használati utasítást is átfutotta. Az összes szükséges ismerettel felszerelkezve a hátsó ülésről ölébe vette a laptopot, és előszedte a telefonját is. Amint a számítógép képernyője kivilágosodott, már hívta is a használati utasításban megadott cég számát. Nem csak regisztráltatni akarta a készüléket, de arról is meg akart bizonyosodni, hogy ha a szerkentyű véletlenül elvész, akkor nem lehet visszakövetni a tulajdonosig. Ez nyilvánvalóan nem lehetett ritka és szokatlan kérés, mivel a szervizben ezt pillanatok alatt és készséggel meg is oldották neki.

– Mennyi idő alatt jön létre az online kapcsolat? – érdeklődött Brennan.

– Ahogy elfogadják a hitelkártyáját, a megbeszélés szerint azonnal aktiválom a berendezést.

Brennan megköszönte a felvilágosítást, majd kinyitotta a készülék hátulját, s belerakta az ugyancsak az üzletben vásárolt négy ceruzaelemet. Visszatérve a cég weblapjához, rákattintott a pozíciós ikonra, beírta a megkapott jelszót és felhasználói nevet. Egy második kattintásra egy töltést jelző homokóra jelent meg, majd néhány másodperc elteltével a gép rákérdezett, hogy milyen méretű területről kéri a visszajelzést. Brennan beállított egy nyolcszor öt kilométeres területet. Néhány másodperc elteltével a képernyőn már meg is jelent egy lassan mozgó, piros pontocska.

– Működik! – fordította félig Carlo felé a képernyőt. – Máris mutatja, hogy déli irányba tartunk.

– Tényleg csoda! – rázta meg a fejét Carlo. – Hogy működik ez a ketyere?

– Ezt most nehéz lenne elmagyarázni – vakarta meg a fejét Brennan –, de lényegében egy szimpla műholdas háromszögelésről van szó.

– Ennyi elég is lesz! – legyintett Carlo.

A városi forgalom még a szokottnál is rémesebb volt, és a szemerkélő eső se jelentett számukra segítséget.

Carlo telefonjának megszólalására mindketten felriadtak a méla unalomból. Carlo kicsit küszködve szedte elő zsebéből a készüléket, majd a kijelzőn megnézte, hogy ki keresi. Úgy látszott, ennyi elég is volt neki, mert azonnal fogadta a hívást, és a készüléket a műszerfal közepén lévő tartóba helyezve ki is hangosította.

– Nos, mi a helyzet? – kérdezte Carlo.

– Semmi – válaszolta Arthur MacEwan azon a magas fekvésű, sipító hangon, amellyel mindenkit az őrületbe tudott kergetni. – Abszolút semmi! Már több mint két órája ácsorgunk itt, de Franco Ponti ronda batárja egy lépést se mozdult.

Arthur MacEwan és Ted Polowski Johnny parkolójának a végében foglalt el figyelőállást, s már reggel nyolc óra óta Franco kocsiját bámulta.

– A Keselyűt láttátok?

– Nem. Francónak nyoma sincs. Azt láttuk, amikor Vinnie Dominick megérkezett Freddie Capusóval és Richie Herns-szel. Ők is bent vannak a Neapolitánban, de még nem jöttek elő.

– És mi van a sebhelyessel?

– Ma még Angelót se láttuk. Már belefáradtunk az itteni ücsörgésbe, és különben se látszik jó ötletnek, hogy ennyit dekkolunk itt. Mi van, ha felfigyelnek ránk?

– Igazatok van, de hallottátok, hogy mit mondott Louie ma reggel? Teljesen ki van borulva, hogy a tegnapelőtti balhé után tegnap este azt a lányt is kikészítették. Franco és Angelo biztosan az előző éjszaka fáradalmait alusszák. Louie azért akarja, hogy kövessük őket, mert ki akarja deríteni, hogy mi folyik körülötte, s ha ez még egyszer megismétlődik, akkor tudomására hozza a nyomozóknak, hogy ez a Lucia ügye, és a Vaccarróknak semmi közük sincs hozzá.

– Te szent ég! – szörnyülködött Arthur, majd visszafogott hangon folytatta: – Másodpercekkel ezelőtt egy „Sony vízvezeték-szerelés” feliratot viselő kék mikrobusz állt meg a kocsma előtt, s előbb Angelo, utána pedig Franco szállt ki belőle. Most mennek be a Neapolitánba!

– Akkor legalább megtaláltátok őket! – mondta Carlo. – Maradjatok a nyomukban! Amiatt pedig ne nagyon aggódjatok, hogy felfigyelnek rátok: mindig egyetek valami szendvicset, vagy foglaljátok el magatokat valamivel, ami indokolja az ottléteteket!

– Oké! – felelte Arthur nem túl nagy lelkesedéssel.

Ahogy Carlo és Brennan az alagútba ért, a forgalom is észrevehetően lecsendesedett. A hobokeni kikötőben tett kirándulás is jól sikerült. Bár meglehetősen sok kocsi állt a parkolóban, az esőnek köszönhetően a mólón egy teremtett lélekkel se találkoztak.

Carlo a parthoz közel, az egyetlen, kikötői épülettől és az előtte álló autóktól jókora távolságban parkolt le a kocsijával. Nem vesztegették az idejüket, hanem azonnal ki is pattantak a kocsiból, s már a mólón is voltak. Hamarosan a Teljes gőzzel előre tatjához értek.

– Majd én figyelek, amíg te helyet keresel annak a szerkentyűnek – mondta Carlo, s vissza is nézett az épület irányába. A környék teljesen kihalt volt.

Brennan már át is sietett a hajóhídon, s valami üreg vagy egyéb rejtekhely után kutatott. Hamarosan talált is egyet a hajó tatjának a legvégében, az egyik csaliláda mögött. A nyomkövetőt olyan mélyen betolta a mögötte lévő résbe, amilyen mélyen csak a karja beért. Belül még egy magas peremet is talált, ami meggátolta, hogy a szerkezet elmozduljon vagy kicsússzon a helyéről. Néhány pillanat elteltével már ő is kint volt a mólón, s Carlóval együtt indultak el a kocsi felé.

– Láttál valakit? – érdeklődött Brennan.

– Egy lelket se. És neked hogy sikerült?

– Tökéletes helyet találtam.

A kocsiba beszállva Brennan ismét elővette a számítógépet, bekapcsolta, és ismét végigment a kapcsolatteremtés különböző fázisain. A megfelelő pontra elérve a korábbiakhoz hasonlóan rákattintott a pozíciós ikonra, majd a vizsgálni kívánt terület méreteire.

A képernyőn másodperceken belül megjelent a környék stilizált képe a mólóval együtt, ahol a Teljes gőzzel előre horgonyzott. A villogó kis vörös pont pontosan ott tűnt fel, ahol fel kellett tűnnie.

Brennan áttette a laptopot Carlo ölébe.

– Csinos, elegáns kis szerkezet, nem így van? – vigyorgott Brennan.

Carlo csak bólogatott. Valóban le volt nyűgözve és kicsit meg is volt szeppenve.

– Egyáltalán nem vagyok meglepve, hogy nem sikerült elkapnunk – jegyezte meg Franco. – Ennek az orvos szakértő hölgynek a kikapcsolása egyáltalán nem lesz könnyű feladat. Az orvos szakértői intézet környéke is nagyon forgalmas, egyik oldalán ott van a Bellevue Kórház, a másikon pedig a New York-i Egyetem Orvosi Központja.

– A problémát most is az a mocskos tüntetés jelentette? –füstölgött Angelo. – Ha nem lett volna az a rengeteg spanyol szemét, akkor lett volna rá lehetőségünk! A francba velük! A mankós fiújával együtt ott sétált el az orrunk előtt!

– Nagyon leegyszerűsíted az ügyet – vitatkozott Franco. –Először is ott állt előttünk az a terepjáró. Mindennek tetejébe ketten voltak, és mi is csak ketten voltunk. Hogy gondoltad ezt? Kettejüket sehogy se tudtuk volna betuszkolni a mikrobuszba, anélkül hogy hatalmas cirkusz ne lett volna belőle. En azt mondom, hogy távolról, egyetlen lövéssel kell vele végezni, és már el is lehet tűnni a helyszínről.

– Nem! – horkant fel Angelo. – El akarom kapni! Ez az egyetlen módja, ha biztosak akarunk lenni benne, hogy a munka el van végezve, és én biztosra akarok menni!

– Paul Jang és Amy Lucas csak egy ujjgyakorlatot jelentettek – magyarázta Franco. – Ok teljesen gyanútlanok voltak, és könnyű volt őket becserkészni. Ez a Montgomery tyúk viszont teljesen más tészta! Semmi esélyünk rábeszélni, hogy szálljon be szépen a buszba, és még ez is azt feltételezné, hogy egyedül kellene lennie. A barátja viszont mankóval jár, ő pedig mindig mellette van, hogy segítsen neki. Mondom, hogy egyetlen lövéssel el lehetne intézni. Igazságügyi orvos szakértő, tehát biztos vagyok benne, hogy legalább tucatnyian szeretnék eltenni láb alól.

– És mi az elképzelés? – érdeklődött Vinnie a létező legszerényebb, legcsendesebb stílusban. Aki ismerte, ebből már tudhatta, hogy majd szétveti az indulat.

Franco, Angelo, Freddie és Richie a Neapolitan egyik bokszában ülve Vinnie-vel beszélgetett. Kávéscsészék, csikkekkel teli hamutálcák és egytálcányi cannoli nevű szicíliai sütemény maradékai hevertek előttük az asztalon.

– Egyetértek Francóval, hogy nem egyszerű feladat – szólalt meg Angelo. – Sajnos a 19. utcai fészkéből elköltözött, különben úgy menne az egész, mint a karikacsapás! Nagy valószínűséggel meg kell tudnunk, hogy hol lakik, de egyelőre és addig is az orvos szakértői intézetnél kell próbálkoznunk! Francónak abban is igaza van, hogy több emberre van szükség, különösen akkor, ha még a fiúja is bezavar, ami ellen nekem nem is lenne kifogásom. Mindenesetre egy másik mikrobusz is kellene.

– Minek még egy mikrobusz? – kérdezte Vinnie.

– Tartaléknak. Ha nem sikerül elkapni, akkor van egy másik jármű is, amivel szükség esetén megléphetünk.

Vinnie csak bólogatott, s tekintetét közben Angelóra meresztette. Amíg Vinnie magában morfondírozott, mindenki elhallgatott.

– Én is biztos akarok lenni a dologban! – szólalt meg végül ő is. – Már eddig is úgy tűnt, hogy kilenc élete van, ráadásul két kórház is van a közvetlen közelben, így a lövésnek átkozottul pontosnak kell lennie. Amilyen szerencsénk van, ezek akkor is megmentik, ha eltaláljuk! El kell kapni, és egyszer s mindenkorra meg kell tőle szabadulni! Ami pedig a másik mikrobuszt illeti, az ilyesmiből több van, mint kellene! Ugye ebédidőben is ott akartok lenni az intézetnél? Nem várhatunk hetekig ezzel az üggyel! Ugye értitek, hogy miről beszélek?

– Pontosan tudjuk! – felelte Angelo, s megkönnyebbülést érzett, hogy Vinnie nem a könnyebb utat választotta. Minél többet időzött ennél a gondolatnál, Angelót annál inkább Dr. Laurie Montgomery lassú és minél szörnyűbb elmúlása foglalkoztatta.

– Ezzel te is egyetértesz? – nézett Vinnie Francóra.

– Ennek is megvannak a maga előnyei – felelte Franco egy kicsit duzzogva. – Egy dolog azért mégis okozhat bizonyos gondokat.

– Éspedig?

– Kellő tisztelettel és elismeréssel ugyan, de meg kell jegyeznem, hogy Angelo egy kicsit túl van pörögve a feladattól. Ma reggel is, ahogy elhagytuk a megfigyelési pontot, meg kellett állnunk egy barkácsboltnál, s venni kellett egy nagy vödröt és két zsák gyorsan kötő betont. Kezdtem nyugtalankodni, amikor ezt az érzelmi hátteret tapasztaltam. Úgy értem, hogy ezt az egészet bosszúként, és nem munkaként fogja fel. Rendszerint akkor történnek a hibák, ha egy munkában az érzelmek ekkora súllyal szerepelnek. Az emberek ilyenkor nem tudnak normálisan gondolkodni.

Arcán enyhén torz mosollyal Vinnie Angelo felé fordult. Az nyilvánvalóan látszott rajta, hogy Angelo bosszúterve nem nyerte el a tetszését. Vinnie azzal is tökéletesen tisztában volt, hogy Francónak teljesen igaza van.

– Tehát mielőtt meg akarnád fürdetni, egy kicsit meg is akarod pörkölni Laurie Montgomeryt?

– Valami ilyesmi – ismerte be Angelo.

– És mit szólsz ahhoz, amit Franco arról mondott, hogy ha érzelmek keverednek a dologba, és az ember nagyon igyekszik, akkor hibákat is könnyebben követ el?

– Megszívlelem a dolgokat, és visszafogom magamat.

– Meg vagy elégedve? – kérdezte Vinnie, s most már Francóra fordította tekintetét.

– Csak hallgasson rám – biccentett Franco.

Vinnie csak bólintott egyet, és ismét Angelo felé fordult. –Ti ketten egy csapat vagytok! Beszéljetek egymással! Ne kockáztassatok! Őrizzétek meg a nyugalmat! Angelo is biccentett.

– Oké! – folytatta Vinnie. – El van döntve a dolog. Freddie és Richie beül egy másik mikrobuszba. Tartsátok a kapcsolatot egymással, engem pedig folyamatosan tájékoztassatok!

– Rendben! – vágták rá kórusban az emberei, s már sietve magára is hagyták a bokszban.

– Egyedül maradva Vinnie készíttetett még egy kávét Paolo Salvatóval. Csendesen üldögélve az üres étteremben, Angelo Laurie Montgomeryvel kapcsolatos tervein meditált. Tökéletesnek tűntek, s azon kezdett fantáziálni, hogy mit tenne, ha ő lenne a helyében. Szabadulása után a neki okozott szörnyű problémákért azonnal el akarta kapni, de nem tette, mert Lou Soldano külön figyelmeztette, hogy ha valami Laurie-val történik, akkor ő személyesen veszi kézbe az ügyet, és Vinnie ebben az esetben csakis a legrosszabbakra számíthatott. Most viszont, tíz év elteltével, biztos volt abban, hogy az akkori dolgok már feledésbe merültek.

20.

2007. április 4.

délelőtt 11 óra 44 perc

Az arra a napra beütemezett munka elvégzése után Laurie kilépett a boncteremből. Nyugtalanította az idő rohanása, hiszen a két másik eset rendezése lényegesen több időt vett igénybe, mint ahogy arra számított, ő pedig minél előbb szeretett volna visszatérni az MRSA-rejtély problémájához. A gondot az jelentette, hogy túlságosan is vérmes reményeket táplált a központi laboratórium vizsgálataiból megismerhető tényekkel kapcsolatban. Bár nagyon fontos volt annak ismerete, hogy az alaposabban, és altípus szempontjából is megvizsgált három esetnél ugyanazok a baktériumok játszották a főszerepet, de titokban abban is bízott, hogy Silviának lesz valami ötlete, ami neki eddig nem jutott az eszébe.

Ahogy ledobta magáról a Tyvek kezeslábasát, megállt egy pillanatra, és a kezére pillantott. Úgy remegett, mintha aznap legalább húsz kávét megivott volna. Még akkor is teljesen el volt varázsolva, amikor beesett az öltözőbe, hogy rendbe hozza magát, és ruhát váltson.

– Még csak most fejezted be? – csodálkozott rá Riva, amikor Laurie megjelent az öltözőben.

– Így alakult a dolog – felelte Laurie, a számzáras kereket forgatva az öltözőszekrényén.

– Pedig a leggyorsabbnak ígérkező eseteket írtam ki neked. Ne haragudj!

– Lehetséges, hogy hamarabb is végezhettem volna velük, de úgy éreztem, hogy az orvosi jellegű részleteket is gondosan rögzítenem kell. Nagyon is tanulságos ügyek!

– Tényleg? És miért?

– Az elsőről, a fogorvosi rendelőben bekövetkezett halálesetről kiderült, hogy megelőzhető lett volna, s ezért is tanulságos, különösen a háziorvosok és a sürgősségi ellátásban dolgozó orvosok számára. Az egyik hozzátartozó elmondása szerint a betegnek már voltak szívdobogással, bőrpirulással és erős verítékezéssel járó ájulásai, de ezeket soha nem vizsgálták ki alaposabban.

– Pajzsmirigytúltengés?

– Telitalálat! – csettintett elismerően Laurie. – Egyáltalán nem allergiás reakcióról volt szó, mint ahogy feltételezték. A pajzsmirigy és a csecsemőmirigy a szívhez és a léphez hasonlóan mértéktelenül megnagyobbodott. Ezért is szökött fel a vérnyomása a sürgősségi osztályon.

– És a másik eset? – érdeklődött Riva. – Tudod, a szobakerékpáros…

– Igen, igen… Az szintén érdekes ügy volt! Először azt hittem, hogy valami atheromás szívkoszorú-elváltozást találok, de aztán nem ez történt.

– Én is ezt gyanítottam, de most már nagyon örülök, hogy mégis a megvizsgálandók közé tettem a dossziéját.

– A szívvel és a koszorúerekkel rendben is volt minden.

– Valóban? – csodálkozott Riva.

– Egyetlen apróság kivételével – tette hozzá Laurie. – A jobb oldali koszorúér emelkedése kórosan meredek volt. Kerékpározás közben a beteg valamilyen szokatlan mozdulatot tett, és ezzel az artéria is elzáródott.

– Ilyesmiről már hallottam, de még nem találkoztam vele – bólogatott Riva.

– Ezért is gondoltam, hogy ebből is sokat lehet tanulni. A kritikus részt gondosan kimetszettem, és átadtam preparálásra.

Beszélgetés közben Laurie – Rivával ellentétben – folytatta az átöltözést. Amikor végzett, becsapta az öltözőszekrénye ajtaját, és megpörgette rajta a számzárat.

– Fent majd találkozunk! – szólt még utána Riva.

Laurie nem szerette volna ebédeléssel fecsérelni az idejét, ezért az elülső liftekhez sietett, s felment a negyedik emeletre. Mielőtt visszavonult volna a szobájába, még a szövettani laborba is beugrott. Kíváncsi volt, hogy készen vannak-e a David Jeffries tüdejéből készült metszetek, bár nem sok reményt fűzött hozzá, hogy ezek már valamivel is gyarapíthatják eddigi ismereteit. Mindenesetre nagyon hálás volt nekik, hiszen külön megkérte Maureen O'Connort, hogy sürgősséggel készítse el.

– Hű, de lelkes vagy! – csodálkozott Maureen a maga ízes ír akcentusával, amikor Laurie-t megpillantotta. – Amikor azt mondtam, hogy mára készen vannak, akkor nem a kora reggelre gondoltam.

– Ó, isten ments, igazán nem szeretnék kellemetlenkedni – mentegetőzött Laurie – de fent leszek a szobámban.

– Még a délután folyamán leküldök valakit a metszetekkel. Laurie végigsietett a folyosón, s asztalához ülve végignézett az egyes eseteket tartalmazó, feltornyozott dossziékon, zárójelentéseken, leleteken és a közvetlenül előtte heverő mátrixon. Először a mátrixot vette kézbe, ami még messze volt attól, hogy teljes legyen. Ismét a felhalmozott dossziékra pillantva úgy érezte, hogy lelkesedése és optimizmusa kezd szertefoszlani. Az adatbevitel hosszabb időt vett igénybe, mint amire számított, mégis úgy tűnt, hogy most ez a mátrix jelenti az egyetlen reményt az Angels kórházakban zajló események megértéséhez.

Laurie már éppen hozzá akart látni a munkához, amikor eszébe jutott, hogy – néhány másikkal együtt – Ramona beteglapja és leletei sincsenek nála. Ismét felvette a telefont, és a helyszínelők számát tárcsázta. Bart Arnold, a helyszínelők vezetője szólalt meg a vonal túlsó végén, s Laurie Cherylt kérte a telefonhoz.

– Miben segíthetek? – kérdezte Cheryl a telefonhoz érve.

– Még reggel a korai órákban hagytam egy üzenetet Janice-nél, hogy szükségem lenne Ramona Torres beteglapjára.

– Meg is kaptam az üzenetet, és már el is postáztam. Azt ígérték, hogy a többivel együtt ezt is elküldik. Csodálkoznék, ha nem lenne benne az e-mail postádban.

– Tartsd a vonalat! – mondta Laurie, és már meg is nyitotta a postafiókját. Ahogy ezt Cheryl is jelezte, a hiányzó beteglapok és leletek már benne voltak a postájában.

– Ne haragudj! – kért elnézést Laurie. – Igazad volt! Már itt is van minden.

A kagylót letéve Laurie egy sor anyagot küldött le nyomtatásra a számítógépközpontba, majd maga is elindult, hogy felvegye a kinyomtatott példányokat.

Adamnak kellemesen alakult a délelőttje. Visszatérve a szállodába, a második csésze kávéja után már el is indult a Metropolitan Múzeumba. Az impozáns főbejáraton az elsők közt belépve egy kicsit úgy érezte, mintha azt az ő tiszteletére is építették volna. Nem akart sokat markolni és mindent megnézni, főképpen azokat a kiállítási tárgyakat szerette volna ismét látni, amelyek gyermekkorában annyira megragadták a képzeletét, többek közt a vörös alakokkal díszített athéni vázákat, a klasszikus görög szobrokat és a régi nagy mesterek alkotásait.

Déltájban Adam úgy döntött, hogy egy kis időre visszatér az orvos szakértői intézethez, s le is parkolt a reggeli helyére. A délelőtt folyamán egy pillanatra átfutott benne a gondolat, hogy nem sok esélye van a célszeméllyel az ebédidő alatti találkozásra, de azért minden eshetőségre felkészült. A mellette lévő ülésen egy a Pierre Szálló törülközőjébe csavart, kúpos formájú csomag hevert, amelyet egy széles ragasztószalag rögzített az üléshez. A kúpos csomag kedvenc fegyverét, a tíz centi hosszú hangtompítóval ellátott, kilenc milliméteres Berettát rejtette. A csomag csúcsos hegyénél a hangtompító vége is kikandikált. A csomag másik, szélesebb végén könnyűszerrel becsúsztathatta a kezét, s máris megragadhatta az automata pisztoly markolatát. Ilyen csomagolással akár a kocsiból is kiszállhatott, anélkül hogy ezzel pánikot keltett volna maga körül, ami óhatatlanul is bekövetkezik, ha nem álcázza a fegyverét. A fegyvert – természetesen – még így becsomagolva is egyetlen szemvillanás alatt elő tudta rántani a kabátja alól.

Könyökét a kartámlán nyugtatva, ujjait a hasán összekulcsolva üldögélt a kocsi enyhén megdöntött ülésén. Igyekezett a legnagyobb kényelembe helyezni magát, s közben Arthur Rubinstein előadásában mérsékelt hangerővel hallgatta a CD-lejátszóból áradó Chopin-melódiát. Az odakint szemerkélő eső még teljesebbé tette az élvezetet.

A Fifth Avenue és a 30. utca sarkán a reggeli zűrzavarhoz képest az északnak tartó városi buszok, teherautók, taxik és személyautók dübörgésétől eltekintve most viszonylagos nyugalom uralkodott. A tüntetők feloszlottak, a rendőrök is eltűntek, és a gyalogosforgalom is minimálisra csökkent, csak a furcsa tervezésű orvos szakértői intézetből járkáltak néha ki és be az emberek.

Kocsijának kitűnő hangszigetelése és a CD-lejátszó hangszóróiból áradó melódia gyakorlatilag kizárta a külső zajokat, így Adam nyugodtan átgondolhatott számos forgatókönyvet arra az esetre, ha Laurie Montgomery, meglepetést okozva, hirtelen – és lehetőleg egyedül – megjelenne. Akkor – természetesen – a szállodától kölcsönvett törülközőbe csavart csomaggal együtt azonnal kilépne a kocsijából, és igyekezne a minimálisra csökkenteni az őt és Ms. Montgomeryt elválasztó távolságot. Innen már nem tudta volna pontosan megmondani, hogy mi fog történni, hiszen minden azon múlott, hogy mennyi idő telik el addig, amíg a kocsijától mintegy karnyújtásnyi távolságra ér a célponttól. A helyzetet a járókelők és az is bonyolíthatja, ha esetleg valakinek erősen felkeltené az érdeklődését. Ha minden a terveknek megfelelően alakul, akkor hirtelen a törülközőbe csavart csomag is előkerül, s ő pedig egyméteres távolságból tarkón lövi a célszemélyt. Ezt követően visszatér a Rangé Roveréhez, majd a helyszínt elhagyva egyenesen a Lincoln alagút felé veszi az irányt. Holmija már bent volt a kocsiban, megbízói pedig majd gondoskodnak Mr. Bramford szállodaszámlájának a kifizetéséről. Legalábbis Adam korábbi akcióinál így zajlottak az események.

Meditálás közben a környezetét automatikusan és akaratlanul is árgus szemekkel figyelve észrevette, hogy egy kék mikrobusz áll meg mögötte, a benne ülő két férfi szemmel láthatóan vitatkozik valamin, ujjal mutogat és legyintget egymásra. Adam a visszapillantó tükrön keresztül figyelte a jelenetet. Nem gyakran fordult elő, hogy nyilvános vitának legyen a szemtanúja, de szakmájánál fogva Adam mindig is nagyon érzékenyen reagált a szokatlan jelenségekre. A volán mögött ülő férfi mintha végleg elunta volna a vitát, s egészen a homlokáig emelt kézzel egy hatalmasat legyintett a mellette ülő másik férfi felé. Szintén a vita befejezésére utal, hogy a legyintgető férfi már nyitotta is a vezetőülés melletti ajtót, társa ugyan megragadta a karját és megpróbálta visszatartani, de a mikrobusz vezetője könnyűszerrel lerázta magáról.

Adam csak figyelte a számára szimulált, lassított felvételnek tűnő jelenetet, amikor rájött, hogy a férfi már a Range Rover ajtajához közeledik. Adam megfordult, és a férfira bámult. Nagyon ellenére volt, ha akció közben valaki közel kerül hozzá. Ez mindig fokozza az akció utáni felismerés veszélyét.

Adam két dologra figyelt fel a férfival kapcsolatban. Az egyik az arcán végighúzódó, hatalmas és égéstől származó sebhely, a másik pedig a mikrobusz állapotához valahogy egyáltalán nem illő, rendkívül elegáns öltözéke volt. Adam először őt is valami saját magához hasonló iraki veteránnak gondolta. Hosszas rehabilitációja során maga is találkozott ilyen típusú égési sebeket szenvedett bajtársakkal. A sofőr ezután azzal lepte meg, hogy hangosan dörömbölni kezdett a Range Rover ablakán.

Ádámnak két lehetősége volt: vagy lehúzza az ablakot, vagy szó nélkül elhagyja a helyszínt. Ez a második változat látszott a legcélszerűbbnek, hiszen a munka elvégzése az adott körülmények között már akkor is meghiúsult volna, ha Laurie hirtelen kilép az épületből, de Adamből még nem halt ki teljesen a kíváncsiság, és az is érdekelte, hogy valóban iraki veterán-e a sebhelyes, ezért lehúzta az ablakot.

– Itt tilos a parkolás, mister! – csattant rá Angelo indulatosan.

Közben a mikrobusz utasa is csatlakozott a sofőrhöz. Ő is nagyon dühösnek látszott, csak éppen nem Adamre, hanem a sofőrre. Még meg is próbálta visszaparancsolni a kocsiba, de az egyáltalán nem hallgatott rá.

– Hallotta, mit mondtam? – üvöltötte Angelo Adam felé. Franco csak tehetetlenül és megvetően az égnek emelte a karját, és visszaszállt a mikrobuszba.

– Te is iraki veterán vagy? – kérdezte Adam. A rémálomnak tűnő országban és a lába miatt hosszú rehabilitáció során szerzett totális élményeiből és benyomásaiból fakadóan Adam valami különleges kötődést érzett azok iránt, akik hasonló dolgokon mentek keresztül.

– Milyen hülye kérdés ez, te seggfej? – szisszent rá Angelo tajtékozva.

– Csak az égés miatt kérdeztem, hogy esetleg ott szolgáltál – felelte Adam, s erősen fegyelmezte magát, nehogy komolyan vegye a férfi durvaságát.

– Még gúnyolódsz is velem? – acsargott rá Angelo.

– Éppen ellenkezőleg. Azt gondoltam, hogy lehet valami közös dolog kettőnk között.

– Figyelj, te kis zsebpiszok! – nevetett fel Angelo megvetően. – Kedvelem a zenédet, de szeretném, ha elhúznál innen ezzel a szemétládával. Itt tilos a parkolás!

– Én most nem parkolok, csak várakozom.

– Oké, okos tojás! – mordult rá Angelo. – Kifelé a kocsiból!

Adam rábámult a furcsa fickóra, aki kiparancsolja az autóból. Az ilyen nézeteltéréseknél számos előnnyel indult bárkivel szemben. Először is egyáltalán nem érdekelte, hogy vele mi történik, és már számos alkalommal azt kívánta, hogy bárcsak a haverjaival együtt halt volna meg, másodszor pedig a harcművészeti képzettsége az idők folyamán immár egyszerű reflexszé szilárdult.

Adam ismét gondolkodni kezdett. Mindenki számára – beleértve saját magát, valamint az elegánsan öltözött, nyilvánvaló semmirekellőt és társaságát is – az lett volna a legbölcsebb, ha elhajt a helyszínről, csupán az volt a probléma, hogy közben megengedte magának a luxust, hogy feldühödjön, s érezte, hogy az indulat lassan minden porcikáját áthatja.

Kinyitotta az ajtót, s lassan, komótosan kiszállt a kocsiból. Testének minden izomrostja valami hatalmas erővel összepréselt rugóhoz volt hasonló.

Angelo egylépésnyit hátrált. Bár a szőke idegen erősebb testalkatú volt nála, de úgy érezte, hogy az ütőkártya az ő kezében van. Waltherét – szokása szerint – most is a bal hóna alatt tartotta, s kezét már be is csúsztatta a zakója alá, s megragadta a fegyvert. Nem akarta ő agyonlőni a szőkét, csak úgy gondolta, hogy a markolattal fejbe vágja, és egyszerűen elkergeti a környékről.

Abban a századmásodpercben, ahogy Adam észrevette Angelo kézmozdulatának irányát, máris villámgyorsan előrelendült, s karateütések záporát zúdította a mit sem sejtő Angelóra. Az első ütés Angelo jobb alsó karját érte, ami nagyfeszültségű áramütéshez hasonló, azonnali bénaságot okozott a teljes végtagban, s a fegyver máris tehetetlenül hullott ki a kezéből, s koppant az úttesten.

A második és a harmadik ütés Angelo fejét és nyakát érte, amitől néhány lépésnyit azonnal hátratántorodott, de még talpon tudott maradni. Az utolsó csapás – egy rúgás formájában Angelo mellkasán puffant, amitől azonnal el is terült a nedves aszfalton.

Adam hasonlóan villámgyors mozdulattal kapta fel Angelo pisztolyát is, s a mikrobusz szélvédőjén keresztül egy pillantást vetett a kocsiban ülő Francóra. Szerencsére Franco meg se moccant, s tekintetük egy pillanatra találkozott. Adamnek még az is megfordult a fejében, hogy őnála is fegyver van.

Adam végül levette róla a tekintetét, és gyorsan visszaszállt a Rangé Roverbe. Beindította a motort, Angelo pisztolyát pedig, kidobta a First Avenue-ra, ahol pillanatok alatt a járművek tömege gördült át rajta. Ezután lassan ő is elgurult a járdaszegélytől, s a First Avenuen-n ő is elindult lefelé.

– Szent ég! – álmélkodott Arthur MacEwan. – Láttad ezt?

– Még életemben nem láttam embert ilyen gyorsan mozogni! – válaszolta Ted Polowski, amikor végre meg tudott szólalni. – Egyszerűen hihetetlen látvány volt! És nézd csak Angelót! Alig tud felkelni!

– Most már Franco is itt van. Felszedi a fegyvert.

Arthur és Ted követte Angelót és Francot Manhattanbe, s amikor végre leparkoltak az ezüstszínű Range Rover mögött, akkor ők még tettek egy kört a háztömb körül, majd a 30. utcában szintén leálltak egy tűzcsap közelében. Innen jól szemmel tarthatták a kék mikrobuszt, s berendezkedtek a hosszas várakozásra. Aztán gyorsan kiderült, hogy másképpen alakulnak a dolgok. Szinte közvetlenül a másik után egy fehér mikrobusz is megérkezett a kék mögé, s a Luciához tartozó emberek túlnyomó többségét ismerő Ted azonnal észrevette, hogy az újonnan érkezett kocsit Richie Herns vezeti. Aztán, néhány perc elteltével Angelo is kiszállt a kocsiból, és belekötött abba a Range Roverben ülő fickóba.

Arthur még mindig nem tudott napirendre térni a látottak fölött, s a fejét csóválva hívta Carlót, aki éppen Louie-val és Brennannel ebédelt.

– Nem fogod elhinni, hogy mit láttam! – kezdte, majd szép sorjában elmesélte, hogyan verte el Angelót az a Rangé Roverből kiszálló fickó, akibe Angelo megpróbált belekötni. – El nem tudod képzelni, hogy milyen gyors az a szőke! – folytatta Arthur izgatottan. – Angelónak esélye sem volt. Még a pisztolyát is elővette, de az idegen azt is kiverte a kezéből, s az úttest közepére hajította. Mondom, hihetetlen jelenet volt!

– Hol vagytok most?

– A manhattani halottasházzal szemben parkolunk.

– A hullaháznál? – kérdezte csodálkozva Carlo. – Miért éppen a hullaháznál?

– Fogalmunk sincs.

– És Angelo miért akart verekedni?

– Erről sincs elképzelésünk.

– Angelo különben jól van?

– Azt hiszem, hogy igen. Egy kicsit bizonytalan a járása, de éppen most szállt be a kocsiba.

– Tartsd a vonalat! – mondta Carlo. – Hadd meséljem el Louie-nak a történetet!

Arthur hallotta is, amint Carlo röviden összefoglalja a történetet, s a telefonba még Louie elképedt reakciója is beszűrődött.

– Louie azt szeretné tudni – szólt bele ismét Carlo a telefonba –, hogy felismertétek-e a fickót?

– Nem – felelte Arthur. – De a Range Rover oldalán ott volt egy cég neve… valami Bieder Heaven…

– Valami cím vagy telefonszám?

– Innen, ahol parkolunk, azt nem láthattuk. A betűk túlságosan aprók voltak, s csak annyit tudtunk kivenni, hogy a név alatt még volt néhány sornyi írás.

– Nem tudjátok, Franco is ott van a kocsiban?

– Ó, igen! Meg is próbálta visszafogni Angelót, hogy ne kössön bele az idegenbe, majd a verés után a haverja fegyverét is összeszedte az út közepéről. Aztán még egy dolog! Egy másik mikrobusz is megérkezett, ami Angelo és Franco mögött parkolt le. De… hűha! Angelo elindult a kék kocsival. Én is indulok utána… De mégse! Hamis riasztás! Csak néhány méternyit gurult előre a sarokig, s Richie is követte. Valaki még ül Richie kocsijában, de nem tudom, hogy kicsoda. Kiszálljon valamelyikünk, és megnézze?

– Nem! Szó se lehet róla! Nem számítanak rá, hogy valaki figyeli őket, és nem is szeretnénk, ha gyanút fognának! Tartsd még a vonalat! Hadd meséljem el Louie-nak ezt a furcsa történetet!

Arthur újra végighallgatta Carlo beszámolóját, de Louie reakciója ezúttal már nem volt kivehető. Aztán ismét Carlo hangja szólalt meg a vonal túlsó végén.

– Louie azt mondja, hogy ügyesek voltatok. Azt üzeni, hogy maradjatok a nyomukban! Késő délután én megyek Brennannel együtt felváltani benneteket.

– Az nagyszerű lesz! – felelte Arthur.

Carlo visszarakta a telefont a kabátzsebébe, s Louie-ra pillantott. Louie visszabámult rá. Húsos arca grimaszra húzódott, s szemöldökét is erősen összeráncolta. Látszott rajta, hogy erősen gondolkodik. Carlo és Brennan is már eléggé ismerték ahhoz, hogy ne szóljanak egy szót se, csak némán egyék a spagettijüket.

Végül Louie törte meg a csendet, és már ki is vette a gallérja mögé tűrt szalvétát.

– Nem tudom, hogy miről van szó, de azt tudom, hogy ennek véget kell vetni! Enyhén szólva, nagyon furcsán viselkednek. Különböző embereket kinyírnak, fényes nappal verekszenek a manhattani utcán… És mi ez az egész felfordulás a hullaház körül?

– Carlo és Brennan már épp eléggé ismerte Louie-t, hogy ne válaszoljon a feltett kérdésre, amíg azt személyre szólóan nem teszi fel valamelyiküknek. Louie mindig is szeretett hangosan gondolkodni. Tekintélyes súlyával még fel is emelkedett az asztaltól, majd fel s alá kezdett sétálni az étteremben. Carlo és Brennan egymásra pillantott, s várta, hogy ezután mi fog következni.

Louie odalépett a bárpulthoz, s tovább folytatta a monológját. Néhány percig eljátszogatott egy fogpiszkálóval töltött pohárral, majd visszatért az asztalhoz.

– Fiúk! Biztosak vagytok benne, hogy nem volt társaságotok a Trump Towernél, amikor ma reggel ott álltatok?

Carlo és Brennan tagadón rázta meg a fejét.

– Szedjétek elő a telefonkönyvet! – adta ki Louie az utasítást Brennannek. Brennan kötelességtudóan azonnal felpattant a helyéről, s már hozta is a vaskos kötetet.

– Próbálj benne valami Bieder Heavent keresni! – kapta Louie-tól a következő parancsot.

– Ha továbbra is ilyen felelőtlenül viselkednek – nézett Louie Carlóra –, akkor a zsaruk előbb vagy utóbb a nyakunkon lesznek. Mi a véleményed?

Carlo csak bólogatott, de mivel a kérdést közvetlenül hozzá intézték, már meg is mert szólalni:

– Nagyon sokat kockáztatnak, tehát valami fontos dologról lehet szó.

– Én is pontosan erre gondoltam. Az a nyomozó is azért jött el idáig, hogy bennünket figyelmeztessen.

– A telefonkönyvben semmi ilyesmi nem szerepel – jelentette Brennan.

– Nem is hittem, hogy benne lesz – bólogatott Louie. – Különösen, ha egy olyan fazon ült benne, aki Angelo Facciolót olyan pillanatok alatt hidegre tette. A felirat biztosan csak valami fedőnév.

– Gondolod, hogy esetleg mindketten ugyanabban az ügyben jártak a városi hullaháznál? – kockáztatta meg Brennan, hogy ő is bekapcsolódjon az eszmecserébe. – Ezt onnan gondolom, hogy Angelo miért kezdeményezett volna fényes nappal verekedést, hacsak nem valami vetélkedésről vagy már meglévő ellenségeskedésről volt szó?

– Okos gondolat! – bólogatott Louie. – Örülök, hogy figyeljük őket! Szeretném tudni, hogy mi folyik a környéken, de ha még valakit kicsinálnak, akkor megmondom annak a nyomozónak, hogy mi nem vagyunk benne a dologban!

Adamnek kis idejébe tellett, amíg az Angelo által kiprovokált adrenalinhullám visszaállt a szokásos szintre, de mire a szállóhoz érkezett, akkor már tökéletesen összefogott volt ahhoz, hogy hideg fejjel át tudja gondolni a szerencsétlen és teljességgel váratlan eseményeket. Bár eddig semmi bosszantó körülmény nem nehezítette a feladat végrehajtását, de ez most megtörténhet, ha valaki tanúja volt a civódásnak, s Rangé Roverének leírásával együtt értesítette a rendőrséget. Adam azonnal szemrehányást is tett magának azért, hogy nem hajtott el azonnal a környékről. Ez a teljesen haszontalan összeütközés semmivel sem vitte előre… éppen ellenkezőleg!

– Mostanában szüksége lesz a kocsijára, Mr. Bramford? –kérdezte a libériás ajtónálló, amikor kinyitotta előtte a kocsija ajtaját.

– Nem, köszönöm szépen – felelte Adam a kocsiból kiszállva. Most különösen szerette volna, ha a kocsi minél előbb a garázsba kerül.

Azonnal felment a szobájába. Telefonálnia kellett, és nem szerette volna a mobilját használni. Vonalas készülékről akart beszélni. A meglehetősen egyoldalú összecsapás egyik kellemetlen hozadéka az volt, hogy ezek után nem szívesen mutatkozott volna az orvos szakértői intézet környékén, mivel nem akarta kockáztatni, hogy ismét összefusson azzal az elegánsan öltözött bunkóval.

Lakosztályának szalonjában az asztalhoz ülve Adam feltárcsázta a számot. A már régen kidolgozott szabályok szerint ilyenkor egy Charles Palmer névre hallgató, nem létező személyt kellett felhívnia, ahonnan kapott egy másik számot, ahol az illető elérhető volt. Az új telefonszám megszerzése után saját telefonszámát is megadta. Ezután egy rövid ideig várnia kellett. A visszahívás rendszerint egy percen belül megérkezett.

Nem volt semmi udvarias csevegés, amikor Adam végre eljutott a megbízójáig.

– Szükségem van a lakáscímre – közölte anélkül, hogy akár a nevet is említette volna. Adamnek azt már meg se kellett kérdeznie, hogy az információ megszerezhető-e vagy sem. A legmagasabb kormánykörökkel is kapcsolatban álló megbízói számára minden elérhető volt.

– Néhány perc múlva rajta lesz a BlackBerryjén.

Így is történt. Adam egy gombnyomással már bontotta is a vonalat, és nyomban tárcsázta a szobapincért. Úgy gondolta, hogy megebédel, mielőtt felkeresné a számára második legvonzóbb New York-i látványosságot, a Természettudományi Múzeumot.

– Honnan tudhattam volna, hogy karatemester? – csattant fel Angelo.

– Nem erről van szó! – förmedt rá Franco. – Arról van szó, hogy amikor nem gondolkozol, akkor hibákat követsz el! Szerencse, hogy semmi baj sem történt!

– Könnyű azt mondani. Én úgy érzem magam, mintha egy teherautó ment volna rajtam keresztül; a mellkasom és a nyakam is kegyetlenül fáj.

– Vedd ezt figyelmeztetésnek, hogy maradj nyugton! Még soha nem láttalak ilyennek, Angelo. Túlságosan elragadtak az indulatok. Teljesen be vagy gőzölve!

– Te is be lennél gőzölve, ha egy kurva összeégetné az arcodat, és úgy néznél ki, mint egy torzszülött!

– Te mondtad, nem én!

– Mit csináltál a pisztolyommal?

– Itt van az ülésem alatt – felelte Franco, s az ülés alá nyúlva átadta Angelónak a viharvert fegyvert.

Angelo alaposan szemügyre vette. Kivette a tárat, és meggyőződött róla, hogy a töltényűrben is üres, majd a ravaszt is meghúzta néhányszor. A szerkezet hibátlanul működött.

– Úgy látszik, hogy nem esett baja – állapította meg Angelo.

– A biztonság kedvéért azért nem ártana néhány lövést leadni vele.

Angelo csak bólintott, és visszadugta a tárat a markolatba.

– De nem válaszoltál az előbbi kérdésemre – szólalt meg ismét Franco. – Képes vagy arra, hogy fegyelmezd magad? Különben néhány napra szabadságra küldelek. És most jól jegyezd meg! Montgomeryről ettől kezdve én gondoskodom!

– Értem! – felelte Angelo bosszankodva. – De legalább megszabadultam attól a terepjárótól, ami elzárta a kilátást!

– De mekkora kockázattal! Remélem, hogy ezt te is megérted, nem?

– Értem. Legalábbis azt hiszem.

– Ettől a perctől kezdve minden úgy történik, ahogy mondom, amíg a nő a hajóra nem kerül. Ott aztán azt csinálsz vele, amit akarsz! Úgy láttam, hogy Vinnie-nek tetszik a betoncsizmás ötlet. Ez rendben is van. Semmi kifogásom ellene, ha te és Vinnie egy kicsit el akartok vele játszadozni, mielőtt kikészítitek, de nem akarok semmi további meggondolatlanságot! Megértettük egymást, nem igaz?

– Igen, megértettük – válaszolta Angelo.

– Nézz a szemembe!

Angelo kelletlenül szembefordult Francóval.

– Mondd még egyszer!

– Kibaszott módon egyetértünk! – felelte Angelo, s majd szétrobbant a dühtől.

– Nagyszerű! – nyugtázta Franco a választ. – Ezt akkor tisztáztuk! Most pedig meg kellene ebédelni. Montgomery nem túlzottan együttműködő. Majd visszajövünk, és akkor próbáljuk elkapni, amikor indul hazafelé.

21.

2007. április 4.

délután 3 óra 05 perc

– Hello, bocsásson meg! – hallatszott egy hang.

Laurie felpillantott a papírjaiból. A szövettani laboratórium egyik technikuslánya állt az ajtóban, s kezében egy mikroszkopikus metszetek tárolására szolgáló kartondobozt tartott.

– Maureen kért meg, hogy hozzam le ezeket a lemezeket – mondta a lány. – Azt is mondta, hogy kérjek elnézést, amiért nem tudta előbb küldeni. Mára két ember is beteget jelentett.

– Nem probléma – mosolyodott el Laurie, s átvette a dobozt.

– És köszönöm, hogy lehozta! Maureennak is köszönet, hogy leküldte őket!

– Átadom neki – mosolygott vissza rá a lány kedvesen.

A dobozzal a kezében Laurie visszapillantott rendetlen asztalára. Megállás nélkül dolgozott, és mátrixának még csak körülbelül az egyharmadát sikerült kitöltenie, annak ellenére, hogy bár nagyon aprólékos munkáról volt szó, egyre gyorsabban haladt, és a különböző kórházi papírok között egyre gyorsabban találta meg a keresett adatokat. A táblázatot további kategóriákkal is kiegészítette, ami azt is szükségessé tette, hogy visszatérjen a korábban már befejezettnek hitt esetekhez. Egy dolog már biztosan kiderült: a kategóriák számának megnövelésével az elvégzendő munka mennyisége is jobban megnövekedett, mint ahogy azt képzelte.

Bár bizonyos értelemben örült az előrehaladásának, de alapvetően azért mégis elégedetlen volt az eredménnyel, hiszen egyre növekvő csalódással volt kénytelen tudomásul venni, hogy erőfeszítései nem tesznek lehetővé alaposabb betekintést a titokzatos eseménysorozatba. Munka közben abban bízott, hogy az adatok közt váratlanul majd felfedez valami közös vonást, de ez nem következett be. Amikor néhány eset egy bizonyos műtőben fordult elő, akkor a következő egészen biztos, hogy már egy másikban történt; ha egy-két beteg ugyanazon az emeleten volt, akkor a harmadik már biztosan egy másik emeleten kapta meg a fertőzést; és így tovább, a végtelenségig. Ezzel együtt kitartóan folytatta a munkát, mivel más eszköz nem volt a kezében.

A rubrikák alapvetően unalmas töltögetése közben támadt kis szünetet élvezve egy kis rendet rakott az asztalán, s helyet csinált a mikroszkópjának. Bekapcsolta a lámpát, és a David Jeffries tüdejéről készült első metszetet már a befogó csipeszek alá is csúsztatta. A tárgylencsefoglalatot a legalacsonyabb fokozatra tekerte, majd egészen közel süllyesztette a preparátumhoz, de közben arra is ügyelt, hogy a lencse ne érintse a lemezfedelet. Szemét a szemlencséhez igazította, majd a durvabeállító csavarral addig emelte a tárgylencsét, amíg valami kép nem tűnt fel előtte. Ezután reflexszerűen a finombeállító gombra csúszott a keze, és élesre állította a képet.

Most is döbbenettel tanulmányozta azt a pusztítást, amit a baktérium a szövetekben végzett. Számos roncsolódás korong alakú nyalábokban jelentkezett a kétdimenziós képmezőben. A tüdőszövet normális, alveoláris szerkezetét annyira szétroncsolták a baktérium húsevő toxinjai, hogy különböző méretű tályogok jelentek meg benne.

A tárgyasztal mechanikus mozgatásával a hajszálerek falán is felfedezte a súlyos szepszis nyomait, amely vérömlenyeket idézett elő a tüdőt kitöltő szeptikus folyadékban.

A tüdő normális szerkezetében lezajlott pusztítást egy nagyvárost ért szőnyegbombázáshoz vagy valamelyik floridai városkán végigsöprő hurrikán rombolásához lehetett volna leginkább hasonlítani.

Laurie több mint egy órán keresztül tanulmányozta a metszeteket. Az erősebb nagyítású lencsékkel még látványosabban megmutatkozott a baktérium hallatlan virulenciája. A tüdő normális szerkezeti felépítését biztosító rostszöveteket is alaposan szemügyre véve úgy látta, hogy azok úgy mállanak le, mint a hagyma héja hámozás közben. A kovalens kötések szétestek, a kollagén pedig alkotó molekuláira hullott.

– Szia, édesem! – viharzott be a szobába Jack, aki már tökélyre fejlesztette a mankóval való közlekedést. – Hogy zajlik a napod?

Laurie felpillantott, s arca a szokásosnál is sápadtabb volt.

– Mi baj van? – csodálkozott rá Jack, s az ő arcáról is eltűnt a mosoly. – Rémesen nézel ki!

Laurie nagyot sóhajtott. A mikroszkópjával vizsgált tüdőmetszettől fizikailag is rosszul érezte magát. Az emberi test törékenységéről és sebezhetőségéről alkotott véleményét csak tovább erősítette az a körülmény, hogy ez a hatalmas pusztítás órákon belül zajlott le egy korábban teljesen egészséges szervezetben. Ilyen szempontból vizsgálva a kérdést, önmagában már az is csoda, ha az ember nagyjából egészséges.

– Valóban jól vagy? – tette Jack Laurie vállára a kezét. Laurie csak bólintott, mély lélegzetet vett, majd egy fejmozdulattal a mikroszkópja felé intett.

– Azt hiszem, hogy érdemes erre egy pillantást vetned! Azt is vedd figyelembe, hogy néhány órával ezelőtt ő is egy normális, egészséges ember volt! – tette még hozzá, majd székével hátragördült, hogy helyet adjon Jacknek az asztalnál.

Jack félretette a mankóit, és közel akart hajolni a szemlencséhez, de félúton megállt, és újra felegyenesedett.

– Várjunk csak egy pillanatra! – szólalt meg gyanakvóan. –Ez nem valami csapda akar lenni? Alattomban nem arra akarsz csábítani, hogy mikroszkópon keresztül is nézzem meg a tegnapi MRSA-esetedet?

– Majd emlékeztess, hogy ne próbáljak semmit eltitkolni előled! – mondta Laurie, s közben vérnyomása is a normális szintre emelkedett, arcáról pedig eltűnt a finnyáskodás. – Ez itt a David Jeffries tüdejéből készült metszet.

Jack a mikroszkóphoz hajolt, és a tárgyasztalt mozgatva gyorsan végignézte a metszetet.

– A hétszázát! – nézett fel csodálkozva. – Ez teljesen megsemmisült! Alig maradt valami a normális szerkezetből.

– Ha ilyesmit látsz, az sem változtatja meg a műtéttel kapcsolatos döntésedet?

– Laurie! – figyelmeztette Jack kicsit bosszúsan.

– Oké! – emelte fel a kezét Laurie, és megpróbált lazán közömbösnek látszani. – Csak éppen megkérdeztem.

– Milyenek voltak a mai munkáid? Úgy láttam, hogy ma a szokásosnál is gyorsabban végeztél velük.

– Jól ment minden. Megpróbáltam egy kicsit tempósabban dolgozni, de mégse sikerült olyan gyorsan végeznem, mint szerettem volna, mert a mátrixomon akartam dolgozni – bökött ujjával a jegyzettömbre. – Ez az egyetlen remény arra, hogy meg tudjalak győzni arról, hogy rendkívül nagy kockázatot vállalsz.

– És? – nézett rá Jack a szeme sarkából.

– Még nem sikerült semmit találnom – ismerte be Laurie, mielőtt az órájára pillantott volna. – De még mindig tizenöt óra áll a rendelkezésemre.

– Úristen! És még te nevezel engem fafejűnek!

– Fafejű is vagy! Én csak következetes vagyok, és még az az előnyöm is megvan, hogy igazam van!

Jack csak legyintett egyet, és összeszedte a mankóit.

– Megyek a szobámba, és egy kicsit összerakodok az asztalomon, mivel néhány napig nem leszek bent – mondta, s a néhány napig szavakat külön hangsúllyal ejtette.

– És neked milyen eseteid voltak?

– Ne is kérdezd! Riva érdekes eseteket ígért, ehelyett pedig kaptam tőle két természetes halált és egy gyalogost, akit a Park Avenue-n ütöttek el. Lou esete már érdekesebb volt. A lövedék kalibere és a lábon lévő lánclenyomat, amellyel a víz alatt akarták tartani, ugyanarra a gyilkosra utal. A különbség csak annyi, hogy ezúttal meg is erőszakolták az áldozatot.

– Tragédia.

– Újabb példa az emberek született gonoszságára.

– Örülök, hogy ezt te mondtad ki. Most pedig örülnék, ha magamra hagynál! Már csak tizenöt órám maradt.

– Mikor akarsz hazaindulni?

– Könnyen meglehet, hogy külön taxival megyünk, hacsak nem akarsz te is későig maradni. Szeretném befejezni a mátrixot.

– Azért még benézek, ha átöltöztem; hátha meggondolod magad. Nem szeretnék itt feleslegesen tengeni-lengeni, inkább bámulom a haverokat a kosárlabdapályán, s emlékeztetem magamat, hogy miért is akarok a kés alá menni.

A kérdés felmerülésekor Laurie-nak vissza kellett magát fognia, ezért inkább másra terelte a szót:

– Chet még bent van a helyén, vagy mára ő is befejezte? –kérdezte.

– Fogalmam sincs. Hozzád jöttem be először.

– Nos, ha még itt van, akkor megpróbálhatnád egy kicsit lelohasztani az új barátnője iránti lelkesedését.

– Ó? Hogyhogy?

– Véletlenül ő a vezérigazgatója annak a cégnek, amelyik az Angels három kórházát építtette.

– Tényleg? – húzta fel csodálkozva Jack a szemöldökét. – Ez aztán a véletlen! És miért kellene lelohasztanom?

– Ő az a nő, aki tegnap kis híján kirúgott az Ortopédiai Kórházból. Hosszú távú elképzeléseit nem ismerem, de most erősen megkérdőjelezem a motivációit.

– Ne izgasd magad! – nevette el magát Jack. – Biztos vagyok benne, hogy Chet ma este már valaki másra vet szemet. Egy hét múlva már a nevére sem fog emlékezni.

– Nagyon bízom benne, már csak az ő érdekében is.

Jack kiment a szobából, és Laurie is visszatérhetett a mikroszkópjához. Bár Jack jelenlétében megpróbált szenvtelennek látszani, de most ismét erőt vett rajta a csüggedés. A tizenöt órával kapcsolatban is tréfálkozott, de ez valójában szánalmasan kevés idő volt egy olyan rejtély megoldásához, amely még a komoly tudományos fokozattal rendelkező járványtani szakemberek erőfeszítéseit is meghiúsította.

Laurie hirtelen abbahagyta a tárgyasztal mozgatását. A tárgylencse látómezején kívül valami szokatlan részletre figyelt fel. Mivel most már a legnagyobb nagyítású lencsével vizsgálta a metszetet, az egyes részletek már a tárgyasztal minimális elmozdítására is kifutottak a képmezőből. A tárgyasztalt mozgató gombot finoman visszafelé kezdte csavarni, s a furcsa részlet ismét feltűnt előtte.

Laurie teljesen el volt ámulva. A képmező közepén megjelent valami, ami valamikor egy apró hörgő vagy alveola, tehát a tüdő elágazásaiban egy olyan kis légzsák lehetett, ahol az oxigén a vérbe jutott, a szén-dioxid pedig kivált belőle. Laurie azonnal feltette a kérdést, hogy ez vajon eredetileg is ott lehetett, vagy véletlenül került oda a metszet preparálása során. Méretei nagyjából megegyeztek a szervezet védelmét biztosító fehérvérsejtek méretével, de sejtmag sehol sem látszott benne. A szövettani preparátumok elkészítéséhez használt festékanyagból szinte semmit se szívott magába.

A legérdekesebb az volt, hogy alakja leginkább egy szimmetrikus, csipkézett szélű korongra emlékeztetett. A szimmetriát azért tartotta érdekesnek, mivel az eddig látott preparátumoknál még nem nagyon látott ilyen szimmetriát. A csipkézett szegély az átmérőnek mintegy egyötödét tette ki. A kérdéses objektum közepe átlátszatlan volt, opálosnak, vagy enyhén foltosnak tűnt. Ráadásul az egyik pillanatban világosan látta, a másikban pedig már eltűnt előle. Jó lett volna, ha ez a kérdéses tárgy is felveszi a festékanyagot, mert akkor biztosan el tudta volna dönteni, hogy valóban látja-e az objektumot, vagy csak érzéki csalódás áldozata. Megpróbálta féken tartani az izgalmát, s elővett egy vékony zsírkrétát, majd a metszetet a megfelelő helyen bejelölte, hogy legközelebb is megtalálja a keresett részletet. Ehhez a legegyszerűbb módszert választotta: a négy égtájnak megfelelő pontokkal meghatározta a megfelelő irányszögeket.

Némileg megnyugodva most kisebb nagyítású lencsére váltott. Ismét belepillantott a nézőkébe, s az objektumot így már sokkal kisebbnek látta, s a felvett festékanyag hiányában majdnem teljesen bele is olvadt a meglehetősen kaotikus környezetbe.

Ismét visszaállította a mikroszkópot a legerősebb nagyításra, hogy a vizsgált objektum, bármi is legyen az, el ne tűnjön a látómezőből. Meggyőződött róla, hogy megfelelően rögzítette a képet, majd gyorsan elindult lefelé, hogy Jacket még előkerítse valahonnan.

– Te szent ég! – csodálkozott Jack, amikor ő is belenézett a mikroszkópba. – Hogyan kerülhetett nagyanyám tésztaszaggatója David Jeffries tüdejébe?

– Legyél már egy kicsit komolyabb! – nézett rá Laurie rosszallóan. – Mit gondolsz, mi lehet ez?

– Komolyan beszélek! Pontosan úgy néz ki, mint a nagymama egyik süteményformája. Mi csak csillagnak neveztük, de ennek láthatóan több ága lehet.

– Gondolod, hogy valami mesterséges képződmény?

– Az első pillanatban én is valami ilyesmire gondoltam, de ez túlságosan is szimmetrikus. Könnyen meglehet, hogy ezt a hidrofiliás és hidrofóbiás erők közti dinamikus feszültség okozza a meniszkusz határfelületén.

– Te meg mi az ördögöt beszélsz?

– Honnan tudjam? – felelte Jack, s a szemét még mindig a mikroszkóp nézőkéjén tartotta. – Csak jártatom a számat és nyomom ezt az áltudományos halandzsát.

– És én még azt hittem, hogy legalább te tudod, miről beszélsz! – paskolta meg Laurie játékosan Jack vállát.

– Ne haragudj – nézett fel rá Jack –, de fogalmam sincs, hogy ez mi lehet. Még azt se tudom megállapítani, hogy természetes vagy mesterséges képződményről van-e szó!

– Én se – ismerte be Laurie.

– Még többet is találtál belőle, vagy csak ezt az egyet?

– Egyelőre csak ez az egy van. Most, hogy erre rátaláltam, kíváncsi vagyok, hogy vajon máshol is találok-e belőle.

– Van valami elképzelésed, hogy mi lehet?

– Van elképzelésem, hogy mire hasonlít, de az nem lehetséges.

– Rajta! Oszd meg velem a titkot!

– Diatómnak, azaz kovamoszatnak látszik. Emlékszel még rá a biológiából?

– Hazudnék, ha azt mondanám, hogy igen.

– Pedig emlékezned kell rá. Az a fitoplankton, vagy algatípus, amelynek szilikátból épül fel a sejtfala.

– Várjunk csak! Álljunk meg egy pillanatra! – emelte kezét Jack a magasba. – Azt áruld el, hogy honnan emlékszel te erre!

– Olyan gyönyörűek voltak. Úgy néztek ki, mint egy hópehely. Középiskolában a biológiaórákon mindig ilyeneket rajzolgattam.

– Gratulálok a felfedezésedhez. De ha érdekel a szavazatom, akkor én inkább hajlok arra, hogy valami mesterséges képződményről, és nem valami mélytengeri diatómról van szó, hacsak a gyógykezelés részeként az egyetemen nem adtak neki egy pohárnyi vizet valamelyik antarktiszi tengerből.

– Nagyon vicces! – jegyezte meg Laurie bosszúsan. – Mesterséges vagy sem, akkor is megnézem, hogy van-e még több is belőle!

– Sok szerencsét! Én pedig, ahogy mondtam, indulok hazafelé. Nem gondoltad meg magad, nem tartasz velem?

– Kösz, de most nem! Még átnézem ezeket a metszeteket, és a mátrixomat is be akarom fejezni. Ne maradj fent sokáig miattam! Tudom, hogy ma korán akartál lefeküdni.

– Kösz, Laurie, de nyitott kapukat döngetsz!

– Lehetséges, de akárhogy is van, én úgyse aludnék sokat az éjszaka. – Jack lehajolt, hogy egy könnyed öleléssel búcsúzzon, de Laurie felállt a helyéről, s erősen átölelve magához szorította.

– Később találkozunk! – mondta Jack, s ellágyulva a mutatóujjával megérintette Laurie orrhegyét.

– Hát ezt meg miért kaptam? – hőkölt vissza reflexszerűen Laurie.

– Fogalmam sincs! – vonta meg a vállát Jack. – Csak meg akartalak érinteni, mert… mert azt hiszem – mondta, s hirtelen komolyra váltott –, azt hiszem, hogy valóban csodálatos vagy!

– Ki innen, te semmirekellő! – bökte oldalba Laurie játékosan. Kicsit esetlenre sikeredett érzelmi megnyilvánulásával Jacknek majdnem sikerült megtörnie gondosan kiépített védelmi vonalát. Ami azt illeti, a saját érzelmeit is csak egy vékony hártya választotta el attól, hogy felszínre törjenek. Egyrészt támogatóan mellette akart lenni a műtét idején, mivel ilyen esetekben mindenkinek jólesik, ha mellette vannak, másrészt viszont semmiképpen sem akarta elveszíteni a férjét, és forrt benne a düh, hogy ilyen ellentmondásos helyzetbe hozta.

Jack összeszedte a mankóját, egy búcsúmosolyt villantott Laurie-ra, s már el is bicegett. Laurie néhány pillanatig mozdulatlanul bámulta az asztalán tornyosuló huszonöt MRSA-eset dokumentációját. Gyorsan az ajtóhoz lépett, kidugta a fejét, és Jack után kiáltott:

– Ma este ne felejtsd el az antibiotikus szappant használni!

– Rajta van a bevásárlólistán! – szólt vissza Jack, anélkül hogy visszafordult volna.

Laurie ismét visszabújt a barlangjába. Néhány pillanatig még mozdulatlanul állt a szoba közepén, s arra gondolt, hogy egy másik emberrel az igazi, bensőséges kapcsolatért folytatott harchoz az is hozzátartozik, hogy a másik számára is lehetővé kell tenni, hogy néhány döntést önállóan, feltehetően jól felfogott érdekeitől vezérelve hozzon meg. Tömören megfogalmazva, a legyen műtét vagy ne legyen műtét kérdése jó példával szolgált arra, hogy aki igazán szereti a másikat, annak óhatatlanul is el kell ismernie, hogy a világmindenségnek legalább két központja van.

Kiűzve a sekélyes filozofálgatásnak tartott gondolatokat az agyából, Laurie ismét visszaült az asztalához. Tekintete hol a mikroszkópra, hol a befejezetlen mátrixra vetődött. Úgy tűnt, hogy mindkettő hívogatóan tekint vissza rá. Bár hosszabb távon a mátrixot tartotta ígéretesebbnek, de a diatóm külsejű, feltételezhetően mesterséges képződmény mégis csábítóbb volt számára.

Előredőlve ismét a szemlencséhez hajolt. Feltett szándéka volt, hogy módszeresen végigpásztázza az egész preparátumot, s ellenőrzi, hogy – bármik is legyenek azok – talál-e benne további diatóm alakú képződményeket.

Angelo ugyanazon a helyen – nem sokkal a 30. utca és a First Avenue kereszteződése után – állt meg, ahol korábban is parkoltak, mielőtt elhagyták volna az őrhelyüket. Az orvos szakértői intézet tőlük jobbra esett. A csúcsforgalom már jócskán elkezdődött.

Angelo üresbe kapcsolta a mikrobuszt, s behúzta kéziféket.

– Nincs Range Rover! – jegyezte meg mintegy igazolva a délelőtti viselkedését.

– A közelébe se menj! – szólt rá Franco, s kényelmesen elhelyezkedett az ülésen. Angelóhoz hasonlóan ő is vett magának Johnnynál egy dupla szendvicset és egy kávét.

– Na végre! Richie és Freddie is megérkezett – jelentette Angelo, s a visszapillantó tükörbe bámulva figyelte, ahogy a fehér mikrobusz alig félméternyire megáll mögöttük.

Franco nem is válaszolt. Vizsla tekintettel pásztázta a környéket, meg akart győződni róla, hogy sehol sem parkol véletlenül egy rendőrautó, és posztos rendőr sincs a közelben.

Angelo belekortyolt a kávéjába, majd kicsomagolta a szendvicsét. Amikor ezzel is végzett, kinézett a szélvédőn, s azonnal össze is rezzent.

– A fiúja! – ordított fel olyan hangosan, hogy ijedtében Franco az ölébe is löttyentett a kávéból. De Angelo máris automatikusan nyúlt az etilénes gázpalack és a műanyag zsák felé.

– A francba! – kiáltott vissza rá Franco, majd kiegyenesedve és hátát az üléstámlának feszítve megemelte fenekét.

Angelo a lábához rakta a gázpalackot, majd a hátsó ülés felé nyúlva elővett egy tekercs papírtörülközőt, de tekintetét közben le sem vette az orvos szakértői intézet bejáratáról.

Franco letépett néhány lapot a tekercsből, felitatta az üléshuzatra ömlött kávét, majd a nadrágját kezdte törölgetni. Csak ennek végeztével nézett ki ő is az ablakon.

– És hol van Montgomery?

– Fogalmam sincs – felelte Angelo elkeseredetten. – Jézusom! Ez a nő már tényleg púp a hátamon!

Mindketten figyelték, ahogy Jack – hóna alatt a két mankóval – a taxiknak integet. Egészen a járdaszegély széléig húzódott, s előtte zúgott el a forgalom.

– Így talán még jobb is – jegyezte meg Franco. – A fiúja nélkül könnyebben el is tudjuk kapni.

– Lehet, hogy igazad van – bólogatott Angelo. – Remélem, hogy a nő nem ment el korábban!

– Csillapodj! – szólt rá Franco. – Ne legyél annyira pesszimista!

– Óhajt még egy kis teát, uram? – kérdezte a pincér.

Adam tagadón rázta meg a fejét. A Hotel Pierre Fifth Avenue-ra néző, pompás freskókkal díszített ovális halljában üldögélt. Még tizedik évét se töltötte be, amikor tortáival és teasüteményeivel már ez volt a kedvenc helye a szállóban. A Times művészeti rovatához lapozva a BlackBerryjét érezte vibrálni a zsebében. Elővéve a készüléket látta, hogy e-mailje érkezett. A megfelelő gombok megnyomásával meg is nézte a rövid és egyszerű üzenetet: „63 West 106th” címet olvasta a kijelzőn.

A szobájára íratta a fogyasztást, majd ő is felment a lakosztályába, hogy összeszedje a holmiját. Tetszett neki a stílus. Az időzítés is kifogástalannak tűnt. Tíz perccel később már be is szállt a Range Roverébe. Erezte, hogy küldetése lassan a végéhez közeledik, ezért a CD-lejátszó tárolóját is Bachról Beethovenre kapcsolta vissza.

Laurie hátradőlt a székén, ami tiltakozásul nagyot reccsent alatta. Ujjai hegyével megdörzsölte a szemét. Olyan régen és megfeszítetten bámult bele a mikroszkóp nézőkéjébe, hogy közben pislogni se pislogott olyan gyakran, mint ahogy kellett volna.

Szárazságot érzett a szemgolyóin, de a rögtönzött masszázsterápia és néhány pislogás eredményeként néhány pillanattal később már meg is szűnt a probléma.

Bár még most se volt fogalma arról, hogy mi lehet az a korong alakú, csipkés szélű valami, amiből még két újabbat is talált a metszeten. Mivel mindhárom példány szinte a tükörképe volt a másiknak, már azt se lehetett feltételezni, hogy preparálás közben ezek mesterséges úton és véletlenül kerültek a lemezre. Ezek az apróságok már halála pillanatában is biztosan ott voltak David Jeffries tüdejében.

Laurie egyre izgatottabb lett. Még egy kis fantáziálást is megengedett magának, hogy esetleg egy újabb fertőző hatóanyagot fedezett fel, ami a staphylococcusszal együtt valami kivételesen virulens kombinációt képes alkotni. Amint ez megfordult a fejében, azonnal lerohant a szövettanra, és még éppen belebotlott az éjszakai zárásra készülő Maureenba. Egy kis könyörgés és a helyzet megmagyarázása után Laurie rávette kolléganőjét, hogy keresse elő a korábbi MRSA-esetekről készített tüdőmetszeteket. Szapora hálálkodások után már rohant is vissza a szobájába.

Erőszakosságát igazolva látta, amikor további, diatómhoz hasonló képződményt fedezett fel, és arra is felfigyelt, hogy ezek mennyisége esetről esetre változik, bizonyos eseteknél pedig nem is lehet felfedezni őket. Rendkívül ritkán fordultak elő, ami egyben mentségül is szolgált a kollégák számára, hogy nem vették észre őket. Ez volt az első alkalom, hogy a mátrixba fektetett energia kezdett megtérülni. Bár még nem volt minden rovat kitöltve, a mátrix máris nyilvánvalóan igazolta a korongok fertőzőképességét.

Minél rövidebb idő telt el az első tünetek jelentkezése és a beteg halála között, Laurie annál több diatómhoz hasonló képződményt fedezett fel a szervezetben. Bár ez a felfedezés nem volt mérhető Koch posztulátumához, amely egy bizonyos fajta mikroorganizmust jelöl meg egy adott betegség forrásaként, de Laurie-t ez az eredmény is bátorította. Nagyon is felbátorította!

Ahogy látása ismét kitisztult, Laurie közelebb húzta magához a névjegykártyatartót. Nyilvánvaló, hogy meg kell próbálkoznia a csipkés szélű korong azonosításával. Néhány évvel korábban Jacknek volt egy hasonló esete egy májcisztával, és akkor el is vitte a róla készült metszetet a New York-i Egyetem Orvosi Központjába, hogy ott megmutassa a kórbonctan egyik élő óriásának, Dr. Péter Malovar professzornak. A nyugalmazott professzor már a kilencvenes éveiben járt, de még mindig megőrizte rezidenciáját az egyetemen, és továbbra is legendák keringtek hatalmas, enciklopédikus tudásáról. Az idős ember számára szó szerint a munka jelentette az életet, hiszen felesége is már több mint húsz éve meghalt.

Laurie remegő kézzel ütötte be Malovar professzor számát a telefonjába, s már csak abban bízott, hogy igaznak bizonyulnak azok a legendák, amelyek szerint az öreg még ma is mindennap éjszakába nyúlóan dolgozik. Szabadon maradt kezét izgalmában összeszorította, amikor a telefon először kicsengett, majd másodjára is csengetett, aztán – legnagyobb örömére – a harmadik csengetésre a vonal túlsó végén felvették a kagylót.

Dr. Malovar enyhe, de kellemesen angolos akcentussal, patriarchához méltó nyugalommal és egy kilencvenes éveit taposó emberhez képest bámulatos tisztasággal ejtette a szavakat. Laurie egy gyors monológban, lámpalázában időnként szóbotlásokkal tarkítva, összefoglalta a történetét. Amikor befejezte, egy rövid ideig csak hallgatás volt a válasz. Egy pillanatra attól tartott, hogy talán a vonal szakadhatott meg.

– Nos, ez valóban váratlan fordulat! – szólalt meg végül Dr. Malovar, s hangjából őszinte öröm és kíváncsiság sugárzott. –Nagyon szeretném látni azokat a diatómszerű képződményeket! A dolog rendkívül érdekesnek tűnik.

– Lenne rá lehetőség, hogy esetleg most átvigyem őket? –kérdezte Laurie.

– Igazán nagy örömöt szerezne vele! – válaszolta azonnal Malovar professzor.

– Nincs túlságosan késő? Nagyon nem szeretném feltartani…

– Ugyan már! Ne beszéljen butaságot, Dr. Montgomery! Minden este tíz-tizenegy óráig dolgozom. Szíves-örömest a rendelkezésére állok.

– Nagyon köszönöm, professzor úr! Hamarosan ott leszek. Könnyen megtalálom az irodáját?

Mielőtt letette volna a kagylót, Laurie pontos útbaigazítást kapott. Fogta a kabátját, s máris indult a lift felé. A fülkébe beszállva gyomorkorgása emlékeztette, hogy aznap még az ebédet is kihagyta. Dr. Malovar megnyugtatta, hogy még hosszabb ideig a helyén marad, így Laurie az első emelet gombját nyomta meg, bár a szendvicsautomata nem kínált túl nagy választékot, de ha mást nem is, néhány kalóriát azért szeretett volna magához venni.

Ebéd- és vacsoraidőben az étkező a kisegítő személyzet kedvenc tartózkodási helye volt, s ez alól a ma este se jelentett kivételt. Valamivel már elmúlt hét óra, és a délután háromtól este tizenegyig dolgozó váltás fele ott is volt az étkezőben. Irodájának csendje után a csupasz betonfalak által felerősített beszédzaj szinte fájdalmasnak tűnt számára. Az automata előtt állva éppen a legkevésbé rossz választáson törte a fejét, amikor a zsongáson keresztül a nevét hallotta említeni. Megfordulva Jeff Cooper és Pete Molimo mosolygós arcával találta magát szemben. Az Egészségügyi és Kórházszolgálat délutános gépkocsivezetői voltak, akik a holttesteket szedték össze mikrobuszaikkal a kórházakból. A kisegítő személyzet többi tagjához hasonlóan a hosszú évek alatt Laurie velük is nagyon jól összebarátkozott.

Laurie és Jack, kollégáiktól eltérően, esténként és éjszakánként is szívesen kimentek a helyszínekre, mert nagyon hasznosnak tartották ezeket a látogatásokat.

A két sofőr szemmel láthatóan élvezte a megszokott napi teendők között adódott lélegzetvételnyi szünetet. Az asztalukon lévő romok alapján ítélve már befejezték vacsorájukat. Étkezési időben, a csúcsforgalomban előforduló gépkocsibalesetek kivételével, ritkán hívták őket halotthoz. Számukra a forgalom rendszerint este kilenc óra után indult meg. Mindketten az asztaluknál lévő üres széken pihentették a lábukat.

– Ritkán látni mostanában, Dr. Montgomery – szólalt meg Jeff mosolyogva.

– Hol bujkál előlünk? – kérdezett rá Pete is.

– Vagy a gödörben, vagy a szobámban vagyok – mosolygott vissza rájuk Laurie.

– Ma egy kicsit tovább maradt bent – jegyezte meg Pete. –A többi orvos szakértő már rég hazament.

– Akadt egy kis különmunkám – magyarázta Laurie. – De még most se haza indultam. Át kell mennem a New York-i Egyetemre.

– És hogy akar odamenni? Nem tudom, hogy most mi a helyzet, de egy órával ezelőtt még szemerkélt az eső.

– Majd elsétálok. Ahhoz túl közel van, hogy taxit hívjak.

– Nagyon szívesen átviszem! – ajánlotta fel Pete. – Csak ülünk itt, és én már belefáradtam, hogy ezzel a keményfejű Boston-szurkolóval vitatkozzam.

– És mi van, ha közben hívják valahova? – kérdezte Laurie.

– Semmit sem számít, hiszen így is, úgy is a nálam lévő telefon fog csörögni.

Laurie-nak két másodpercre se volt szüksége a döntéshez.

– Máris indulhatunk? – kérdezte.

– De még mennyire!

Állt fel Pete a helyéről, s egy gyors mozdulattal eltakarította vacsorájának maradványait az asztalról.

Több szempontból is elég ostoba dolog volt kocsival menni, hiszen az Egyetem Orvosi Központja ugyanabban az épülettömbben volt, mint az orvos szakértői intézet, s amikor a hullaház fogadószintjéről kitolattak a 30. utcára, már a szemerkélő eső is elállt. Nyugaton már egy kékeszöld foltocska is feltűnt, és egyre nagyobbodott az égbolton.

– Ez elég nagy butaság volt – jegyezte meg Laurie, amikor az intézetből kihajtva Pete alig száz métert megtéve a First Avenue-n szinte azonnal ráfordult az Egyetem Orvosi Központjának kocsifelhajtójára. Még a harminc kilométeres sebességet se sikerült elérniük. – Ne haragudjon, hogy ilyesmivel zavartam!

– Egyáltalán nem zavart – nyugtatgatta Pete. – Még örültem is, hogy megszabadultam attól a bunkótól. Annyira biztos a Sax győzelmében és a Yankees vereségében, hogy képtelen befogni a száját.

Közben Laurie már kint is volt a kocsiból, s a kezében szorongatott metszettartó dobozzal búcsút intve már sietve be is lépett a forgóajtón. Az előcsarnok tele volt látogatóval, de a tömeget Laurie gyorsan maga mögött hagyva már a központ tudományos részlege felé tartott. Lifttel ment fel az ötödik emeletre.

A fülkéből kilépve akaratlanul is felfigyelt arra, hogy a folyosó itt is olyan csendes és kihalt volt, mint a saját épületében. A legtöbb ajtó be volt zárva, s útközben se találkozott egy teremtett lélekkel sem.

A híres professzort egy kicsiny, ablaktalan helyiségben találta, ami valamikor raktárféle lehetett, de most a falát szinte teljesen beborították a professzor által kapott, egyszerű, lakkozott fekete keretbe foglalt diplomák, kitüntetések, nemzetközi nagydíjak és egyéb elismerések dokumentumai. Az egyik falat egy hatalmas, nyitott könyvszekrény uralta, ahol a professzor a kedvenc, kórbonctannal kapcsolatos könyveit tartotta, amelyek közül néhányat bőrbe is köttetett. A szoba belső terét egy hatalmas, mahagóni íróasztal foglalta el, amelyen feltornyozva álltak a papírok és a rajzokkal teli jegyzettömbök.

Belépésekor Laurie-t felállva, s kézfogásra nyújtott kézzel üdvözölte. Laurie maga is meg volt lepve, hogy torzonborz, ősz sörényével a professzor mennyire hasonlított Einsteinre. Háta erősen meggörnyedt, s mintha anatómiai felépítése is azt szolgálta volna, hogy állandóan a mikroszkóp fölé hajoljon.

– Látom, a metszeteket is magával hozta – mondta, s leplezetlen kíváncsisággal méregette a Laurie hóna alatt szorongatott metszettartót.

Laurie-ra várva íróasztalának külön erre a célra rendszeresített, kihúzható polcára már elő is készítette saját, tekintélyt parancsoló mikroszkópját. A különleges oktatómikroszkóp másik oldalába két plusz szemlencse volt beépítve, s ezekben is ugyanaz a kép látszott, mint a professzor szemlencséjében, ami – lényegében – egy digitális kameraként működött.

– Kezdhetjük? – kérdezte, s már intett is Laurie-nak, hogy foglaljon helyet a felé eső lencsepárnál.

Laurie le is ült, s szeme sarkából figyelte, hogy a professzor milyen mohó érdeklődéssel követi mozdulatait, amint óvatosan előveszi az egyik, zsírkrétával megjelölt metszetet. Tiszteletben tartva a féltett mikroszkópot, Laurie átnyújtotta a professzornak a metszetet, aki automatikus mozdulatokkal gyorsan a tárgyasztalra helyezte, és a jelöléseknek megfelelően be is állította. Alacsony fokozatú nagyításra beállítva a műszert, megkérte Laurie-t, hogy a tárgyasztal kézi vezérlésével találja meg neki a kérdéses objektumot.

Laurie a munka során már akkora gyakorlatot szerzett, hogy a festés hiánya ellenére gyorsan megtalálta a keresett képződményt.

– Nem tudom, hogy ön is jól látja-e, de most éppen a mutatónál helyezkedik el.

– Azt hiszem, hogy látom – felelte Dr. Malovar, majd magasabb nagyítási fokozatra kapcsolta a műszert, és az élességet is újra beállította. – Ó, igen! Nagyszerű! – kiáltott fel lelkesen. –Nagyon érdekes! A többi is ehhez hasonló?

– Igen – felelte Laurie. – Döbbenetesen egyformák

– Ezt a szimmetriát, ezt az elegáns csipkézetet! Másik síkban is megvizsgálta őket?

– Nem, ez nem sikerült – ismerte be Laurie. – Így tulajdonképpen azt sem tudom, hogy korong vagy gömb alakúak.

– Szerintem korong alakúak. Észrevette rajtuk azt az apró modulációt?

– Igen, de nem tudtam eldönteni, hogy az valós-e, vagy csak én képzelődöm.

– Nagyon is valós. Ez is legalább annyira bámulatos, mint a tüdőszövet üszkösödésének a mértéke.

Laurie-t már majdnem szétvetette a türelmetlenség, hogy mondja már meg végre a professzor, hogy miről is van szó, és ne tartsa vissza az információt.

– Az nyilvánvaló, hogy ezek a hörgőkben, és nem az alveoláris falban vannak.

– Én is így sejtettem – bólogatott Laurie.

– Most már értem, hogy miért hasonlította őket a diatómhoz, de nem hinném, hogy ilyesmiről lenne szó.

Laurie kezdte elveszteni a türelmét.

– Akkor micsoda? – kérdezett rá végül.

– Fogalmam sincs – közölte Dr. Malovar.

Laurie szóhoz sem tudott jutni a meglepetéstől. A képződmény szakszerű leírása és elemzése alapján azt hitte, hogy a professzor az első pillantásra felismeri, hogy miről van szó. A meglepetés aztán csalódásba fordult, amikor rájött, hogy most nem rohanhat haza Jackhez az új, és döntő fontosságú információval.

Még az is megfordult a fejében, hogy talán valamelyik kolléga találkozott már ilyennel, és esetleg tudna neki segíteni, de aztán ezt a gondolatot is elvetette.

– Nem gondolja, hogy esetleg közük van ahhoz a heves lefolyású fertőzéshez, amelyet ezek az emberek megkaptak?

– Fogalmam sincs.

– És van valami elképzelése, hogyan lehetne azonosítani őket?

– Arról viszont konkrét elképzeléseim vannak. Szeretném őket alaposabban szemügyre venni egy pásztázó elektronmikroszkóppal, különösen azután, hogy egyet közülük kettéhasítottunk.

– Ez hosszú ideig tart? Ma este még meg tudjuk csinálni?

Dr. Malovar hátradőlt a székében, és hangosan felkacagott.

– Lelkesedése valóban példaértékű, de nem, ma este már nem tudjuk megoldani. Ehhez komoly hozzáértés szükséges, és van is egy nagyon tehetséges emberem, aki ezt meg tudja csinálni, de ő már – természetesen – hazament. Még azt is meg kell tudnom, hogy holnap hozzá tud-e kezdeni.

– És mi a helyzet a mikrobiológusokkal? – érdeklődött Laurie. – Ne mutassam meg valamelyik mikrobiológusnak?

– Éppen megmutathatja, de ebben az ügyben nem vagyok túlzottan optimista. Egy kicsit magam is foglalkoztam mikrobiológiával – bökött a falon lévő, bekeretezett nagydoktori diplomájára, amelyet mikrobiológiából szerzett.

Laurie teljesen elszontyolodott.

– De azt hiszem, hogy mégis ismerek valakit, aki így első látásra felismeri, hogy miről lehet szó! – morfondírozott a professzor.

Laurie szeme azonnal felcsillant. Az érzelmek hullámai megint felfelé röpítették.

– És ki lenne az? – kérdezte lelkesen.

– Hát a mi Dr. Collin Wileynk! Valami azt súgja nekem, hogy amit a metszetein látunk, az valami parazita, és Dr. Wiley pedig a parazitológiai tanszék vezetője.

– Rá tudnánk venni, hogy még ma este nézze meg? Gondolja, hogy még ő is bent van a helyén?

– Biztosan nincs. Dr. Wiley éppen Új-Zélandon van egy parazitológiai konferencián.

– Te jó isten! – szörnyülködött Laurie.

– Ne legyen annyira kétségbeesve, kedves! – hajolt kicsit oldalra Dr. Malovar, s jegesen kék szemével Laurie-ra nézett. –Az információ korszakában élünk. Egyszerűen készítek róluk néhány nagy felbontású, digitális felvételt, és e-mailen keresztül még ma éjszaka elküldöm Dr. Wileynek. Biztosan tudom, hogy a laptopja is nála van, mert a PowerPoint-on van az egész előadása. Megadná nekem az e-mail számát?

Laurie azonnal a táskájában kezdett kotorászni, majd elővette az orvos szakértői névjegykártyáját, és átadta a professzornak.

– Nagyszerű! – vette át Dr. Malovar a névjegyet, és gondosan lerakta az asztal sarkára.

– Mit gondol, mikor kaphatok választ?

– Ez teljes egészében Dr. Wileyn múlik. Es azt se felejtse el, hogy most éppen a világ túlsó oldalán van!

Laurie ezután még azt is megbeszélte Dr. Malovarral, hogy a szövettanban használatos parafintömbben eljuttat neki egy mintát David Jeffries tüdejéből, majd elköszönt, s már ki is lépett a professzor dolgozószobájából. Egyedül az üres felvonóban már meg is született benne az elhatározás. Bár nagyon szerette volna befejezni a mátrixát, úgy döntött, hogy ez most várhat egy kicsit, s helyette inkább hazafelé veszi az irányt. Úgy gondolta, hogy az ismeretlen képződmény megtalálásával, ha nem is biztos, de komoly esélye van arra, hogy Jack az ő szemszögéből értékelje a fejleményeket.

Lent, a kórház bejáratánál viszonylag könnyen kapott taxit.

Ahogy Adam ráfordult a 106. utcára, már érezte, hogy kicsit elhamarkodottan nyilatkozott, amikor az akció küszöbön álló befejezéséről beszélt. A csendes mellékutca helyett nagyon is pezsgő élet fogadta; a környék tele volt a csodás tavaszi időt élvező felnőttekkel és gyerekekkel.

Elhajtva Laurie Montgomery háza előtt, még tovább erősödött benne ez az érzés, mert pontosan a házzal szemben, az úttest túlsó oldalán egy láthatóan nagyon népszerű, higanygőzlámpákkal nappali fényességűre világított játszótér és egy kosárlabdapálya húzódott. Érzései aztán meggyőződéssé szilárdultak, amikor a környéken néhány perces terepszemlét tartva az ugyancsak forgalmas kosárlabdapálya oldalvonala mentén észrevette Montgomery sérült barátját, vagy férjét, amint egy legalább ötvenfős, játékosokból és érdeklődőkből álló társaságban a mérkőzést figyeli. A mankójára támaszkodó férfit figyelve az jutott eszébe, hogy Laurie is már minden bizonnyal otthon van.

Adamot viszont mindez nem kedvetlenítette el. Éppen ellenkezőleg. Az utcát így is alkalmasabbnak tartotta a feladat végrehajtására, mint az orvos szakértői intézet környékét. Ez csupán annyit jelentett, hogy várnia kell reggelig, amíg a munkába induló nő ki nem lép a kapun, és el nem indul keleti vagy nyugati irányba, hogy a Central Park Westen, vagy a Colum-bus Avenue-n fogjon magának taxit.

Bármerre is veszi az irányt, bőven lesz rá lehetősége, hogy kivonja a forgalomból. Annak alapján, hogy Laurie reggel hét óra ötvenkor ért be a munkahelyére, valamikor háromnegyed hét tájékán kellett elhagynia a házat. Mindezek figyelembevételével Adam már el is döntötte, hogy másnap legkésőbb negyed hétkor már a Montgomery ház előtt kell parkolnia.

– Jó estét, Mr. Bramford! – üdvözölte a kapus. – Szüksége lesz még ma este a kocsijára?

– Nem, de szeretném, ha reggel hatra kiállna vele. Ugye nem jelent problémát?

– Egyáltalán nem probléma, Mr. Bramford. A kocsi itt fog várni önre!

Holmiját – különös tekintettel teniszfelszerelésére – összekapva Adam már be is sietett a szállodába. Meg akarta érdeklődni a portán, hogy nincs-e még túl késő ahhoz, hogy valami hangversenyjegyet vagy bármilyen jegyet szerezzenek neki a Lincoln Center aznapi rendezvényére.

Hogy felhívja magára Angelo figyelmét, Franco teljes hosszúságában kinyújtotta a karját, felhúzta a zakója ujját, behajlította a könyökét, és a csuklóját megrázva az órájára pillantott. Mellette Angelo a szélvédőn keresztül meredten figyelte az egyre sötétedő környéket. Ha néha egyet-egyet nem pislogott volna, akkor Franco azt hiszi, hogy már el is aludt. Időközben a First Avenue mellettük tömött sorokban elszáguldó járműfolyama is csendes patakká szelídült. Ha nem lett volna utcai világítás, akkor a kocsiktól már az egész környék sötétbe burkolózhatott volna. Napnyugta már rég elmúlt, de még a hold sem jött fel a helyébe.

– Ez nem fog menni! – szólalt meg Franco kis idő elteltével. – Legalábbis ma nem! Nem ülhetünk itt egész éjszaka!

– A kurva! – morogta Angelo.

– Tudom, hogy kellemetlen az ügy. Úgy néz ki az egész, mintha szórakozna velünk! Azt hiszem, hogy már korábban hazament, még azelőtt, hogy mi ideértünk. De az is lehet, hogy későig dolgozik. Bárhogy is legyen, el kell tűnnünk innen! A zsaruk már nyüzsögnek a hátunk mögött!

– Még egy negyedórát maradni szeretnék.

– Angelo! Fél órával ezelőtt is ezt mondtad! Ideje indulni! Holnap reggel majd visszajövünk. Hamarosan megbosszulhatod magad!

– Tíz perc!

– Nem! Most indulunk! Én már fél órája el akartam menni, így is már hosszabb ideje ülünk itt, mint ahogy terveztem. Azt se szeretném, ha valaki felfigyelne ránk, és gyanút fogna. Indítsd be a motort, és jelezz a fiúknak mögöttünk!

Angelo néhányszor ki-bekapcsolgatta a lámpát.

– Rendben van! Indulás!

Angelo kelletlenül kikanyarodott a járdaszegély mellől. Az orvos szakértői intézet mellett elhaladva egészen lelassított, hogy a bejárati ajtón keresztül egy pillantást vethessen az épület belsejébe is.

– Teljesen kihalt a környék – jegyezte meg Franco. – Éppen megfelelő lenne.

– Talán a fiúja lakását kellene megnézni, ha itt nem sikerül elkapni! – törte meg a csendet Angelo a First Avenue-n haladva.

– Ezt csak a végső esetben! – mordult vissza Franco a fejét rázva. Angelóval együtt tíz évvel ezelőtt keresték fel Jack lakását, s a látogatás katasztrofálisan végződött. – A haveroknak az a bandája az egész társadalomra veszélyes és mindig nagyon figyelik az idegeneket. Azzal kell beérnünk, amink van. Itt se kell egy hétig ücsörögnünk, ha érted, hogy mire gondolok!

Angelo biccentett, de egyáltalán nem volt elégedett a válasszal. Úgy érezte magát, mint egy kisgyerek, akinek megígérik a játékot, de várnia kell rá.

A ház elé érve Laurie kiszállt a taxiból, és a kivilágított kosárlabdapálya felé pillantott. Ma különösen nagy volt ott a forgalom, ami még izgalmasabbá, még hevesebbé tette a küzdelmeket. Ennek bizonyítékaként Laurie már a nézők diadalordításait és zúgolódását is hallotta. Lábujjhegyre állva Jack után kutatva tekintetével végigpásztázta a közönséget. Amennyire bolondja volt a kosárlabdának, Laurie egyáltalán nem csodálkozott volna, ha most is itt találja a nézők között, de ezúttal tévedett.

Néhány perc elteltével rá is talált férjére, aki már a fürdőkádban áztatta magát.

– Korán hazaértél – jegyezte meg Jack. – Amennyire benne voltál a munkában a mátrixoddal, arra számítottam, hogy valamikor tíz után érsz haza. Már be is fejezted?

– Nem, nem sikerült befejeznem – ismerte be Laurie, ahogy kihámozta magát a kabarjából, és kiakasztotta az előszobába. A fürdőszoba ajtaját is behúzta, hogy a forró gőz lehetőleg ne menjen be a lakásba. Lehajtotta a WC ülőkéjének a fedelét, és leült Jack kádja mellé.

– Antibiotikus szappant használok – mondta Jack, de igyekezett elkerülni Laurie tekintetét. Laurie komoly arckifejezését látva, s abból kiindulva, hogy még a gőzben úszó fürdőszobában is képes elüldögélni, arra a kényelmetlen következtetésre jutott, hogy felesége ismét beszélgetős hangulatban van, az időzítés alapján pedig biztos volt benne, hogy újra csak az utóbbi napok megszokott témáját veszi elő. – Csak azt szerettem volna, ha tudod, hogy mennyire komolyan veszem, amit mondtál.

– Azért nem fejeztem be a mátrixot, mert további diatóm-szerű képződményeket is találtam.

– Tényleg? – csodálkozott rá Jack mérsékelt lelkesedéssel.

– Tényleg! – visszhangozta Laurie a szavait, majd szépen sorjában elmesélte, hogyan talált még több ilyen alakzatot David Jeffries metszetén, majd szinte az összes esetről készült metszetben, amit csak meg tudott szerezni.

– Minden metszeteden találtál belőlük? – csodálkozott Jack. Tisztában volt ugyan, hogy a beszélgetés milyen irányba tart, de ennek ellenére most már őt is kezdte érdekelni a dolog. Idáig sikerült meggyőznie magát, hogy valami apró szennyeződésről lehet szó, ami a preparálás során került rá a lemezre.

– Nem mindegyiken, de majdnem mindegyiken. És ami a legérdekesebb, a félig kész mátrixom segítségével arra is rájöttem, hogy minél kevesebb idő telt el az első tünetek megjelenésétől a halál beálltáig, annál több ilyen részecske található a metszeteken.

– Ezek szerint találomra végigszámoltad az egyes lemezeken látható képződményeket?

– Pontosan!

– Nos, ez aligha nevezhető tudományos módszernek.

– Ezt én is tudom – ismerte be Laurie. – De mégis utal valamire, és meglehetősen állandó tényezőnek is tekinthető, ezért bizonyos feltételezéseket is lehetővé tesz.

– Mindez nagyon érdekes – túrt bele ujjával Jack a szappanhabos hajába – csak éppen azt nem tudom, hogy mi lehet ennek a tudományos magyarázata.

– Ez engem is izgatott, és nem hagytam annyiba a dolgot. Felhívtam Dr. Malovart, akit annak idején annyira dicsértél a májciszta miatt.

– Hogy van az öreg? Kész csoda, ahogy bírja magát. Egyszerűen csodálom a professzort. Remélem, hogy ha majd annyi idős leszek, mint ő, akkor majd nekem is hasznomat lehet még venni!

– Kitűnően érzi magát, de nem vagy rá kíváncsi, hogy mit mondott?

– Dehogynem! Mit állapított meg?

– Azt mondta, fogalma sincs, hogy mi lehet az a képződmény.

– Fogalma se volt? – nevetett fel csodálkozva Jack. – Egyszerűen hihetetlen!

– Azt mondta, hogy szerinte valami parazitáról lehet szó.

– Ez valószínűnek is tűnik. Miért nem kértétek meg Dr. Wileyt, hogy vessen rájuk egy pillantást?

– Dr. Wiley – sajnos – éppen Új-Zélandon van egy parazitológiai konferencián.

– Nos, akkor azt hiszem, hogy egy kicsit várnunk kell, mivel a maga szakterületén Wiley is annyira elismert, mint Malovar.

– Dr. Malovar elküldte neki a képződmény digitális fotóját, úgyhogy biztosan hallani fogunk felőle, ha megkapja.

– Azt persze nem lehet tudni, hogy ez mikor lesz…

– Sajnos nem.

– Oké, Laurie! – ült fel Jack a kádban. – Valójában mit akartál ezzel mondani? Vegyem ezt egy újabb próbálkozásnak, amivel le akarsz beszélni a műtétről? Ha igen, akkor legjobb lesz, ha nem is fárasztod vele magadat!

– Persze, hogy az! – ismerte be nyíltan Laurie. – Hogy is lehetne más, amikor találtam egy ismeretlen parazitát, ami közvetlen kapcsolatban áll a műtét után nagyon gyorsan végzetessé váló MRS-fertőzésekkel, amelyeket az érintett kórházak is visszaigazoltak. És ez az ismeretlen parazita eddig csak három kórházban fordult elő, amelyek egyikében te is el akarod végeztetni a műtétedet, és ezzel te is potenciális áldozattá válhatsz!

– Laurie, hadd emlékeztesselek arra, hogy egy olyan sebésszel akarom megműttetni magamat, akinek nem ez az első ilyen esete, és szinte szünet nélkül műt az Angels Ortopédiai Kórházban. Csak akkor szüneteltette a műtéteket, amikor a műtőket bezárták és gázzal fertőtlenítették az egészet. Azóta viszont nap mint nap teljes gőzzel és minden probléma nélkül végzi a műtéteket. Másodszor, bennem nincsen semmiféle parazita! Könnyen meglehet, hogy ez okozta a járványszerű megbetegedéseket: ezek az emberek valahol az Amazonas mellékvizeinek a környékén járhattak, és összeszedtek egy eddig teljesen ismeretlen parazitát. Figyelj! Én valóban nagyra becsülöm a munkádat, és azt valóban folytatnod is kell! Ha kiderül, hogy ez az ismeretlen parazita fertőző betegséget is terjeszt, és még a betegséget is pontosan meghatározod, akkor minden dicsőség téged illet! Lehet, hogy még Nobel-díjat is kapsz érte!

– Légy szíves, ne fölényeskedj velem! – pattant fel Laurie a helyéről.

– Ugyan, egyáltalán nem akartam fölényeskedni – békítgette Jack. – Csak éppen védem magamat a negatív megjegyzéseidtől, s próbálok felkészülni a holnapi műtétre. Te is tudod, hogy ez mennyire fontos számomra. Tulajdonképpen egy kis támogatást és segítséget, nem pedig ijesztgetést várnék el tőled!

Laurie érezte, hogy egy pillanatra a tehetetlen haraggal vegyes érzelmek hullámai áradnak szét benne. Kitárta maga előtt, majd becsapta maga után a fürdőszoba ajtaját, végigbotorkált a folyosón, ledobta magát a díványra, s duzzogott egy darabig. Jack megjegyzése vegyes érzelmeket keltett benne.

Carlo becsúsztatta denalijának orrát a hosszan elnyúló bevásárlóközpont előtti kevés, szabadon maradt parkolók egyikébe. Szerdán este fél tízkor ez azt is jelentette, hogy a Venetianban jól ment az üzlet. Carlo és Brennan is megkönnyebbült. Az idő is teljesen kiderült. A tetőn virító neongondola ízléstelenül éles fénye ellenére már két halványan pislogó csillag is feltűnt az égbolton.

A járdára érve egy DVD kölcsönző nyitott ajtaja előtt haladtak el, és már az étterem felé tartva Brennan néhány nyögés és mordulás közepette kinyújtóztatta elgémberedett tagjait. Öt óra óta ki sem szálltak a terepjáróból, s most úgy érezte, hogy minden végtagja berozsdásodott.

Az étterembe belépve először Louie-t kellett megtalálniuk a tömegben. Carlo végül meg is pillantotta a bárpult végénél lévő asztalnál.

– Várj meg itt! – szólt oda Brennannek, s ő máris Louie felé kígyózott a zsúfolt asztalok között. Carlo viccesnek találta, hogy az étterem ennyire jól megy, holott ez tulajdonképpen pénzmosodaként működött a Vaccaro család tényleges üzletei mellett. Carlo ezt is Louie befolyásának és érdemének tudta be. Louie nagyon kedvelte a finom ételeket és a vörösbort, ami meg is látszott termetes alakján.

– Nos, mi újság? – érdeklődött, amikor Carlót megpillantotta. – Korán bejöttetek!

– Mára bezárták a boltot – magyarázta Carlo. – Mind a négyen visszamentek a Neapolitánhoz, leparkoltak a mikrobuszokkal, és bementek az étterembe. Jó másfél órát még vártunk rájuk, de amikor egyik se dugta ki a képét, akkor eljöttünk, hogy beszámoljunk a fejleményekről.

– Hallgatlak!

– Tulajdonképpen nem történt semmi különös. Attól a pillanattól kezdve, ahogy a délelőtt folyamán Arthur és Ted ráragadt Angelóra és Francóra, mindvégig ott szobroztak az orvos szakértői intézet előtt. Angelo és valami ismeretlen fickó még egy kis, meglehetősen egyoldalú összeütközésbe is keveredett, de ezen kívül semmi érdemleges nem történt. Ültek a kisbuszokban, mi pedig a Denaliban.

– Van valami elképzelésed, hogy miért vannak két kocsival?

– Fogalmam sincs!

– Teljesen érthetetlen – panaszkodott Louie. – Valamiért nagyon igyekeznek, de vajon mit akarnak?

Carlo csak megvonta a vállát. Elképzelése se volt a dologról, holott Brennan egész délután különböző ötletekkel bombázta.

– Talán éppen azért, mert teljesen érthetetlen, valami azt súgja nekem, hogy biztosan fontos dologról lehet szó! – morfondírozott Louie, majd kis szünetet tartva folytatta: – A biztonság kedvéért azt szeretném, fiúk, ha folytatnátok a figyelést. Mindig tudni akarom, hogy hol van Franco és Angelo, és azt is, hogy éppen mivel foglalkozik. Arthurnak és Tednek is mondjátok meg, hogy korábban, legkésőbb hatkor kezdjenek! Szerintem ma is csak azért tudtak délelőtt rájuk akadni, mert túl későn indultak el!

– Átadom nekik. Még valami, főnök?

– És mi van a nyomkövetővel?

– Megszereztük, és fel is tettük a hajóra. A működéséről már Brennant kellene megkérdezni!

– Nem érdekel, hogyan működik. Csak azt szeretném tudni, hogy mikor fut ki a hajó, és éppen merre tart. Mondd meg Brennanek, hogy ez legyen a legfontosabb dolga!

22.

2007. április 5.

hajnali 3 óra 15 perc

Laurie megpróbálta nem felébreszteni Jacket, ezért óvatosan az oldalára fordult, és az órájára pillantott. Már majdnem egy órája ébren volt, és semmi reménye nem volt, hogy újra el tudjon szunnyadni. Maga se tudta, hogy a nyomott hangulat, a tehetetlenség vagy a félelem – esetleg mindháromnak a keveréke – munkált benne, de képtelen volt továbbra is ágyban maradni. Gondolatai állandóan egyetlen probléma körül forogtak, de a végeredmény mindig ugyanaz maradt.

A lehető legóvatosabban kicsúszott a takaró alól, szinte tapogatva szedte össze az aznapra szánt ruháit, hiszen a hálószobában most az ébresztőóra világító számlapja jelentette az egyetlen fényforrást, aztán apró, óvatos léptekkel elindult a fürdőszoba felé. A fürdőszobába érve még visszahajolt a hálószoba felé, és Jack lélegzetvételét figyelte. A szuszogás ritmusa semmit se változott, s ez megnyugtatta.

Ilyen korán felkelve szerette volna valamivel lefoglalni az agyában kergetőző gondolatokat, így hirtelen úgy döntött, hogy aznap korán megy be dolgozni. Arra gondolt, hogy így talán be tudja fejezni a mátrixát még akkor is, ha már nem is volt remény arra, hogy azzal megváltoztatja Jack döntését. Az előző esti beszélgetés is bebizonyította, hogy nem lehet eltéríteni a szándékától, és az is nyilvánvaló volt, hogy már el is késett vele. Négy és egynegyed óra elteltével már kezdődik is a műtétje.

Laurie gyorsan lezuhanyozott, s szokása szerint alig tett valami alapozót az arcára. Készülődés közben a tegnap este jutott az eszébe. Rosszul kezdődött az egész, mindketten ingerültek voltak egymással. Ez aztán hirtelen el is múlt, amikor egyetértettek abban, hogy nem értenek egyet. Bár Laurie közölte, hogy semmiféle közösséget nem akar vállalni magával a műtéttel, azt megígérte, hogy a műtét után már bent lesz a kórházban, és szívvel-lélekkel segíti mindenben, hogy minél előbb talpra álljon. Dr. Anderson figyelmeztette is Jacket, hogy a műtét utáni mozgása erősen korlátozott lesz, mivel olyan szerkezettel a lábán fog ébredni, amely folyamatosan feszesen tartja, és húzza a térdízületét. Ezt legalább huszonnégy órán keresztül kell viselnie.

Laurie gyorsan fel is öltözött. Bekapott néhány falatot a konyhában, s közben egy gyors üzenetet firkantott Jacknek, amelyben tudatta, hogy korábban ment be dolgozni, és azt is, hogy miért, majd kérte, adja át Dr. Andersonnak az üzenetet, hogy a műtét befejeztével azonnal hívja fel őt az orvos szakértői intézetben. Azzal firkantotta az üzenet alá a nevét, hogy nagyon szereti, és majd dél körül találkoznak.

Azon töprengett, hogy vajon hová is rakja a Jacknek szóló üzenetet, majd hirtelen elhatározással kiment a konyhába, hozott be egy kis ragasztószalagot, és a tükör közepébe biggyesztette, így Jack se mondhatta később, hogy nem vette észre a cetlit.

Magához vette a kabátját, a kulcsait, a preparátumokat tartalmazó dobozt, s már éppen az ajtót nyitotta, amikor eszébe jutott, hogy a mobilját az ágya melletti éjjeliszekrényén lévő töltőn hagyta. Néhány pillanatig tétovázott, hogy visszamenjen-e érte és ezzel kockáztassa-e azt, hogy felébreszti Jacket, akinek most a lehető legtöbb alvásra van szüksége. Aztán úgy döntött, hogy lemond erről a kényelemről, és tulajdonképpen nincs is túl nagy szüksége a telefonjára, hiszen napjának első felét úgyis az intézetben, a másodikat pedig, Jack ágya mellett tölti.

Odakint még teljes volt a sötétség, csak a keleti égbolt peremén tűnt fel valami alig érzékelhető, halvány derengés. Az utca is teljesen kihalt volt mindkét irányban. A kapun kilépve egy pillanatra felmerült benne, hogy hív magának egy rádiótaxit, de aztán már nem akart visszamenni a lakásba, inkább elindult a Columbus Avenue felé. Tapasztalatai szerint ott sokkal könnyebb volt taxit fogni, mint a Central Park Westen, és ezúttal is igaza volt, hiszen alig emelte fel a karját, az egyik taxi már oda is gördült melléje a járdaszegélyhez.

Ahogy a taxi a szinte teljesen kihalt utcákon a belváros felé száguldott, Laurie arra gondolt, hogy ez a 2007. április 7-i nap nem fog azok közé tartozni, amelyek megismétlődését valamikor is szeretné. Talán még életében nem érezte magát ennyire zaklatottnak, s ez most – még a reggelire bekapott néhány falat után is – erős émelygést okozott, amit a taxi rázkódása és cikázása még csak tovább súlyosbított. Volt egy olyan pillanata is, amikor azt érezte, hogy menten elhányja magát, de aztán – szerencsére – az inger gyorsan elmúlt. Hallatlan megkönnyebbülést jelentett számára, amikor a taxi végül megérkezett az orvos szakértői intézethez. A kocsit Laurie a szállítmányok fogadására szolgáló oldalbejáratnál lévő rámpához irányította. Még mindig kicsit szédelegve fizette ki a viteldíjat, és már ki is szállt a kocsiból.

Várt vagy fél percet, amíg az enyhe szédülés elmúlik, majd a lépcsőn felkapaszkodott a fogadószintre. Végigsietett a folyosón, s közben a ketrecre emlékeztető posztján üldögélő éjszakai biztonsági őrt is üdvözölte. Laurie-t megpillantva Mr. Novak is meglepetten pattant fel a helyéről, s dugta ki fejét fülkéje ablakán, s úgy szólt a már a lifteknél járó doktornő után.

– Jó reggelt, Dr. Montgomery! Hogyhogy ilyen korán?

– Egy kis túlmunka – lódította Laurie, s a biztonsági őr felé integetve már be is szállt a fülkébe.

A tegnap estéhez hasonlóan, ezúttal is megállt az első emeleten. Most egy kávét vett magának az automatából. A kávé, érdekes módon, általában megnyugtatta a gyomrát. Legalábbis eddig…

Szobájába érve Laurie felkapcsolta a villanyt, majd kabátját felakasztva végignézett a szörnyű állapotban lévő íróasztalán. A mindent beborító, feltornyozott dossziék, beteglapok és leletek valóban nyomasztó benyomást keltettek. Félig kész mátrixa a halmocskák tetején egyensúlyozott.

A mikroszkóp és néhány metszettartó doboz félrerakásával Laurie csinált magának egy kis helyet, és leült az asztalához. Maga elé húzta a mátrixot. Mielőtt hozzákezdett volna a munkához, kinyitotta a kávéspohár tetejét, és belekortyolt egy aprót az italba. Vonásai reflexszerű grimaszra húzódtak. Nem mintha a kávé túlságosan forró lett volna, inkább azért, mert az íze valami szörnyűséges volt. Ha nem kávénak vette volna, akkor meg se fordult volna a fejében, hogy esetleg ez az lehet. Visszapattintva a pohárra a tetejét, már félre is tette a nagyszerű készítményt, és eldöntötte, hogy majd ha úgy gondolja, hogy Vinnie már megérkezett, akkor lemegy az elosztóba, és ott issza meg az általa, saját fogyasztásra főzött, kommunális kávét.

Ezután a megfelelő leletekkel együtt maga elé vette a következő dossziét, és hozzálátott a munkához. Nem egészen egy óra elteltével hirtelen megcsörrent a telefonja. Annyira el volt mélyülve a munkájában, hogy a negyedik emelet szinte abszolút csendjét megtörő telefon harsogása alaposan megijesztette. Pánikszerűen kapta fel a kagylót, anélkül hogy ideje lett volna átgondolni, hogy ki hívhatja ebben az időben. Jack szólt bele a kagylóba.

– Hát te mikor mentél el? – kérdezte

– Nem is tudom pontosan. Negyed négy volt, amikor felkeltem.

– És miért nem ébresztettél fel? Nagyon hiányoztál, amikor néhány perccel ezelőtt felébredtem!

– Azt szerettem volna, ha alaposan kialszod magad.

– Fáradt vagy?

– Már napok óta fáradt vagyok. Szerencsére most nem volt problémám az elalvással.

– Örülök, hogy kibeszélgettük magunkat az este – jegyezte meg Jack –, még akkor is, ha az elején nem éreztem valami kellemesnek a dolgot.

– Én is örülök.

– Azt hiszem, hogy ideje nekem is beállnom a zuhany alá ezzel az antibiotikumos szappannal. Negyed hétre már ott kell lennem, és már húsz perccel múlt öt óra.

– El is felejtettem, meddig tart egy ilyen térdszalagműtét?

– Dr. Anderson azt mondja, hogy valamivel több mint egy órát.

– Ez igen! Ilyen gyorsan megy?

– Olyan gyakran végez ilyen műtéteket, hogy az ilyesmit már tökélyre fejlesztette.

– Akkor dél körül találkozunk – búcsúzott Laurie.

– Szeretlek!

– Én is szeretlek – válaszolta Laurie, és már hallotta is a vonalat bontó kattanást. Lassan helyére tette a telefonkagylót. Számára vajon mit tartogat ez a nap? Jobb szerette volna, ha neki sikerül először letenni a kagylót, mert tudata mélyén továbbra is egyre azt a kattanást hallotta.

A telefonkattanás keltette morbid gondolatokat egy borzongással elűzve Laurie visszatért a mátrixához, és a hozzá tartozó leletekkel együtt egy újabb dossziét emelt le a lassan apadó halomról.

A rovatok töltögetése közben távol tartott magától minden más, esetleg zavaró gondolatot, s úgy dolgozott, mintha élet-halál kérdése lenne, hogy mikor fejezi be a munkát. Hét óra felé közeledve már csak két dossziéja maradt, amikor Riva megérkezett.

– Mi az eget keresel itt ilyen korán?

– Képtelen voltam aludni – felelte Laurie. – Arra gondoltam, hogy ezzel az erővel akár dolgozhatnék is.

Laurie válla fölött Riva a már majdnem kész mátrixra pillantott.

– Ez igen! – bólintott elismerően. – Jutottál valami korszakalkotó megoldásra?

– Nem nagyon – felelte Laurie, s egy pillanatig arra gondolt, hogy belekezd, és mesél Rivának a mikroszkóp segítségével megtalált és feltehetően fertőző képződményről, de aztán mégis meggondolta magát. Az egészen biztos, hogy Riva maga is látni szerette volna azt a valamit, de Laurie mindenképpen a mátrixát akarta befejezni.

– A mai napot is papírmunkával akarod tölteni? – kérdezte Riva.

– Feltétlenül! – válaszolta Laurie. – Be szeretném fejezni, amit elkezdtem, és utána Jackhez megyek. Most fogják műteni.

– Ó, hát persze! – csapott a homlokára Riva. – Már el is feledkeztem róla! – Akkor Jack is kiesik a mai menetrendből. Jobb is, ha most lemegyek, és megnézem, hogy mi érkezett be az éjszaka!

Hét óra huszonöt perckor Laurie végre az utolsó adatot is bevitte a táblázatba. Maga elé emelte a mátrixot. Terjedelemre is nagyon tekintélyesnek látszott, és minden olyan adat szerepelt benne, amelynek alapján össze lehetett vetni a különböző eseteket.

Gyorsan áttekintette a dokumentumot, s a huszonöt eset adatai között olyan jelentősebb és váratlan egybeesések után kutatott, amelyek esetleg arra utalhattak, hogy miért és hogyan fertőződhettek meg a betegek. Egyetlen adat se hívta fel magára a figyelmet, amíg tekintete végül a műtétek időpontját feltüntető oszlopra nem tévedt. Mindig is érzéke volt a matematika, és úgy általában a számok iránt, s most, hirtelen, valami szabályosságot vélt felfedezni közöttük. Először meggyőződése volt, hogy csak valami véletlen egybeesésről lehet szó, de aztán elővette a naptárát, és a hét napjainak a nyelvére is lefordította a dátumokat. Legnagyobb meglepetésére azt tapasztalta, hogy a plasztikai és szemsebészeti esetek keddre, a szívvel kapcsolatos műtétek szerdára vagy péntekre, az ortopédiai ügyek pedig hétfőre vagy csütörtökre esnek. Statisztikai ismereteire alapozva Laurie azonnal tudta, hogy huszonöt eset meg sem közelíti azt a mennyiséget, amelynek alapján bármilyen elméletet igazolni lehetne, de a jelenség azért felkeltette az érdeklődését.

A mátrixhoz visszatérve, s kicsit lassítva a tempón, tekintetével végigpásztázta a különböző kategóriákat, mint például a beteg életkora, a beavatkozás időtartama, az altatási módszer stb., de még mindig nem talált semmi különöset. A mátrix végéhez érve Laurie a faliórára pillantott. Pontosan fél nyolc volt, és Jack műtétje éppen most kezdődött. Lelki szemei előtt Laurie már látta, ahogy a szike behatol a bőrébe, és arca még a gondolatra is megvonaglott. Visszapillantva a mátrixra, kis szomorúságot is érzett, hogy azzal már nincs semmi teendő. Maga a tevékenység hatékonyan távol tartotta gondolatait azoktól a dolgoktól, amelyekkel ő se szívesen foglalkozott volna.

Hirtelen Laurie-nak eszébe jutott, hogy esetleg mással is elfoglalhatná magát, mint hogy továbbra is megszállottan rágódik a Jack körül zajló dolgokon. Az Új-Zélandon lévő Dr. Collin Wyliéra, s arra gondolt, hogy talán már meg is kapta a mikroszkópos felvételt, és ha megkapta, akkor vajon volt-e már lehetősége azt megnézni, és ha igen, akkor felismerte-e a képződményt, és ha igen, akkor volt-e lehetősége már válaszolni. Rengeteg „ha” szerepelt a kérdésben, de ez nem térítette el Laurie-t a szándéktól, hogy megnézze az e-mailjét. Korábban ez főként azért nem jutott az eszébe, mivel a kérdést tartalmazó e-mailt az éjszaka folyamán küldték el a professzornak, ő pedig teljesen megfeledkezett arról, hogy Új-Zéland éppen a világ túlsó oldalán volt, ami egyben azt is jelentette, hogy az e-mail elküldése pillanatában Aucklandban már délelőtt volt.

Rákattintva a megfelelő ikonra, kinyitotta a postaládáját, ahol azonnal látta a feladót: C_Wylie@NYU.EDU. Laurie mohó kíváncsisággal nyitotta ki az üzenetet.

Dr. Montgomery: üdvözlet az alulírottól

Pétertől megkaptam a mikroszkópos felvételt, és már meg is róttam, amiért nem ismerte fel azonnal az acanthamoeba polyphaga cisztát, bár később, az előfordulás helye miatt elnézőbb voltam vele. Ilyesmivel a tüdőben még én sem találkoztam. Ha jobban szeretné látni, akkor használjon jódos színezéket. Ami pedig a Péter által említett gyorsan bomló modularitást illeti, csak azt tudom feltételezni, hogy ez megegyezik a mikroszkóp látómezejében lévő MRSA-val. Nemrégiben az angliai Bathban bizonyítást nyert, hogy az MRSA bekebelezheti, és szaporodhat is a legimellához hasonló acanthamoebával. Az acathamoeba – normális körülmények között – baktériumfaló, ezért érdekes lenne elgondolkodni azon, hogy az MRSA-nál miként alakul ki az amőbarezisztencia, és esetleg még azt is, hogy ez mennyiben hasonlít a már meglévő antibiotikum-rezisztenciához. Hétfőn már a helyemen vagyok. Ha addig még segítségére lehetek, akkor ne habozzon, keressen meg bármikor.

A LEGJOBBAKAT, COLLIN WYLIE

Az olvasottak fölött érzett döbbenetében Laurie egyetlen pislogás nélkül olvasta végig az e-mailt, ezért a végére érve kénytelen volt öklével dörzsölgetni a szemét, és egymás után többször is pislogni. Az amőbákról – nem beszélve az acathamoebáról – szinte semmit sem tudott. Asztalán áthajolva levette a polcról a Harrison-féle Belgyógyászat alapelvei című művet, s gyorsan az acathamoeba címszóra lapozott. A gyorsan szaporodó amőbák okozta fertőzésekkel kapcsolatos részben csak egy nagyon rövid hivatkozást talált róluk. Ez is a fertőző agyhártyagyulladással foglalkozott, de nem is utalt a tüdőgyulladásra. A címszó alatt említés történt arról is, hogy a pontos diagnosztizálás céljaira a központi laboratóriumban rendelkezésre áll egy fluorescein elnevezésű ellenszérum, amivel kapcsolatban Laurie-nak az is megfordult a fejében, hogy ez talán Wylie professzor feltételezéseit is igazolhatja.

Laurie helyére tette a vaskos kötetet, s valami más forrást keresve tekintetével végigpásztázta kicsiny kézikönyvtárát. Semmit sem talált, ezért újra a számítógép képernyőjére összpontosította a figyelmét, és az internetes kereső segítségével megkereste az acathamoebát. A rengeteg találat közül a leg-általánosabbat választotta ki.

Egyre sürgetőbb érdeklődéssel futotta át a címszó első részét, amely a talajban és az édesvízben egyik leggyakrabban előforduló protozoaként írja le ezt a kórokozót. Leírta néhány jellemzőjét is, beleértve azt is, hogy robbanásszerű gyorsasággal szaporodó, baktériumfaló véglény, amely – nagyon ritkán – embereket is megfertőzhet. A következő bekezdés már jóval hosszabban tárgyalta a témát, de ezt a részt Laurie már gyorsan átlapozta.

Ez volt az a pillanat, amikor Laurie pillantása a következő bekezdés alcímére – Az acanthamoeba és az MRSA – vetődött. Az egész testét elöntő adrenalinhullámtól sodorva végigolvasta annak a részletes kifejtését, amit Dr. Wylie is említett, nevezetesen azt, hogy az MRSA az acathamoebát is megfertőzheti. Az általa idézetteken túl a címszó alatt az is szerepelt, hogy az amőbából származó MRSA gyakran a szokásosnál is sokszor nagyobb virulenciával rendelkezik. A következő mondat értelme már villámcsapásként futott végig a tudatán. Azt olvasta, hogy az MRSA-val fertőzött acathamoeba-ciszta a levegőn keresztül is terjesztheti az MRSA fertőzést!

Laurie hátradőlt a székében, és üres tekintettel bámulta a képernyőt. A döbbenet szinte megbénította. Eddig meggyőződése volt, hogy az MRSA-fertőzés levegő útján nem terjedhet, de most már tudta, hogy ez nem igaz, tehát az MRSA terjedésével kapcsolatos összes forgatókönyv – különös tekintettel az Angels kórházak hűtő-, szellőző- és légkondicionálórendszerére – ismét az asztalára került.

Laurie komoly erőfeszítéssel próbálta megnyugtatni magát. Át kellett gondolnia a helyzetet, de az egekbe szökő pulzusával és a fejében egymást kergető gondolatokkal ez most nagyon nehéznek bizonyult. Vett néhány mély lélegzetet, és akkor hirtelen eszébe ötlött egy másik meggondolás, amellyel komoly lehetőségként kizárta a fertőzés légúti terjedését. Azt követően, hogy bevitték a műtőbe, a beteg már soha nem lélegzi be a műtő levegőjét. Vagy tartályba sűrített, vagy tisztított és csöveken keresztül bevezetett levegőt kap.

Laurie ezen a buktatón kezdett meditálni. Számára ez döntőnek látszott. Vagy talán mégse lenne az? Egyre nagyobb rémülettel, egyre megalapozottabbnak látva a gyanúját, ismét felkapta a telefonkagylót. Háromnegyed nyolc, tehát a legalkalmatlanabb időpont volt arra, hogy az altatóorvost felhívja, hiszen a fél nyolcas műtétek már éppen elkezdődtek, de Laurie mégis felhívta a Manhattan Közkórházat. Valamikor egy ügyben együtt dolgozott a kórház aneszteziológiai osztályának vezetőjével, Dr. Ronald Havermeyerrel, aki rendkívül segítőkésznek bizonyult. Laurie biztos volt benne, hogy ha valaki, akkor ő az az ember, aki meg tudja nyugtatni, hogy a betegek nem lélegezhetik be a műtő levegőjét, és ezt ráadásul még szívesen is teszi. Ráadásul ő ott a főnök, ami azt jelenti, hogy ő már csak felügyeli a munkát, így talán elérhető is lesz a helyén.

A kapcsolásra várva Laurie idegesen dobolt ujjaival az asztalán.

– Dr. Havermeyer – szólalt meg egy hang a kagylóban. Laurie gyorsan bemutatkozott, és anélkül, hogy különösebben magyarázkodott volna, feltette a kérdéseit.

– Pontosan így van – felelte Dr. Havermeyer. – A gégecső bevezetése után a beteg már csak az ébresztéskor jut külső levegőhöz, de még akkor is gyakran csövön kapja az oxigént.

– Nagyon köszönöm a segítséget! – hálálkodott Laurie.

– Ugyan már, nem tesz semmit! Nagyon szívesen segítettem.

Laurie már éppen le akarta tenni a kagylót, amikor Dr. Havermeyer még megkérdezte, hogy miért érdeklik ennyire ezek a kérdések.

Laurie sietősen megosztotta vele aggodalmát – nevezetesen azt, hogy a műtét utáni üszkös tüdőgyulladásos fertőzések oka talán a fűtő-, szellőztető- és klímaberendezésben keresendő.

– Arra gondol, hogy a beteg hosszabb időn keresztül lélegzi be a külső levegőt, vagy csupán egy tizenöt-húsz másodperces időszakban vesz két vagy három lélegzetet?

Laurie észrevette, hogy torka hirtelen kiszárad, amikor ösztönösen megérezte, hogy most valami olyat fog hallani, amire gondolni se szeretne.

– Ha az utóbbiról van szó, akkor ilyesmi elég nagy rendszerességgel előfordul – folytatta Dr. Havermeyer. – Amikor a sebész megadja a jelet, hogy a beteget fel lehet ébreszteni, vagy legalábbis abba lehet hagyni az altatást, akkor az altatóorvos gyakran tiszta oxigént enged be a rendszerbe, hogy a műtő minél előbb felszabaduljon. Az oxigén bepumpálása idején a beteg vehet két-három, sőt akár négy lélegzetet is a külső levegőből. Tehát lehetséges.

Laurie megköszönte a felvilágosítást, és letette a kagylót.

Eddigi ösztönös aggodalmai hirtelen rendszerré álltak össze. Az MRSA fertőzés levegő közvetítésével is terjedhet, ha a baktérium acanthamoebába tokozódik, és az elaltatott beteg

– ha csak néhány másodpercig is – a műtő külső levegőjét lélegzi be. Hirtelen felkapta asztaláról azt a papírt, amelyen a hét napjait és az esetek előfordulását tüntette fel. Emlékei szerint az ortopédiai esetek hétfőn és csütörtökön fordultak elő, s most ismét meggyőződött róla, hogy jól emlékezett. És – sajnos – az is igaz, hogy Jack műtétjére is most csütörtökön kerül sor.

Egyre fokozódó kétségbeeséssel szedte elő az egyik eset dokumentációját tartalmazó dossziét, és az altatásról készült feljegyzésben az altatás kezdetének az időpontját kereste. Az altatási idő kezdete egyike volt azoknak a tényezőknek, amelyeket nem tüntetett fel a mátrixán. Hirtelen elborzadt, amikor látta, hogy az altatás kezdeteként a hét óra harmincöt perces időpont van feltüntetve. Szó szerint félredobta a dossziét, és egy újat kezdett nézegetni: az altatás kezdete hét óra harmincegy. Orra alatt átkozódva kapott fel egy harmadikat, amelyben a hét harmincnégyes időpont volt feltüntetve.

– A francba vele! – mérgelődött Laurie, amikor a negyedik dossziéban is ugyanezt az időpontot találta.

A huszonöt esetből négy elég is volt Laurie-nak, hogy Jackkel kapcsolatban is a legrosszabbaktól tartson. Kirohant a szobájából, s abban a reményben csapott rá a lift hívógombjára, hogy ezzel is meggyorsítja érkezését. A liftre várakozva az órájára pillantott. Néhány perccel múlt nyolc óra. Jack tervezett műtétjétől még több mint egy óra választotta el, így megvolt a remény rá, hogy odaér, ha időben sikerül taxit kapnia. Szerencsére a First Avenue kitűnő helynek bizonyult a reggeli taxivadászathoz, mivel a környéken számos kórház és közszolgálati intézmény kapott helyet. Laurie úgy döntött, hogy mindenképpen és a lehető leggyorsabban be kell jutnia az Angels Ortopédiai Kórház műszaki részlegébe, még mielőtt ezt valaki más meg nem teszi helyette.

Bár Angelónak már az előző este is nyomott volt a hangulata, de most már szinte depresszió hatalmasodott el rajta. Negyed hét óta már majdnem két órája szobroztak a mikrobuszban, de Laurie Montgomery még mindig nem tűnt fel a környéken. Tegnap a doktornő a barátjával együtt a 30. utca felől érkezett, ezért most úgy álltak le a mikrobusszal, hogy a lehető legjobban belássák az utcát. Szívverése minden alkalommal felgyorsult, amikor egy taxit látott közeledni, de aztán ismét elhatalmasodott rajta a letargia.

– Nem hiszem, hogy ma már bejön dolgozni – morgolódott Angelo.

– Nagyon úgy néz ki – felelte Franco, s nyelvével benedvesítette mutatóujját, hogy lapozni tudjon a maga elé teregetett újságban.

– Úgy teszel, mintha téged nem is érdekelne az egész!

Franco leengedte az újságot, és Angelóra pillantott, aki éppen hátrafelé bámulva a 30. utcát pásztázta tekintetével. Legszívesebben alaposan odacsapott volna neki, de aztán rájött, hogy nem éri meg a fáradságot. Helyette inkább ismét az újságjába akart temetkezni, amikor egy alakot látott kirohanni az orvos szakértői intézetből, aki úgy száguldott le a lépcsőkön, mintha valami természetfölötti lény vette volna üldözőbe.

– Ő az! – ordított fel Franco.

Angelo azonnal előrefordult, mintha rugó rántotta volna a helyére. Már éppen kérdezni akarta, hogy hol van, amikor ő is megpillantotta Laurie-t. A járdaszegélynél állva éppen egy taxi ajtaját nyitotta ki, hogy az intézetbe érkezők minél előbb ki tudjanak szállni belőle.

– Atyaisten! – ordította Angelo is. Már nyúlt is az ülés mögé az etilénért, de Franco megragadta a karját.

– Még nem jött el az ideje – mondta. – A nyomába kell szegődnünk!

Mindketten figyelték, ahogy Laurie egy kicsit gyorsabb mozgásra ösztökéli a kocsiból kikászálódó, alaposan elhízott asszonyságot. Még a kezét is odanyújtotta neki, hogy ki tudja rángatni a kocsiból, amelybe mintha beleragadt volna. Alig volt kint az asszony a kocsiból Laurie már bent is ült a helyén, s becsapta maga után az ajtót. Egy pillanattal később a taxi – a kerekek fülsértő csikorgása közepette – már neki is lendült.

– A fene essen bele! – dühöngött Angelo. – Ez valami bolond versenyző!

– El ne veszítsd szem elől! – förmedt rá Franco, aki valami kapaszkodó után kalimpált a kezével, hogy a helyén tudjon maradni.

Angelót egyáltalán nem kellett figyelmeztetni, hogy ne tévessze szem elől Laurie-t, mivel máris padlóig nyomta a gázpedált. A korosodó mikrobusz csodásan válaszolt a kihívásra, s ő is megcsikorgatta a gumiabroncsait.

Angelo egy pillantást vetett a visszapillantó tükörbe, s Richie-t kereste tekintetével. O is ott volt a nyomukban.

– Az éjszakát talán a hullaházban töltötte? – kérdezte Angelo a kocsik közt cikázva.

Franco nem is válaszolt a kérdésére. Azzal volt elfoglalva, hogy a helyén tudjon maradni, s azt figyelte, hogy nem szegődött-e valami rendőrautó a nyomukba. Szerencsére senki sem figyelt fel rájuk.

Hamarosan Laurie taxija és Angelo mikrobusza is kénytelen volt megállni egy közlekedési lámpánál. Végre Franco is be tudta kapcsolni a biztonsági övét.

Amikor Laurie-nak végre sikerült a taxiba beszállnia, akkor sietve elhadarta a kórház nevét és címét, aztán gyorsan még azt is hozzátette, hogy ő is orvos. Szinte könyörögve kérte a sofőrt a gyorsaságra, s a nagyobb nyomaték kedvéért még azt is mondta neki, hogy élet-halál kérdésről van szó. A fiatal taxisofőr nagyon komolyan vette a kérést, s Laurie is nagyon elégedett volt a sebességgel, ahogy a First Avenue-n végigszáguldottak. Bár egyszer sem mentek át a piros lámpán, de azt Laurie is észrevette, hogy néha nagyon közel voltak hozzá, s a sofőrnek alaposan bele kellett taposni a gázba, hogy még a sárgán átérjenek.

A keresztutcán – sajnos – már sokkal lassabban tudtak haladni, s Laurie is idegesen dobolt a lábával, míg a Park Avenue sarkán várta, hogy egy taxi kitegye az utasát. A kényszerű megállás nem csupán a késés miatti idegességét fokozta, de még arra is alkalmat adott, hogy félelme is erősödjön. Ha igaz az, hogy az összes műtéti fertőzés a fél nyolcas műtéti időszakban történt, akkor az is érthető, hogy Wendell Andersonnak miért nem volt egyetlen MRSA-esete sem; ő általában jóval később kezdi a műtéteit, s ma is csak szívességből és Jackre való tekintettel volt hajlandó korábban bejönni.

Laurie összeszorította a fogait. Ha nem lett volna benne olyan erős az aggodalom, akkor most még jobban haragudott volna Jackre a makacsságáért, azért, hogy ehhez a műtéti naphoz ragaszkodott.

A cél felé közeledve ráfordultak a Fifth Avenue-ra, s a plexi védőfalon keresztül Laurie már át is nyújtotta a sofőrnek a nagyon is gavalléros viteldíjat. Már az előtt kinyitotta a kocsi ajtaját, hogy az teljesen megállt volna. Egyetlen szempillantás alatt kint volt a kocsiból, s becsapta maga mögött az ajtót. Futva indult el a bejárat felé, de a libériás kapust megpillantva aztán mégis lelassított, nehogy az valami cirkuszt csináljon. A kapust – úgy tűnik – egyáltalán nem zavarta a rohanása, mert ujjai hegyét a sapkájához emelve tisztelgett neki, és már meg is mozdította előtte a forgóajtót.

Belépve az épületbe Laurie egy kicsit lassabb tempót kényszerített magára. Még nem felejtette el a keddi fogadtatást, s most már csak azért sem szerette volna felhívni magára a figyelmet, mert az előcsarnok oldalában egy egyenruhás biztonsági embert is észrevett.

Közben elért a liftekig, s már meg is nyomta a hívógombot. A kijelzőre felpillantva látta, hogy az egyik fülke éppen az előcsarnokhoz közeledik.

Laurie ekkor – legnagyobb bosszúságára – észrevette, hogy az eddig a falnál álldogáló biztonsági ember elindul, és pontosan feléje tart.

Tudatosan igyekezett más irányba nézni, de nem sokkal maga mögött még így is érezte a férfi jelenlétét.

Közben a lift is megérkezett, s Laurie a fülkébe lépve már meg is nyomta a harmadik emeletet jelző gombot. Amíg a liftre várva a férfi a háta mögött állt, attól félt, hogy esetleg fel fogja tartóztatni, de a biztonsági őr ügyet se vetett rá. Most viszont, ahogy a gomb megnyomása után az ajtó felé fordult, tekintete egy pillanatra találkozott a fülkébe belépő férfiéval. Csak ketten voltak a fülkében, amikor az ajtó bezárult mögöttük.

Laurie ismét az ajtó fölötti emeleti kijelzőre függesztette tekintetét és még a lélegzetét is visszatartotta. Az ajtó záródása után minden pillanatban arra számított, hogy valamilyen kérdést fognak neki feltenni, de a fülke néhány pillanat elteltével már meg is állt.

Meglepve látta, hogy a biztonsági ember az első emeleten kiszáll. Nyilvánvalóan addig nyomhatta meg az első emeleti gombot, amíg ő mereven az emeleti kijelzőt bámulta. A fülkeajtó ismét bezárult, Laurie pedig megkönnyebbülten nagyot sóhajtott.

A fülke gyorsan felért a harmadik emeletre. Amint az ajtók széthúzódtak előtte, Laurie máris nekilendült, s rohanvást indult el a laboratóriumi tisztaságú, hófehérre festett folyosón. A gépház ajtajához érve egy pillanatig tétovázott, s azért fohászkodott, hogy bárcsak ne lenne igaza, és gyanúi, félelmei pedig csak túlzottan is színes képzelőerejét bizonyítanák. Órájára pillantva látta, hogy pontosan nyolc óra negyvenet mutat, tehát az időzítés tökéletesre sikerült.

Az ajtónyitó gombot megragadva némi erőfeszítéssel nyitotta ki az ajtót, majd lépett be a gépterembe, ahol azonnal körülvette a szinte tökéletesen szigetelt, magas mennyezetű helyiségben uralkodó mély, torokhangra emlékeztető zümmögés.

A vastag, nehéz ajtó hangos kattanással zárult be mögötte, ami azonnal felkeltette egy maszkot, csuklyát és köpenyt viselő alak figyelmét, aki felegyenesedett az őt eddig teljesen eltakaró, vastag csővezetékek közül. Egyik kezében egy csavarkulcsot, a másikban pedig egy ledugaszolt Erlenmeyer lombikot tartott.

Laurie-nak egyetlen másodperc se kellett ahhoz, hogy legborzalmasabb félelmeit igazolva lássa.

– Ne! – ordított rá torkaszakadtából a férfira, majd rohanni kezdett feléje. Az ismeretlen hátrált néhány lépést, majd úgy tűnik, hogy meggondolta magát s megtorpant. Laurie teljes sebességgel nekirohant, s mindkét kezével megragadva letépte arcáról a maszkot. Warren Osgood állt előtte.

A váratlan támadástól Warren hátratántorodott, s ahogy kétségbeesetten próbált valamiben megkapaszkodni, hogy talpon maradjon, a csavarkulcs és a lombik is kiesett a kezéből. A lehulló csavarkulcs csak csörrent egyet, de a lombik tucatnyi apró cserépre tört, és a benne lévő fehér por is a padlóra szóródott.

Laurie megszállottként sikoltozott, és mindkét öklével Warrent csépelte, aki néhány pillanatig keresztbe tett karokkal igyekezett védeni a csapásokat. Egy arcát ért ütés viszont őt is kibillentette a passzivitásból. Kezét a védekezés indulatától hajtva ökölbe szorította, és egy széles, füle fölött csattanó lengőütéssel a padlóra küldte Laurie-t. Az asszony megrázta magát, s megpróbált talpra állni, de érezte, hogy feje fájdalmasan újra oldalra hanyatlik.

Warren durván belemarkolt a hajába, és vonszolni kezdte maga után. Laurie a nála kétszer nagyobb és kétszer súlyosabb Warrennek nehezen tudott volna ellenállni, de előrenyújtott kezével még egyszer megütötte, és körmével végigszántotta az alkarját. Warren erre egy újabb, a korábbihoz hasonló balkezes ütéssel válaszolt.

Amikor sikerült odavonszolnia egy ajtóhoz, Laurie még megpróbálta kiszabadítani haját a markából, de Warren bal kézzel kinyitotta az ajtót, s betuszkolta egy helyiségbe. Laurie még megpróbálta megrúgni, de Warren újra megütötte, amitől hanyatt esett. Amikor kicsit magához tért, az ajtó felé vetette magát, de az már becsapódott előtte. Amint rájött, hogy őt ide most be akarják zárni, azonnal az ajtónyitó gomb után kapott, de egy hangos, fémes kattanás abban a pillanatban tudtára adta, hogy ezzel már elkésett.

Warren óvatosan megérintette az arcát. A kezére pillantva egy apró kis vércseppet vett észre rajta. Gyorsan visszakötötte arcára az N95-ös maszkot, amelynek egyik madzagját Laurie már dulakodás közben letépte. Ezután odasietett egy jókora méretű és mély mosdókagylóhoz, ahol talált is egy törülközőt, amit benedvesített, s máris igyekezett vissza a törött lombikhoz. Sietsége ellenére gondosan vigyázott arra, nehogy felkavarja maga körül a levegőt, s a törülközőt óvatosan a szétszóródott porra terítette.

Laurie erősen letompított kiabálására rá se hederítve elővette a telefonját. Örömmel nyugtázta, hogy ha nem is olyan erős, de van térerő. Gyorsan feltárcsázta a szükséghelyzetben hívandó telefonszámot. A készülék ezúttal is több alkalommal kicsengett. Várakozás közben arca időnként összerándult a raktárhelyiségből érkező zajokra. Laurie nyilvánvalóan valami fémdobozokat vagdosott az ajtóhoz. Az ordítozásnál és a dörömbölésnél Warrent jobban izgatta az, hogy a helyiség kitűnő hangszigetelése ellenére valaki esetleg felfigyelhet a kiszűrődő zajokra. Warren számára most már nem volt kétséges, hogy Dr. Montgomeryt ki kell iktatni, mégpedig nagyon gyorsan.

Végül felvették a telefont, de Warrennek ezúttal már nem volt türelme végigjátszani azt a rossz detektívregénybe illő figurát, amelyre az a washingtoni fickó kényszerítette. Amikor a hang feltette a szokásos első kérdését, hogy Warren mobil telefonról beszél-e vagy sem, akkor Warren ráordított, hogy most nincs ideje ilyen hülyeségekre.

– Bezártam Dr. Laurie Montgomeryt az Ortopédiai Kórház gépházának egyik raktárába! – ordította a telefonba. – Akarja hallani a dörömbölését és a kiabálását? Mindennek vége, ha valaki nem foglalkozik vele, és nem kapcsolja ki az ügyből. Megértette, amit mondtam? Bármilyen jó tárgyalópartnert – ahogy maga nevezte – küldött is ide, az pocsék munkát végzett. A nő betört a gépházba, tönkretette az anyagot, úgyhogy a mai műsor elmarad. Erre két nappal ezelőtt figyelmeztettem magát!

– Azt említette, hogy Miss Montgomeryt bezárta egy szekrénybe?

– Azt mondtam, hogy a műszaki részleg raktárába zártam!

– Hányadik emeleten?

– A harmadikon. A liftektől balra, a folyosó végén. Az ajtóra az van kiírva, hogy Műszaki Osztály.

– Ne engedjen be senkit!

– Magának fogalma sincs arról, hogy mit beszél! – nevetett fel Warren gúnyosan. – Ha az osztály valamelyik mérnöke bármiért is be akar jönni, akkor ebben én nem gátolhatom meg. Hogy milyen gyakran járnak erre, arról halvány elképzelésem sincs!

– Azonnal odaküldök valakit.

Ezúttal Warren bontotta elsőként a vonalat. Néhány pillanatig csak állt a helyén, s remegett a dühtől, hogy mibe is rángatták bele, s mindez csakis azért fordulhatott elő, mert a cég egészségbiztosítása nem hajlandó fizetni nyirokmirigy-daganatos kisfiának gyógykezelését.

Egy újabb csattanás már vissza is röpítette Warrent a jelenbe. Odalépett a raktárszoba ajtajához, és visszadörömbölt Laurie-nak, majd beszólt neki, hogy fogja be a száját, és kiengedi, ha már megnyugodott.

– Most engedjen ki! – ordította vissza Laurie.

– Hívtam a biztonsági szolgálatot. Már útban is vannak? –kiáltotta vissza Warren, de szavai csak egy újabb rémes csattanást eredményeztek az ajtó túloldaláról. Fel is adta a hiábavaló kísérletezést, és elindult, hogy feltakarítsa a levegőn keresztül is fertőző preparátumot.

Adam az utca játszótér felőli oldalán, Laurie Montgomery lakásával pontosan szemben parkolt a kocsijával. A tervezettnél valamivel előbb ért a helyszínre, ami további biztosítékot jelentett számára, de ennek ellenére valami nyilvánvalóan nem úgy alakult, ahogy kellett volna. Bár már többen is elhagyták az épületet, de Laurie-nak és a barátjának mintha nyoma veszett volna.

Már éppen kezdte belátni, hogy újra vissza kell térnie a helyszínre, amikor telefonja rezgését érezte a zsebében. Egyik washingtoni megbízója volt a vonal túlsó oldalán.

– Hol van most? – kérdezte a hang számonkérően.

– A százhatos utcában a Felső-West Side-on.

– Menjen azonnal az Angels Ortopédiai Kórházba. A célszemély ott van bezárva egy raktárszobába. Egyik megbízottunk is vele van. Warren Osgood a neve. Miss Montgomeryt a lehető leggyorsabban ki kell iktatni, majd a megállapodásnak megfelelően eljárni. Tudom, hogy nem egyszerű feladat, de bízunk magában.

Adam gyorsan megszakította a vonalat, beindította a gépkocsit, majd egy Beethoven-lemezt tett fel, és felcsavarta a hangerőt.

A teljes sötétségben Laurie-n kezdett úrrá lenni a pánik. Egy kicsit mindig is viszolygott a zárt terektől, s most, ebbe a kis helyiségbe bezárva, gyerekkori félelmei is újraébredtek. Az egyetlen fényforrást csak a masszív ajtó alatti kis rés jelentette, így – ha egyáltalán volt ilyen – a belső villanykapcsolót se találta meg. Az első öt percben csak ordítozva az ajtót püfölte, és abban reménykedett, hogy Warren Osgoodon kívül más is meghallja a hangját, de aztán a hiábavaló próbálkozást feladva tapogatózni kezdett a teljes sötétben. A helyiség úgy háromszor hatméteres alapterületű lehetett, s két oldalán végig polcok húzódtak. A polcok végén talált néhány jókora festékesdobozhoz hasonló tetővel lezárt fémtartályt. Fogalma se volt, hogy mi lehet bennük, de feltételezte, hogy valami festékszerű folyadék tárolására szolgálnak. Egyet közülük nagy lendülettel többször is az ajtóhoz gördített. Erőfeszítései sem mi látható eredményhez nem vezettek, ráadásul óvatosnak is kellett lennie, nehogy az ajtóról visszacsapódó doboz őt is leverje a lábáról.

Egy időre aztán feladta a hiábavaló próbálkozást, s már nem kísérletezett semmivel, csak megpróbált hallgatózni. Warren mozgását így is csak kis idő elteltével hallotta meg a külső helyiségben. A zajokból tulajdonképpen semmit sem tudott kivenni, ráadásul a sötétben való tétlen álldogálást is kellemetlenebbnek tartotta, mint annak a kockázatát, hogy a súlyos tartály esetleg őt is ledönti a lábáról, ezért ismét elkezdte döngetni vele az ajtót. Második próbálkozására már valami tompább puffanás hallatszott, s a doboz mintha nem közvetlenül a padlóra, hanem valami puhább felületre zuhant volna vissza. Laurie mindjárt arra gondolt, hogy a tartály teteje leeshetett, s tartalma a padlóra ömölhetett.

Lehajolva óvatosan a padlót kezdte tapogatni maga előtt. Festékszagot nem érzett, tehát valami mást tartottak a kannában. Aztán ujjai valami finom port érintettek. Kezét óvatosan közelebb emelte az arcához, hogy esetleg a szagáról felismeri a kanna tartalmát, de így se tudta biztosra megállapítani, hogy mit tartottak benne. Nagy valószínűséggel valami erős tisztítószer lehetett.

Talpra állította a kannát, s a súlyából érezte, hogy tartalmának legalább a fele benne maradt. Félre is tette az útból, hogy véletlenül orra ne essen benne. Már éppen egy másikat készült levenni a polcról, amikor hangokat hallott a másik helyiségből. Olyan volt, mintha ajtó csukódott volna.

Abban bízva, hogy nem Warren mozgását hallotta, Laurie egyik kezével az ajtónyitó gombot kezdte rángatni, a másikkal pedig újra az ajtót püfölte, és közben folyamatosan segítségért kiabált. Ordítozása a szűk helyiségben szinte fülsértően hatott, de nem tartotta valószínűnek, hogy hangereje a raktár jó szigetelése miatt odakint is ugyanúgy érvényesül.

Aztán abbahagyta a zajongást és a kiabálást. Senki nem sietett a segítségére. Az nyilvánvaló, hogy valaki csatlakozott Warrenhez, de nem azért, hogy neki segítsen. Nem kellett túl sok fantázia elképzelni, hogy bárki legyen is a jövevény, az minden bizonnyal Warren cinkosa lehet, és azért jött, hogy segítsen őt a kórházból eltüntetni. Ismét a pánik kerülgette, de megpróbált gondolkodni, hogy most mitévő legyen. Még egy férfival szemben se tudta magát megvédeni, kettő ellenében pedig szinte tehetetlenné válik. Hirtelen eszébe jutott a tartályban tárolt, finom tapintású por. Azzal biztosan nem fogja tudni hosszabb ideig távol tartani őket, de ahhoz talán elegendő lesz, hogy néhány lépésnyi előnyhöz jusson velük szemben. Talán ki tud jutni a folyosóra, ahol kiabálással, sikoltozással fel tudja hívni magára a figyelmet. Mindegy, hogy kiét… bárkiét!

Az ajtóhoz lépve Laurie kitapogatta a tető nélküli kannát. Két kézzel belenyúlva annyit merített a porból, amennyit csak tudott. Aztán egészen közel lépett az ajtóhoz, és közvetlenül a mellette lévő falhoz lapult. Éppen időben! Hirtelen kattant a zár, s az ajtó teljes szélességében kitárult mellette. Egy másodpercig semmi sem történt, majd egy fej és egy pisztolynak látszó tárgyat tartó kéz jelent meg az ajtókeretben. Laurie azonnal az idegen arcába vágta a port, majd az ajtóhoz ugorva hátralökte a férfit.

Pillanatnyi habozás nélkül Laurie azonnal futásnak eredt. Látta, hogy Warren a férfi felé nyúl, aki szabad kezével a szemét tapogatja.

A támadás mindkettejüket teljesen váratlanul érte, és hatékonyabbnak bizonyult, mint azt Laurie feltételezni merte volna. A probléma csak az volt, hogy nem tudott a folyosó felé menekülni, inkább a terem másik végén lévő ajtót kell célba vennie, amelyről azt mondták neki, hogy a mögött az épület másik fűtő-, szellőző- és légkondicionáló berendezése található. Még fontosabb volt viszont az a körülmény, hogy annak a végében is volt egy ajtó, amely közvetlenül az egyik hátsó lépcsőhöz vezetett.

Bár a por lehetőséget nyújtott Laurie-nak, hogy némi egérutat nyerjen, de Adamet csak pillanatokra tudta harcképtelenné tenni. Laurie éppen csak kilépett a szemközti ajtón, amikor Adam már többé-kevésbé visszanyerte a látását, és kicsit még köhögve ugyan, de a nyomába eredt.

A másik gépterembe érve Adam egy pillanatra megtorpant. Laurie eltűnt a szeme elől. Tekintetével gyorsan végigpásztázta a magas mennyezeten futó vastag csővezetékeket. Laurie-t ugyan nem látta, de a terem végében észrevette a másik ajtót.

Volt ott a lépcsőházban egy jókora teherlift is, de Laurie nem azt választotta. Megpróbált a szemben lévő ajtón bemenni, de azt zárva találta, így gyalog kezdett rohanni lefelé az emeletenként kétfordulós lépcsőházban. Eredetileg az egy emelettel lejjebbi kórházrészlegbe szeretett volna eljutni, hogy ott segítséget kérjen valakitől, de aztán eszébe jutott, hogy a kórházi részlegek vészkijáratát általában zárva szokták tartani, így folytatta a rohanást lefelé. Maga mögött hallotta, amikor Adam a második gépteremből szinte berobbant a harmadik emeleti lépcsőházba.

A földszintre érve Laurie a teljesen kihalt fogadórészlegnél, a teherbejáratnál lépett ki a lépcsőházból. Jobbra tőle egy parkolóház állt, balra pedig egy rámpa vezetett ki a Fifth Avenue-ra. Egy pillanatig sem habozott és balra vette az irányt. Abban legalább biztos lehetett, hogy az Avenue-n most is halad a gépkocsiforgalom.

A rámpa felénél járva erős zihálása ellenére is hallotta, amint mögötte hangos csattanással kivágódik az épület ajtaja. Izmai az erején felüli rohanástól már kezdték felmondani a szolgálatot, s minden lélegzetvétel szúró fájdalmat okozott a mellkasában.

Végre kiért az utcára. Balra, alig fél háztömbnyire tőle, a libériás kapus állt, de a járdán különben nem nagyon voltak járókelők. Az úttesten persze teljesen más volt a helyzet. Várakozásának megfelelően ott elég nagy volt a forgalom, de a kocsik azért elég jó tempóban tudtak haladni. Más választási lehetősége nem lévén, Laurie egyenesen berohant a többsávos sugárúton zajló forgalom kellős közepébe, amivel számos járművet fékcsikorgásra, vezetőiket pedig dühös káromkodásra késztette. Mindkét kezét a magasba tartva megpróbált valamilyen autót, taxit, autóbuszt, vagy bármit megállásra bírni. Amikor meglátta Adamet a rámpán feltűnni, akkor a forgalommal szemben, északi irányban, ő is újra nekiiramodott, s kétségbeesetten igyekezett valami járművet megállásra késztetni.

– Itt van, a franc essen bele! – ordított fel Angelo abban a pillanatban, ahogy a rohanó Laurie feltűnt a kórház bejáratához vezető rámpán. A következő másodpercben már ő is kint volt a kocsiból. Richie-vel együtt a rámpa elejétől kicsit délre, a kórház északi végénél parkoltak le mikrobuszaikkal. A járműforgalom északról délre haladt, ezért úgy döntöttek, hogy ez lesz a legalkalmasabb hely, ha – számításuk szerint – Laurie kilép a főbejáraton.

Franco is kilépett a kék mikrobuszból, Richie és Freddie is kint volt a fehér kocsiból. Angelóval az élen mind a négyen nekiiramodtak a Fifth Avenue park felőli oldalán lévő gyalogjárdán. Angelo hirtelen megtorpant, s a többiek is követték a példáját. Mindnyájan látták, ahogy Adam már majdnem Laurie sarkában jár, és kiabálva próbálja megállásra bírni. Azt is látták, hogy fegyvert tart a kezében.

Laurie már nem is próbált menekülni, inkább valami járművet akart megállásra bírni, így Adam egy szempillantás alatt be is érte.

Laurie ekkor felé fordult, és az arcába meredt. Bár fönt, a gépteremben teljesen ismeretlennek gondolta, de most mintha felismerte volna benne az intézetben érdeklődő díjbeszedőt. Mielőtt viszont bármilyen kérdést tehetett volna fel neki, vagy egy szót is mondhatott volna, a férfi felemelte a fehér törülközőbe csavart fegyverét.

A hangtompítós fegyver csattanására Laurie arca reflexszerűen összerándult, és behunyta a szemét. Furcsa módon semmi sem történt. Ismét kinyitotta a szemét. Lábainál ott hevert a törülköző alól most már feltűnően kikandikáló fegyverét szorongató Adam. Laurie döbbenten vette tudomásul a hirtelen mozdulatlanságot, s bámulta a most már hason fekvő támadóját, akinek időnként még a teste is megrándult. Laurie dermedtsége viszont nem tartott sokáig. A következő pillanatban már négy férfi vette körül, az egyik közülük azt ordította, hogy „Rendőrség”, és tovább tessékelve a közben lassító járműveket a jelvényét lobogtatta. Hamarosan két kocsi is lehúzódott az úttest szélére, és a vezetőik is kiszálltak belőle.

Laurie nagy megkönnyebbüléssel engedte magát átkísérni az úttest túlsó, park felőli oldalára. A túloldalra érve a megkönnyebbülést valami teljesen új rettegés váltotta fel. Az egyik férfiban ugyanis Angelo Facciolót, jó tizenöt évvel ezelőtti merénylőjét ismerte fel. Próbált kicsit lassítani a tempón, amellyel a négy férfi a két közelben parkírozó mikrobusz felé terelgette.

– Bocsássanak meg! – szólalt meg fennhangon, mert még mindig azt szerette volna hinni, hogy az ismeretlenek az ő megmentésére bukkantak elő a semmiből. – Álljunk meg! Most már nincs semmi baj!

Kísérői rá se hederítettek. Egyikük se szólt egy szót sem. Hirtelen megpróbált kiszabadulni kétoldali szorításukból, s le akart cövekelni a helyén, de szándéka teljesen hiábavalónak bizonyult. Azon vette észre magát, hogy már egyik lába is alig éri a földet. Ez volt az a pillanat, amikor Laurie – egy kicsit megkésve – megpróbált hangosan tiltakozni, de ez sem járt sikerrel, mert egy tenyér hátulról, azonnal a szájára tapadt.

A kocsikhoz érve a fehér mikrobusz tolóajtaja megnyílt előtte, s láthatatlan kezek mintha berántották volna a belsejébe. Megpróbált még ellenállni, de a négy férfi pillanatok alatt maga alá gyűrte, és még a lélegzetvétel is nehezére esett. Érezte, hogy a lábait valami széles ragasztószalaggal összekötözik, majd a kezével is ugyanezt teszik. Még mindig megpróbált ellenállni, s kiáltozni is, amikor a tenyér lekerült a szájáról. Kiabálása se tartott sokáig, mert száját egy olajos ronggyal betömték, és néhányszor még ragasztószalaggal is körbecsavarták.

23.

2007. április 5

délután 2 óra 15 perc

Jack egy pillanatra összerezzent, amikor az éjjeliszekrényén lévő pohár víz után nyúlt. Bár fájdalmai még nem múltak el, de azok az áldott altatószerek annyira megváltoztatták a fájdalom jellegét, hogy azt már könnyűszerrel el tudta viselni. Karjába volt ültetve egy intravénás infúzió, s ez úgy volt megoldva, hogy saját maga tudta szabályozni, hogy mennyi fájdalomcsillapító jusson a szervezetébe. Így garantált volt, hogy kevesebbet kap, s tulajdonképpen ez is volt a célja. Pontosan tudta, hogy az erős fájdalomcsillapítókért valamivel mindig meg kell fizetni, még akkor is, ha az a valami nem volt több egyszerű székrekedésnél.

Déltájban Jack már egyszerre több dologgal is lekötötte magát: nézte a tv-t, s közben az ágyához rakott folyóiratokat lapozgatta. Hozott magával valami komolyabb olvasnivalót is, de erős volt benne a gyanú, hogy másnapig vagy harmadnapig nem lesz hozzá kedve, de azt is elképzelhetőnek tartotta, hogy soha nem kerül rájuk sor. Most, a nagy feszültség elmúltával inkább egy kis kikapcsolódásra vágyott. A műtét már rég a múlté volt, s a délelőtt tizenegy óra tájban bekukkantó Dr. Anderson is elmondta, hogy minden a lehető legsimábban zajlott. Csupán egyetlen probléma foglalkoztatta: Laurie megígérte, hogy dél körül már itt lesz, és eddig még nem ért ide, de még csak nem is telefonált.

Egy óra tájban Jack felhívta az intézetet, mivel csak arra tudott gondolni, hogy valami rendkívüli esemény jöhetett közbe. Minden bizonnyal szokatlanul nagyszámú eset adódott, s mindenkinek bele kellett feküdni a munkába. A telefonálás során aztán kiderült, hogy az esetek számát tekintve ez a nap se különbözött az átlagtól. Rivával is beszélt, aki elmondta, hogy Laurie reggel hétkor már bent volt az intézetben, de azóta senki sem látta. Jack már csak arra tudott gondolni, hogy biztosan hazaugrott valamiért, ezért a lakásszámot is felhívta. Amikor ott se sikerült elérnie, akkor üzenetrögzítőre mondta, hogy várja a jelentkezését. Felesége hollétét illetően már kifogyott az ötletekből, így csak a várakozásra hagyatkozhatott. Most, hogy már két óra is elmúlt, kezdett komolyabban aggódni.

Megitta az éjjeliszekrényére készített vizet, és már éppen a képeslapok és a tv távirányítója után nyúlt, amikor Lou Soldano lépett be a szobájába. Vonásai hirtelen még nagyobb aggodalmat kezdtek tükrözni, amikor meglátta a Jack megműtött lábán lévő különös szerkezetet, amellyel állandóan feszítették és nyújtották a térdét, amiről úgy gondolta, hogy az biztosan állandó fájdalmat okozhat neki. Jacknek végre sikerült megnyugtatnia a barátját, hogy egyáltalán nem zavarja, s mindjárt meg is kérdezte, hogy tud-e valamit Laurie-ról.

– Többek közt ezért is vagyok most itt – mondta Lou, s hirtelen nagyon komolyra váltva, egy párnázott széket egészen közel húzott Jack ágyához.

– Jobb lesz, ha nem köntörfalazol, és elmondod, hogy mi zajlik itt körülöttem! – förmedt rá Jack.

– Amíg te a kés alatt voltál, valami furcsa lövöldözés zajlott a városban – kezdte Lou a történetet. – Gyakorlatilag pontosan itt, az ablakod alatt történt az egész. Az áldozat egy férfi volt, akivel kapcsolatban még most is zajlik a nyomozás. Annyit tudunk róla, hogy egy iraki veteránról van szó, aki az egyik elitalakulatnál szolgált, és bizonyos nehézségei támadtak a polgári életbe történő visszailleszkedéssel.

Jack csak bólogatott, de halvány fogalma sem volt, hogy mi köze lehet ehhez Laurie-nak.

– Tudod, a New-York-i lakosok elég edzettek már az ilyen ügyekben, s akkor se álltak meg sokan, amikor a lövöldözés lezajlott, de azért a nap folyamán néhány tanút már sikerült meghallgatni. Persze a szemtanúk se tudnak összefüggő történetet elmesélni. A vallomások viszont abban megegyeznek, hogy a férfi a kórházépületből rohant ki, és egy nőt üldözött.

– Ezek szerint a nő lőtte le a fickót?

– Nem, nem a nő, hanem valamilyen járókelő, vagy legalábbis járókelőnek tűnő valaki. Az egyik tanú elmondása szerint a férfi a társaságában lévőkkel együtt beugrott egy fehér mikrobuszba, és elszáguldott. A lényeg az, hogy a lövés után a nő egyedül maradt ezzel a társasággal, amelynek egyik tagja civil ruhás rendőrnek adta ki magát.

– És Laurie-nak mi köze van mindehhez? – kérdezte Jack, bár már korántsem volt annyira biztos benne, hogy hallani akarja a választ.

– A nőről adott személyleírások – ha különböző mértékben is – elég határozottan Laurie-ra illenek.

Jack Lou arcába bámult. Látszott rajta, hogy agya lázasan igyekszik feldolgozni az imént kapott információt.

– Tehát semmi konkrétum nem áll rendelkezésre az elrabolt nő és Laurie közötti kapcsolatról?

– Semmi konkrétum – felelte Lou –, csupán annyi, hogy a személyleírások általában ráillenek. Tehát csak ennyi, és az a tény is, hogy most senki nem tud semmit Laurie hollétéről. Úgy értem, hogy az intézetben se tudnak róla, és te se tudod, hogy hol van.

– Te jó isten! – mormogta Jack. – Én pedig itt vagyok ezzel a totálkáros térdemmel!

Lou felállt, s visszatette a széket a helyére, majd ismét az ágy mellé lépett, ahol a nyújtó és feszítő gép továbbra is valami mély hangú darálóra emlékeztető zümmögéssel működött. Lehajolt Jackhez, s biztatóan megszorította a karját.

– Csak annyit szerettem volna még mondani, hogy magamat is beleértve több mint ezer embert állítottam rá az ügyre. A városban minden fehér mikrobuszt feltartóztatnak.

Jack egy biccentéssel nyugtázta a hallottakat. A térde már korántsem fájt annyira, de az aggodalomtól a hányinger kerülgette.

24.

2007. április 5.

este 8 óra 05 perc

Nem sokkal nyolc óra után végre már eléggé besötétedett ahhoz, hogy Angelo alkalmasnak látta az időpontot egy gyors kikötői látogatásra. A délelőtti emberrablás után azonnal dél felé indultak, s Franco egyik cimborájánál, egy parkolóházban kötöttek ki, ahol a halálra rémült Laurie-t a fehér mikrobuszból minden nehézség nélkül áttették a kékbe. Ezután a fehéret Richie és Freddie visszavitte Queensbe, ahol el is tűnt a gépkocsirengetegben.

Közben Angelo és Franco a kék mikrobusszal és Laurie-val kiautózott New Jerseybe, ott találtak egy meglehetősen rossz hírű, lerobbant motelt, ahol órára lehetett szobát bérelni. A hely megválasztásánál döntő súllyal esett a latba, hogy a mocskos irodahelyiség mögött, az épület hátuljánál is volt egy bejárata. Angelo nem szeretett volna nézőközönséget, amikor Laurie-t bekísérik az épületbe, s itt nem is sok esélye volt, hogy összeakadnak valakivel, hiszen ezekben a kora délelőtti órákban a motel még teljesen kihaltnak látszott.

Richie és Freddie valamikor déltájban csatlakozott ismét hozzájuk. Johnnytól még szendvicseket és egy rekesz sört is hozott nekik. A délutánt négyesben, kártyázással, eszegetéssel és sörözéssel töltötték, s kitűnően érezték magukat.

Angelo csak a kártyaparti után lépett oda Laurie-hoz. Először megígértette vele, hogy nem fog cirkuszolni, majd levette a szájáról a ragtapaszt, s megengedte neki, hogy a rongyot is kiköpje a szájából. Azt is megkérdezte, hogy nem szomjas-e, és mikor Laurie mohón kapott az ajánlaton, akkor feléje nyújtott egy pohár, előre kitöltött vizet. Kicsit furcsa mellékíze ellenére Laurie mohón megitta az egészet, s ezután már ő is könnyen kezelhetővé vált. Angelo ezt is feljavította egy aprócska, fehér randitablettával. A délután folyamán még egy pohárral megitatott vele, ami nagyon megkönnyítette a mikrobuszból a hajóra történő átszállást.

– Oké! Gyerünk, kicsikém! – rázta meg Angelo Laurie vállát. – Teszünk egy szép kis hajókirándulást!

Laurie-t minden nehézség nélkül sikerült kihozni a motelszobából, és beültetni a mikrobuszba. A két Rohypnol tabletta megtette a magáét, és gyakorlatilag már a ragasztószalagra se lett volna szükség, de azért mégis úgy döntöttek, hogy a biztonság kedvéért visszateszik rá. Angelo ült a volánhoz, Franco pedig a biztonsági őr szerepét látta el a mikrobuszban. Richie és Freddie Richie kocsijában követte a mikrobuszt a tengerpart felé.

A parti útra érve azonnal a kikötő felé fordultak. Minden a legnagyobb rendben zajlott, amíg meg nem érkeztek a mólóhoz. Ekkor valami olyasmit vettek észre, amely nem volt ott az előző este: egy másik kocsi állt a parkolóban.

Angelo gyorsan lefékezett, és megállt a mikrobusszal. Richie azonnal beállt mögéje.

– Nem látod milyen kocsi áll ott? – kérdezte Angelo. Franco annyira előrehajolt, hogy orra szinte a szélvédőt érintette.

– Nehéz innen megállapítani, de azt hiszem, hogy egy Cadillac. Egy fekete Cadillac.

– Említette Vinnie, hogy ő is kijön? – dőlt hátra Franco ismét az ülésen.

– Nem, semmit se mondott. Gondolod, hogy Vinnie jöhetett ki?

– Az is elképzelhető – vonta meg Franco a vállát.

Angelo sebességbe tette kocsit, s lassan gurult előre. Nem kedvelte a meglepetéseket, és tudta, hogy Francónak sincs ínyére az ilyesmi.

Húszméternyire lehettek a kocsitól, amikor Angelo ismét megállt a mikrobusszal. Most már mindketten a kocsira meresztették a tekintetüket.

– Igen, azt hiszem, hogy Vinnie lesz az! – szólalt meg Angelo.

Franco kiszállt a mikrobuszból. A kocsi felé közeledve most már ő is felismerte Vinnie Cadillacjét. Odalépett a vezetőülés melletti ajtóhoz, s megkopogtatta az ablakot. A sötétített üvegen keresztül egyáltalán nem lehetett belátni az utastérbe. Válasz nem érkezett, aztán a mólón végigpillantva már azt is tudta, hogy miért. A hajó alsó ablaksorából fény szűrődött ki, s keskeny, csillogó fénypásztát húzott a kikötő vizére.

A mikrobuszhoz visszatérve Franco a vezetőülés melletti ajtóhoz lépett. Angelo lehúzta az ablakot.

– Minden oké! – közölte Franco. – A főnök jött ki. Már fent is van a hajón.

– Kíváncsi vagyok, hogy miért jött ki – csóválta a fejét Angelo. Az előtte álló élményeket nem szívesen osztotta volna meg az egész várossal.

– Fogalmam sincs!

Leparkoltak, kiszedték Laurie-t a mikrobuszból, a bokájáról is levették a ragasztószalagot, és végigtámogatták a mólón. A délelőtti tapasztalatokon okulva egy kicsit még meg is emelték, úgyhogy a lábai most is alig érték a földet.

– Azt hiszem egy kicsit túl sok randitablettát adtál neki – jegyezte meg Franco. Egy csinos, jó alakú nőhöz képest meglepően nehéznek tűnt.

– Hello, fiúk! – szólt oda nekik Vinnie, amikor közelebb értek. Eddig a jacht hátsó fedélzetén állt, de most kilépett az árnyékból. Még a jégkocka csörgését is lehetett hallani régi stílusú, vastag falú poharában. – Remélem, nem bánjátok, hogy én is ideugrottam. Úgy gondoltam, hogy ezt a kis mókát nem hagyhatom ki. Látom, gyerekek, hogy már a gyorsan kötő betont meg a többi kelléket is beszereztétek.

– Már tegnap megvettük, de csak ma hoztuk fel a fedélzetre – jelentette Angelo.

– Szép munka volt – bólogatott Vinnie nyugodtan. – Még valakit hoztam magammal – intett maga mögé, az árnyékba burkolózott hátsó fedélzet felé, ahonnan kényszeredett mosollyal Michael Calabrese lépett elő az árnyékból. – Gondolkodtam egy kicsit – magyarázta Vinnie Michael vállát átkarolva. – Az utóbbi időben engem is és benneteket is ellátott munkával, de ő nem volt hajlandó bepiszkolni a kezét. Ugye értitek, hogy mire gondolok? Az a tisztességes üzlet, ha őt is engedjük szóhoz jutni. Ha valaha is probléma támadna, akkor így nem emelheti fel a kezét, s nem mondhatja, hogy neki fogalma sem volt, hogy mi történt, amikor ezek a nagyszerű emberek eltűntek.

– Tudom, Angelo, hogy ez alapvetően a te műsorod, de gondolom nem bánod, ha egy kicsit mással is osztozol az élményben. Ugye, nem kérek túl sokat tőled?

Angelo tartotta a száját, miközben Francóval együtt a hajóhídon át a fedélzetre manőverezte Laurie-t.

– Nem hallottam a választ! – szólalt meg Vinnie most már kicsit élesebben.

– Oké, oké, minden rendben! – morogta Angelo, s közben Francóval együtt levitték Laurie-t a hátsó fedélzetre.

– Akkor pedig rajta, Mikey! – veregette meg Vinnie Michael hátát. – Most már nem kell tartanod semmitől! Angelo is örül, hogy eljöttél, úgyhogy lehet szórakozni!

Míg Franco és Angelo odalent a szalonban viszonylagos kényelembe helyezte Laurie-t, addig Richie és Freddie a hajókötelekkel foglalkozott. Vinnie boldogan kapaszkodott fel a parancsnoki hídra, s whiskyjét maga mellé készítve már be is indította a dízelmotorokat, és lassan kezdett eltávolodni a mólótól. A folyó közepére kiérve Vinnie leszólt, hogy valaki tegyen be egy Frank Sinatra CD-t a lejátszóba.

Kellemes volt az este. Enyhe szellő lengedezett, s a víz is teljesen nyugodt volt. A görbe kard alakú hold is már a város fényárban úszó, csipkés sziluettje fölé emelkedett. Északon a kivilágított George Washington Bridge, alatta pedig a szerényen meghúzódó Martha Washington szint húzódott. Déli felé, nagyjából úti céljuk irányában az ugyancsak kivilágított Szabadság-szobor állt. Tíz percen belül a lágy szellő s a hajó hajtóműveinek erőteljes, de mégis zsongító hangja már feledtetni is fog minden aggodalmat, idegességet és zavaró mellékkörülményt. A többiek vagy a parancsnoki hídon lebzseltek, vagy a tatkorláton ücsörögtek, kivéve a szalonban kábult álomba zuhant Laurie-t és a kirándulás valódi céljának kivitelezéséhez szükséges eszközökkel szorgoskodó Angelót.

Tíz perccel később Angelo is megjelent a társaságban, s megkérte Francot, hogy segítsen neki Laurie-t felhozni a hátsó fedélzetre.

– Azt hiszem, hogy egy kicsit eltúloztuk a dolgot azzal a randitablettával. Nem fog felébredni – jegyezte meg menet közben Angelo.

Franco követte Angelót a lenti szalonba, de Richie is a nyomukba szegődött, hátha még szükségük lesz valamire. Öt perc elteltével a társaság ismét megjelent a fedélzeten, de ekkor már Laurie is ott volt velük, és lába tehetetlenül lógott egy húszliteres, cementtel megtöltött vödörbe. Freddie felugrott az egyik összecsukható székből, hogy le tudják ültetni valahova.

Közben már az egész társaság a hátsó fedélzetre gyűlt, és figyelte az előkészületeket. Még Vinnie is robotpilótára kapcsolta a hajót, s ő is ott volt a többiekkel. Közben Freddie is lebukott az egyik fenékraktárba, és valami kötelet szerzett, amellyel a kábult nőt ülő helyzetben tudták rögzíteni a székhez. A cement állagának ellenőrzésére Vinnie még bele is mártotta a kezét a vödörbe.

– Egész jól sikerült – pillantott le Vinnie a vödörre, amelyben a cement lábszárközépig ért Laurie-nak. – Már kezd megkötni.

– Csak fél óra kell a kötéshez – jegyezte meg Angelo. – Hidrofilcement a neve. – Az eladó ajánlotta a barkácsboltban.

– De azért ugye nem mondtad meg neki, hogy mire akarod használni? – kérdezte meg Vinnie Angelót.

A többiek kórusban nevettek Vinnie szellemességén.

– Csak az a probléma, hogy teljesen kikapcsolt – váltott témát Angelo. – Én pedig, azt akartam, hogy szenvedjen! Ehelyett, úgy látszik, hogy még élvezi is a helyzetet.

– Próbáljátok felébreszteni! – javasolta Vinnie.

Tenyerével Angelo megpaskolta Laurie arcát, de semmi reakció. Egy kicsit erősebb ütésekkel próbálkozott, de Laurie mintha tudomást se vett volna róla.

Vinnie közben Richie-re pillantott.

– Menj fel a hídra, és vedd át az irányítást a robotpilótától. Nem szeretném, ha most véletlenül nekimennénk valaminek!

Richie kelletlenül mászott fel a felső fedélzetre vezető létrán. Ő se szeretett volna kimaradni ebből a mókából.

– Azzal kell megelégednünk, amink van! – szólt oda Vinnie Angelónak, majd az egész társasághoz fordult: – Gyerünk, igyunk még egyet, és ünnepeljük meg Angelo bosszúját!

A jacht már maga mögött hagyta a Szabadság-szobrot, és a hangulat is a tetőfokára hágott. Már a második Frank Sinatra CD-t is feltették a lejátszóra, s amikor a „My way” melódiája csendült fel, akkor mindenki együtt énekelt a népszerű énekessel. Egy világszerte ismert, nagyszerű kilátást nyújtó ponthoz érve Vinnie felkiáltott Richie-nek, hogy a Verrazano Bridge felé vegye az irányt.

– Most már én is sorra kerülhetnék! – szólt vissza Richie a főnöknek. – Mi lenne, ha valaki más vezetné ezt a bárkát?

Vinnie kicsit kapatos mosollyal Freddie-re pillantott, begörbített mutatóujjával hívó mozdulatot tett, majd a létrára mutatott:

– Te vagy a soros!

Húsz perc elteltével Vinnie ismét Laurie vödrébe mártotta az ujját. A hidrofilcement olyan volt, mint amilyennek lennie kellett. Már ki is hűlt.

– Azt hiszem, hogy ez már készen van! – kiáltott oda Vinnie Angelónak, aki oda is lépett Laurie vödréhez, ő is megtapogatta a cementet, s elismerően bólogatott.

Vinnie felszólt a kormánykeréknél álló Freddienek, hogy vegyen vissza a sebességből.

– Ez is olyan jó hely, mint a többi! – nézett rá Vinnie Angelóra. Éppen a Verrazano Bridge-nél, a szoros bejáratánál jártak.

– Nekem ez is jó – felelte Angelo kicsit akadozó nyelvvel.

– Freddie! – kiáltott fel Vinnie ismét a létra tövénél. Berakhatod üresbe a gépet, és te is lejöhetsz, ha van hozzá kedved!

– Hé, mindenki! – kiáltott fel boldogan Angelo. – Úgy látszik, hogy a friss, esti levegő jót tett neki, és már ébredezik!

– Igen, úgy látszik, hogy kezd magához térni – bólogatott Vinnie.

– Adjunk még egy kis időt neki! – javasolta Angelo. – Szeretném, ha tudná, hogy mi történik vele, amikor a tat szélére állítjuk azzal a betoncsizmával!

– Nagyszerű gondolat! – adta áldását Vinnie Angelo ötletéhez. – Akkor pedig itt az ideje egy újabb körnek! – tette még hozzá, és mindenki, még Richie is, kitörő örömmel nyugtázta a hallottakat. – Persze, téged kivéve, Richie! Ma este te vagy az ügyeletes sofőr!

Újabb fél óra telt el kényelmesen, amíg a Laurie-t körbe ülő társaság az asszony lassú eszmélését figyelte. Negyedórán keresztül csak enyhe rángások futottak végig a testén, végül résnyire még a szemét is kinyitotta.

Angelón kívül mindenki tisztában volt azzal, hogy bár Laurie-n bizonyos életjeleket már fel lehetett fedezni, de még nem volt magánál, és fogalma se volt arról, hogy mi zajlik körülötte. Angelo azért pontosan el akarta magyarázni neki, és meg akarta értetni vele, hogy mi történik, de végül aztán maga is rájött, hogy hiábavaló a próbálkozás.

Feltápászkodva Angelo a hátsó fedélzet korlátjába kapaszkodott, hogy talpon tudjon maradni.

– Akkor intézzük a dolgot! – sóhajtotta Angelo, s gyorsan leoldott a Laurie törzsét a székhez kötözve tartó kötelet.

– Szeretném, ha te is segítenél neki! – paskolta hátba ismét Vinnie a mellette álló Michaelt.

– Így is rendben mennek a dolgok – felelte Michael. – Nem szeretném megzavarni a fiúk szórakozását.

– Ostobaság! – legyintett Vinnie. – Ez közös munka! Ragaszkodom hozzá!

Vinnie arcára pillantva Michael azonnal rájött, hogy halálosan komolyan beszél. Kelletlenül odalépett Laurie rongybabaként összecsukló figurájának másik oldalára.

Bár a jacht hajtóművei üresen jártak, de így is éppen elég zajt csaptak, különösen akkor, ha a kipufogócsövek a hullámverésnél a vízfelszín fölé kerültek, s akkor puskaropogásra emlékeztető zajt hallattak.

Laurie-t – lábán a betoncsizmával – nehezebb volt a hajó végébe vonszolni, mint ahogy arra számítottak. Teste annyira ernyedt volt, hogy több ember is kellett a talpra állításához és megtartásához, illetve a húszliteres betontömb cipeléséhez. Aztán még egy nehéz feladattal kellett megküzdeniük: Laurie-t – a betoncsizmájával együtt rá kellett emelni a hátsó fedélzet korlátjára.

– Rendben van, emberek, akkor háromra emeljük! – mondta Angelo, majd számolni kezdett, s a közreműködők vagy Laurie ernyedt testét, vagy a lábán lévő, betonnal teli vödröt ragadták meg.

Nem mindenki fogta fel azonnal az óriás megjelenését, de azért ez a másodperc tört része alatt mindenkinél megtörtént. Ráadásul már mindnyájukat hatalmas erejű, fájdalmasan vakító reflektorok fénykévéi fogták körül, és a kikötői rendőrség egyik, méretes hajóján elhelyezett iránymegafonok fülsiketítőén a „Ne mozdulj!” felszólítást harsogták. A következő pillanatban már egy hármashorogra emlékeztető csáklya csapódott át a jacht korlátján, s a két hajótest nyomban egymáshoz simult. Néhány pillanattal később, a vakító reflektorok fényénél egyenruhás rendőrök özönlötték el a jacht fedélzetét, és szabadították meg a vidám csapatot Laurie társaságától, Laurie-t pedig a nehéz betoncsizmától.

Utószó

2007. április 10.

délután 2 óra 30 perc

A 106. utcába befordulva Lou Soldano nyomozó hadnagy gyorsan elnyomta cigarettáját a hamutartóban. Ha Laurie, de különösképpen ha Jack közelébe került, akkor egyre nagyobb bűntudatot érzett a cigaretta miatt, annál is inkább, mert már legalább kilencmilliószor megígérte nekik, hogy felhagy ezzel a szokással. Lassított, majd egy megállni tilos tábla tövében leparkolt a Laurie és Jack házával szembeni játszótér mellett. Gyorsan kitette a New York-i rendőrség azonosítóját a műszerfal tetejére, s már ki is pattant a kocsiból.

Bár a tavasz gyakran csak jókora késéssel jelenik meg a városokban, most – ahogy Lou körbepillantott – sikerrel kopogtatott a környéken. A játszótér körüli virágágyásokban már krókuszok dugták ki fejecskéiket a földből, a szemben lévő házak néhány erkélyén már a virágládák is megjelentek, a Central Park egyik kiszögellésében pedig citromsárga aranyeső virított.

Az úttesten átkelve Lou akaratlanul is észrevette, hogy Jack és Laurie háza mennyire kirí a környezetből. Tavaly, amikor összeházasodtak, akkor újították fel az egész épületet, de most már a szomszédos házak gazdái is kezdték követni a példájukat. A környék szemmel láthatóan felfelé ívelő pályára került.

A renoválás előtt Lounak csak be kellett löknie a bejárati ajtót, mivel a zár még valamikor a háború előtt tönkrement, és soha nem törődött senki a megjavításával. Időnként tréfálkozva Jack azt állította, hogy a zár még a polgárháború előtt romlott el. Most már viszont Lou kénytelen volt felcsengetni, ha be akart jutni a házba. Az épület két, legfelső emeletét Jack és Laurie lakta. Az alsóbb szinteken bérlakásokat alakítottak ki, de Lou erősen gyanította, hogy azokat, valami névleges bérleti díj ellenében – a szükséget szenvedő családok, különösen a gyermekeiket egyedül nevelő szülők rendelkezésére bocsátják.

Ezúttal Laurie szólt bele a kaputelefonba, ami logikus is volt, hiszen Jack még mindig csak sántikált a közelmúltban lezajlott műtétje után. Hangja egy kicsit kelletlennek tűnt. Tudván, hogy mindketten milyen megpróbáltatásokon mentek keresztül, Lou – azonosítva magát – meg is kérdezte, hogy nem lenne-e alkalmasabb, ha egy későbbi időpontban jönne vissza. Egyenesen a bírósági tárgyalóteremből érkezett, s előzőleg nem egyeztette a látogatást.

– Szórakozol velem a kérdéseiddel? – kérdezett vissza Laurie bosszankodva, mintha csak Lou is a problémáit akarná szaporítani.

– Csak érdeklődtem… Talán telefonálnom kellett volna…

– Lou! Az isten szerelmére! Hagyd már abba a hülyeségeket, és húzd fel végre a segged az emeletre!

Közben Lou már egy ideje hallotta is a kapunyitó tartós zümmögését. Gyorsan megtolta az ajtószárnyat, majd előrenyújtott lábbal visszatartotta, nehogy ismét becsapódjon.

– Már el is indultam! – szólt még bele a kaputelefonba.

– Ajánlom is! – érkezett a válasz.

Lounak tulajdonképpen fogalma se volt, hogy milyen hangulatban találja Laurie-t. Hangja először ingerültnek tűnt, majd mintha kifejezetten mérgelődött volna a kérdései miatt. Az utolsó lépcsőfordulóhoz érve és megszenvedve minden életében elszívott cigarettáért, ismét fogadalmat tett, hogy másnaptól, de legkésőbb holnaputántól kezdve eldobja a cigit.

Mielőtt bekopogott volna, kinyújtott keze előtt már ki is nyílt az ajtó. Csípőre tett kézzel Laurie állt a küszöb túlsó oldalán.

– Boldog vagyok, hogy láthatom, uram! – intette beljebb Lou-t egy fejmozdulattal. – Óhajtana talán Tizennegyedik Lajos őfelségével tárgyalni?

Lou a nappali szoba felé pillantott. Azonnal észrevette a mindenféle finomsággal – gyümölccsel, különböző aprósüteményekkel és gyümölcslevekkel – körbevett és a díványon heverésző Jacket. Lou ezután egy kicsit alaposabban Laurie-t is végigmérte. Meg is állapította, hogy nem egészen egy héttel a kisstílű, bosszúszomjas maffiózóutánzatok kezétől elszenvedett szörnyűségek ellenére nagyszerűen néz ki. Visszanyerte szokásos arcszínét, s tágra nyílt szemébe is visszatért a csillogás.

– Azt képzeli, hogy holnap már rendelhet is egy harántfekvő szobakerékpárt, és azzal szórakozhat! El tudod képzelni? – háborgott még mindig Laurie, s Jack felé bökött a hüvelykujjával.

– Ez még kicsit korai lenne – csóválta Lou is a fejét.

– Nehogy össze merjetek szövetkezni ellenem! – figyelmeztette most már mosolyogva Laurie.

– Én nem szeretnék semmibe beleszólni! – emelte Lou magasba a kezét. – Csak beugrottam, hogy megnézzelek benneteket. De azért hadd kérdezzek valamit: az összezártság nem ment egy kicsit az agyatokra? – kérdezte, mivel azt is nagyon jól tudta, hogy elrablása és az elszenvedett borzalmak miatt Laurie-t azonnal szabadságra küldték.

Laurie és Jack bosszúsan egymásra nézett, majd mindketten hangosan felkacagtak.

– Abbahagyni! – adta ki Lou a parancsot. – Mi olyan vicces? Én lennék a célpont?

– Nem erről van szó – mondta Jack még mindig mosolyogva. – Azt hiszem, hogy mindketten egyszerre jöttünk rá, hogy igazad van! Így van, Laurie?

– Tartok tőle, hogy igen. Azt hiszem, hogy mindketten egymás agyára megyünk, és egyikünk se tudja, hogy most mi a teendő. Mindketten ki szeretnénk kerülni ebből a helyzetből!

Aztán nyilvánvalóan jobb hangulatban, mint öt perccel azelőtt, Jack és Laurie is örömmel üdvözölte Lou látogatását, s ennek örömére Laurie gyorsan egy friss kávét is készített, majd leült Jack mellé a heverőre. Lou a dohányzóasztal túloldalán, a kényelmes fotelben helyezkedett el.

– Nos, hogy vagytok, gyerekek? – érdeklődött Lou a kezében tartott kávéscsészével egyensúlyozva.

Laurie Jackre pillantott, s intett, hogy kezdje ő a beszámolót.

– Részemről a lehető legjobban! – mosolyodott el Jack. –A műtét kitűnően sikerült, és – hála Laurie-nak – nem történt semmi olyasmi, amire nem szerződtem. Konkrétan arra a kegyetlen MRSA-fertőzésre gondoltam. Kár, hogy kezdettől fogva nem vettem komolyabban a veszélyt. De azt is meg kell mondanom, hogy ha az orvosok azt mondják, hogy csupán egy kis kényelmetlenséget kell elviselni, akkor egy szavukat se szabad elhinni. A sebészek úgy hazudnak, mintha könyvből olvasnák. Ettől eltekintve, azt hiszem, hogy minden tökéletesen rendben van. A legnagyobb problémám az, hogy esténként innen, a nappali ablakából rálátok a pályán a fiúkra. Ilyenkor úgy érzem, mintha börtönbe zártak volna!

– És te, Laur? – kérdezte Lou, most már tekintetét is az asszonyra szegezve. A Laur nevet még Lou gyerekei adták neki, amikor – tizenöt évvel ezelőtt – Lou először találkozott vele.

– Én is sokkal, de sokkal jobban vagyok, mint ahogy azt mások elképzelik – felelte Laurie. Szerintem ez a Rohypnol hatásának tudható be. Úgy értem, hogy ezek a randi-erőszak tabletták gyakran okoznak jelentős emlékezetkiesést, de arról már fogalmam sincs, hogy esetleg még milyen utóhatásai lehetnek. Az Osgooddal való összecsapásról és a bezárásomról is csak nagyon halvány és töredezett emlékeim vannak. Arról már fogalmam sincs, hogy miként kerültem ki onnan, de rémlik, hogy valaki kergetett.

– Adam Williamson – segített ki Lou. – Azt is meg kell mondanom, hogy tragikus figura. Legalábbis bizonyos értelemben. Iraki veterán, aki megjárta a poklokat, és súlyos mentális problémákkal küszködik.

– Túlélte a kalandot? – kérdezte Jack, aki azonnal felfigyelt arra, hogy Lou jelen időben beszél róla.

– Túlélte, és úgy néz ki, hogy talpra is fog állni. Azt viszont még nem tudjuk, hogy hajlandó lesz-e vádalkut kötni velünk. Most – nyilvánvalóan – gyilkossági kísérletért kell majd felelnie. Ugye, tudod, Laurie, hogy közvetlen közelről akart agyonlőni?

– Igen, már mondták. Volt tanúja a jelenetnek?

– Ketten is látták az esetet – válaszolta Lou. – Az egészben viszont az a legszebb, hogy Angelo mentette meg az életedet, hogy előbb húzta meg a ravaszt, mint ahogy Adam téged lőtt volna le.

– Erre már egyáltalán nem emlékszem – ismerte be Laurie. –Gyakorlatilag semmire sem emlékszem, egészen addig, amíg ébredezni nem kezdtem a kórházban.

– Ez nagyszerű dolog! – bólogatott Lou. – Amikor odaértünk hozzád a New York-i Öböl felső részénél, akkor már betoncsizma volt rajtad!

– Én is így hallottam – borzongott bele Laurie még a gondolatba is.

– Erről jut eszembe! – szólalt meg Jack is. – Honnan tudtátok, hogy Laurie ott van, és ha megtudtátok, akkor hogy a pokolban találtátok meg abban a vaksötétben a New York-i Öböl kellős közepén?

– Ez a legszebb az egész dologban, és őszintén szólva ezért én is megérdemlek egy kis elismerést. Az a fickó, akit hétfőn este kifogtunk a vízből, halálosan megijesztett bennünket, hogy – amint már említettem is – újra kitör egy bandaháború. Amikor az utcai szóbeszédből megtudtam, hogy az egész ügy mögött Vinnie Dominick állhat, akkor átmentem Paul Cerino régi családjához, s megpendítettem az ügyet, hogy talán ők is benne vannak a dologban. Később aztán kiderült, hogy semmi közük nem volt az ügyhöz, de a Vaccaro család nyugtalankodni kezdett, és embereiket ráállították Vinnie két legközelebbi verőlegényére, Angelóra és Francóra. Ennek eredményeként arra is rájöttek, hogy Vinnie szerzett valahonnan egy jókora jachtot, amit meglehetősen piszkos célokra használt, de a dolog szépsége csak ezzel kezdődik! Ezután azt is kitalálták, hogy miként kaparinthatják meg a várost, ami az én nyelvemre lefordítva azt jelenti, hogy miként szabadulhatnak meg a Vinnie által képviselt konkurenciától. Ezért aztán titokban egy GPS nyomkövető készüléket rejtettek el a jachton, és vártak a kedvező alkalomra. Louie Barbera, Paul Cerino ideiglenes utódja, fel is hívott csütörtökön este, amikor már a kétségbeesés szélén álltam, s megadta nekem a kódot és a felhasználói nevet a GPS-hez. Azt is közölte, hogy szerinte hamarosan történik valami, és nem érdemes vesztegetni az időt. Nem is vesztegettük. Szerencsénk volt, hogy akkor értünk oda, amikor még tudtunk rajtad segíteni. Az is igaz, hogy a bűnüldözés szempontjából se alakulhattak volna kedvezőbben az események. Egyetlen öleléssel sikerült begyűjteni Vinnie Dominicket és főkolomposait, plusz még egy Michael Calabrese nevű fickót is. Ráadásul az egész társaságra rávarrhatjuk a gyilkossági kísérletet, ami azért nem tartozik az enyhébb vádak közé. Amikor a bűnügyi helyszínelők is átnézték a jachtot, akkor ők további vérnyomokra is bukkantak, amelyek az előző napokon a vízből kifogott Paul Jangtól és Amy Lucastól származnak. Mindketten New Jerseyben laktak, és mindketten az Angels Egészségbiztosítónál is dolgoztak.

– Az Angels Egészségbiztosítónál, amelyik az Angels kórházakat üzemelteti? – kapta fel Laurie a fejét.

– Persze, hogy az! Eléggé bonyolult történet és a nyomozásba már az FBI és a Tőzsdefelügyelet is bekapcsolódott. Sajnos, ismét egy olyan ügyről van szó, ahol hatalmas összegek forognak kockán. Ez is egyike azoknak a korrupciós ügyeknek, amelyekről túlságosan is sok szó esik mostanában, bár az adott esetben a fehérgalléros bűnözéshez még rengeteg – gyilkossághoz hasonló – régi típusú bűncselekmény is társul. Ahogy te, Laurie, már korábban is nagyszerűen ráéreztél, az MRSA-t szándékosan, és nem elsősorban terrorista célokkal terjesztették. Az elmebajnak ez valami különleges formája lehetett! Az emberek egy csoportja a szakosodott kórházak tőzsdei bevezetését akarta megakadályozni.

– És ki a felelős mindezért? – kérdezte Laurie.

– Az egész ügy mögött, végső soron, egykori jogász-politikusokból átvedlett lobbisták állnak, akik vagy visszavonultak az aktív politizálástól, vagy kiszavazták őket a hivatalukból. Az adott esetben két konkrét szervezetről, az Amerikai Kórházszövetségről és a Kórházak Amerikai Egyesületéről beszélünk. Ezeket a szervezeteket ugyanis arra bérelték fel, hogy a szakosodott kórházak építésére és a Medicaid, valamint a Medicare szolgáltatóknál történő regisztrálásra életbe léptetett szenátusi moratóriumot minden körülmények között törvényileg is megerősítsék. Ez viszont nem sikerült nekik. Valahol elvetették a sulykot. Ügyfélként az Amerikai Kórházszövetséget és a Kórházak Amerikai Egyesületét is meg akarták tartani, ezért magukra vállalták a felelősséget, hogy a moratórium feloldása után a szakosodott kórházak tőzsdei bevezetése nem járhat sikerrel. Ezért indították útjára az MRSA-kezdeményezést, ahogy én magamban elneveztem. Arra számítottak, hogy az egész ügyet valami természetes jelenségként fogják kezelni, ami elriasztja majd a befektetőket.

– Tehát Warren Osgoodot is ezért szervezték be, és – ugye – ő csak gyalog volt ezen a sakktáblán?

– Tartok tőle, hogy igen. Azt viszont tudjuk, hogy nem kényszerítették, és szabad akaratából követte el, amit elkövetett. Ehhez megvolt a képessége és a különleges motivációja is. Biztosan tudjátok, hogy mikrobiológiára szakosodott, így nem volt különösebben nehéz neki MRSA-t szerezni a központi laboratóriumból, és az amőba is rendelkezésére állt a Nemzeti Archívumnál. Volt egy kis magánlaboratóriuma, ahol összekotyvasztott valami – szakértőink szerint – elég hatékony, bioterrorizmusra is alkalmazható készítményt, amelyet ha altatás közben a gégébe vezetett csövön keresztül belélegeznek, akkor a baktérium közvetlenül a tüdőbe jut.

– Úgy látom, már szakértője is vagy ezeknek a szakkifejezéseknek és az elméletnek is – jegyezte meg Laurie mosolyogva.

– Ha az ember ilyen ügyekkel foglalkozik, akkor érteni is kell belőle valamit. A vád alá helyezések csak a ma délelőtt folyamán történtek meg.

– Említetted, hogy Osgoodot a szükség vitte erre a bűntettre. Milyen szükségről beszéltél?

– Van egy fia, aki valami rákféleségben súlyosan megbetegedett. Az egyetlen, hatásosnak vélt kezelési mód még kísérleti stádiumban van, és az egészségbiztosítója nem volt hajlandó fedezni a költségeket. Warrennek saját zsebből kellett fizetnie az egészet. A készítményt előállító gyógyszergyár havi húszezer dollárt számlázott le neki. El tudjátok képzelni?

– Néhány nap alatt valóban sokat tanultál!

– Képzelhetitek, hogy milyen rázós ügyről van szó! Szerencsére az FBI időben bekapcsolódott, és most már ők is irányítják a nyomozást. A lobbista szervezet természetesen Washington D.C-ben van.

– Tehát az Angels Egészségbiztosítót néhány hónap alatt sikerült alaposan tönkretenni.

– A helyzetnek ez az összefoglalása nagyjából meg is felel az igazságnak, de ők se voltak makulátlanul tiszták az ügyben.

– De még mennyire, hogy nem! – helyeselt Laurie. – Ha nem is tudták, hogy az MRSA-t szándékosan terjesztik, tovább folytatták a műtéteket, és emberek haltak meg emiatt.

– Ennél azért több bűnt is elkövettek, hiszen a Sarbanes-Oxley-féle számviteli törvényt is súlyosan megsértették. Az ügynek ezt a részét a tőzsdefelügyelet vizsgálja. Amikor a társaság pénzügyi helyzete megrendült és pénzforgalmi nehézségei támadtak, akkor a törvény értelmében azonnal jelenteniük kellett volna a Tőzsdefelügyeletnek, annál is inkább, mert a cég a tőzsdei bevezetés küszöbén állt. Ez az ügy manapság már nem tartozik azok közé, amelyekért csak rácsapnak a kezedre, és azt mondják, hogy ejnye-bejnye! Ezért a feledékenységért hatalmas bírságok és súlyos börtönbüntetés jár. A kormányzat el van szánva, hogy a legszigorúbban lép fel a fehérgalléros bűnözéssel szemben, mert az ilyesminek mindig a kisemberek isszák meg a levét.

– Az elmúlt években mi is bőven hallhattunk ezekről a hírhedt ügyekről – jegyezte meg Laurie.

– És te még finoman is fogalmazol – bólogatott Lou. – Mindenesetre a cég vezérigazgatóját, pénzügyi és szervezési igazgatóját már letartóztatták és vádat is emeltek ellenük. Ketten közülük nagyon magas óvadék ellenében szabadlábra kerültek, de a harmadik ezt nem tudta kifizetni.

– És mi a helyzet akkor, ha nem tudták, hogy jelenteniük kell a pénzforgalmi problémákat?

– A törvény nem tudása nem mentesít a felelősség alól – válaszolta Lou. – Különben is tudták, hogy jelenteniük kellett volna. A közgazdasági képzettségét nemrégiben megszerző vezérigazgató kivételével mindnyájan tapasztalt üzletemberek. Nekik tudniuk kellett, hogy ilyen esetekben mi a teendő. Es különben is, eddigi ismereteink szerint Paul Jangnak és a titkárnőjének, Amy Lucasnak is azért kellett meghalni, mert be akarta nyújtani az előírt jelentést, a többiek pedig nyomás alatt tartották, hogy ezt ne tegye meg.

– Az Angels Egészségbiztosító vezetőit is gyilkossággal vádolják? – kérdezte Laurie döbbenten.

– Nem. A vádalkut kötő Freddie Capusótól sikerült megtudni, hogy a két gyilkosságért és a téged ért megpróbáltatásokért egy kívülálló fickó, egy bizonyos Michael Calabrese a felelős. A hajón különben ő is rajta volt.

– Emlékszem, már említetted a nevét. Neki mi volt a szerepe?

– Ő volt a vezérigazgató, Angela Dawson egykori férje, és még egy közös gyerekük is van. Korábban befektetési ügyekkel foglalkozott a Morgan Stanley-nél, de otthagyta a céget, és a keresztapa, Vinnie Dominick irányítása alatt lévő szervezet zsarolásból és kábítószer-kereskedelemből befolyt pénzeinek befektetésével foglalkozott. Tulajdonképpen hivatásos pénzmosó volt. Ezen túl még gyilkosságért is felelnie kell a bíróság előtt.

– Szent ég! Ezt a zűrzavart! – csóválta a fejét Laurie. –Tulajdonképpen neked köszönhetjük, hogy ezt az esetet, illetve ezeket az ügyeket sikerült felgöngyölítenünk. Ha te nem lettél volna, akkor ezek az emberek tovább folytatnák kisded játékaikat!

– Nem hinném, hogy ezért elismerést érdemlek – szorította meg Laurie Jack vállát. – Az én motivációm csak arra korlátozódott, hogy Jackkel elhalasztassam a műtétet, de – mint látod – ebben se voltam túlzottan sikeres.

Lou nem szólt semmit, csak szélesen elmosolyodott.

– És Warren Osgoodot mivel vádolják? – érdeklődött tovább Laurie.

– Te nem hallottad, hogy mi történt?

– Semmit se hallottam!

– Warren Osgood tegnap öngyilkosságot követett el.

– Te jó isten! – szörnyülködött Laurie.

– A fia, akinek a gyógykezelésére próbált pénzt szerezni, szombaton meghalt. Osgoodnak tehát minden oka megvolt arra, hogy el legyen keseredve.

– Többszörös tragédia ez mindenki számára, aki csak belekeveredett ebbe az ügybe.

– Megmondom én nektek, hogy miről van szó! – kapcsolódott be most már Jack is a beszélgetésbe. – Erre az egészre kitűnően ráillik az a politikával kapcsolatos mondás, hogy a hatalom megrontja, az abszolút hatalom pedig abszolút mértékben megrontja az embert. A különbség csak annyi, hogy az orvosi pálya esetében nem hatalomról, hanem pénzről van szó.

Chet McGovern az autóbusz üvegablakához nyomta az orrát és az East River túloldalán lévő LaGuardia repülőteret bámulta. Elég közel volt ahhoz, hogy a felszállásra váró gépek kerek ablakait is tisztán láthassa. Chet közel, de bizonyos értelemben mégis távol volt a gépektől, mivel éppen egy New York-i városi buszon ülve egy hosszú, kétsávos hídon haladt keresztül, amelyet nemcsak hogy még életében nem látott, de még a létezéséről sem tudott. Tizenöt évet leélve ebben a metropolisban úgy gondolta, hogy egy kicsit ismeri is a várost, de most egy teljesen ismeretlen hídon járt, amely méreteit illetően egy szemernyit se maradt el a hatalmas George Washington híd mögött. Ez volt az első és reményei szerint egyben az utolsó találkozása is ezzel az építménnyel. A híd Queens külvárosát kötötte össze a Rikers Islanddel, ahol a világ legnagyobb büntetés végrehajtó intézménye volt található. A börtön zártságának metaforájává vált Rikers Islandet óriási távolság választotta el a szabad szárnyalás jelképévé vált LaGuardia repülőtértől.

Chet számára a reggel meglehetősen korán, a bíróságon kezdődött. Bár komoly tapasztalatai voltak a tanúvallomások terén, hiszen a halálesetekkel kapcsolatosan neki is számtalanszor kellett szakértői tanúvallomást tennie, de ezenkívül vajmi kevés kapcsolata volt a bíróságokkal. Azon a reggelen viszont neki is hamar és sokat meg kellett tanulnia. A húsvéti hosszú hétvégén átrágta magát a Times Angels Egészségbiztosítóról és annak alapító vezérigazgatójáról, Angela Dawsonról szóló íráson. A vezérigazgatót a pénzügyi és szervezési helyetteseivel együtt elképesztő mennyiségű bűncselekmény vádjával letartóztatták. Többek közt bűnszövetkezetben elkövetett, különböző csalásokkal, pénzmosással, valamint a számviteli és a Sarbanes-Oxley törvény megsértésével vádolták őket. A különös kegyetlenséggel elkövetett gyilkosságokban való bűnrészesség vádját viszont gyorsan ejtették is velük szemben.

Chet kezdetben nagyon dühös volt magára. Itt van egy nő, aki megtetszett neki, és annyira el is bűvölte, hogy megismerkedett vele, időt és pénzt nem sajnálva közel került hozzá, majd ennyi erőfeszítés után a sajtóból kell megtudnia, hogy egy bűnözővel hozta össze a sors. Számára ez egy újabb emlékeztető volt, hogy a nőkben, régi barátnőjéhez és kollégájához hasonlóan, nem szabad megbízni, és már csak önvédelemből is távolságot kell tőlük tartani.

Húsvét vasárnapjának estéjén viszont Chet némileg megenyhült ahhoz, hogy erősen megkérdőjelezze az Angela Dawson ellen felhozott vádakat, hiszen azok egyáltalán nem illeszkedtek abba a mentális és emocionális képbe, amelyet aprólékos munkával róla kialakított. Az amerikai igazságszolgáltatás alaptételére is emlékeztette magát, nevezetesen arra, hogy egy ember mindaddig ártatlannak tekintendő, amíg be nem bizonyosodik a bűnössége. Eddig eljutva egy újabb probléma kezdett neki gondokat okozni. Óvadék ellenében mindhármukat szabadlábra helyezték volna, de csak ketten fizették be a kiszabott összeget. Angela Dawson ezt nem tette meg, amit azzal indokolt, hogy a rendelkezésére álló összes pénzeszközt már ráköltötte bukdácsoló cégének a megmentésére.

Ettől kezdve aztán Chet számára se volt megállás. Két képet egyszerűen képtelen volt kiűzni a gondolataiból. Az egyiken Angélát látta egy nedvességtől csepegő, svábbogaraktól és patkányoktól nyüzsgő, sivár börtöncella falához láncolva. A másik képen a vigasztalhatatlanul zokogó, tízéves kislánya jelent meg előtte. Hétfőre kelve Chet már meg is hozta a döntését, amit maga is teljesen ésszerűtlennek tartott, s minden bizonnyal közelebb is állt saját vágyaihoz, mint a lovagias meggondolásokhoz, így aztán a kedd reggelt azzal indította, hogy felhívta az óvadékokkal foglalkozó ügyintézőt, és sürgős találkozót beszélt meg vele.

Ezzel a lépéssel el is kezdődött Chet tanulási folyamata. Mindig is elég leegyszerűsített elképzelése volt az óvadék befizetéséről. Az ember fogja a pénzt, befizeti a pénztárba, és ezzel el is van intézve a dolog! A fontos ügyekben viszont, amilyennek most már az Angéláé is minősült, és amikor az óvadék összege is meglehetősen magas, vagy – mint az adott esetben – még annál is magasabb volt, akkor már lényegesebben bonyolultabbá válik a helyzet. Chetnek és az óvadékkal foglalkozó ügyintézőnek lényegében az egész délelőttje arra ment rá, hogy megszervezze a bírósági meghallgatást abban az ügyben, hogy a Chetnél lévő huszonötezer dollár készpénz és a kétszázezer dolláros kezességvállalás mögött törvényes, és nem kábítószerkereskedelemből vagy hasonló források állnak. Mindezeken túl, még a tárgyalás ebédidő utánra történő elnapolását is végig kellett várnia, így az Angela óvadék ellenében történő szabadlábra helyezésének engedélyezéséről szóló határozatot csak délután fél kettő tájban kapta kézhez. Ezért történhetett meg az, hogy már majdnem három óra volt, amikor végre a Rikers Isi and közelébe ért.

Közben Chet a busz utazóközönségét is szemügyre vette. A többi utas többsége nő volt, és határozottan úgy tűnt, hogy a szegénységi szinttől valamennyien egy kicsit délre helyezkedhetnek el. Bár korábban Chet előtt is nyilvánvaló volt, hogy mindenki máshoz hasonlóan a gazdagok is készek bűncselekményeket elkövetni, de az ezek elkövetéséért kiszabott büntetés oroszlánrészét mégis a szegényeknek kell vállalniuk.

A végtelenül hosszúnak tűnő zötykölődés után a busz is rendben megérkezett a Rikers Islandre, s megállt a látogatói központ előtt. A buszról leszállva Chetnek az volt az első benyomása, hogy – úgy általában véve – valami lepusztult és mocskos helyre érkezett. Egyáltalán nem tűnt valami vidám és kellemes helynek.

Fogalma se volt, hogy most merre is kell mennie, ezért követte a többieket egy ugyancsak rémesen festő, málladozó vakolatú épületbe. A légkör, a környezet nyomasztó volt. A busszal érkezettekhez hasonlóan, amikor Chetnek is ki kellett tölteni a meglátogatni kívánt részleget firtató nyomtatványt, akkor végképp elbizonytalanodott. Elképzelése se volt, hogy merre induljon. Korábban el se tudta képzelni, hogy milyen hatalmas komplexumról van szó. Szerencsére észrevett valami hivatalos személynek kinéző embert, s elindult feléje, hogy tanácsot kérjen, de aztán hirtelen rájött, hogy már nincs is szüksége segítségre. Egy jókora csoportban üldögélő társaságban megpillantotta a többiek közül nyilvánvalóan kirívó Angélát.

Üres tekintettel bámult maga elé, mindaddig, amíg észre nem vette Chetet. Első reakcióként zavar tükröződött az arcán, mintha tulajdonképpen felismerte volna, csak éppen nem tudja hova tenni. Chet egyenesen hozzá lépett, a szemébe nézett, és akkor látta benne megcsillanni a felismerést. Zavartan állt fel a helyéről.

– Chet – szólalt meg Angela úgy, hogy azt kérdésnek és állításnak is lehetett értelmezni.

– Milyen véletlen, hogy itt találkozunk! – mondta Chet is egy kicsit esetlenül. Nem is tervezte meg előre, hogy mit fog mondani a találkozáskor.

– Elképzelésem se volt, hogy ki lehet az! – nevetett fel Angela egy kicsit zavartan. – Hirtelen közölték velem, hogy az óvadékot letették, s majd értem jönnek és elvisznek innen. Arra gondoltam, hogy talán a pénzügyi vagy a szervezési helyettesem lehet.

– Remélem, azért nem okoztam csalódást.

– Ó, dehogy, éppen ellenkezőleg! – válaszolta Angela, s úgy ölelte magához Chetet, hogy a karját is az oldalához szorította. Egy pillanatig olyan szorosan tartotta, mintha soha nem is akarná elengedni. Amikor mégis megtette, a szeme a szokásosnál is jobban csillogott, és nedvesebbé vált. – Nagyon köszönöm! És a kislányom is nagyon köszöni! Nem is tudom, hogy mit mondhatnék még!?

– A köszönöm éppen elég! – felelte Chet. – És nagyon szívesen! – mondta majd hüvelykujjával a háta mögé bökött. – Talán el kellene érnünk azt a buszt, amivel idejöttem. Különben nem tudom, hogy meddig kell majd várnunk a következőre.

– De még mennyire el kellene érnünk! – felelte Angela érezhető türelmetlenséggel és örömmel. Látszott rajta, hogy a lehető leggyorsabban, a lehető legtávolabbra szeretne kerülni a Rikers Islandtól, s már fel is kapta apró kis csomagját. Együtt indultak el a kijárat felé. Mindketten zavarban voltak. Meg se érintették egymást.

– Miért tetted ezt? – kérdezte Angela, amikor végre kiléptek a kapun.

– Őszintén megmondom, fogalmam sincs!

Angela egy pillanatra megállt, s körülnézett a környéken.

– Ha az ember be van zárva, akkor jön rá igazán, hogy menynyi mindent vesz természetesnek – mondta. – Életem legborzalmasabb élményét jelentette az itt töltött idő!

– Azt hiszem, hogy jobb lesz, ha igyekszünk! – jegyezte meg Chet. Bár a busz még ott állt, ahol Chet is leszállt róla, de most már csak hárman vártak a felszállásra.

Chet és Angela futólépésben indult el, s pillanatok alatt már fent is volt a buszon. Az első két, egymás melletti ülést a busz legvégében találták.

– Azt hiszem, hogy azért tettem le az óvadékot, mert nem hittem el, hogy azt tetted, amivel vádolnak.

– Sajnálom, hogy részben ki kell ábrándítsalak ebből a hitből – fordult Angela Chet felé. – Valóban követtem el mulasztást, de nem azt, és nem úgy, ahogy azt a számlámra írják. Volt éppen elég nyomorúságos órám, hogy átgondoljam a történteket. A legnagyobb probléma az, hogy nem adtam be a 8-K-s formanyomtatványt. A Tőzsdefelügyelet pedig ezt szigorúan megköveteli. De tudod, mi történt? Soha nem adódott olyan pillanat, amikor határozottan azt éreztem, hogy be kell nyújtanom. Úgy értem, hogy először azt hittük, hogy ezt az MRSA-ügyet könnyedén kezelni tudjuk. Soha nem feltételeztük, hogy valaki szándékosan terjeszti a fertőzést.

– Beszéltem az egyik ügyvéd barátommal – jegyezte meg Chet. – Ő azt mondja, hogy ezeknek az eseteknek a megítélésénél igen nagy a bíró szabadsága.

– Én is ebben bízom – bólogatott Angela. – A legjobban most már az a lehetőség nyugtalanít, hogy megfosztanak az orvosi gyakorlat lehetőségétől. Ezt nagyon is valós veszélynek látom. Számomra ez lenne a legnagyobb büntetés, mert végre kezdek tisztán látni. Magam se kedveltem azt az embert, akivé üzletasszonyként váltam. Most már olyan az egész, mintha mindvégig szemellenzőt viseltem volna. Rájöttem, hogy a pénz nagyon csábító, de illuzórikus célkitűzés, amelynek az ember akár rabjává is válhat. Az a probléma ezzel, hogy bármennyi pénzt is keres az ember, soha nem lehet elégedett. Össze se hasonlítható azzal az érzéssel, amikor tele van a rendelője, és segíteni tud másokon! Ezzel csak azt akarom mondani, hogy vissza szeretnék térni az orvosi praxishoz.

– Ismét gyógyítani akarsz? – kérdezte Chet meglepetten.

– Igen, újra orvoslással szeretnék foglalkozni! – ismételte meg Angela. – Legfontosabb célom most az, hogy megoldjam a jogi problémáimat, s biztos vagyok benne, hogy sikerülni is fog. Kemény lecke volt, de most már tudom, hogy a gyógyítás és az üzlet összekeverése kitűnő dolog üzleti szempontból, hiszen hatalmas összegekről van szó, de a szó szoros értelmében katasztrófát jelent a gyógyítás és az orvosok számára, ha hagyják, hogy őket is bevonják ezekbe a dolgokba.

– Érdekes meggondolás – jegyezte meg Chet.

– Érdekes? – kérdezett vissza Angela. – Humorosnak tartod, amit mondtam? Nekem pedig állandóan ez jár az eszemben. Nagyon is komolyan gondolom a dolgot!

– Egyáltalán nem tartom humorosnak – felelte Chet. – Épp ellenkezőleg. Rájöttem, hogy most te mondtad el, miért is tettem le szívesen az óvadékot.

1 Dick = az amerikai szlengben – többek közt – - pöcs a jelentése (o ford.)

Table of Contents

1