Harlan Coben

Hat év

Jaffa Kiadó

Brad Bradbeernek

Nélküled, drága barátom, Win sem lenne

ELSŐ FEJEZET

A templom utolsó padsorában ülve néztem, ahogy életem szerelme hozzámegy egy másik férfihoz.

Natalie, természetesen, fehér menyasszonyi ruhában volt, és káprázatosan nézett ki, még jobban megforgatva ezzel a tőrt a szívemben. Törékenysége ellenére mindig volt valami rendíthetetlen a szépségében, és most, ahogy az oltár előtt állt, szinte nem is e világi teremtménynek tűnt.

Beharapta az alsó ajkát. Hirtelen bevillantak azok a ráérős reggelek, amikor szerelmeskedtünk, majd magára kapta az egyik kék ingemet, és lementünk a városba reggelezni. Az asztal mellett ülve elolvastuk a reggeli újságokat, végül elővette a vázlatfüzetét, és rajzolni kezdett. Koncentrálás közben ugyanúgy beharapta az alsó ajkát, mint most.

Két jeges kéz ragadta meg a szívemet, és egy határozott mozdulattal kettétépte.

Miért jöttem el az esküvőjére?

Hisznek abban, hogy létezik szerelem első látásra? Én sem. Abban viszont hiszek, hogy létezik nagyon erős – nem pusztán fizikai – vonzalom első látásra. Hiszek abban, hogy nagy ritkán – egyszer, talán kétszer az életben – olyan elemi erővel, olyan ösztönösen és azonnal vonzódunk valakihez, mintha mágnes rántana minket egymáshoz. Pontosan ez történt velem és Natalie-val. Néha ennyi az egész. Néha tovább növekszik, és kezdetét veszi az a csodálatos pokoljárás, amelyről tudjuk, hogy valódi és örökké tart.

Néha pedig az ember átveri önmagát, és összetéveszti az elsőt a másodikkal.

Naivan azt gondoltam, hogy mi örökké együtt leszünk. Soha nem hittem az életre szóló elköteleződésben, és minden tőlem telhetőt megtettem, hogy lerázzam magamról a béklyóit, Natalie-ról azonban rögtön – vagy legalábbis egy héten belül – tudtam, hogy életem hátralévő részében minden áldott reggel mellette akarok ébredni. Ő volt az a nő, akiért hajlandó lettem volna feláldozni az életemet, hogy megvédjem. Ő volt az a nő – igen, tudom, mennyire giccsesen hangzik –, aki nélkül semmire sem vágytam, aki a leghétköznapibb eseményt is ünneppé varázsolta a jelenlétével.

Rosszabb vagyok, mint a legnyálasabb romantikus film, igaz?

A kopaszra borotvált lelkész beszélni kezdett, de a fülemben doboló vértől egy szavát sem értettem. Szótlanul bámultam Natalie-t. Azt akartam, hogy boldog legyen. Ez nem csak üres frázis volt a részemről, hiszen legtöbbször, ha a szerelmünk már nem kíváncsi ránk, boldogtalannak akarjuk látni, nem igaz? De én komolyan gondoltam. Ha valóban azt hittem volna, hogy Natalie boldogabb lenne nélkülem, akkor elengedem, bármennyire fáj is. De nem ez volt a helyzet. Nem gondoltam, hogy boldogabb lesz nélkülem, függetlenül attól, amit mondott vagy tett. Persze lehet, hogy ez is csak egy újabb hazugság volt, amivel önmagamat próbáltam nyugtatni.

Natalie nem nézett felém, de láttam, ahogy enyhén összeszorítja az ajkát. Tudta, hogy én is a templomban vagyok. Szemét jövendőbeli férjére szegezte. Nemrég tudtam meg, hogy Toddnak hívják. Utáltam ezt a nevet. Todd. A barátai valószínűleg Toddynak becézték.

Todd haja túl hosszú volt, négynapos borostáját egyesek talán menőnek találták, én azonban legszívesebben behúztam volna neki egyet. Önelégülten pásztázta a násznépet, míg végül a tekintete megállapodott rajtam. Néhány másodpercig csak bámult, majd úgy döntött, inkább nem foglalkozik velem.

Miért ment vissza hozzá Natalie?

A koszorúslány Natalie húga volt, Julie. Két kezében egy-egy csokrot tartva, arcán élettelen, gépies mosollyal állt az emelvényen. Sosem találkoztunk, de láttam róla fényképeket, és hallottam őket telefonon beszélni. Julie-t láthatóan ugyanúgy meglepte ez a fejlemény, mint engem. Próbáltam elkapni a tekintetét, de nem nézett rám, valami távoli pontot bámult.

Ismét Natalie arcára pillantottam, és úgy éreztem, mintha apró bombák robbannának a mellkasomban. Bumm, bumm, bumm. Rossz ötlet volt idejönni. Amikor a vőlegény tanúja elővette a gyűrűket, elszorult a torkom. Nem kaptam levegőt.

Elég!

Azért jöttem el, hogy a saját szememmel lássam. Legalábbis azt hiszem. Apám öt hónappal korábban halt meg szívrohamban. Soha nem voltak szívproblémái, minden szempontból jó kondícióban volt. Eszembe jutott, ahogy ültem a váróteremben, majd behívtak az orvos irodájába, és közölték a tragikus hírt. Megkérdezték tőlem ott, majd a ravatalozóban is, hogy akarom-e látni a holttestet. Mindkétszer nemet mondtam. Nem akartam, hogy az legyen róla az utolsó emlékem, amint egy hordágyon vagy egy koporsóban fekszik. Úgy akartam megőrizni az emlékezetemben, amilyen valójában volt.

De ahogy telt-múlt az idő, egyre nehezebben tudtam elfogadni a halálát. Életvidám, egészséges férfi volt. Két nappal a halála előtt elmentünk egy New York Rangers-hokimeccsre – apának bérlete volt –, hosszabbítás lett, és mi végig ott kiabáltunk meg szurkoltunk. Hogyan lehetne akkor halott? Azon kaptam magam, hogy elméleteket gyártok, hátha tévedés történt, vagy valami nagyszabású összeesküvésről van szó, és talán mégsem halt meg. Tudom, hogy ennek semmi értelme, de a kétségbeesés gonosz dolgokra képes az emberrel. Ha megérzi, hogy van mozgástere, megtalálja a maga alternatív válaszait.

Ennek részben az volt az oka, hogy nem láttam apám holttestét. Nem akartam ugyanezt a hibát még egyszer elkövetni. De hogy a metaforánál maradjak, most már láttam a hullát. Semmi értelme nem lett volna ellenőrizni a pulzusát, megbökdösni vagy tovább maradni annál, mint ameddig feltétlenül szükséges.

Igyekeztem feltűnés nélkül távozni. Ez nem könnyű, ha az ember százkilencvenöt centi magas, és – Natalie szavaival élve – olyan az alkata, mint egy favágónak. Nagy kezem van. Natalie imádta a kezemet. A sajátjába fogta, és végighúzta ujjait a tenyeremen lévő vonalakon. Azt mondta, olyan a kezem, mint egy igazi férfié. Le is rajzolta, mert szerinte benne van ez egész élettörténetem – hogy a szüleim kétkezi munkások voltak, hogy egyetemi éveim alatt kidobóként dolgoztam egy helyi éjszakai klubban, és valamiképpen az is, hogy most ugyanazon az egyetemen, a Lanfordon én vagyok a legfiatalabb tanár a politikatudományi tanszéken.

Kibotorkáltam a kis, fehér kápolnából a meleg nyári levegőre. Nyár. Tényleg csak ennyi lett volna az egész? Egy nyári kaland? Mi nem két izgalomra vágyó kölyök voltunk egy nyári táborban, hanem két magányt kereső felnőtt egy művésztelepen – ő festett, én a politikatudományi disszertációmat írtam. De a történet ugyanaz: megismerkedtünk, egymásba szerettünk, és mire eljött a szeptember, mindennek vége lett. Az egész kapcsolatunkban volt valami valószerűtlen, mindketten kiszakadtunk a hétköznapi életünkből, és eltávolodtunk az azzal járó dolgoktól. Talán éppen ez tette olyan fantasztikussá. Talán a tény, hogy ebben a realitásoktól mentes buborékban találkoztunk, jobbá és intenzívebbé tette a kapcsolatunkat. De az is lehet, hogy mindezt csak bebeszélem magamnak.

Éljenzés és taps szűrődött ki a templom ajtaján. A hang visszarántott a jelenbe. A szertartás véget ért. Todd és Natalie mostantól Mr. és Mrs. Borosta. Hamarosan elindulnak vissza a padsorok között. Eltűnődtem, vajon megdobálják-e őket rizzsel. Todd valószínűleg nem örülne neki. Összekócolódna a haja, és a rizsszemek beleakadnának a borostájába.

Megint rám tört az érzés, hogy nincs itt semmi keresnivalóm.

Éppen abban a pillanatban indultam el a fehér kápolna háta mögé, hogy eltűnjek az útból, amikor kitárult a kápolna ajtaja. A tájat néztem. Nem volt ott semmi, csak egy tisztás. A távolban fák. A faházak a domb túloldalán álltak. A kápolna is ahhoz a művészek számára létrehozott alkotótáborhoz tartozott, ahol Natalie lakott. Az enyém, az írók tábora néhány kilométerrel odébb volt. Régi vermonti farmok, amelyeken még mindig termesztenek ezt-azt.

– Szia, Jake.

Az ismerős hang felé fordultam. Velem szemben, alig három méterre tőlem, ott állt Natalie. Gyorsan a bal keze gyűrűsujjára pillantottam. Mintha csak olvasna a gondolataimban, felemelte a kezét, és megmutatta vadonatúj jegygyűrűjét.

– Gratulálok – mondtam. – Örülök a boldogságodnak.

Elengedte a füle mellett a megjegyzésemet.

– Nem hiszem el, hogy itt vagy.

Széttártam a karomat.

– Úgy hallottam, remek előételt szolgálnak fel. A világért ki nem hagynám.

– Nagyon vicces.

Megvontam a vállam, miközben a szívem apró darabokra tört.

– Mindenki azt mondta, hogy nem fogsz eljönni – folytatta Natalie. – De én tudtam, hogy tévednek.

– Még mindig szeretlek – mondtam.

– Tudom.

– És te is szeretsz engem.

– Nem, Jake – vágta rá. – Látod ezt?

Meglengette az ujjára húzott gyűrűt az arcom előtt.

– Drágám? – Todd és a borostája bukkant elő a kápolna sarka mögül. Amikor észrevett, elkomorodott az arca. – Ki ez?

Egyértelműen látszott, hogy tudja, ki vagyok.

– Jake Fisher – mutatkoztam be. – Gratulálok, sok boldogságot!

– Nem találkoztunk már valahol?

Natalie-ra bíztam a választ. A férfi vállára tette a kezét, és így felelt:

– Jake sokat modellkedett nekünk. Valószínűleg onnan ismerős.

Todd még mindig összevont szemöldökkel méregetett. Natalie közénk lépett, és a férje felé fordult.

– Magunkra hagynál bennünket néhány másodpercre? Mindjárt megyek.

Todd végigmért. Nem mozdultam. Nem hátráltam meg. Nem sütöttem le a szememet.

– Oké – mondta végül mogorván. – De ne maradj túl sokáig.

Vetett rám még egy utolsó, fenyegető pillantást, majd elindult vissza a kápolna bejárata felé. Natalie ismét hozzám fordult. Arra a helyre mutattam, ahol Todd eltűnt.

– Vicces pasasnak tűnik – jegyeztem meg.

– Mit keresel itt?

– El akartam mondani, hogy szeretlek – válaszoltam. – El akartam mondani, hogy örökké szeretni foglak.

– Vége, Jake. Lépj tovább! Majd találsz mást.

Nem feleltem.

– Jake?

– Igen?

Kissé oldalra billentette a fejét. Tudta, hogy ez a mozdulat mit jelent nekem.

– Ígérd meg, hogy békén hagysz minket.

Szótlanul álltam.

– Ígérd meg, hogy nem követsz bennünket, nem hívsz fel, nem írsz e-mailt.

A mellkasomban egyre erősödött a fájdalom.

– Ígérd meg, Jake! Ígérd meg, hogy békén hagysz minket.

Tekintete az enyémbe fúródott.

– Rendben – mondtam. – Megígérem.

Natalie sarkon fordult, és elindult a kápolna bejárata felé, vissza a férfihoz, akihez az imént ment feleségül. Egy pillanatig dermedten álltam, levegőt is alig kaptam. Próbáltam dühös lenni, próbáltam megérteni, próbáltam azzal vigasztalni magamat, hogy ő többet veszített. Megpróbáltam mindent, még azt is, hogy méltósággal viselem az egészet, de ennek ellenére tudtam, csak áltatom magam, húzom az időt, hogy ne kelljen szembenéznem a ténnyel: örökre összetörték a szívemet.

Egészen addig a kápolna háta mögött maradtam, míg a hangokból ítélve mindenki el nem ment. Akkor jöttem csak vissza előre. A kopasz lelkész a bejárat előtti lépcsőn állt. Vele volt Natalie húga, Julie is. Amikor odaértem, megérintette a karomat.

– Minden rendben?

– Remekül vagyok – feleltem.

A lelkész elmosolyodott.

– Igazán csodálatos nap egy esküvőre, nem gondolja?

A napfénytől hunyorogva néztem rá.

– De, valóban az – válaszoltam, azzal otthagytam őket.

Megteszem, amit Natalie kért tőlem, gondoltam. Békén hagyom. Mindennap gondolni fogok rá, de soha többé nem hívom fel, sőt még a nevére sem keresek rá a neten.

Betartottam az ígéretemet.

Hat évig.

MÁSODIK FEJEZET

Hat évvel később

Akkor még nem sejtettem, de valamikor 15:29 és 15:30 között történni fog valami, ami fenekestül felforgatja az életemet.

Néhány perce ért véget az Erkölcsi érvek a politikában című szemináriumom az elsőéveseknek. Kiléptem a Bard Teremből. Ragyogóan sütött a nap a derült massachusettsi égbolton. Az udvaron két csapat frizbizett egymás ellen. Hallgatók heverésztek mindenfelé a füvön, mintha egy hatalmas kéz szórta volna szét őket véletlenszerűen. Zene dübörgött. Egyetemi élet luxuskivitelben.

Szeretem az ilyen napokat, de hát ki nem?

– Fisher professzor!

A hang felé fordultam. Hét diák ült félkörben a füvön. A lány, aki megszólított, középen volt.

– Nincs kedve velünk tartani? – kérdezte.

Mosolyogva intettem.

– Köszönöm, de fogadóórám van.

Továbbmentem. Egyébként sem ültem volna oda hozzájuk, pedig szeretek a füvön heverészni egy ilyen csodálatos napon – ugyan ki nem? Nehéz meghúzni a határvonalat tanár és diák között, és bármennyire is könyörtelennek hangzik, nem akarok az a tanár lenni, aki túl sokat lóg együtt a tanítványaival, eljár velük bulizni, talán még sörözni is beül velük valahova egy meccs után. A tanár feladata az, hogy segítse és támogassa a hallgatókat, de soha nem lehet a haverjuk vagy az apjuk.

Ahogy beléptem a Clark épületbe, Mrs. Dinsmore a szokásos homlokráncolással fogadott. Mrs. Dinsmore régi bútordarab volt, emberemlékezet óta ő látta el a titkárnői teendőket a politikatudományi tanszéken. Undok volt, türelmetlen és legalább kétszáz éves, de százat letagadhatott volna az életkorából.

– Jó napot, szépségem – üdvözöltem. – Kaptam üzenetet?

– Az asztalán van – felelte Mrs. Dinsmore. Még a hangját is összeráncolta. – És szokás szerint sorban állnak a diáklányok az ajtaja előtt.

– Rendben, köszönöm.

– Mintha egy tánckar meghallgatására jöttek volna.

– Jó poén volt, vettem.

– Az elődje sosem volt ennyire közvetlen velük.

– Ugyan már, Mrs. Dinsmore. Én is állandóan nála lógtam hallgatóként.

– Igen, de a maga nadrágja legalább megfelelő hosszúságú volt.

– És ez csalódással töltötte el, igaz?

Mrs. Dinsmore-nak minden önuralmára szüksége volt, hogy ne mosolyodjon el.

– Tűnjön el a szemem elől – morogta.

– Vallja be, hogy így volt.

– Azt akarja, hogy fenéken billentsem? Tűnjön el innen!

Csókot dobtam neki, és a hátsó bejáratot használva beléptem az irodámba, hogy kikerüljem az ajtóm előtt sorakozó diákokat, akik a pénteki fogadóórámra érkeztek. Minden pénteken háromtól ötig fogadóórát tartok. Bárki előtt nyitva áll az ajtóm, kilenc perce van mindenkinek, nincs előzetes feliratkozás. Érkezési sorrendben fogadom őket. Szigorúan betartjuk az időt. Kilenc perc. Se több, se kevesebb, és további egy perc arra, hogy az illető kimenjen, és a következő elfoglalja a helyét. Akinek több időre van szüksége, vagy esetleg én vagyok a témavezetője, az Mrs. Dinsmore-on keresztül foglalhat egy hosszabb alkalmat.

Pontban 15.00-kor beengedtem az első hallgatót. Locke és Rousseau elméleteit akarta megvitatni velem, két olyan filozófusét, akiket manapság már inkább csak a Lost – Eltűntek tévésorozat kapcsán ismernek, semmint politikai téziseikről. A másodiknak nem volt valódi oka arra, hogy felkeressen, csak azért jött, hogy – és most brutálisan őszinte leszek – nyalizzon. Néha legszívesebben csendre inteném, és azt mondanám: „Inkább süssön nekem süteményt”, de aztán általában visszafogom magam. A harmadik hallgató az egyik dolgozatára kapott jegyet akarta feljebb alkudni; szerinte a négyes dolgozatára inkább ötöst érdemelt volna, pedig valójában hármas lett volna a reális osztályzat.

Így ment ez. Egyesek azért jöttek az irodámba, hogy tanuljanak, mások, hogy jó benyomást tegyenek, megint mások azért, hogy alkudozzanak vagy beszélgessenek – nem volt ezzel semmi baj. Nem szoktam ítélkezni felettük e rövid látogatások alapján. Nem az a dolgom. Minden egyes diákommal, aki besétál azon az ajtón, ugyanúgy bánok, mert azért vagyunk itt, hogy tanítsunk, ha nem is politikatudományt, de legalább valamit a kritikai gondolkodásról vagy akár – ah! – az életről. Ha a diákok magabiztosan és szilárd világképpel érkeznének hozzánk, ugyan mi értelme lenne az egésznek?

– Marad a négyes – mondtam, amikor befejezte a védőbeszédét. – De biztos vagyok benne, hogy a következő esszéjére már jobbat tudok adni.

Megcsörrent az óra. Igen, mint mondtam, az időt nagyon szigorúan veszem. 15:29 volt. Ezért tudtam pontosan, amikor később végiggondoltam, hogy mikor is kezdődött az egész – 15:29 és 15:30 között.

– Köszönöm, professzor – mondta a lány, és felállt. Én is felálltam vele együtt.

Az irodám nem sokat változott azóta, hogy négy évvel korábban tanszékvezető lettem, és megörököltem a szobát elődömtől, Malcolm Hume professzortól, aki egykor külügyminiszter is volt, egy másik kormányban pedig kabinetfőnök. Továbbra is megmaradt benne az a csodálatosan nosztalgikus, szent rendetlenség – régi földgömbök, hatalmas méretű könyvek, megsárgult kéziratok, kifakult poszterek, szakállas férfiak bekeretezett képei. Íróasztal nem volt a szobában, csak egy hatalmas, tizenkét személyes tölgyfa asztal, amely körül pont elfértek a nálam szakdolgozó végzős hallgatók.

Mindenütt rendetlenség. Nemcsak a mentorom iránti tiszteletből nem vesződtem a szoba újradekorálásával, mint sokan gondolták, hanem mert lusta vagyok, és különben sincsenek olyan családi fotóim vagy egyedi stílusom, amivel feldobhattam volna az irodát. Az afféle ostobaságokban, mint hogy az „iroda az ember tükörképe”, sosem hittem, ha pedig mégis így van, akkor én pont ilyen voltam, a rendetlenséget ugyanis világéletemben ösztönzőnek tartottam. A steril, rendezett környezetben van valami, ami megfojtja a diákok spontaneitását. A rendetlenség viszont, arra bátorítja őket, hogy szabadon kifejezzék magukat – ha körülöttünk már úgyis összevisszaság van, gondolhatják, ugyan mi kárt tehetne benne az én nevetséges elméletem?

De mind közül a legfontosabb ok az volt, hogy lusta vagyok.

Felálltunk, és búcsúzóul kezet fogtam a lánnyal. Egy másodperccel hosszabb ideig fogta a kezemet, mint kellett volna, ezért gyorsan elköszöntem tőle. Ez nincs mindig így, de néha azért előfordul. Harmincöt éves vagyok, de amikor elkezdtem tanítani – fiatal professzorként –, gyakrabban megesett. Emlékeznek arra a jelenetre Az elveszett frigyláda fosztogatóiból, amikor az egyik diáklány azt írta a szemhéjára, hogy „SZERETLEK”? Valami ilyesmi történt velem az első évemben. Azzal a különbséggel, hogy az üzenet két szóból állt, az első „D”-vel kezdődött, a második pedig annyi volt: „MEG”. Nem vagyok különösebben büszke rá. Mi, egyetemi tanárok, gyakorlatilag korlátlan hatalommal rendelkezünk. Azok a férfiak, akik bedőlnek ennek, és azt gondolják magukról, hogy valóban érdemesek erre a kitüntetett figyelemre (nem akarok szexista lenni, de az ilyen történeteknek szinte mindig férfiak a főszereplői), általában még instabilabbak és szerencsétlenebbek, mint azok az apakomplexusos diáklányok, akik ajánlatot tesznek nekik.

Miközben visszaültem a helyemre a következő hallgatóra várva, vetettem egy pillantást az asztal jobb oldalán álló számítógépemre. Az egyetem honlapja világított a monitoron. Tipikus egyetemi honlap. Baloldalt egy slideshow az egyetemi életről, a fényképeken különböző bőrszínű, felekezetű és nemű diákok, akik láthatóan jól érzik magukat, és vidáman társalognak egymással, illetve a tanáraikkal. Biztosan láttak már ilyet. A képernyő felső részét az iskola logója és legjellegzetesebb épületei foglalják el, köztük a tekintélyes Johnson-kápolna, amely egy nagyobb változata annak a kápolnának, ahol Natalie esküvőjét tartották.

A lap jobb oldalán az egyetemmel kapcsolatos hírek sorjáztak, és abban a pillanatban, ahogy a következő diákom, Barry Watkins belépett a szobába, megláttam egy gyászjelentést, amin megakadt a tekintetem.

– Jó napot, prof, hogy van?

– Jó napot, Barry – mondtam még mindig a képernyőt bámulva. – Foglaljon helyet.

Leült, és feldobta a lábát az asztalra. Tudta, hogy engem ez nem zavar. Barry minden héten meglátogatott. Mindenféle lényeges és lényegetlen dolgokról beszélgettünk. Ezek a találkozók egyfajta könnyed terápiára emlékeztettek, de nem volt ellene semmi kifogásom.

Közelebb hajoltam a monitorhoz. Amin megakadt a tekintetem, az az elhunyt bélyeg nagyságú fényképe volt. Nem ismertem fel – legalábbis abból a távolságból –, de fiatalnak tűnt. Bizonyos szempontból ez nem volt szokatlan. Az egyetem sokszor nem vesződik azzal, hogy beszerezzen egy közelmúltbeli fotót az elhunytról, inkább kikeresik a tablóképét az adatbázisból. Itt azonban rögtön láttam, hogy nem erről van szó. A hajviselete nem a hatvanas vagy a hetvenes éveket idézte, és nem is volt fekete-fehér, mint az 1989 előtti tablóképek.

A Lanford kis egyetemnek számít, nagyjából négyszáz hallgatónk van évfolyamonként. Természetesen fordulnak elő halálesetek, de talán az iskola mérete miatt, talán mert mind egykori hallgatóként, mind tanárként érintett vagyok, mindig éreztem egyfajta megrendülést, amikor tudomást szereztem olyasvalakinek a haláláról, aki valamikor idejárt.

– Hahó, tanbá?

– Egy pillanat, Barry.

Most már az ő idejét pazaroltam. Nagyméretű, piros kijelzős, hordozható órát használok, amilyen az ország összes kosárlabdacsarnokában megtalálható. Egy barátomtól kaptam ajándékba, mert a testalkatom alapján azt gondolta, biztosan szoktam kosarazni. Sosem játszottam, de az órát imádom. Mivel be volt állítva, hogy automatikusan számoljon vissza kilenc percet, láthattam, hogy 8:49-et mutat, tehát tizenegy másodpercet máris elhasználtam Barry idejéből.

A kis fényképre kattintottam. Amikor nagyobbra váltott, egy pillanatra elakadt a lélegzetem.

Az elhunyt neve Todd Sanderson volt.

Todd vezetéknevét kitöröltem az emlékezetemből – az esküvői meghívón csak ennyi állt: „Todd és Natalie menyegzője!” –, de az arcát azonnal megismertem. A borosta eltűnt. Az arca frissen volt borotválva, haja katonásan rövidre nyírva. Eltűnődtem, ez vajon Natalie hatása-e – mindig panaszkodott, hogy a borostám irritálja a bőrét –, aztán az jutott eszembe, vajon miért gondolkodom ilyen ostobaságokon.

– Ketyeg az óra, tanbá.

– Egy pillanat, Barry. És ne szólítson tanbának.

Todd életkora is fel volt tüntetve: negyvenkettő. Nem gondoltam volna, hogy ennyi idős. Natalie harmincnégy éves volt, alig egy évvel fiatalabb nálam. Úgy tippeltem, hogy Todd is nagyjából velünk egykorú lehet. A gyászjelentés szerint Todd tight endet játszott az egyetemi futballcsapatban, és elnyerte a Rhodes-ösztöndíjat. Nem semmi. Summa cum laude diplomázott történelemből, létrehozott egy Tiszta Lap nevű alapítványt, végzősként pedig a Psi U egyetemi klub elnöke volt, ahová én is tartoztam.

Todd nemcsak ugyanabba az iskolába járt, ahová én, de mindketten azonos egyetemi klub tagjai közé tartoztunk. Hogyhogy nem tudtam erről?

A gyászjelentésben szerepelt sok minden más is, de lejjebb húztam az egérrel a lap aljára:

A gyászszertartás vasárnap lesz a dél-karolinai Palmetto Bluffban, a georgiai Savannah közelében. Mr. Sandersont felesége és két gyermeke gyászolja.

Két gyermeke?

– Fisher professzor?

Volt valami különös Barry hangjában.

– Elnézést, csak…

– Semmi baj, ne kérjen elnézést. Jól van, prof?

– Igen, minden rendben.

– Biztos? Nagyon elsápadt. – Barry lerakta a lábát a padlóra, és az asztalra könyökölt. – Nézze, ha gondolja, visszajövök máskor.

– Nem – mondtam.

Elfordultam a képernyőtől. Ez ráér, gondoltam. Natalie férje fiatalon halt meg. Szomorú, sőt, tragikus, de semmi közöm hozzá. Nem ok arra, hogy elhanyagoljam a munkámat, vagy kellemetlenséget okozzak a diákjaimnak. Egy kicsit kibillentett az egyensúlyomból, természetesen – nemcsak az, hogy Todd meghalt, hanem a tény, hogy ugyanaz volt az alma materünk. Kissé bizarr egybeesésnek tűnt, de láttunk már ennél furcsábbakat is.

Talán Natalie egyszerűen bukott a Lanfordon végzett pasasokra.

– Nos, mi a helyzet? – kérdeztem Barrytől.

– Ismeri Byrner professzort?

– Persze.

– Egy seggfej.

Valóban az volt, de azért mégsem helyeselhettem.

– Mi a probléma?

A gyászjelentésben nem láttam a halál okát. Az egyetemi honlapokon közzétett változatokból ez gyakran kimaradt. Majd később megnézem újra. Ha a honlapon nem írnak róla, a neten talán találok egy hosszabb nekrológot.

De miért akarok többet megtudni róla? Ugyan mit számít, hogy miben halt meg?

A legjobb, ha távol tartom magam az egésztől.

A fogadóórám végét mindenképpen ki kell várnom. Végeztem Barryvel, és behívtam a következő hallgatót. Igyekeztem elhessegetni a gyászjelentéssel kapcsolatos gondolataimat, és az irodámba belépő hallgatókra összpontosítani. Lélekben máshol jártam, de a diákok ebből semmit sem vettek észre. Ugyanolyan hihetetlen számukra, hogy a tanáraiknak is van magánélete, mint ahogy a szüleiket sem tudják szex közben elképzelni. Bizonyos szempontból ez rendben van. Más szempontból viszont állandóan emlékeztetem őket arra, hogy lássanak tovább az orruknál. Minden ember hajlamos azt gondolni, hogy ő maga egyedülállóan bonyolult lény, míg másokat sokkal egyszerűbb megfejteni. Ez természetesen nem így van. Mindnyájunknak megvannak a saját álmai, reményei, vágyai és szívfájdalmai. És a lelkünk mélyén egy kicsit mindnyájan őrültek vagyunk.

Elkalandoztak a gondolataim. Az óra gyötrelmes lassúsággal változó számlapját szuggeráltam, mintha diák lennék a világ legunalmasabb előadásán. Amikor végre öt óra lett, visszatértem a számítógéphez. Teljes egészében elolvastam Todd Sanderson nekrológját.

A halál oka tényleg nem volt feltüntetve.

Különös. Néha el szoktak rejteni valami utalást, amiből ki lehet következtetni. Például, hogy virágok helyett támogassák a Rákellenes Kutatásokért Alapítványt, vagy hasonló. De itt semmi nem szerepelt. Mint ahogy Todd foglalkozását sem tüntették fel. Vajon miért?

Hirtelen kivágódott az irodám ajtaja, és Benedict Edwards, a klasszika-filológia tanszék professzora és egyben a legjobb barátom lépett be rajta. Nem vesződött azzal, hogy kopogjon, de ez máskor sem volt szokása. Péntekenként öt után be szoktunk ülni egy sörre abba a bárba, ahol egyetemista koromban kidobóként dolgoztam. Akkoriban még új és menő helynek számított. Mostanra megkopott, és körülbelül annyira volt új és menő, mint egy Betamax kazetta.

Ami a külső megjelenését illeti, Benedict gyakorlatilag a tökéletes ellentétem volt: alacsony, vékony csontú és fekete bőrű. Orrán fekete keretes szemüveg csücsült, amelynek vastag lencséje felnagyította a szemgolyóját, és úgy festett benne, mint egy veszélyes kísérletre készülő vegyész. Bajuszához a Rocky-filmek Apollo Creedje adhatta az ihletet, afrofrizurája pedig egy uszkár szőrzetére emlékeztetett. Vékony, kecses ujjai voltak, mint egy zongoristának, lábfejét pedig egy balerina is megirigyelte volna – még egy vak sem nézte volna favágónak.

Ennek ellenére – vagy talán éppen ezért – Benedict nagy nőcsábász volt, úgy tapadtak rá a nők, mint egy pályája csúcsán lévő rapperre.

– Mi a baj? – kérdezte Benedict.

Átugrottam a „Semmi”, illetve a „Honnan tudod, hogy valami baj van?” válaszokat, és azonnal a lényegre tértem:

– Hallottál már egy Todd Sanderson nevű pasasról?

– Nem hiszem. Ki az?

– Idejárt. A gyászjelentése fent van a honlapon.

Felé fordítottam a monitort. Benedict megigazította a szemüveget az orrán.

– Nem ismerem. Ki ez?

– Emlékszel Natalie-ra?

Árnyék suhant át az arcán.

– Nem mondtad ki a nevét legalább…

– Igen, tudom. Ez a pasas a férje. Vagyis volt.

– Aki miatt dobott téged?

– Igen.

– És most halott.

– Úgy fest.

– Szóval ismét szingli lett – vonta fel az egyik szemöldökét Benedict.

– Mindig szerettem benned, hogy ilyen tapintatos vagy.

– Te vagy a tökéletes szárnysegéd. A dumámat imádják a csajok, de először miattad ülnek oda hozzánk, mert olyan jóképű vagy. Nem akarlak elveszíteni.

– Ne hízelegj.

– Felhívod?

– Kit? – kérdeztem.

– Condoleezza Rice-t. Szerinted kire gondoltam? Natalie-t.

– Persze, miért is ne. És mit mondjak neki? „Hallom, hogy a pasas, aki miatt lapátra tettél, fűbe harapott. Eljössz velem moziba?”

Benedict a nekrológot olvasta.

– Várj csak.

– Mi van?

– Azt írja, hogy van két gyereke – felelte.

– És?

– Ez bonyolítja a dolgot.

– Abbahagynád?

– Két gyerek az két gyerek. Lehet, hogy meghízott. – Benedict rám pillantott. – Hogy néz ki most ez a Natalie? Biztosan megasszonyosodott, nem?

– Honnan tudhatnám?

– Ahonnan mindenki más: Google, Facebook, ilyenek.

Megráztam a fejem.

– Nem kerestem rá.

– Micsoda? Mindenki ezt csinálja. Én is állandóan megnézem a korábbi nőimet.

– És az internet nem lassul le a megterheléstől?

Benedict elvigyorodott.

– Saját szerverre van szükségem.

– Remélem, ez nem költői túlzás.

De megláttam valamit a vigyora mögött. Eszembe jutott egy alkalom, amikor Benedict alaposan lerészegedett a bárban, és azon kaptam, hogy egy tárcájából előhúzott, gyűrött fényképet bámul. Megkérdeztem, ki van rajta. „Életem egyetlen szerelme”, válaszolta kásás hangon. Aztán visszadugta a hitelkártyája mögé, és hiába utalgattam rá később, soha többé egyetlen szóval sem beszélt róla.

Akkor is ugyanez a szomorú vigyor ült az arcán.

– Megígértem Natalie-nak – mondtam.

– Mit ígértél neki?

– Hogy békén hagyom. Hogy soha többé nem keresem vagy zaklatom őket.

Benedict ezen elgondolkodott.

– És betartottad az ígéretedet, Jake?

Nem válaszoltam. Benedict az előbb nem mondott igazat. Nem ellenőrizte a régi barátnői Facebook-oldalát, vagy ha igen, akkor sem túl nagy lelkesedéssel. De egy alkalommal, amikor berontottam az irodájába – hozzá hasonlóan kopogás nélkül –, láttam, hogy facebookozik. Sikerült egy futó pillantást vetnem a képernyőre, és ugyanannak a nőnek az arcképét láttam, akinek a fényképét a tárcájában tartotta. Benedict gyorsan bezárta a böngészőt, de a nyakamat merném tenni rá, hogy sokat nézegeti azt az oldalt. Talán mindennap. A nyakamat rá, hogy végignézi az összes új fényképet élete egyetlen szerelméről. Megnézi, milyen most az élete, milyen a családja, hogy néz ki a férfi, akivel megosztja az ágyát, és ugyanolyan szomorúan bámulja őket, mint azt a fotót a tárcájában. Nincs rá bizonyítékom, hogy valóban így van-e, csak egy érzés, de azt hiszem, nem járok messze az igazságtól.

Mint mondtam, a lelkünk mélyén egy kicsit mindnyájan őrültek vagyunk.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdeztem.

– Csak azt, hogy ennek az egésznek most már vége. Már nincs olyan, hogy „ők”.

– Natalie hosszú ideje nem része az életemnek.

– És ezt el is hiszed? – kérdezte Benedict. – Azt is megígértette veled, hogy megfeledkezel az érzéseidről?

– Azt hittem, félsz, hogy elveszíted a szárnysegédedet.

– Túloztam, nem is vagy olyan jóképű.

– Szemétláda.

Felállt.

– Egy klasszika-filológusnak mindent tudnia kell.

Kiment az irodából, és magamra hagyott. Az ablakhoz sétáltam. Néztem az elhaladó diákokat. Gyakran csináltam ezt, amikor komoly döntés előtt álltam. Eltűnődtem, vajon mit tanácsolnék nekik, ha az én helyemben lennének. Hirtelen, minden figyelmeztetés nélkül, megrohantak az emlékek – a fehér kápolna, Natalie frizurája, ahogy felmutatta a gyűrűsujját, a fájdalom, a vágy, az érzelmek, a szerelem, a kín. Megbicsaklott a térdem. Pedig már azt hittem, sikerült túltennem rajta magam. Összetörte a szívemet, de felszedegettem a darabokat, újra felépítettem magamat, és folytattam az életemet.

Micsoda ostoba gondolatok ezek! Hogy lehetek ennyire önző? Natalie most veszítette el a férjét, én pedig akkora seggfej vagyok, hogy semmi más nem érdekel, csak az, hogy ennek milyen következményei lesznek rám nézve. Felejtsd el, mondtam magamnak. Felejtsd el őt is meg ezt az egészet. Lépj tovább!

De képtelen voltam rá. Egyszerűen máshogy vagyok összerakva.

Utoljára egy esküvőn találkoztam Natalie-val. Most egy temetésen fogom viszontlátni. Egyesek talán ironikusnak találnák ezt – én nem tartozom közéjük.

Visszaültem a számítógép elé, és repülőjegyet foglaltam Savannah-ba.

HARMADIK FEJEZET

Már a gyászszertartáson gyanút fogtam, hogy valami nem stimmel.

Palmetto Bluff sokkal inkább emlékeztetett egy gigantikus lakóparkra, mint egy városra. Az új épületek gyönyörűek voltak, tiszták, gondozottak – ami steril, Disney Park-hangulatot kölcsönzött a „városnak”. Valahogy túl tökéletes volt minden. A vakítóan fehér kápolna – igen, még egy – egy festői dombon állt, és pontosan úgy nézett ki, mint, nos, mint egy festmény. A forróság azonban nagyon is valódi volt – a párás levegő súlyos függönyként nehezedett az emberre.

Egy másodpercre ismét átfutott az agyamon, hogy mit keresek itt, de aztán elhessegettem a gondolatot. Most már itt vagyok, nincs értelme tovább gondolkodni rajta. A Palmetto Bluff központjában álló fogadó úgy nézett ki, mintha egy film díszletéhez tartozna. Beléptem egy kellemes hangulatú bárba, és rendeltem egy whiskyt a pult mögött álló csinos felszolgálótól.

– A temetésre jött? – kérdezte a nő.

– Igen.

– Tragikus eset.

Bólintottam, és lenéztem az italomra. A nő vette a lapot, és nem faggatott tovább.

Felvilágosult embernek tartom magamat. Nem hiszek a sorsban, a végzetben vagy más efféle babonás marhaságokban, mégis eljöttem ide, mert valahogy úgy éreztem, itt kell lennem. Valami kényszerített, hogy felüljek arra a repülőre, de nem tudtam volna megmondani, hogy mi. A saját szememmel láttam, hogy Natalie hozzámegy egy másik férfihoz, mégsem tudtam teljesen elfogadni. Még mindig nem tudtam lezárni magamban ezt a dolgot. Hat évvel ezelőtt Natalie megüzente, hogy szakítani akar velem, és hozzámegy a régi kedveséhez. Másnap kaptam egy meghívót az esküvőjükre. Nem csoda, hogy még mindig olyan befejezetlennek éreztem az egészet. Abban a reményben jöttem el, hogy sikerül egyszer és mindenkorra lezárnom ezt az ügyet. Vagy legalábbis ezt hazudtam magamnak.

Hihetetlen, hogy el tudja magát bolondítani az ember.

De mégis mi a fenét akartam itt?

Megittam az italomat, megköszöntem a csinos pultosnak, és elindultam a kápolna felé. Természetesen nem rontottam ajtóstul a házba. Bármilyen borzalmas, érzéketlen és önző figura vagyok, egy férjét gyászoló özvegyet még én sem rohannék le. Behúzódtam egy vastag fa mögé, és egészen addig ott maradtam, míg meg nem hallottam, hogy felcsendül az egyházi ének.

Kipillantottam a fa mögül, és megállapítottam, hogy tiszta a levegő. Mindenki a kápolnában volt. Elindultam a bejárat felé. Hallottam a kórus hangját. Csodálatosan énekeltek. Nem nagyon tudtam, mitévő legyek, ezért lenyomtam a kápolna ajtajának kilincsét. Nem volt bezárva (micsoda meglepetés), úgyhogy benyitottam. Ahogy beléptem, lehajtottam a fejemet, és az arcomhoz emeltem a kezem, mintha meg akarnám vakarni.

Szegény ember álcája.

De felesleges volt az elővigyázatosság. A kápolna zsúfolásig tele volt, senki sem foglalkozott velem. Megálltam hátul a többi későn érkezővel, aki már nem talált ülőhelyet. A kórus befejezte az éneklést, és egy férfi – nem tudom, hogy pap volt-e vagy lelkész – foglalta el a szószéket. Beszédét azzal kezdte, hogy „Todd remek orvos, jó szomszéd, nagylelkű barát, csodálatos férj és apa volt”. Orvos. Ezt nem tudtam. A férfi ékesszólóan beszélt Todd erényeiről – jótékonykodásáról, megnyerő személyiségéről, nagylelkűségéről, figyelmességéről és önzetlenségéről. Társaságában mindenki különlegesnek érezhette magát, és mindig készségesen segített, ha valakinek szüksége volt rá. Elsőre azt gondoltam, hogy ez csak a szokásos gyászbeszéd – hajlamosak vagyunk túlságosan felmagasztalni az elhunytakat –, de aztán megláttam a könnyeket a gyászolók szemében, és ahogy együtt a bólogattak a pap szavaira, mintha az egy olyan dalt énekelne, amelyet csak ők hallanak.

Megpróbáltam úgy helyezkedni, hogy láthassam Natalie-t az első sorban, de túl sok fej volt előttem. Nem akartam feltűnést kelteni, ezért nem próbálkoztam tovább. Bejöttem a kápolnába, körülnéztem, sőt még az elhunytat dicsérő beszédet is meghallgattam. Nem elég ennyi? Mi keresnivalóm van még itt?

Ideje távoznom, gondoltam.

– Most pedig hallgassuk meg Eric Sanderson búcsúszavait – mondta a pap.

Sápadt tinédzser állt fel – nagyjából tizenhat éves lehetett –, és lépett a pulpitusra. Az első gondolatom az volt, hogy Eric biztosan Todd Sanderson (és következésképpen Natalie) unokaöccse, de a fiú nyitómondata ezt gyorsan megváltoztatta.

– Apám igazi hős volt…

Apám?

Kellett hozzá néhány másodperc, mire megfejtettem a rejtélyt. Az elme hajlamos jól bejáratott ösvényeken haladni, és néha képtelen letérni azokról. Gyerekkoromban apám egy régi fejtörővel akart túljárni az eszemen. „Egy apa és a fia autóbalesetet szenved. Az apa meghal. A fiút kórházba viszik. Az orvos meglátja, és azt mondja: „Nem operálhatom meg, mert ő a fiam.” Hogyan lehetséges ez? Erre gondoltam, amikor a jól bejáratott ösvényekről beszéltem. Az apám generációjának ezt a rejtvényt nehezebb volt megfejtenie, de az én korosztályomnak a válasz – az orvos az anyja – egyértelmű volt. Emlékszem, ahogy hangosan felnevettem, és megkérdeztem tőle: mi lesz a következő, elővesz egy szalagos magnót?

Itt is valami hasonló történt. Hogy lehet egy férfinak, aki mindössze hat éve vette feleségül Natalie-t, tizenhat éves a fia? A válasz: Ericnek Todd az apja, de nem Natalie az anyja. Toddnak vagy volt egy előző házassága, vagy legalábbis született gyereke egy másik nőtől.

Ismét megpróbáltam az első sorban ülő Natalie-ra pillantani. Lábujjhegyre állva nyújtogattam a nyakamat, de a mellettem álló nő ingerülten felsóhajtott, amiért túl közel hajoltam hozzá. Az emelvényen Todd fia gyönyörűen és megindítóan beszélt. Szem nem maradt szárazon a kápolnában – az enyémet kivéve.

És most? Maradjak itt? Nyilvánítsak részvétet az özvegynek? Zavarjam össze, háborgassam a legmélyebb gyász közepette? És mi a helyzet velem? Tényleg látni akarom újra az arcát, ahogy zokog élete nagy szerelmének elvesztése miatt?

Nem, azt inkább nem. Az órámra pillantottam. Az esti járatra foglaltam helyet. Igen, csak egy gyors kiruccanás az egész. Semmi fakszni, nem kell hotelszoba. Minél olcsóbban megúszni az egészet.

Biztosan akadnak olyanok, akik már levonták a nyilvánvaló következtetést Natalie-ról és rólam – aránytalan mértékben idealizálom az együtt töltött rövidke időt. Megértem, hogy így gondolják. Objektíven szemlélve azt mondhatnám, hogy jogos az érvelésük. De a szív sosem objektív. Én, aki rajongok korunk nagy gondolkodóiért, teoretikusaiért és filozófusaiért, sosem süllyednék olyan mélyre, hogy azt mondjam: tudom, és kész. De ezt akkor is tudom. Tudom, hogy mi volt köztünk Natalie-val. Semmi nem homályosítja el a tisztánlátásomat, őszinte, igaz szerelem volt a miénk, éppen ezért nem tudom feldolgozni, hogy mi lett belőle.

Röviden, a mai napig nem értem, mi történt.

Amikor Eric befejezte a beszédet, és visszaült a helyére, halk szipogás töltötte be a szikrázóan fehér kápolnát. A pap visszatért a szószékre, és intett a kezével az egybegyűlteknek, hogy álljanak fel. Amikor a gyülekezet tagjai felemelkedtek a helyükről, kihasználtam az alkalmat, és kisurrantam az ajtón. Visszamentem arra, amerről jöttem, a széles fatörzs takarásába. A fának támaszkodva elrejtőztem a kápolnából kilépők szeme elől.

– Jól érzi magát?

Megfordultam, és a csinos pultost pillantottam meg a bárból.

– Igen, minden rendben, köszönöm.

– Nagy ember volt a doki.

– Igen – feleltem.

– Jól ismerte?

Nem válaszoltam. Néhány perccel később kinyílt a kápolna ajtaja. Kigurították a koporsót a perzselő napsütésbe. Amikor a halottaskocsi hátuljához ért, a koporsóvivők – egyikük az elhunyt fia volt – körülvették a koporsót. Egy nagy, fekete kalapot viselő nő jött ki utánuk. Egyik karjával átölelt egy tizennégy éves forma lányt. A nő a másik oldalán lépkedő magas férfi karjára támaszkodott. A férfi kicsit hasonlított Toddra. Valószínűleg a fivére és a nővére, gondoltam. A koporsóvivők felemelték a koporsót, és becsúsztatták a halottaskocsi hátuljába. A fekete kalapos nőt és a lányt az első limuzinhoz kísérték. A magas talánfivér nyitotta ki nekik az ajtót. Eric is beszállt melléjük. A kápolnából kiáramló többi gyászoló felé fordítottam a figyelmemet.

Natalie-nak egyelőre semmi nyoma.

Ezt kissé különösnek találtam, de láttam már ilyet. Néha a feleség az első, aki kilép az épületből, közvetlenül a koporsó mögött halad, néha még a kezét is rajta pihenteti. Néha pedig ő az utolsó, megvárja, míg az egész kápolna kiürül, és csak akkor mer felállni a helyéről. Eszembe jutott, hogy anyám senkivel nem akart találkozni apám temetésén. Egy oldalajtón surrant ki a templomból, hogy elmeneküljön a rokonok és a barátok fojtogató gyűrűjéből.

Néztem az arcokat. Az emberek gyásza, akárcsak a déli forróság, szinte önálló életre kelt. Tapintható, kézzelfogható dologgá vált. Akik itt voltak, nem udvariasságból jöttek el. Őszintén szerették ezt az embert. Megrázta őket a halála. De ugyan mi másra számítottam? Azt gondoltam, hogy Natalie valami szánalmas lúzer kedvéért dobott? Könnyebb elviselni, hogy egy köztiszteletben álló gyógyító ütött ki a nyeregből, mint ha egy tenyérbe mászó gennyláda lett volna?

Jó kérdés.

A pincérnő a bárból még mindig mellettem állt.

– Hogyan halt meg? – kérdeztem tőle suttogva.

– Hát nem tudja?

Megráztam a fejemet. Csönd. Közelebb hajoltam hozzá.

– Meggyilkolták – mondta.

A szó megrekedt a párás levegőben, és ott lebegett köztünk. Megismételtem.

– Meggyilkolták?

– Igen.

Kinyitottam a számat, becsuktam, aztán ismét kinyitottam.

– Hogyan? Kicsoda?

– Azt hiszem, lelőtték. De ebben nem vagyok biztos. A rendőrség nem találta meg a tettest. Rosszul sikerült rablásra gyanakszanak. Valaki betört hozzájuk, és azt hitte, senki nincs otthon.

Furcsa zsibbadtság lett úrrá rajtam. A kápolna ajtaját bámultam. Vártam, hogy végre Natalie is felbukkanjon.

De nem bukkant fel.

A férfi, aki a szertartást vezette, kijött a kápolnából, és becsukta maga után az ajtót. Beszállt a halottaskocsi vezetőfülkéjébe. A kocsi elindult. Az első limuzin követte.

– Van hátsó kijárat? – kérdeztem.

– Tessék?

– A kápolnának van hátsó kijárata?

A nő összevonta a szemöldökét.

– Nem, nincsen – felelte. – Csak az az egy bejárat van.

A tömeg elindult a temető felé. Hol lehet Natalie?

– Maga nem megy el a sírhoz? – kérdezte a pultos lány.

– Nem.

Megérintette a karomat.

– Úgy látom, ráférne magára egy ital.

Ezzel nehéz lett volna vitatkozni. Bebotorkáltam utána a bárba, és lerogytam ugyanarra a bárszékre, ahol korábban ültem. Töltött nekem egy whiskyt. A szememet továbbra sem vettem le a gyászmenetről és a kápolna ajtajáról.

Natalie-nak se híre, se hamva.

– Amúgy Tessnek hívnak – szólalt meg a pultos lány.

– Jake vagyok – mutatkoztam be.

– Honnan ismeri dr. Sandersont?

– Ugyanarra az egyetemre jártunk.

– Valóban?

– Igen. Miért?

– Maga fiatalabbnak látszik.

– Az is vagyok. Öregdiák-összejöveteleken találkoztunk.

– Ó, így már értem.

– Tess?

– Igen?

– Ismeri dr. Sanderson családját?

– A fia, Eric, korábban randizott az unokahúgommal. Rendes srác.

– Mennyi idős?

– Tizenhat, talán tizenhét. Micsoda tragédia! Nagyon szerette az apját.

Nem tudtam, hogyan hozhatnám fel a témát, ezért egyenesen rákérdeztem:

– Ismeri dr. Sanderson feleségét?

Tess oldalra billentette a fejét.

– Miért, maga nem?

– Nem – hazudtam. – Sosem találkoztam vele. Todd-dal csak néhány egyetemi rendezvényen futottunk össze. Azokra mindig egyedül jött.

– Ahhoz képest, hogy csak néhány egyetemi rendezvényen futottak össze, nagyon megviselte a halála.

Erre nem tudtam mit felelni, ezért kortyoltam egyet a whiskyből, hogy időt nyerjek.

– Csak azért kérdeztem, mert nem láttam a feleségét a temetésen – mondtam végül.

– Honnan tudja?

– Mit honnan tudok?

– Most mondta, hogy sosem találkozott vele. Akkor honnan tudja, hogy nem volt ott?

Hú, nem vagyok egy született magándetektív, mi?

– Láttam róla fényképeket.

– Akkor azok nem lehettek túl jó képek.

– Ezt meg hogy érti?

– Mert ott volt. Közvetlenül a koporsó után jött ki Katie-vel.

– Katie-vel?

– A lányukkal. Eric volt az egyik koporsóvivő. Azután jött dr. Sanderson bátyja Katie-vel és Deliával.

Természetesen emlékeztem rájuk.

– Deliával?

– Dr. Sanderson feleségével.

Zúgni kezdett a fejem.

– Úgy tudtam, Natalie a neve.

Tess karba tette a kezét, és a homlokát ráncolva nézett rám.

– Natalie? Nem. Deliának hívják. Középiskolás koruk óta együtt voltak dr. Sandersonnal. Itt nőttek fel a szomszéd utcában. Legalább húsz éve házasok.

Döbbenten meredtem rá.

– Jake?

– Igen?

– Biztos benne, hogy jó temetésre jött?

NEGYEDIK FEJEZET

Visszamentem a repülőtérre, és felültem a következő hazafelé tartó járatra. Mi mást tehettem volna? Persze, letámadhattam volna a gyászoló özvegyet a sír mellett, és nekiszegezhettem volna a kérdést, hogy frissen elhunyt férje miért vette feleségül életem szerelmét hat évvel ezelőtt, de ezt valahogy nem éreztem volna helyesnek. Az a baj velem, hogy túl tapintatos vagyok.

Így hát, mivel volt egy vissza nem váltható jegyem, amit a tanári fizetésemből vásároltam, másnap pedig órákat kellett tartanom a diákjaimnak, vonakodva bár, de felszálltam egy afféle „expressz” gépre, ami túl kicsi a magamfajta égimeszelők számára. Behajtogattam magam az ülésbe, amitől úgy éreztem, mintha a térdem az állam alá lenne szorítva, és visszarepültem Lanfordba. Egy fakó téglákból épített, személytelen egyetemi épületben lakom. A berendezést némi jóindulattal nevezhetjük „funkcionálisnak”. A lényeg, hogy tiszta és kényelmes. A nappaliban egy olyan kanapé-heverő kombó áll, amilyeneket az autópálya mellett terpeszkedő bútoráruházakban hirdetnek 699 dollárért. Az összhatás inkább unalmas, mint egyértelműen rossz, de lehet, hogy ezzel csak áltatom magamat. A konyhában van egy mikrohullámú sütő és egy kenyérpirító – igazi sütő is van, de azt eddig még egyszer sem használtam –, meg egy mosogatógép, amit szinte sosem használok. Mint kitalálhatták, ritkán fogadok vendégeket.

Ez nem jelenti azt, hogy ne randiznék vagy ne lettek volna kapcsolataim. Voltak, bár egyik sem tartott tovább három hónapnál. Egyesek talán összefüggést vélhetnek felfedezni azzal, hogy Natalie-val is mindössze három hónapig voltunk együtt, de én nem tartozom közéjük. Nem vagyok az a fajta, aki állandóan a múlton búslakodik. Nem szoktam álomba sírni magamat, szó sincs róla. Túl vagyok rajta. De érzek egyfajta ürességet, bármilyen közhelyesen hangzik is. És – akár tetszik, akár nem – nem telik el nap úgy, hogy ne gondolnék rá.

És most mi legyen?

A férfi, aki feleségül vette álmaim asszonyát, a jelek szerint egy másik nő férje volt – arról nem is beszélve, hogy elhalálozott. Más szóval, Natalie nem jelent meg a férje temetésén. Erre mégiscsak lépnem kell valamit, nem igaz?

Felidéztem hat évvel korábban tett ígéretemet. Natalie szó szerint azt mondta: „Ígérd meg, hogy békén hagysz minket.” Minket. Nem Toddot vagy Natalie-t. Minket. Bármilyen ridegnek vagy szőrszálhasogatónak tűnt is az érvelésem, de ez a „minket” már nem létezett. Todd meghalt. Ez pedig azt jelentette, hogy az ígéretem is semmissé vált. Legalábbis én így értelmeztem a helyzetet.

Bekapcsoltam ősrégi számítógépemet, és beütöttem a Natalie Avery nevet a keresőbe. Több találat is megjelent a képernyőn. Nekiálltam, hogy végigböngésszem a listát, de gyorsan elveszítettem a lelkesedésemet. A régi honlapján még mindig fent volt néhány festménye. De hat éve egyetlen újat sem töltöttek fel. Találtam néhány cikket kiállítások megnyitóiról és hasonlókról, de azok is mind régiek voltak. Rákattintottam a két legfrissebb linkre, de az egyik egy Natalie Avery nevű hetvenkilenc éves asszonyról szólt, aki egy Harrison nevű férfihoz ment feleségül. A másik találat egy hatvanhat éves nő volt, akinek egy bizonyos Thomas a férje. Ezenkívül csak olyan rutintalálatok voltak, amilyeneket minden névre kiad a Google – genealógiai oldalak, középiskolai és egyetemi évfolyamok honlapjai, ilyesmik.

Összességében semmi érdemlegeset nem találtam.

Mi történt az én Natalie-mmal?

Beütöttem Todd Sanderson nevét is, hátha rábukkanok valamire. Valóban orvos volt – egészen pontosan sebész. Le a kalappal előtte. A rendelője a georgiai Savannah-ban volt, és a Memorial University Medical Centerben dolgozott. Szakterülete a kozmetikai sebészet volt. Nem tudtam, hogy ez pontosan mit takar: farkastorokkal született gyerekeket operált vagy mellnagyobbító műtéteket végzett? Azt sem tudtam, mi köze lehet bármelyiknek is az én vizsgálódásomhoz. Dr. Sanderson nem volt túl aktív a közösségi oldalakon. Nem rendelkezett sem Facebook–, sem LinkedIn– vagy Twitter-profillal.

Találtam néhány említést Todd Sandersonról és a feleségéről, Deliáról, a Tiszta Lap elnevezésű alapítványuk kapcsán, de azokból nem sok minden derült ki. Beütöttem Natalie nevét az övé mellé, hátha úgy találok valamit. Semmi. Hátradőltem a székben, és egy pillanatra elgondolkodtam. Aztán ismét előrehajoltam, és megpróbáltam a fiuk, Eric Sanderson nevét. Még gyerek volt, ezért túl sok mindenre nem számítottam, de azt gyanítottam, hogy a Facebookon valószínűleg fent van, ezért ott kezdtem a keresést. Az én korosztályomban előfordult, hogy valaki nem regisztrál a Facebookon, de olyan diákkal még nem találkoztam, akinek ne lett volna FB-profilja.

Néhány percnyi keresés meg is hozta az eredményt. Eric Sanderson, Savannah, Georgia.

A profilképe, szívet tépő módon, egy közös fotó volt néhai édesapjával, Todd-dal. Mindketten szélesen mosolyogtak, miközben egy nagyméretű halat próbáltak maguk elé tartani, a súlyával küszködve. Apa-fiú horgászkaland, gondoltam, és enyhe sajgást éreztem a szívemben. Én is szerettem volna már apa lenni. A nap éppen lenyugvóban volt a hátuk mögött, az arcukra árnyék vetült, de így is érezni lehetett a belőlük sugárzó elégedettséget. Különös gondolat futott át az agyamon.

Todd Sanderson jó ember volt.

Igen, tudom, hogy ez csak egy fénykép, és igen, tisztában vagyok vele, hogy a bárki meg tud játszani egy boldog mosolyt vagy akár egy egész élethelyzetet, mégis őszinte jóságot éreztem ezen a képen.

Megnéztem Eric többi fotóját is. Többségükön Eric volt a barátaival – elvégre egy középiskolás kölyökről van szó – a suliban, bulikon, sporteseményeken, satöbbi. Miért vág manapság mindenki mogorva arcot vagy fura kézmozdulatokat a fényképeken? Mi lehet az oka? Ostoba gondolat volt, de az elme útjai kifürkészhetetlenek.

Az egyik album szimplán a CSALÁD nevet viselte. A fotók az egész életét felölelték. Eric csecsemőként. Aztán a húgával. Egy családi kirándulás a Disney Worldbe, egy másik horgászkaland, családi vacsorák, bérmálás, futballmeccsek. Végignéztem mindet.

Toddnak sosem volt hosszú haja – egyik képen sem. Az arca mindig frissen borotvált, egyik képen sem volt borostás.

Mit jelenthet ez?

Fogalmam sem volt.

Rákattintottam Eric üzenőfalára. Részvétnyilvánítások tucatjaival volt tele.

„Az apád volt a legjobb, őszinte részvétem.”

„Ha segíthetek valamit, csak szólj.”

„RIP, dr. S. Hiányozni fog.”

„Sosem felejtem el apádnak, hogy meggyógyította a húgomat.”

Aztán megláttam egyet, amitől elakadt a lélegzetem:

„Micsoda értelmetlen tragédia! Sosem fogom megérteni az emberi lények kegyetlenségét.”

Rákattintottam a „régebbi bejegyzésekre”. Hat poszttal lejjebb volt még egy, amelyiken megakadt a szemem:

„Remélem, elkapják azt a s***fejet, aki ezt tette, és élve megnyúzzák!”

Megnyitottam egy másik böngészőablakot, hátha ki tudom deríteni a részleteket. Nem kellett sokáig keresgélnem, míg találtam egy újságcikket:

GYILKOSSÁG SAVANNAH-BAN

Megölték az orvost

A köztiszteletben álló sebészt és emberjogi harcost, dr. Todd Sandersont tegnap éjjel megölték saját otthonában. A rendőrség arra gyanakszik, hogy dr. Sandersonnal egy rajtakapott betörő végzett.

Valaki be akart nyitni az ajtómon, de zárva volt. Hallottam, hogy a lábtörlővel matat – rendkívül eredeti módon az alá rejtettem a pótkulcsomat. A következő másodpercben bedugták a kulcsot a zárba, és kinyílt az ajtó. Benedict lépett be.

– Helló – üdvözölt. – Pornóoldalakon szörfölsz?

Összevontam a szemöldökömet.

– Senki sem használja már a „szörfölés” kifejezést.

– Régimódi vagyok. – Benedict a hűtőszekrényhez lépett, és kivett belőle egy sört. – Milyen volt az utad?

– Különös.

– Mesélj!

Elmondtam neki mindent. Benedict remek hallgatóság volt. Azon kevesek közé tartozott, akik minden egyes szóra odafigyelnek, egész idő alatt beszélgetőtársukra összpontosítanak, és sosem szakítják félbe. Ez nem megjátszott érdeklődés volt a részéről, és nem csak a legjobb barátainak tartogatta. Tényleg érdekelték az emberek. Valószínűleg ez volt Benedict legnagyobb erénye tanárként, de azzal sem járnék messze az igazságtól, ha azt mondanám, ez volt a sikerének a titka a nőknél. Az egyedülálló nőkről már lepereg a legtöbb nőcsábászszöveg, de ha jön valaki, aki őszintén odafigyel rájuk, az azonnal leveszi őket a lábukról. Don Juanok, jegyzeteljetek!

Amikor befejeztem, Benedict kortyolt egyet a söréből.

– Ejha. És még egyszer ejha. Ez minden, amit mondani tudok.

– Ejha?

– Igen.

– Biztos, hogy nem irodalmat tanítasz?

– Te is tudod – szólalt meg lassan –, hogy valószínűleg létezik logikus magyarázat erre az egészre.

– Úgymint?

Megvakarta az állát.

– Talán Todd is afféle bigámista, akinek egyszerre több családja van, és azok mit sem tudnak egymásról.

– Tessék?

– Vannak pasasok, akiknek több feleségük és gyerekük van egyszerre. Az egyik családja, mondjuk, Denverben él, a másik Seattle-ben, a pasas pedig felváltva van hol itt, hol ott, miközben a két famíliának fogalma sincs egymásról. Van az a műsor, a Dateline, tele van ilyen fickókkal. Bigámisták. Vagy poligámisták. És évekig csinálják anélkül, hogy lebuknának.

Elhúztam a számat.

– Ha ez a logikus magyarázat, most már baromi kíváncsi vagyok a valószerűtlenre.

– Jogos. Akkor mit szólnál a legkézenfekvőbbhöz?

– A legkézenfekvőbb magyarázathoz?

– Igen.

– Csupa fül vagyok.

Benedict széttárta a karját.

– Nem ugyanarról a Toddról van szó.

Nem válaszoltam.

– Nem emlékszel a pasas vezetéknevére, igaz?

– Igaz.

– Akkor abban sem lehetsz biztos, hogy ugyanaz az illető, nem? A Todd nem olyan ritka név. Gondold csak végig, Jake. Meglátsz egy fényképet hat évvel később, az agyad fura játékot űz veled, és voilà, máris azt hiszed, hogy az ősellenséged az.

– Ő nem az ősellenségem.

– Nem volt az ősellenséged. Meghalt, emlékszel? Múlt időbe került. Tényleg a legkézenfekvőbb választ keresed? – Előrehajolt. – Egyszerűen csak összetévesztetted valakivel.

Ez, természetesen, már nekem is megfordult a fejemben. Sőt, már Benedict bigámista magyarázatára is gondoltam. Mindkettő hihetőbbnek tűnt, mint… mint micsoda? Milyen más lehetséges magyarázat létezik, legyen az bármilyen valószerűtlen is?

– Nos? – nézett rám Benedict.

– Logikusnak tűnik.

– Ugye?

– Ez a Todd – dr. Todd Sanderson – kicsit máshogy nézett ki, mint Natalie Toddja. Rövidebb volt a haja. És nem viselt borostát.

– Helyben is vagyunk.

Elfordítottam a fejemet.

– Mi az?

– Valahogy mégsem stimmel ez az egész.

– Miért nem?

– Például azért, mert a fickót meggyilkolták.

– És? Ha jelent ez valamit, akkor is inkább az én poligámista elméletemet támasztja alá. Rossz csajjal kezdett, és valaki elintézte.

– Ugyan már, te sem gondolod komolyan, hogy ez a válasz.

Benedict hátradőlt a székben, és két ujja közé csippentette az alsó ajkát.

– Elhagyott téged egy másik férfiért.

Vártam, hogy folytassa, de nem tette.

– Hmm, igen, kösz, hogy elmondtad, különben nem tűnt volna fel.

– Sokkos állapotba kerültél. – A hangja szomorú volt. – Tudom, mit érezhettél. Sokkal jobban tudom, mint gondolnád. – Eszembe jutott a tárcájában tartott fénykép élete szerelméről, és arra gondoltam, vajon hányan élhetünk a világban összetört szívvel anélkül, hogy valaha is kimutatnánk. – Szerelmesek voltatok egymásba. Ezért nem tudod elfogadni. Hogyan dobhatott téged egy másik férfiért?

Ismét összevontam a szemöldökömet, de közben enyhe szúrást éreztem a mellkasomban.

– Biztos, hogy nem pszichológiát tanítasz?

– Annyira akarod ezt a második esélyt, az esélyt a megváltásra, hogy nem látod tőle az igazságot.

– Mi az igazság, Benedict?

– Az, hogy vége – mondta egyszerűen. – Natalie elhagyott téged. És ezen már semmi sem változtathat.

Nyeltem egyet, próbáltam hibát találni hibátlan érvelésében.

– Azt hiszem, itt többről van szó.

– Mire gondolsz?

– Nem tudom – ismertem be.

Benedict egy pillanatra elgondolkodott.

– De nem nyugszol addig, amíg ki nem deríted, igaz?

– Majd egyszer, talán – feleltem. – De nem ma. És valószínűleg nem is holnap.

Benedict vállat vont, és kivett egy újabb sört a hűtőből.

– Akkor hajrá. Mi a következő lépés?

ÖTÖDIK FEJEZET

Erre a kérdésre nem tudtam a választ, és már elég későre is járt. Benedict azt javasolta, hogy menjünk el egy bárba, és igyuk le magunkat. Rám fért volna egy kis kikapcsolódás, hogy eltereljem a gondolataimat, de ki kellett még javítanom néhány dolgozatot, ezért visszautasítottam a meghívást. Nekiálltam az esszéket olvasni, és már a harmadiknál tartottam, amikor rájöttem, hogy az agyam máshol jár, és ilyen állapotban nem fair a diákjaimmal szemben, ha a dolgozataikat osztályozom.

Készítettem magamnak egy szendvicset, és ismét rákerestem a neten Natalie nevére, de ezúttal a képkeresővel. Találtam egy régi igazolványképet róla. Ahogy rápillantottam, olyan hevesen kezdett dobogni a szívem, hogy inkább továbbkattintottam. Rábukkantam néhány régi festményére. Többnek is én voltam modellje. A kezem, a törzsem. A fájdalmas emlékek nem tapintatosan térnek vissza – berúgják az ajtót, és elárasztják az elmét. Ahogy Natalie oldalra billentette a fejét, ahogy a napfény beszűrődött a műterem tetőablakán, a feszült koncentráció az arcán, a játékos mosoly, amikor szünetet tartott. Szinte összegörnyedtem az emlékek súlya alatt. Annyira hiányzott. Konkrét fizikai fájdalmat okozott a hiánya. Hat hosszú évig elfojtottam magamban, de most hirtelen rám tört a vágyakozás, ugyanolyan elemi erővel, mint azon a napon, amikor utoljára szeretkeztünk abban a faházban a művésztelepen.

A francba!

Látni akartam, és nem érdekeltek a következmények. Ha Natalie a szemembe tud nézni, és másodszor is elutasít, ám legyen, akkor kénytelen leszek elfogadni. De most még nem. Ma este még nem. Egyelőre semmi mást nem akartam, csak megtalálni.

Oké, nyugi. Gondoljuk végig. Mit kell tennem? Először is ki kell derítenem, hogy Todd Sanderson valóban Natalie Toddja-e. Számos arra utaló bizonyíték volt, mint azt Benedict oly készségesen elmagyarázta, hogy egyszerűen csak összekevertem valakivel.

Hogyan bizonyosodhatnék meg erről?

Információkat kell szereznem róla. Például meg kell tudnom, mit keresett a boldog házasságban élő, kétgyermekes, savannah-i orvos, dr. Todd Sanderson egy vermonti művésztelepen hat évvel ezelőtt? Fényképekre van szükségem. Utána kell néznem a múltjának. Hol is kezdjem?

Mondjuk itt. A Lanfordon.

Hát persze. Az iskola a mai napig megőrzi az összes diák aktáját, bár azt csak az adott diák nézheti meg, illetve szükség van az engedélyére, ha más is kíváncsi rá. Néhány évvel ezelőtt kikértem a sajátomat. Nagy része érdektelen volt, de elsőéves koromban jártam spanyolra, amit aztán később leadtam, és a tanárom azt írta a személyi lapomra, hogy „beilleszkedési” problémáim vannak, és talán jót tenne, ha felkeresném az iskola pszichológusát. Baromság. Nagyon rossz voltam spanyolból – az idegennyelv-tudásom a tudományos pályám Achilles-sarka –, és elsőévesként lehetőségem volt leadni a tárgyat, hogy ne rontsa le az átlagomat. A megjegyzést saját kezűleg írta a tanárom, ami bizonyos szempontból tovább súlyosbította a helyzetet.

A lényeg?

Talán Todd aktájában is van valami, ha hozzá tudnék férni, akkor esetleg többet megtudhatnék róla. Felmerülhet a kérdés, hogy ugyan mit. A válaszom: halvány fogalmam sincs. De valahol el kell kezdeni.

És még?

A leglogikusabb: megkeresni Natalie-t. Ha kiderül, hogy még mindig boldog házasságban él Todd-dal, akkor talán képes leszek elengedni ezt az egészet. Ez a legdirektebb megoldás, nem igaz? A kérdés már csak az: hogyan?

Tovább keresgéltem az interneten, abban a reményben, hogy rábukkanok egy lakcímre, vagy valami egyéb nyomra, de nem találtam semmit. Tudom, hogy manapság az emberek többsége szinte az egész életét az interneten éli, de meg kellett állapítanom, hogy Natalie-val egyáltalán nem ez a helyzet. Aki rejtve akar maradni, az meg tudja oldani. Kell némi erőfeszítés hozzá, de el lehet tűnni a radarról.

Adódik a kérdés: miért tenne erőfeszítést bárki, hogy elrejtőzzön?

Eljátszottam a gondolattal, hogy felhívom a húgát. De még ha meg is találom a telefonszámát, ugyan mit mondanék neki? „Helló, Jake Fisher vagyok, a nővére régi, hmm, szeretője. Csak arra vagyok kíváncsi, tényleg meghalt-e Natalie férje?”

Elég erős kezdés lenne.

Emlékeztem egy telefonbeszélgetésükre, amikor Natalie halkan azt mondta Julie-nek: „Várj csak, míg találkozol a barátommal, fantasztikus pasi…” Igen, végül tényleg találkoztunk. Natalie esküvőjén, amikor hozzáment egy másik férfihoz.

Az apja meghalt. Az anyjával nagyjából ugyanaz volt a helyzet, mint a húgával. Natalie barátai… nos, igen, ez volt a másik probléma. Natalie és én egész kapcsolatunk alatt egy-egy művésztelepen voltunk a vermonti Kraftboróban. Én az egyikben írtam a politikatudományi disszertációmat, Natalie pedig a szomszédos farm-művésztelepen festett. Eredetileg úgy volt, hogy hat hétig maradok. Végül kétszer annyi ideig maradtam, mert egyrészt találkoztam Natalie-val, másrészt egyáltalán nem tudtam az írásra koncentrálni, miután megismerkedtem vele. Nem látogattam el a szülővárosába New Jersey északi részén, és ő is csak egyszer járt az egyetemen. Kapcsolatunk szinte teljes egészében a vermonti időszakra korlátozódott.

Látom magam előtt, ahogy mindentudó módon bólogatnak. Azt gondolják, ez meg is magyaráz mindent. Csak egy felelőtlen nyári románc volt, mindenféle realitás nélkül. Virágba borult a szerelem, de nem volt gyökere, ezért elhervadt az első szeptemberi hideg fuvallatra. Natalie bölcsebb volt nálam, felismerte és elfogadta az igazságot. Én nem.

Megértem ezt a véleményt. De akkor is azt mondom rá, hogy tévedés.

Natalie húgát Julie Potthamnek hívták. Hat évvel ezelőtt férjnél volt, és nem sokkal korábban szült egy fiút. Rákerestem a nevére. Őt könnyen megtaláltam. Julie New Jersey-ben élt, egy Ramsey nevű városban. Lefirkantottam a telefonszámát egy cetlire – Benedicthez hasonlóan én is régimódi vagyok –, aztán csak bámultam rá. Odakintről diákok nevetése hallatszott be. Éjfélt ütött az óra. Túl késő volt már ahhoz, hogy telefonáljak. Egyébként is jobb, ha alszom rá egyet. Addig is ki kell még javítanom néhány dolgozatot. Holnap órám van, amire fel kell készülnöm. Van egy életem, amit élnem kell.

Semmi értelme nem lett volna lefeküdni, úgysem tudtam volna elaludni. A diákok esszéire koncentráltam. Többségük középiskolás színvonalú, zsibbasztóan unalmas és kiszámítható volt. Csupa kiváló tanuló írta őket, akik tudták, hogyan kell csillagos ötöst kapni a középiskolai dolgozatukra. Volt bevezetésük, tételmondatuk, érveik és minden egyéb, amitől egy esszé végtelenül unalmassá válik. Mint már említettem, az én feladatom az, hogy megtanítsam őket a kritikai gondolkodásra. Ezt mindig fontosabbnak tartottam annál, hogy beléjük verjem bizonyos filozófusok, mint például Hobbes vagy Locke elméleteit. Azoknak mindig utána lehet nézni, nem futnak el. Igazából abban reménykedtem, hogy a hallgatóim megtanulják egyszerre tisztelni és kritizálni Hobbest meg Locke-ot. Azt akartam, hogy döntsék le ezeket a szobrokat a talapzatukról, és vitatkozzanak velük.

Páran már kezdték kapiskálni a dolgot. A többség azonban még nem. Persze ha mindenki egyből megértené, semmi értelme nem lenne a munkámnak.

Hajnali négy körül lefeküdtem, és azzal áltattam magamat, hogy most már biztosan sikerül elaludnom. Nem sikerült. Reggel hétre eldöntöttem: felhívom Natalie húgát. Emlékeztem gépies mosolyára és sápadt arckifejezésére a fehér kápolnában, emlékeztem, ahogy megkérdezte tőlem, jól vagyok-e, mintha megértené, mit érzek. Benne talán szövetségesre lelhetek.

Egyébként is mi veszítenivalóm van?

Előző éjszaka már túl késő volt ahhoz, hogy felhívjam. Most még túl korán. Lezuhanyoztam, és összeszedtem a jegyzeteimet a nyolc órakor kezdődő Jogállamiság című órámra. A szeminárium után felhívom Natalie húgát.

Arra számítottam, hogy félkómás állapotban fog lecsorogni az óra. A gondolataim máshol jártak, és az igazat megvallva, reggel nyolc a legtöbb egyetemistának túl korai időpont. De nem a mai napon. Ez az óra tele volt élettel, kezek lendültek a magasba, érvek és ellenérvek röpködtek, kulturált keretek között. Természetesen nem foglaltam állást. A moderátor szerepébe húzódva csodáltam őket. Ihletett pillanat volt. A kora reggeli szemináriumokon az óramutató rendszerint úgy vánszorog, mintha sűrű szirupban próbálna előbbre jutni. Ma legszívesebben megragadtam volna azt az ostoba mutatót, hogy ne rohanjon annyira. Minden egyes pillanatot élveztem. A kilencven perc elröpült, és ismét megállapítottam, milyen szerencsés vagyok, hogy ilyen munkám van.

Szerencsés a munkában, szerencsétlen a szerelemben. Vagy valami ilyesmi.

Visszamentem a Clark épületben lévő irodámba, hogy lebonyolítsam a telefonhívást. Megálltam Mrs. Dinsmore asztalánál, és rávillantottam a legelbűvölőbb mosolyomat. Összevonta a szemöldökét, és így szólt:

– Manapság ez beválik az egyedülálló nőknél?

– Az elbűvölő mosoly?

– Igen.

– Néha – feleltem.

Megrázta a fejét.

– És még azt mondják, ne aggódjunk a jövő miatt. – Mrs. Dinsmore felsóhajtott, és megigazította a papírokat az asztalán. – Oké, tegyünk úgy, mintha lefegyverzett volna. Mit akar?

Megpróbáltam elhessegetni a lefegyverzett Mrs. Dinsmore képét. Nem volt egyszerű.

– Meg akarom nézni egy diák aktáját.

– Megkapta hozzá az illető engedélyét?

– Nem.

– Szóval ezért az elbűvölő mosoly.

– Pontosan.

– Az egyik jelenlegi diákjáról van szó.

Ismét felvillantottam a mosolyt.

– Nem. Sosem tanítottam.

Felvonta az egyik szemöldökét.

– Ami azt illeti, húsz évvel ezelőtt végzett.

– Most csak szórakozik velem, ugye?

– Úgy nézek ki, mint aki szórakozik?

– A vigyorából ítélve inkább székrekedése van. Hogy hívják azt a diákot?

– Todd Sanderson.

Mrs. Dinsmore hátradőlt, és összefonta a karját.

– Nem az ő gyászjelentését olvastam az iskola honlapján?

– De igen.

Az arcomat tanulmányozta. Már nem mosolyogtam. Néhány másodperc múlva visszacsúsztatta az orrára az olvasószemüvegét, és így szólt:

– Megnézem, mit tehetek.

– Köszönöm.

Beléptem az irodámba, és magamra zártam az ajtót. Nincs több kifogás. Már majdnem tíz óra volt. Elővettem a cetlit, és a telefonszámra néztem, amit éjszaka vadásztam le az internetről. Felemeltem a kagylót, megnyomtam a külső vonalat kérő gombot, majd tárcsáztam.

Próbáltam kitalálni, mit mondjak, de minden olyan idétlennek tűnt, ezért úgy döntöttem, hogy improvizálni fogok. A telefon kicsörgött egyszer, kétszer, háromszor. Valószínűleg nem fogja felvenni. Senki nem veszi már fel a vonalas telefonokat, főleg ha ismeretlen számról hívják őket. A kijelzőn nyilván megjelent, hogy Lanford Egyetem, de nem tudtam eldönteni, hogy ez megkönnyíti-e a helyzetemet vagy sem.

A negyedik csörgésre felvették. Megmarkoltam a telefonkagylót, és vártam. Bizonytalan női hang szólt bele:

– Halló?

– Julie?

– Kivel beszélek?

– Jake Fisher vagyok.

Néma csönd.

– Randevúztam a nővérével.

– Szabadna a nevét még egyszer?

– Jake Fisher.

– Ismerjük egymást?

– Futólag találkoztunk. Mindketten ott voltunk Natalie esküvőjén…

– Nem értem. Kicsoda maga?

– Mielőtt Natalie hozzáment volna Toddhoz, ő meg én… ööö… elég szoros kapcsolatban voltunk.

Csönd.

– Halló? – mondtam.

– Ez valami ugratás?

– Micsoda? Nem, dehogy. Vermontban. A nővére meg én…

– Nem tudom, kicsoda maga.

– Sokat beszélt a nővérével telefonon. Egyszer még azt is hallottam, hogy rólam mesél magának. Az esküvő után maga odajött hozzám, a karomra tette a kezét, és megkérdezte, jól vagyok-e.

– Halvány fogalmam sincs, miről beszél.

Olyan erővel markoltam a telefonkagylót, hogy attól féltem, eltörik.

– Mint mondtam, Natalie és én…

– Mit akar tőlem? Miért telefonált?

Ez jó kérdés volt.

– Natalie-val akartam beszélni.

– Micsoda?

– Csak tudni akartam, hogy jól van-e. Láttam Todd halálhírét, és azt gondoltam, talán megkeresném, hogy… nem is tudom… részvétet nyilvánítsak.

Újabb hallgatás. Igyekeztem türelmesen várni.

– Julie?

– Nem tudom, kicsoda maga és miről beszél, de soha többé ne hívjon. Megértette? Soha többé!

Azzal lerakta a telefont.

HATODIK FEJEZET

Próbáltam újra hívni, de Julie nem vette fel.

Nem értettem. Tényleg elfelejtette volna, ki vagyok? Ezt nem tűnt valószínűnek. Megijesztette a váratlan telefonhívás? Talán. Az egész beszélgetés szürreális és kísérteties volt. Nyugodtan mondhatta volna, hogy Natalie nem kíváncsi rám, vagy hogy tévedtem, és Todd nem halt meg. Vagy akármit. De azt sem tudta, ki vagyok.

Hogyan lehetséges ez?

És most mit csináljak? Először is higgadj le, mondtam magamnak. Lélegezz mélyeket! Nincs más választásom, folytatnom kell kétirányú támadásomat: kideríteni, mi az igazság a néhai Todd Sandersonnal kapcsolatban, és megtalálni Natalie-t. A második, természetesen, okafogyottá tenné az elsőt. Ha megtalálom Natalie-t, minden kiderül. De mégis hogyan? Rákerestem a neten, de nem találtam semmit. A húgával kapcsolatos információk szintén zsákutcába vezettek. Akkor merre tovább? Nem tudtam, de manapság vajon mennyi ideig tarthat kideríteni valakinek a lakcímét?

Támadt egy ötletem. Bejelentkeztem az egyetem honlapjára, és megnéztem a tanárok órarendjét. Shanta Newlin professzornak egy óra múlva szemináriuma lesz.

Megcsörgettem Mrs. Dinsmore-t az irodai telefonon.

– Azt hiszi, máris megszereztem magának azt az aktát?

– Nem, nem erről van szó. Csak arra vagyok kíváncsi, nem tudja-e véletlenül, hol van Newlin professzor.

– Nocsak, nocsak. Egyre érdekesebb ez a mai nap. Ugye tudja, hogy Newlin professzor jegyben jár?

Gondolhattam volna, hogy ezt nem úszom meg ilyen könnyen.

– Mrs. Dinsmore…

– Jól van, ne tojja össze magát. Éppen a Valentine-ban reggelizik a szakdolgozóival.

A Valentine volt az egyetemi kantin. Sietős léptekkel keresztülvágtam az udvaron. Fura dolog ez. Egy tanárnak mindig makulátlannak kell lennie. Felemelt fejjel járni. Mosolyogni minden diákra. Emlékezni mindenkinek a nevére. Az egyetem területén sétálva amolyan hírességnek éreztem magamat. Mondhatnám, hogy nem törődtem vele, de be kell vallanom, hogy élveztem a helyzetet, és igen komolyan vettem az ezzel járó felelősséget. Szóval még most is, amikor siettem és ideges voltam, odafigyeltem arra, hogy egyetlen diákom se érezze úgy, hogy nem foglalkozom vele.

Kikerültem a két nagyobb étkezőt. Ott csak hallgatók ebédeltek. Néha előfordult, hogy egy-egy tanár is csatlakozott hozzájuk, de én ezt nem tartottam helyesnek. Vannak bizonyos határok, és tudom, hogy ezek néha elmosódnak, vagy rugalmassá válnak, de én mindig szigorúan betartottam ezeket a határokat. Newlin professzor hasonlóképpen vélekedett ezekről a dolgokról, éppen ezért biztos voltam benne, hogy a kantin egyik hátsó termében találom, amelyet pont az ilyen tanár-diák interakciók számára tartottak fenn.

A Bradbeer Teremben volt. Az egyetemen minden épület, terem, szék, asztal, polc és csempe el van nevezve valakiről, aki pénzzel támogatta az intézményt. Egyeseket zavar. Nekem tetszik. Ez az iskola éppen elég elszigetelt, és ez így van jól. De nem árt, ha néha beengedjük a rideg valóságot, és a hallgatók is megtapasztalják a pénz hatalmát a világban.

Belestem az ablakon. Shanta Newlin észrevett, és felemelt ujjal jelezte, hogy várjak egy percet. Bólintottam, és vártam. Öt perc múlva nyílt az ajtó, diákok özönlöttek ki rajta. Shanta megállt az ajtóban. Amikor a diákok elmentek, így szólt:

– Kísérj el. Dolgom van valahol.

Shanta Newlin olyan szakmai önéletrajzzal rendelkezett, amilyennel csak kevesek. A Stanfordon szerzett diplomát Rhodes-ösztöndíjasként, majd elvégezte a jogi kart a Columbián. Azután dolgozott a CIA-nak, az FBI-nak, majd államtitkári pozíciót kapott a legutóbbi kormányban.

– Mi a helyzet?

Mint mindig, most is azonnal a lényegre tért. Amikor elkezdett tanítani a Lanfordon, elmentünk vacsorázni. Nem randevú volt. Inkább amolyan „nézzük, van-e kedvünk randevúzni” típusú találkozás. Van egy árnyalatnyi különbség a kettő között. A vacsora után úgy döntött, nem akarja folytatni a dolgot, és én sem erőltettem.

– Egy szívességet szeretnék kérni – mondtam.

Shanta bólintott, mintegy jelezve, hogy kíváncsian várja a kérésemet.

– Keresek valakit. Egy régi ismerősömet. Kipróbáltam már az összes szokásos módszert – Google, felhívtam a családját, satöbbi. De nem sikerült megszereznem a címét.

– És azt gondoltad, hogy a régi kapcsolataimnak köszönhetően én segíthetek.

– Valahogy úgy – vallottam be. – Vagyis, igen, pontosan így gondoltam.

– Hogy hívják a nőt?

– Nem mondtam, hogy nőről van szó.

Shanta összevonta a szemöldökét.

– Neve?

– Natalie Avery.

– Mi az utolsó lakcíme, amit ismersz? Mikor találkoztál vele?

– Hat évvel ezelőtt.

Shanta nagyon gyorsan lépkedett, egyenes gerinccel, mint egy katona.

– Ő volt az igazi, Jake?

– Tessék?

Halvány mosoly jelent meg az ajkán.

– Tudod, miért nem akartam folytatni az első randevúnk után?

– Az nem volt igazi randevú – feleltem. – Inkább csak egy olyan „nézzük meg, van-e kedvünk randizni” vacsora.

– Micsoda?

– Mindegy. Gondolom, azért, mert nem jöttem be neked.

– Nem, szó sincs róla. Elmondom, mit láttam aznap este: remek pasi vagy, szellemes, okos, van munkád, és kék a szemed, ami a zsánerem. Tudod, hány egyedülálló pasi felel meg ezeknek a kritériumoknak?

Nem igazán tudtam, mit válaszoljak erre, ezért inkább nem mondtam semmit.

– De éreztem rajtad. Talán mert képzett nyomozó vagyok. Ismerem a testbeszédet. Felfigyelek a kis dolgokra.

– Mit éreztél?

– Hogy hibás termék vagy.

– Ó, köszi.

Vállat vont.

– Vannak férfiak, akik egész életükben a régi szerelmükre várnak, és akadnak köztük olyanok, akiket teljesen elemészt ennek a várakozásnak a lángja. És bárki lép is annak a régi szerelemnek a helyére, sok jóra nem számíthat.

Nem feleltem.

– Szóval ez a Natalie Avery, akit hirtelen annyira meg akarsz találni – folytatta Shanta. – Ő az a régi szerelem?

Mi értelme lett volna hazudni?

– Igen.

Megtorpant, és a szemembe nézett.

– És nagyon fájt?

– Az nem kifejezés.

Shanta Newlin bólintott, és engem hátrahagyva ismét elindult.

– Estére megszerzem neked a címét.

HETEDIK FEJEZET

A filmekben a nyomozó mindig visszamegy a tett helyszínére. Vagy az a bűnöző? Mindegy. Zsákutcába kerültem, ezért úgy döntöttem, visszatérek oda, ahol az egész történt.

A vermonti művésztelepre.

Lanford kocsival mindössze negyvenöt percre van a vermonti államhatártól, de onnan még további két óra az a hely, ahol először találkoztam Natalie-val. Vermont északi része igazi tanyavilág. Jómagam Philadelphiában nőttem fel, Natalie pedig New Jersey északi részén. Egyikünk sem ismerte a vidéki életet. Igen, egy objektív megfigyelő ismét rámutathatna, hogy egy ilyen félreeső helyen a realitásokra fittyet hányva milyen könnyen szárba szökken a szerelem. Akár egyet is érthetnék vele, de inkább felhívnám a figyelmét arra, hogy egyéb zavaró tényezők hiányában a szerelmet sokszor megfojtja a túl sok együttlét. Velünk azonban nem ez történt, ami újabb bizonyítéka annak, hogy a kapcsolatunk több volt egyszerű nyári kalandnál.

A nap már kezdett lenyugodni, amikor a 14-es úton elhaladtam a régi tanya mellett, amelyen az írók művésztelepe állt. A hathektáros önellátó farmot az itt élő író, Darly Wanatick igazgatta, és az itt alkotók munkájáért cserébe műbírálatokkal fizetett. Akik esetleg nem tudnák, az önellátó farm azt jelenti, hogy a terület megtermeli azt, amire a farmernak és családjának szüksége van, anélkül hogy felesleg jutna a piacra. Röviden, azt eszed, amit termelsz, és nem adod el. A farm Darly tulajdonában volt, és az jogosította fel a műbírálatra, hogy állandó rovata volt a Kraftborói Fűszeres című ingyenes helyi újságban. A birtokon egyszerre hat írónak jutott hely. Mindegyiknek volt egy hálószobája a házban, illetve egy kis faháza, ahol írhatott. Esténként együtt vacsoráztunk. És kész. Nem volt se internet, se tévé, se telefon. Áram az igen, kocsi viszont nem, vagyis semmi luxus. Tehenek, birkák és csirkék kószáltak a tanyán. Eleinte megnyugtató volt, és élveztem a civilizációtól való elzártságot és a magányt, de nagyjából három nap elteltével úgy éreztem, hogy az agysejtjeim kezdenek berozsdásodni és elpusztulni. Az elmélet az volt, hogy ha egy szerzőt ilyen zsibbasztóan unalmas környezetbe helyeznek, akkor előbb-utóbb kénytelen lesz a mappájához vagy a laptopjához menekülni, és oldalakat produkálni. Egy ideig működött a dolog, de aztán úgy éreztem magam, mintha magánzárkába csuktak volna. Egy egész délutánt töltöttem egy hangyakolónia megfigyelésével: az apró rovarok kenyérmorzsákat cipeltek keresztül a faház padlóján. Annyira lenyűgözött a mutatványuk, hogy utána szándékosan a házikó különböző sarkaiba helyeztem el a kenyérmorzsákat, hogy versenyre ösztönözzem a hangyákat.

Az írótársaimmal elköltött vacsora sem jelentett felüdülést. Mindnyájan nagy egóval megáldott álértelmiségiek voltak, akik a következő „nagy amerikai regényt” írták, és amikor szóba került, hogy én min dolgozom, a disszertációm témája tompa puffanással landolt a konyhaasztalon, mint egy bűzlő trágyakupac. Néha ezek a nagy amerikai írók színpadias felolvasásokat tartottak a műveikből. Hatásvadász, unalmas, élvezhetetlen ömlengés volt az egész olyan stílusban, mintha azt kiabálnák: „Nézzetek rám! Könyörgök, nézzen már ide valaki!” Ezt persze sosem mondtam a szemükbe. A felolvasások alatt elragadtatott arckifejezést erőltettem magamra, és rendszeres időközönként bólogattam, hogy bölcsnek és figyelmesnek tűnjek, de leginkább azért, nehogy elbóbiskoljak. Az egyik fickó – Lars volt a neve – egy hatszáz oldalas költeményen dolgozott Hitler utolsó napjairól a bunkerben Eva Braun kutyájának a szemszögéből. Az első részlet, amelyet felolvasott, tíz perc ugatást is tartalmazott. „Megalapozza a hangulatot”, magyarázta, és tökéletesen egyetértettem vele, ha az volt a célja, hogy valaki jó alaposan orrba verje.

Natalie művésztelepe egészen más volt. A Kreatív Rekreáció Kolónia nevet viselte, és sokkal lazább, hippisebb hangulat uralkodott ott, mint nálunk. Közösen művelték a kertet, ahol nemcsak zöldségeket termesztettek, hanem egyéb „hangulatjavító gyógynövényeket” is. Esténként tábortűz köré gyűlve énekeltek a békéről és a harmóniáról olyan dalokat, hogy attól még Joan Baez is elhányta volna magát. Furcsa módon óvakodtak az idegenektől (talán a „gyógynövények” miatt). A több mint százhektáros területen állt egy nagy kőház, az volt a főépület, illetve több kisebb faház saját tornáccal és kandallóval. Volt még ezenkívül egy tó alakú úszómedence, valamint egy büfé, ahol fantasztikusan jó kávét és fűrészporízű szendvicsek széles választékát lehetett kapni. A telek és a közeli Kraftboro város határán pedig egy fehér kápolna állt, ahol akár meg is lehetett házasodni, ha valakinek épp ahhoz volt kedve.

Az első, ami feltűnt, az volt, hogy a bejárat mellől eltűnt a felirat. Annak idején egy jókora, színes KREATÍV REKREÁCIÓ tábla fogadta az ideérkezőket, egy gyerekeknek szóló nyári tábor hangulatát idézve. Vastag fémlánc zárta le az utat, így nem tudtam behajtani a kocsival. Félrehúzódtam, leállítottam a motort, és kiszálltam a kocsiból. Mindenfelé MAGÁNTERÜLET! BELÉPNI TILOS! táblákat láttam, de azok régen is ott voltak. Az új lánccal és a Kreatív Rekreáció üdvözlő felirata nélkül azonban sokkal baljósabbnak tűntek.

Nem tudtam, mitévő legyek.

Emlékeztem, hogy a főépület nagyjából négyszáz méterre van a bejárattól. Hagyjam itt a kocsit, és sétáljak el odáig? Hátha találok ott valakit. De ugyan mi értelme lenne? Hat éve nem jártam ezen a helyen. Valószínűleg eladták az ingatlant, és az új tulajdonos nem szereti, ha háborgatják. Az megmagyarázná ezt az egészet.

Mégis úgy éreztem, hogy valami nem stimmel.

Mi baj lehet abból, ha elsétálok a főépületig, és bekopogok? Ugyanakkor a vastag lánc és a táblák nem azt sugallták, hogy itt szívesen fogadják a hívatlan vendégeket. Még mindig azon tanakodtam, mit csináljak, amikor egy kraftborói járőrautó állt meg mellettem. Két rendőr szállt ki belőle. Egyikük alacsony volt és tömzsi, konditeremben felpumpált izmokkal. A másik magas és sovány, a haja hátranyalva, orra alatt vékony bajuszkával, mint valami némafilmben. Mindketten nagy pilóta-napszemüveget viseltek, úgyhogy nem láttam a szemüket.

Tömzsi rántott egyet a nadrágján, és így szólt:

– Segíthetek?

Mindketten barátságtalanul meredtek rám. Vagy legalábbis úgy éreztem, hogy barátságtalanul merednek rám, a szemüket ugyanis nem láttam.

– A Kreatív Rekreáció művésztelepet keresem.

– A micsodát? – kérdezte Tömzsi. – Minek?

– Mert kreatív rekreációra van szükségem.

– Okoskodni akar?

A hangja túl ellenséges volt. Nem tetszett a viselkedése. És egyáltalán nem is értettem, miért beszél így velem, leszámítva azt a tényt, hogy kisvárosi zsaru, akinek valószínűleg évek óta először nyílik lehetősége megregulázni valakit, aki nem egy nyilvános helyen iszogató kamasz.

– Nem, biztos úr – feleltem.

Tömzsi a Soványra pillantott. Sovány nem szólalt meg.

– Valószínűleg eltévesztette a címet.

– Nem hinném, egészen biztos vagyok benne, hogy ez az a hely – mondtam.

– Nincs itt semmiféle Kreatív Rekreáció. Bezárták.

– Most akkor melyik? – kérdeztem.

– Tessék?

– Eltévesztettem a címet, vagy a Kreatív Rekreáció művésztelepet bezárták?

Tömzsinek nem tetszett a válaszom. Lekapta a napszemüvegét, és azzal mutatott rám.

– Szórakozik velem?

– Csak próbálom megtalálni a művésztelepet.

– Nem tudok semmiféle művésztelepről. Ez a birtok a Drachman családé már vagy, mennyi is, Jerry, tizenöt éve?

– Legalább – mondta Sovány.

– Hat évvel ezelőtt itt voltam – makacskodtam.

– Az engem nem érdekel – vágta rá Tömzsi. – Csak az érdekel, hogy ez magánterület, és ha nem hagyja el, akkor beviszem.

Lenéztem a lábam elé. Nem léptem be a kocsibejáróra, sem más magánterületre. Az úttesten álltam.

Tömzsi közelebb lépett, és befurakodott a személyes zónámba. Be kell vallanom, hogy megijedtem, de egyvalamit megtanultam a kidobóként eltöltött évek alatt. Soha nem szabad kimutatni a félelmet. Mindig ezt hallani az állatvilággal kapcsolatban, és nekem elhihetik, nem létezik vadabb állat egy részegen randalírozó embernél. Így hát – annak ellenére, hogy egyáltalán nem tetszett, ami történt, nem volt semmilyen adu a kezemben, és szerettem volna sértetlenül megúszni ezt az egész helyzetet – nem hátráltam meg, amikor Tömzsi az arcomba hajolt. Ez láthatóan nem tetszett neki. Álltam a tekintetét. Hosszú ideig farkasszemet néztünk, ami végképp nem volt ínyére.

– Mutassa az igazolványát, nagyokos.

– Miért? – kérdeztem.

Tömzsi Soványra pillantott.

– Jerry, futtasd le a rendszámát a nyilvántartásban!

Jerry bólintott, és visszament a járőrkocsihoz.

– Mire föl ez az egész? – kérdeztem. – Nem értem. Én csak a művésztelepet keresem.

– Két választása van – mondta Tömzsi fenyegetően. – Egy – felemelte egyik vaskos ujját –, mutat nekem egy igazolványt, és befejezi a visszapofázást. Kettő – igen, egy újabb virsliujj a levegőben –, letartóztatom birtokháborításért.

Valami nagyon nem stimmelt. A hátam mögé pillantottam, és egy biztonsági kamerának látszó tárgyat vettem észre az egyik fán. Egyre kevésbé tetszett ez az egész. Ennek ellenére nem sok értelme lett volna szembeszegülni egy rendőrrel. Tudtam, hogy be kell fognom a számat.

A zsebem felé nyúltam, hogy előhúzzam a tárcámat, de Tömzsi felemelte a kezét, és így szólt:

– Állj! Csak lassan.

– Tessék?

– Nyúljon be a zsebébe, de semmi hirtelen mozdulat.

– Most viccel, ugye?

Ennyit arról, hogy befogom a számat.

– Úgy nézek ki, mint aki viccel? Két ujjal. A hüvelyk– és mutatóujjával nyúljon be. Lassan.

A tárcám a zsebem legmélyén lapult. Két ujjal sokkal nehezebb volt kihalászni, mint gondoltam volna.

– Várok – mondta.

– Egy pillanat.

Végül sikerült elővarázsolnom a tárcámat, és átadtam neki. Mohón lapozgatni kezdte az irataimat, hátha talál valamit, ami miatt bilincsbe verhet. A Lanford Egyetemtől kapott igazolványnál megállt, a fényképre pillantott, aztán rám, majd összevonta a szemöldökét.

– Ez maga?

– Igen.

– Jacob Fisher.

– Az ismerőseim Jake-nek szólítanak.

Mogorván újra a fényképemre pillantott.

– Tudom, hogy a képről nem jön át delejesen vonzó személyiségem.

– Ez egy egyetemi igazolvány.

Nem kérdezett semmit, ezért nem is válaszoltam.

– Kicsit öreg már ahhoz, hogy diák legyen, nem?

– Nem vagyok diák. Tanár vagyok. Látja? Oda van írva, hogy „oktató”.

Sovány kiszállt a kocsiból. Megrázta a fejét. Ez feltehetően azt jelentette, hogy a kocsimat nem körözik.

– Mit keres egy ilyen nagymenő professzor a mi kis városunkban?

Eszembe jutott valami, amit egyszer a tévében láttam.

– Újra be kell nyúlnom a zsebembe, rendben?

– Minek?

– Majd meglátja.

Előhúztam az okostelefonomat.

– Az meg mihez kell? – kérdezte Tömzsi.

Felé fordítottam a készüléket, és megnyomtam a videorögzítés gombját.

– Össze van kapcsolva az otthoni számítógépemmel. – Hazugság volt. Csak a telefonomra rögzítettem a felvételt, de nem számít. – Minden, amit mond vagy tesz, azt látni fogják a kollégáim is. – Még több hazugság, de legalább hihetőek. – Nagyon szeretném tudni, miért akarja látni az igazolványomat, és miért faggat.

Tömzsi visszavette a napszemüvegét, mintha azzal leplezni tudná haragját. Összepréselte az ajkát. Visszaadta a tárcámat, és ezt mondta:

– Panasz érkezett birtokháborításról. Annak ellenére, hogy magánterületen tartózkodott, és valami nem létező művésztelepről hadovált, ezúttal megússza egy figyelmeztetéssel. Kérem, hagyja el a területet. További szép napot!

Tömzsi és Sovány visszamentek a járőrkocsihoz. Beültek előre, és megvárták, míg én is beülök a sajátomba. Nem volt mit tennem. Beindítottam a motort, és elhajtottam.

NYOLCADIK FEJEZET

Nem mentem messzire.

Behajtottam Kraftboróba. Ha hirtelen rengeteg pénz áramlana ide, és rohamléptekkel építkezni kezdenének, talán fel lehetne fejleszteni egy amerikai kisváros szintjére, így azonban csak egy álmos porfészek volt. Leginkább egy régi film díszleteire emlékeztetett. Azon sem lepődtem volna meg, ha lovakat látok kikötve a kocsma elé. Volt egy vegyesbolt (a táblán konkrétan az állt, hogy VEGYESBOLT), egy régi malom, egy benzinkút, mellette egy egyszékes fodrászat, valamint egy könyvesbolt-kávéház. Natalie-val sok időt töltöttünk ebben a könyvesbolt-kávéházban. Kis üzlet volt, nem túl nagy választékkal. Az egyik sarokban állt egy asztal, Natalie-val rendszerint ott kávéztunk, és közben átlapoztuk a reggeli újságokat. A tulajdonosnő, Cookie, egy nagyvárosból menekült ide, és az élettársával, Denise-szel vezette a kávézót. A boltban mindig Joseph Arthur Redemption’s Son vagy Damien Rice O című lemeze szólt, és egy idő után Natalie-val már úgy gondoltunk ezekre, mint a mi albumainkra. Azon tűnődtem, vajon Cookie itt lakik-e még. Natalie szerint ő készítette a legjobb teasüteményt a világon. Natalie imádta a teasüteményeket, én azonban a mai napig nem tudom megkülönböztetni őket a kőkeményre száradt kenyértől.

Nekünk sem egyezett mindenben a véleményünk.

Leparkoltam az út mellett, és elindultam ugyanazon az útvonalon, amelyen hat évvel ezelőtt jártam utoljára. A fákkal szegélyezett ösvény nagyjából száz méter hosszú volt. A tisztáson megpillantottam az ismerős fehér kápolnát. Közvetlenül a szélén annak a birtoknak, ahonnan az imént kitessékeltek. Éppen akkor ért véget valamilyen szertartás vagy összejövetel. A gyülekezet tagjai hunyorogva léptek ki a napsütésbe. Amennyire meg tudtam ítélni, a kápolna nem tartozott egyik felekezethez sem, inkább volt közösségi gyülekező hely, mint a vallásos áhítat szentélye.

Mosolyogva várakoztam, mint aki idetartozik, barátságosan biccentettem annak a tíz-tizenöt embernek, aki elhaladt mellettem az ösvényen. Az arcokat figyeltem, de senki nem tűnt ismerősnek arról a hat évvel ezelőtti esküvőről. Persze nem volt ebben semmi meglepő.

Magas nő állt a kápolna lépcsőjén, barna haját kontyban hordta. Odamentem hozzá, továbbra is barátságosan mosolyogva.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte.

Jó kérdés, gondoltam. Mégis miben reménykedem? Nem volt semmiféle tervem.

– Kelly tiszteletest keresi? – érdeklődött. – Mert most éppen nincs itt.

– Maga itt dolgozik? – kérdeztem.

– Részben. Lucy Cutting vagyok, az anyakönyvvezető. Önkéntes.

Szótlanul álltam.

– A segítségére lehetek valamiben?

– Nem tudom, hol is kezdjem… – mondtam. Aztán egyenesen a dolgok közepébe vágtam: – Hat évvel ezelőtt részt vettem itt egy esküvőn. A menyasszonyt ismertem, de a vőlegényt nem.

Lucy Cutting szeme elkeskenyedett, de inkább kíváncsiságot láttam benne, mint gyanakvást. Folytattam.

– És nemrég olvastam egy Todd nevű férfi gyászhírét. A vőlegényt is így hívták. Todd.

– Elég gyakori név – jegyezte meg.

– Igen, az, de volt egy fénykép is az elhunytról. Úgy nézett ki, tudom, hogy furán hangzik, de úgy nézett ki, mint az a férfi, akihez az ismerősöm hozzáment. A gond az, hogy nem tudom Todd vezetéknevét, így abban sem lehetek biztos, hogy valóban ő halt-e meg. Ha igen, nos, akkor szeretnék részvétet nyilvánítani az özvegynek.

Lucy Cutting megvakarta az arcát.

– Mi lenne, ha egyszerűen felhívná?

– Szívesen megtenném, de nem lehet. – Úgy döntöttem, teljesen őszinte leszek. Jó érzés volt. – Először is nem tudom, hogy Natalie, így hívják a menyasszonyt, szóval nem tudom, hol lakik. Valószínűleg felvette a férje nevét, mert sehol sem tudtam a nyomára bukkanni. És, hogy teljesen őszinte legyek, korábban kapcsolatom volt a hölggyel.

– Értem.

– Szóval, ha a férfi, akinek a gyászjelentését láttam, nem a férje…

– Akkor esetleg nem fogadná szívesen a maga jelentkezését – fejezte be helyettem a mondatot.

– Pontosan.

Elgondolkodott.

– És ha a férje volt az?

Vállat vontam. Ismét megvakarta az arcát. Igyekeztem visszafogottnak, sőt félénknek tűnni, ami nem könnyű az én méreteimmel. Már csak az hiányzott, hogy rezegtetni kezdjem a szempillámat.

– Hat évvel ezelőtt még nem dolgoztam itt – mondta.

– Ó.

– De megnézhetem a könyvben. Mindenről pontos nyilvántartást vezetnek. Szerepel benne minden esküvő, keresztelő, bérmálás, körülmetélés.

– Az nagyszerű lenne.

Lefelé indult a lépcsőn, és intett, hogy kövessem.

– Nem emlékszik véletlenül az esküvő dátumára?

Hogyne emlékeztem volna. Megmondtam a pontos dátumot.

Megérkeztünk egy kis irodába. Lucy Cutting kinyitott egy irattartó szekrényt, kicsit keresgélt benne, majd előhúzott egy vastag könyvet. Amint lapozni kezdett benne, láttam, hogy igazat mondott. A nyilvántartás tényleg makulátlan volt. Külön oszlopban szerepelt a dátum, az esemény típusa, a résztvevők, a kezdés és a befejezés időpontja. És mindez kalligrafikus kézírással.

– Nézzük csak, hol lehet…

Gondosan felvette az olvasószemüvegét. Tanítónősen megnyalta a mutatóujját, és addig lapozott, míg meg nem találta a keresett oldalt. Ugyanazt az ujját lefelé kezdte húzni a lapon. Amikor összeráncolta a homlokát, már sejtettem, hogy valami nincs rendben…

– Biztos a dátumban? – kérdezte.

– Teljesen.

– Azon a napon nem látok esküvőt. Két nappal korábban tartottak egyet. Larry Rosen és Heidi Fleisher házasodott össze.

– Nem azt keresem.

– Segíthetek?

Mindkettőnket meglepett a hátunk mögött megszólaló hang.

– Ó, jó napot, tiszteletes! – köszönt Lucy Cutting. – Nem számítottam rá, hogy ilyen hamar visszatér.

Megfordultam, és amikor megláttam a tiszteletest, majdnem megöleltem örömömben. Bingó! Ugyanaz a kopaszra borotvált férfi volt, aki annak idején összeadta Natalie-t és Toddot. Kezet nyújtott és rutinosan elmosolyodott, de amikor meglátta az arcomat, elbizonytalanodott.

– Jó napot – üdvözölt. – Kelly tiszteletes vagyok.

– Jake Fisher. Már találkoztunk.

Kétkedő arcot vágott, majd ismét Lucy Cuttinghoz fordult.

– Mi folyik itt, Lucy?

– A nyilvántartásban kerestem valamit ennek az úrnak – válaszolta a nő, aztán elmagyarázta a helyzetet.

A tiszteletes türelmesen végighallgatta. Az arcát figyeltem, de nem tudtam megállapítani, hogy tényleg nem ismert meg, vagy csak jól leplezi a dolgot. Amikor Lucy befejezte, a tiszteletes hozzám fordult, és széttárta a karját.

– Nos, ha a nyilvántartásban nem szerepel…

– Maga is ott volt – vágtam a szavába.

– Tessék?

– Maga adta össze őket. Ott találkoztunk.

– Nem emlékszem rá. Annyi esemény van egy évben. Ezt nyilván maga is megérti.

– Az esküvő után kint állt a kápolna előtt a menyasszony húgával. Julie Pottham a neve. Amikor odamentem, azt mondta, igazán csodálatos nap egy esküvőre.

Kelly tiszteletes felvonta a szemöldökét.

– Hogy is feledkezhettem meg erről?

Az irónia általában nem áll jól a papoknak, Kelly tiszteletesre azonban úgy illett, mintha rászabták volna. Tovább ütöttem a vasat.

– A menyasszony neve Natalie Avery volt. Festőként érkezett a Kreatív Rekreáció művésztelepre.

– A hova?

– Kreatív Rekreáció. Az övék a terület, nem?

– Miről beszél? A kápolna a város földjén áll.

Nem akartam megint belemenni ebbe a területi vitába, ezért máshonnan próbáltam közelíteni.

– Az esküvő. Hirtelen ötlet volt, az utolsó pillanatban szóltak mindenkinek. Lehet, hogy ezért nem került be a nyilvántartásba.

– Sajnálom, Mr…?

– Fisher. Jake Fisher.

– Mr. Fisher, először is, bármilyen későn derül ki egy esküvő időpontja, a nyilvántartásban mindenképpen szerepelnie kellene. Másodszor, nem egészen értem, mit keres itt.

Lucy Cutting felelt helyettem.

– A vőlegény családnevét.

A tiszteletes tekintete a nő felé villant.

– Nem információs iroda vagyunk, Miss Cutting.

Lucy Cutting lesütötte a szemét, láthatóan megszégyenülve.

– Biztosan emlékszik arra az esküvőre – makacskodtam.

– Sajnálom, de nem.

Közelebb léptem hozzá, és a szemébe néztem.

– Tudom, hogy emlékszik.

Éreztem a kétségbeesést a saját hangomban, és nem örültem neki. Kelly tiszteletes megpróbálta állni a tekintetemet, de nem nagyon sikerült neki.

– Hazugnak nevez?

– Emlékszik rá – ismételtem. – Miért nem akar segíteni nekem?

– Nem emlékszem – felelte. – De miért olyan fontos magának egy másik férfi felesége, aki, ha igaz ez a történet, nemrégiben megözvegyült?

– Részvétet akarok nyilvánítani neki – válaszoltam.

Szavaim úgy csüngtek a levegőben, mint a magas páratartalom azon a hat évvel ezelőtti napon. Senki nem mozdult. Senki nem szólalt meg. Végül Kelly tiszteletes törte meg a csendet.

– Bármilyen indítéka is van rá, hogy megtalálja azt a nőt, mi nem kívánunk részt venni benne. – Oldalra lépett, és az ajtóra mutatott. – Az lesz a legjobb, ha most távozik.

* * *

Akárcsak hat évvel ezelőtt, úgy éreztem, hogy nemcsak összetörték a szívemet, de el is árultak. Visszabotorkáltam az ösvényen a városközpontba. Valahol a tiszteletes viselkedését is meg tudtam érteni. Ha emlékszik az esküvőre – biztos voltam benne, hogy emlékszik –, akkor érthető, hogy semmilyen információt nem akar kiadni Natalie lapátra tett pasijának. Kissé valószerűtlennek tűnt a feltételezés, de legalább magyarázattal szolgált a történtekre. Amit viszont sehogyan sem értettem, hogy Lucy Cutting miért nem találta meg a minden apró részletre kiterjedő nyilvántartásban Natalie és Todd esküvőjét. És hogy a pokolban lehet az, hogy senki nem hallott a Kreatív Rekreáció művésztelepről?

Ez sehogyan sem fért a fejembe.

És most mi legyen? Abban a reményben jöttem ide, hogy… Mit is akartam megtudni? Például Todd vezetéknevét. Az viszonylag gyorsan rövidre zárná az ügyet. Vagy ha találnék itt valakit, aki tartja a kapcsolatot Natalie-val, az szintén viszonylag gyorsan megoldaná a problémát.

„Ígérd meg, Jake! Ígérd meg, hogy békén hagysz minket.”

Ezek voltak életem szerelmének utolsó hozzám intézett szavai. A legutolsók. És most, hat évvel később, ugyanott voltam, ahol az egész elkezdődött, ahol kihúzták a szőnyeget a lábam alól. Vártam, hátha sikerül felfedeznem a helyzet iróniáját, de semmi ilyesmi nem történt.

A városközpontba érve megcsapta az orromat a friss péksütemények ínycsiklandó illata. A Kraftboro könyvesbolt-kávézó. Natalie kedvenc teasüteménye. Úgy döntöttem, egy próbát megér.

Ahogy kinyitottam az ajtót, megszólalt egy kis csengő, de a csilingelést gyorsan elnyomta Elton John Levon című számának dallama. Megborzongtam. Mindkét asztaluk foglalt volt, beleértve a mi régi törzshelyünket is. Csak álltam ott, és bámultam, mint egy rakás szerencsétlenség, és egy pillanatig esküdni mertem volna, hogy Natalie nevetését hallom. Egy barna baseballsapkát viselő férfi lépett be mögöttem az ajtón. Útban voltam, nem tudott tőlem beljebb menni.

– Elnézést, szabad lesz? – kérdezte.

Félreálltam, hogy elférjen mellettem. Tekintetemmel a kávépultot kerestem. Göndör hajú nő állt mögötte kézzel festett, lila blúzban, nekem háttal. Igen, semmi kétség. Cookie volt az. Felgyorsult a szívverésem. Megfordult, és elmosolyodott, amikor meglátott.

– Adhatok valamit?

– Helló, Cookie!

– Helló!

Csönd.

– Emlékszik rám? – kérdeztem.

Megtörölte porcukros kezét egy konyharuhában.

– Nem túl jó az arcmemóriám, a névmemóriám pedig még annál is rosszabb. Mit adhatok?

– Régebben sokat jártam ide – folytattam. – Hat évvel ezelőtt. A barátnőmet Natalie Averynek hívták. Mindig annál a sarokasztalnál ültünk.

Bólintott, de nem úgy, mint aki emlékszik. Úgy bólintott, mint aki nem akar ellentmondani egy őrültnek.

– Sok vendég járt már itt az évek során. Kávét? Fánkot?

– Natalie imádta a teasüteményeit.

– Szóval teasüteményt. Az áfonyásból?

– Jake Fisher vagyok. A doktori disszertációmat írtam a jogállamról. Nagyon érdekelte magát a téma. Natalie festő volt a művésztelepről. Ott rajzolt abban a sarokban. – Arrafelé mutattam, mintha ez bármit is számítana. – Hat évvel ezelőtt. Egész nyáron. A fenébe is, hiszen maga hívta fel rá a figyelmemet.

– Aha – felelte szórakozottan, miközben a nyakláncát birizgálta az ujjaival, mint valami rózsafüzért. – Tudja, ez a jó abban, ha Cookie-nak hívják az embert. Egy ilyen nevet senki nem felejt el. Megmarad az emlékezetükben. De a rossz oldala az, hogy mivel mindenki emlékszik a nevemre, úgy gondolják, nekem is emlékeznem kellene az övékre. Érti, mit mondok,

– Értem – feleltem. – Tényleg nem emlékszik rám?

Válaszra sem méltatott. Körülnéztem a kávézóban. Az emberek bámulni kezdtek. A barna baseballsapkás tag az újságoknál állt, és úgy tett, mint aki nem hall semmit. Visszafordultam Cookie-hoz.

– Egy kávét, legyen szíves.

– Teasüteményt?

– Nem, köszönöm.

Fogott egy csészét, és elkezdett kávét tölteni bele.

– Még mindig együtt vannak Denise-szel? – kérdeztem.

Mozdulatlanná dermedt.

– Ő is odafent dolgozott a művésztelepen – folytattam. – Onnan ismerem.

Láttam, hogy Cookie nyel egy nagyot.

– Sosem dolgoztunk a művésztelepen.

– Már hogyne dolgoztak volna! Kreatív Rekreáció, az ösvény másik végén. Denise hozta fel a kávét meg a teasüteményeket.

Kitöltötte a kávét, és lerakta elém a pultra.

– Nézze, uram, sok dolgom van.

Közelebb hajoltam hozzá.

– Natalie imádta a teasüteményeit.

– Ezt már említette.

– Maguk ketten állandóan arról beszélgettek.

– Sok emberrel beszélgetek a süteményeimről. Sajnálom, de nem emlékszem magára. Valószínűleg udvariasan úgy kellene tennem, mintha mégis, és eljátszani, hogy „Ó, igen, maga meg a teasütemény-kedvelő barátnője, hogy vannak?” De tényleg nem emlékszem. Tessék, itt a kávéja. Adhatok még valamit?

Elővettem a névjegykártyámat, rajta az elérhetőségeimmel.

– Ha bármi eszébe jutna…

– Adhatok még valamit? – kérdezte ellenségesen.

– Nem.

– Akkor másfél dollár lesz. További szép napot!

KILENCEDIK FEJEZET

Most már tudom, milyen lehet az, amikor valaki úgy érzi, követik.

Hogy miből jöttem rá? Talán megérzés. Hatodik érzék. A hüllőagyam jelezte. Szinte fizikailag éreztem. Ráadásul ugyanaz az autó – egy szürke Chevy furgon vermonti rendszámtáblával – követett, mióta elhagytam Kraftborót.

Nem esküdnék meg rá, de mintha egy barna baseballsapkát láttam volna a sofőr fején.

Nem tudtam, mihez kezdjek. Próbáltam leolvasni a rendszámot, de túl sötét volt. Ha lassítottam, ő is lassított. Ha gyorsítottam, ő is. Támadt egy ötletem. Megálltam a következő pihenőnél, hogy megnézzem, mit csinál. A furgon lassított, aztán továbbhajtott. Utána többet nem bukkant fel.

Akkor talán mégsem engem követett.

Tíz percre lehettem Lanfordtól, amikor megcsörrent a mobilom. A telefonom rá volt kapcsolva a kocsi bluetooth rendszerére – el se merem mondani, mennyi ideig tartott, mire rájöttem, hogyan kell –, ezért a rádió kijelzőjén láttam, hogy Shanta Newlin keres. Megígérte, hogy estére megszerzi nekem Natalie címét. Elég volt egy gombot megnyomnom a kormánykeréken, hogy fogadjam a hívást.

– Shanta vagyok – szólt bele.

– Igen, tudom. A telefon kiírta.

– És még azt hittem, hogy az a sok év az FBI-nál különlegessé tett – mondta. – Hol vagy?

– Visszafelé megyek Lanfordba.

– Honnan?

– Hosszú történet – válaszoltam. – Megvan a cím?

– Ezért hívtalak. – Valami behallatszott a háttérből. Talán egy férfi hangja. – Még nincsen.

– Ó? – Ezt csak azért mondtam, mert más nem jutott eszembe. – Baj van?

– Adj még egy kis időt. Holnap reggelre meglesz, oké?

– Persze. – Aztán megismételtem a kérdést: – Baj van?

A kelleténél egy másodperccel tovább hallgatott, mielőtt válaszolt volna.

– Holnap reggelre meglesz.

Azzal lerakta.

Nem tetszett a hanghordozása. Nem tetszett maga a tény sem, hogy egy komoly FBI-kapcsolatokkal rendelkező nőnek nem elég egy nap egy lakcím kiderítésére. Csipogott egyet az okostelefonom, jelezve, hogy új e-mailem érkezett. Nem foglalkoztam vele. Nem vagyok a szabályok megszállottja, de vezetés közben sosem e-mailezek vagy SMS-ezek. Két évvel ezelőtt az egyik diákom súlyos balesetet szenvedett, mert vezetés közben SMS-t írt. A mellette ülő tizennyolc éves lány, a Jogállamiság szemináriumom egyik elsőéves hallgatója, meghalt a balesetben. De már korábban, még mielőtt a közúti hírek naponta szállították volna újabb és újabb bizonyítékát annak, hogy vezetni és SMS-t írni egyszerre nemcsak ostobaság, hanem vétkes gondatlanság, már akkor sem hódoltam ennek a szokásnak. Szeretek vezetni. Szeretem a magányt és a zenét. A technológia nomádsággal kapcsolatos korábbi kételyeim ellenére úgy gondolom, hogy gyakrabban kéne elérhetetlenné válnunk, hogy ki tudjunk kapcsolódni. Tudom, hogy ez úgy hangzik, mint egy mogorva vénember zsémbelése, de ki nem állhatom, amikor azt látom, hogy „baráti” társaság ül egy asztal körül, és szinte mindegyikük vagy SMS-t ír, vagy keres valamit a telefonján, gondolom, valami jobbat, szebbet, zöldebbet, feláldozva ezzel azokat, akik éppen velük szemben ülnek. Ritkán érzem magam annyira kiegyensúlyozottnak, mint amikor sikerül rávennem magamat, hogy egy időre kikapcsoljam a kütyüimet.

Most például e-mail olvasgatás helyett inkább rádiót hallgattam. Találtam egy 80-as évek zenéjét sugárzó csatornát. Éppen egy General Public-slágert játszottak a gyengédségről. Ezen én is elgondolkodtam. Hová tűnt a világból a gyengédség? Hová tűnt Natalie?

Úgy éreztem, kezdek begolyózni.

Leparkoltam a szállásom előtt – nem neveztem a házamnak vagy az otthonomnak, mert bármennyi ideje laktam itt, akkor is csak egy egyetemi szállás volt. Már besötétedett, de mivel ez egyetemi terület, sok helyen égtek a lámpák. Megnéztem a nemrég érkezett e-mailt, és láttam, hogy Mrs. Dinsmore küldte. A tárgy ez volt:

Itt van a hallgatói akta, amit kért

Szép munka volt, te szexi bestia, gondoltam. Rákattintottam az üzenetre.

Mit kell azon kifejteni, hogy „Itt van a hallgatói akta, amit kért”?

Igaza van, semmit.

A telefonom kijelzője túl kicsi volt ahhoz, hogy megnyissam rajta a csatolt fájlt, ezért a bejárati ajtóhoz siettem, hogy meg tudjam nézni a laptopomon. A zárba dugtam a kulcsot, kinyitottam az ajtót, és felkapcsoltam a villanyt. Valami miatt arra számítottam, hogy romokban találom a lakást, mintha valaki feldúlta és átkutatta volna. Nem kellene annyi filmet néznem. Az apartman ugyanolyan rendezett és jellegtelen volt, mint amikor utoljára itt jártam.

A számítógépemhez siettem, és beléptem az e-mail fiókomba. Megnyitottam Mrs. Dinsmore üzenetét, és letöltöttem a csatolt fájlt. Mint említettem, évekkel ezelőtt megnéztem a saját hallgatói aktámat. Volt valami zavaró abban, hogy olyan tanári megjegyzéseket olvasok, amelyeket velem nem osztottak meg. Gondolom, azóta az iskola úgy döntött, túl sok helyet foglalnak ezek az akták, és beszkennelték őket.

Todd elsőéves aktájával kezdtem. Nem volt benne semmi, eltekintve attól, hogy Todd egészen különleges diák volt. Színötös minden tantárgyból. Az elsőévesek nem szoktak színötösök lenni. Charles Powell professzor azt írta megjegyzésként, hogy Todd „kivételes képességű hallgató”. Ruth Kugelmass professzor szerint „fantasztikus kölyök”. Még Malcolm Hume professzor is, aki pedig szinte soha nem dicsért, ezt írta: „Todd Sanderson szinte földöntúli tehetséggel rendelkezik.” A mindenit! Ezt igazán furcsának találtam. A jó diákok közé tartoztam ezen az egyetemen, az egyetlen velem kapcsolatos megjegyzés mégis negatív volt. Az a néhány, amelyet magam írtam, szintén negatív volt. Ha valakivel minden rendben van, a tanárok nem foglalkoznak vele, az osztályzatokra bízzák, hogy elmondják helyettük a véleményüket. Úgy tűnt, a tanárok számára az az íratlan szabály, hogy ha nincs semmi negatív mondanivalójuk, akkor inkább ne mondjanak semmit.

De a jó öreg Todd esetében nem ez történt.

A második évfolyam első féléve ugyanígy folytatódott – minden tárgyból a legjobb osztályzat –, aztán hirtelen megváltoztak a dolgok. Az első félév végéhez közeledve Todd felfüggesztette a tanulmányait.

Hmm. Megnéztem az indoklást, de csak annyi szerepelt, hogy „személyes okokból”. Bizarr. Ritkán kerül egy ilyen aktába mindössze annyi, hogy „személyes okokból”, hiszen az akta szigorúan titkos, senki sem férhet hozzá. Legalábbis elméletileg. Ide nyugodtan írhatnak a tanárok bármit.

Akkor miért ez a nagy titkolózás Todd távolmaradása körül?

A „személyes okokból” indoklás általában valamilyen anyagi nehézséget vagy betegséget – a hallgatóét vagy egy közeli hozzátartozójáét – szokott takarni. De azokat mindig részletesen kifejtik az aktában. Itt azonban nem volt semmi.

Érdekes.

Persze az is lehet, hogy húsz évvel ezelőtt egyszerűen diszkrétebbek voltak az emberek. Meg amúgy is … mit számít ez? Ugyan mi köze lehet Todd kimaradásának ahhoz, hogy később feleségül vette Natalie-t, majd meghalt, és egy másik nőt hagyott hátra özvegyként?

Amikor Todd visszatért az iskolába, és folytatta tanulmányait, újra megjelentek a tanári megjegyzések is – de ezek már nem olyanok voltak, amiket szívesen olvasna az ember saját magáról. Az egyik professzor „szétszórtként” jellemezte. Egy másik szerint „megkeseredett” és már „nem ugyanolyan”. Megint egy másik azt javasolta, hogy több időt kellene szánnia a „szituáció” feldolgozására. De azt senki nem említette, hogy milyen szituációról van szó.

Rákattintottam a következő oldalra. Toddot beidézték a fegyelmi bizottság elé. Egyes iskolákban hallgatók kezelik a fegyelmi ügyeket, nálunk azonban egy három tanárból álló, változó összetételű bizottság töltötte be ezt a funkciót. A múlt évben rám is sor került két hónapra. A legtöbb elénk került ügy két járványként terjedő jelenséggel volt összefüggésben: csalás és alkoholizálás. Ezenkívül előfordultak kisebb lopások, fenyegetések vagy szexuális zaklatások, de egyik sem olyan szintű, hogy az a rendőrség bevonását igényelte volna.

Toddot azért idézték a fegyelmi bizottság elé, mert összetűzésbe keveredett egy Ryan McCarthy nevű diákkal. McCarthy végül kórházba került agyrázkódással és orrtöréssel. Az iskolai szabályzat szerint ez felfüggesztést, vagy akár kizárást is érhetett volna, a háromfős bizottság azonban felmentette Toddot. Ez meglepett. A bizottsági ülés jegyzőkönyve vagy részletei nem szerepeltek az aktában. Ezt szintén meglepőnek találtam.

A kézzel írott határozatot beszkennelték, és csatolták a dokumentumokhoz:

Todd Sandersont, a Lanford Egyetem közösségének fontos tagját, nagy csapás érte az elmúlt évben, de úgy gondoljuk, kezd visszatalálni a helyes útra. Egyik évfolyamtársával létrehoztak egy jótékonysági alapítványt vezeklésképpen közelmúltbeli cselekedeteire. Tisztában van tettei következményeivel, és az eset enyhítő körülményeit figyelembe véve egyetértettünk abban, hogy Todd Sandersonnak ne kelljen távoznia intézményünkből.

A tekintetem lejjebb vándorolt a lap aljára, hogy megnézzem, ki írta alá a bizottság határozatát. Elfintorodtam, amikor megláttam a nevét. Eban Trainor professzor. Gondolhattam volna. Jól ismertem Trainort, de azt nem állíthattam volna, hogy baráti viszonyban vagyunk.

Nem volt más választásom, ha többet akarok megtudni erről a „nagy csapásról” vagy magáról a döntésről, akkor beszélnem kell Ebannel. Nem örültem neki.

Későre járt már, de nem aggódtam, hogy felébresztem Benedictet. Csak a mobiltelefonját használta, de lefekvés előtt mindig kikapcsolta. A harmadik csörgésre felvette.

– Mi van?

– Eban Trainor – mondtam.

– Mi van vele?

– Még mindig rühelli a képemet?

– Gondolom, igen. Miért?

– Meg kell kérdeznem tőle valamit a haverunkról, Todd Sandersonról. Gondolod, hogy el tudod intézni?

– Elintézni? Hogyne. Szerinted miért hívnak Varázslónak?

– Mert álomba bűvölöd a hallgatóidat?

– Te aztán tudod, hogyan kell hálálkodni, amikor szívességet kérsz. Holnap délelőtt hívlak.

Leraktuk. Hátradőltem a széken, és azon tűnődtem, mitévő legyek, amikor észrevettem, hogy új e-mailem érkezett. Nem akartam foglalkozni vele. Akárcsak a legtöbb ismerősöm, én is túl sok érdektelen e-mailt kapok nap mint nap. Biztosra vettem, hogy ez is egy újabb spam.

Aztán megláttam a feladó e-mail címét:

RSbyJA@ymail.com

Döbbenten meredtem rá, míg könnybe lábadt a szemem. A vér dobolni kezdett a fülemben. Minden mozdulatlanná dermedt és elnémult körülöttem. Még mindig a képernyőt bámultam, de a betűk nem változtak meg.

RSbyJA.

Beletelt néhány másodpercbe, mire megfejtettem, mit jelent: a Redemption’s Son című album Joseph Arthurtól – a lemez, amelyet Natalie-val hallgattunk a kávézóban.

A tárgysor üres volt. Megfogtam az egeret, és az e-mail fölé akartam húzni a kurzort, hogy meg tudjam nyitni, de annyira remegett a kezem, hogy először nem sikerült. Nagy levegőt vettem. A szobára nehéz csönd telepedett. Az e-mail fölé vittem a kurzort, és rákattintottam.

Amikor megláttam az üzenetet, elállt a szívverésem.

Két szó jelent meg a képernyőn. Mindössze két szó volt, de az a két szó sarlóként hasított a mellkasomba, szinte levegőt is alig kaptam. Tehetetlenül dőltem hátra a széken, miközben a két szó könyörtelenül bámult a monitorról:

Ígértél valamit.

TIZEDIK FEJEZET

Aláírás nem volt az üzenet alatt. Lényegtelen.

Gyorsan rákattintottam a Válasz gombra, és gépelni kezdtem:

Natalie? Jól vagy? Csak ennyit árulj el, kérlek!

Elküldtem.

Írhatnám azt, hogy az idő csigalassúsággal vánszorgott, miközben a válaszra vártam, de valójában nem ez történt. Nem volt rá idő. Három másodperccel később ismét jelzett a számítógép, hogy új e-mailem érkezett. A szívem vadul lüktetni kezdett, de csak addig, míg meg nem láttam a feladó nevét:

MAILDAEMON

Megnyitottam, de már tudtam, mi lesz benne:

Ez az e-mail cím nem létezik…

Dühömben majdnem rávágtam a számítógépre, mintha csak egy csokiautomata lenne, amelyik nem akarja kiadni a Milky Way szeletemet. Hangosan káromkodtam egyet. Nem tudtam, mit csináljak. Csak ültem az asztalomnál, és éreztem, hogy süllyedek. Süllyedek egyre mélyebbre, és esélyem sincs visszaevickélni a felszínre.

Megnyitottam a Google-t. Beütöttem az e-mail címet különböző változatokban, de csak az időmet vesztegettem. Újra elolvastam az üzenetét:

Ígértél valamit.

Igen, valóban. És – ha jobban belegondolunk – miért is szegtem meg ezt az ígéretemet? Mert meghalt egy ember. Talán a férje volt, talán nem. Elegendő ok ez arra, hogy semmisnek tekintsem azt, amit ígértem? Talán. Talán elsőre annak tűnt. De most egyértelművé tette, hogy nem az. Ez volt ennek az e-mailnek a célja. Natalie emlékeztetett rá, hogy tettem egy ígéretet, és azt akarja, hogy tartsam be, mert tudja, hogy az a fajta vagyok, akit az adott szó kötelez.

Hat évvel ezelőtt is ezért ígértette meg velem, hogy békén hagyom őket.

Elgondolkodtam. A temetés, a vermonti kiruccanásom, Todd hallgatói aktája – hogyan áll össze a kép? Nem tudom. Ha volt is valaha garancia arra, hogy tartom a szavamat, mostanra kiderült, hogy nem érvényes. Natalie üzenete egyértelmű volt.

Ígértél valamit.

Tétován megérintettem a szavakat a képernyőn. A szívem ismét darabokra tört. Így jártál, nagyfiú. Szívfájdalom ide vagy oda, el kell engednem őt. Visszavonulót fújok. Betartom az ígéretemet.

Lefeküdtem, és szinte azonnal el is nyomott az álom. Tudom. Én magam is meglepődtem rajta, de azt hiszem, a gyászjelentés óta benyelt ütések, a bennem kavargó emlékek és érzelmek, a szívfájdalom és a zavarodottság annyira kimerítettek, mint egy bokszolót, akit tizenkét meneten keresztül sorozott az ellenfele. Úgy dőltem el, mint egy zsák.

Benedicttel ellentétben, velem gyakran előfordul, hogy elfelejtem kikapcsolni a mobiltelefonomat. Reggel nyolckor az ő hívása ébresztett.

– Eban némi vonakodás után beleegyezett, hogy találkozzon veled.

– Elmondtad neki, miről van szó?

– Te elmondtad nekem, hogy miről van szó?

– Ó, igazad van.

– A kilences szemináriumod utána vár a házában.

Szúrást éreztem a mellkasomban.

– A házában?

– Igen, gondoltam, hogy ennek nem fogsz örülni, de ragaszkodott hozzá.

– A rohadék.

– Azért nem olyan elvetemült.

– Élvhajhász seggfej.

– És miért olyan rossz az?

– Te nem azt csinálod, amit ő.

– Te viszont nem tudod, mit is csinál ő pontosan. Ne csináld már! Légy kedves hozzá. És szedd ki belőle, amit tudni akarsz.

Benedict lerakta a telefont. Megnéztem, kaptam-e e-mailt vagy SMS-t. Semmi. Életemnek ez az egész különös epizódja kezdett szürreális, már-már álomszerű fordulatot venni. Mindent elkövettem, hogy ne vegyek tudomást róla. Kilenckor valóban volt egy Jog és alkotmány órám. Mostantól ez a prioritás. Igen, túltettem magam rajta. A zuhany alatt már énekeltem is. Felöltöztem, és felemelt fejjel, mosolyogva vágtam át az egyetem udvarán. Legszívesebben szökdécseltem volna. A napsütés mennyei fénnyel árasztotta el az egyetemet. Folyamatosan mosolyogtam. Mosolyogtam a borostyán után áhítozó téglafalakra. Mosolyogtam a fákra, a dús, zöld fűre, a híres öregdiákok szobraira és a domb alján álló sportpályákra. Amikor diákok köszöntek rám, olyan lelkesedéssel üdvözöltem őket, hogy egyesek talán attól féltek, meg akarom téríteni őket.

Amikor az óra elkezdődött, megálltam a teremben, és elkiáltottam magam, hogy „Jó reggelt mindenkinek!” – mint egy újjászületett vezérszurkoló, aki túl sok Red Bullt ivott. A diákok gyanakvó pillantásokat vetettek rám. Kezdtem saját magamat is megijeszteni, ezért megpróbáltam visszavenni egy kicsit.

Ígértél valamit.

És mi a helyzet veled, Natalie? A szavaid és a tetteid nem jelentettek legalább egy burkolt ígéretet? Vagy te mindig így szoktad: ellopod valakinek a szívét, aztán összetöröd? Igen, nagyfiú vagyok. Tudom, hogy szerelmesnek lenni kockázatos dolog. De mondtunk és éreztünk dolgokat. És azok nem hazugságok voltak. Te azonban mégis dobtál. Meghívtál az esküvődre. Miért? Mi értelme volt ennek a kegyetlen gesztusnak? Vagy csak azt akartad tudatosítani bennem, hogy egyszer s mindenkorra vége, ideje továbblépni?

Továbbléptem. Kitépted a szívemet a mellkasomból, darabokra törted, és elsétáltál, de én összeszedtem a szilánkokat, és továbbléptem.

Megráztam a fejemet. Összeszedtem a szilánkokat? Hű, ez borzalmas. Ez a baj, ha az ember szerelmes lesz. Azonnal úgy kezd beszélni, mintha valami rossz countryslágerből idézne.

Natalie küldött nekem egy e-mailt. Vagy legalábbis azt gondoltam, hogy Natalie volt az. Ki más küldhette volna? Bár azt erősítette meg, hogy hagyjam békén, mégiscsak kommunikált velem. Kapcsolatba lépett velem. Vagy valami olyasmi. Ráadásul azt az e-mail címet használta. RSbyJA. Emlékezett rá. Neki is jelentett valamit, felidézett benne valamit, és ez – nem is tudom – reménnyel töltött el. A remény kegyetlen dolog. Eszembe juttatja, mi lehetett volna. Visszatér tőle a fizikai fájdalom.

Felszólítottam Eileen Sinagrát, az egyik legokosabb diákomat. Magyarázni kezdte James Madison és a Konföderációs Cikkelyek lényegesebb pontjait. Bátorítóan bólintottam, hogy folytassa, de abban a pillanatban megláttam valamit a szemem sarkából. Közelebb léptem az ablakhoz. Megdermedtem.

– Fisher professzor?

A parkolóban egy szürke Chevy furgon állt. A rendszámtáblájára pillantottam. Túl messze volt ahhoz, hogy a feliratot ki tudjam venni rajta, de a színét és a mintázatát láttam.

Vermonti rendszámtábla volt.

Nem gondolkodtam rajta hosszasan. Nem mérlegeltem annak a lehetőségét, hogy ez az egész valószínűleg nem jelent semmit, hogy a szürke Chevy furgonok nem számítanak ritkaságnak, és hogy jó néhány vermonti rendszámtábla lehet Massachusetts nyugati részén. Mit sem változtatott volna a lényegen.

Futásnak eredtem, és már az ajtóból kiáltottam vissza a hallgatóimnak, hogy „Azonnal visszajövök, maradjanak itt!”. Végigszáguldottam a folyosón. A padlót pár perccel korábban mosták fel. Kikerültem a NEDVES feliratot, és felrántottam az ajtót. A parkoló az udvar túloldalán volt. Átugrottam egy bokrot, és tiszta erőből sprintelni kezdtem a füvön. A diákjaim nyilván azt gondolták, elment az eszem. Nem érdekelt.

– Fisher professzor, kapja el!

Az egyik diák félreértette a felbukkanásomat, és azt hitte, játszani akarok velük. Felém hajított egy frizbit. Hagytam, hogy leessen, és rohantam tovább.

– Hát, ezt még gyakorolnia kell!

Nem reagáltam rá. Már egészen közel jártam a Chevyhez, amikor láttam, hogy kigyulladnak a lámpái.

A sofőr beindította a motort.

Még jobban rákapcsoltam. A nap pont az elülső szélvédőre sütött, ezért nem láttam, ki ül a kormány mögött. Leszegett fejjel rohantam, de a Chevy kitolatott a parkolóhelyről. Túl messze voltam tőle. Nem fog sikerülni.

A vezető előremenetbe kapcsolt.

Megpróbáltam vetni egy pillantást a sofőrre. Nem sikerült. Túlságosan csillogott a szélvédő, de mintha láttam volna…

Egy barna baseballsapkát.

Nem lehettem teljesen biztos benne. De a rendszámot azért megjegyeztem – mintha ez segítene, mintha ez bármin is változtatna –, aztán csak álltam lihegve, miközben a furgon gyorsított.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Eban Trainor professzor káprázatos, eklektikus stílusú házának tornácán ült. Jól ismertem ezt a házat. Közel fél évszázadon keresztül mentorom, Malcolm Hume professzor otthona volt. Számos kellemes emlékem fűződött hozzá. Poltudos borkóstolók, tanszéki összejövetelek, késő éjszakába nyúló konyakozások, filozófiai viták, irodalmi beszélgetések – csupa egyetemi dolog. De úgy látszik, Istennek furcsa humorérzéke van. Hume professzor felesége negyvennyolc évi házasság után elhunyt, és halála után férje egészsége is megromlott. Végül már nem tudta egyedül rendben tartani a hatalmas házat. Jelenleg egy lakóparkban élt a floridai Vero Beachben, miközben Eban Trainor, aki a legnagyobb ellenségem volt az egyetemen, megvásárolta a gyönyörű épületet, és ő lett az új földesúr.

Megrezzent a mobil a zsebemben. Üzenetet kaptam Shantától:

JUDIE. 13:00.

Nem volt valami szószátyár, de így is értettem. Találkozzunk Judie Falatozójában a Main Avenue-n délután egykor. Rendben. Elraktam a telefont, és felsétáltam a tornácra.

Eban felállt, és leereszkedő mosollyal üdvözölt.

– Jacob, örülök, hogy látlak.

A kézfogása nyálkás volt. Manikűröztette a körmeit. A nők vonzónak találták öregedő playboykülsejét, amit tovább erősített hosszú, göndör haja és nagy, zöld szeme. A bőre viaszos volt: mintha olvadna, vagy valamilyen szépészeti beavatkozás után regenerálódna. Botoxra tippeltem. A kelleténél egy számmal szűkebb nadrágot viselt, az ingén pedig a szükségesnél eggyel több gomb volt kigombolva. Az arcszeszének olyan szaga volt, mintha egy rakás európai üzletember bepréselődött volna egy liftbe.

– Nem bánod, ha idekint ülünk le? – kérdezte. – Olyan szép idő van.

Készségesen beleegyeztem. Nem akartam bemenni és látni, hogy mit művelt ezzel a házzal. Gyanítottam, hogy alaposan átalakíttatta. Biztosan kicseréltette a konyak– és szivarszagú sötét bútorokat hófehér fára, a kanapé nyilván „tojáshéj” vagy „tejszín” árnyalatú lett, a bárpultban pedig kizárólag fehérbor és Sprite kapott helyet, nehogy véletlenül nyomot hagyjanak a kárpiton.

Mintegy végszóra fehérborral kínált. Udvariasan visszautasítottam. A pohara a kezében volt. Alig múlt tizenegy óra. Mindketten letelepedtünk egy-egy nagy párnával bélelt, fonott székbe.

– Szóval mit tehetek érted, Jacob? – kérdezte.

Másodéves koromban jártam hozzá Huszadik századi dráma szemináriumra. Nem volt rossz tanár. Egyszerre hatékony és modoros volt, az a típus, aki mindennél jobban szereti a saját hangját hallani, és ugyan ritkán unalmas – a tanteremben az unalom a halál csókja –, saját magát helyezi az órák középpontjába. Egy teljes hetet töltött azzal, hogy felolvasta Genet Cselédek című darabját, megszemélyesítve minden egyes szereplőt, különös hangsúlyt fektetve a szadomazo jelenetekre. Az előadása jó volt, ehhez kétség sem férhetett, de akkor is, róla szólt, és nem a darabról.

– Az egyik hallgatóról akarok kérdezni valamit – kezdtem.

Eban felvonta a szemöldökét, mintha a szavaim egyszerre érdekesek és meglepőek lennének.

– Ó?

– Todd Sandersonról.

– Ó?

Láttam, hogy egy pillanatra megmerevedik. Hiába próbálta eltitkolni, észrevettem. Elkapta a tekintetét, és megsimogatta az állát.

– Emlékszel rá – mondtam.

Eban Trainor ismét megsimogatta az állát.

– Ismerős a név, de… – Még néhány simogatás, aztán Eban megvonta a vállát. – Sajnálom. Olyan sok diákom volt az évek során.

Vajon miért nem hittem neki?

– Nem tanítottad – folytattam.

– Ó?

Már megint ez az ó.

– A fegyelmi bizottság előtt találkoztál vele, amikor te voltál a bizottság elnöke. Nagyjából húsz évvel ezelőtt.

– És szerinted erre emlékeznem kellene?

– Segítettél neki megúszni egy verekedést. Tessék, hadd mutassam meg. – Elővettem a laptopomat, és rákattintottam a kézzel írt határozat beszkennelt változatára. Felé nyújtottam a számítógépet. Eban habozott, mintha attól félne, hogy robbanószert akarok a kezébe adni. Felrakta az olvasószemüvegét, és elolvasta a levelet.

– Várjunk csak, honnan szedted ezt?

– Ez most nagyon fontos, Eban.

– Ez egy szigorúan bizalmas hallgatói aktából van. – Halvány mosoly jelent meg az ajkán. – Nem szegted meg a szabályokat azzal, hogy elolvastad, Jacob? Áthágtad a törvényeket, nem igaz?

Helyben vagyunk, gondoltam. Hat éve, alig néhány héttel azelőtt, hogy elindultam a vermonti művésztelepre, Eban Trainor professzor bulit rendezett a frissen végzett hallgatói számára az akkori házában. Trainor rendszeresen tartott partikat az otthonában. Másodéves koromban történt egy elhíresült incidens a közeli Jones Egyetemen, ahová csak női hallgatók jártak. Hajnali háromkor megszólalt a tűzjelző, és mindenkinek haladéktalanul el kellett hagynia a kollégiumot – köztük volt a félmeztelen Eban Trainor is. Való igaz, hogy a diáklány, akinél azt a bizonyos éjszakát töltötte, már nem volt kiskorú, és nem is tartozott Trainor tanítványai közé. De az eset akkor is jellemző volt Trainorre. Egy vén, részeges kéjenc volt, és ki nem állhattam.

A hat évvel ezelőtti bulira sok alsóbb éves hallgató is hivatalos volt, így értelemszerűen sokan még nem töltötték be a huszonegyedik életévüket, márpedig Massachusettsben ez az alkoholfogyasztás korhatára. Ettől függetlenül alkohol is volt a bulin. Rengeteg alkohol. Kihívták az egyetemi biztonsági szolgálatot. Két diákot alkoholmérgezéssel kellett kórházba szállítani, ami egyre gyakoribb jelenség az egyetemi campusok területén. Vagy csak ezzel áltatom magamat, mert szeretem azt gondolni, hogy „az én időmben” még nem volt ilyen rossz a helyzet.

Trainor professzort beidézték a vezetőség elé. Felszólították, hogy mondjon le. Nem volt hajlandó lemondani. Elismerte, hogy megkínálta alkohollal a jelenlévőket, de csak azokat, akik már elmúltak huszonegy évesek. Az nem az ő felelőssége, ha alsóbb évesek is belógnak egy partira. Mondandójával azt sugallta, hogy sokan már részegen érkeztek hozzá az egyik diákszervezet közelben tartott sörpartijáról.

Az egyetemen a tanárok ítélkeznek egymás fölött. Ritkán osztunk ki súlyosabb büntetést egy ejnye-bejnyénél. Akárcsak a diákok fegyelmi bizottságánál, itt is folyamatosan cserélődnek a tagok. Úgy hozta a sors, hogy éppen akkor én is tagja voltam a bizottságnak. Trainornek véglegesített kinevezése volt, nem lehetett kirúgni, de szilárdan hittem, hogy valamiféle fegyelmi büntetést azért ki lehet majd szabni rá. Szavazásra bocsátottuk, hogy leváltsuk-e Trainort az irodalomtanszék éléről. Én a leváltása mellett érveltem. Egész egyszerűen túl sok ilyen és ehhez hasonló incidens volt már a számláján. Érdekes módon szeretett mentorom, Malcolm Hume nem értett velem egyet.

– Tényleg Ebant hibáztatod azért, mert a diákok túl sokat isznak? – kérdezte.

– Megvan az oka annak, hogy miért tiltja a szabályzatunk a diákokkal történő közös alkoholfogyasztást.

– És az enyhítő körülményeket sem akarod figyelembe venni?

Talán figyelembe vettem volna őket, ha nem ismerem Eban viselkedését és előéletét. Nem a bíróságon voltunk, és amit tett, az nem ütközött jogszabályokba. Egy egyetemi tanárnak azonban más normáknak kell megfelelnie. Úgy gondoltam, hogy Trainor cselekedeteinek azonnal véget kell vetnünk – ennél jóval kevesebbért is rúgtunk már ki diákokat –, de legalább valamilyen lefokozást megérdemel. Mentorom tanácsát figyelmen kívül hagyva arra voksoltam, hogy fosszuk meg Trainort tanszékvezetői tisztségétől, de szinte egyhangúlag leszavaztak.

Sok idő telt el azóta, de a hatása a mai napig nem múlt el. Pontosan ezeket a kifejezéseket használtam – „megszegte a szabályokat”, „áthágta a törvényeket” – azon az elméletileg zárt ajtók mögött folyó megbeszélésen. Nem volt jó érzés ugyanezeket visszahallanom most, de ennyi talán járt neki.

– A szóban forgó diák halott – mondtam.

– És ez azt jelenti, hogy a szigorúan bizalmas aktája mostantól szabad préda?

– Nem azért jöttem, hogy jogi részletekről vitatkozzam veled.

– Persze hogy nem, Jacob, hiszen te mindig nagyobb távlatokban szemléled a dolgokat, nem igaz?

Csak az időmet vesztegettem.

– Nem értem, miért nem vagy hajlandó segíteni nekem.

– Ezt meglepetten hallom, Jacob. Pedig te olyan szabálykövető vagy. Az információ, amire kíváncsi vagy, szigorúan bizalmas. Igyekszem tiszteletben tartani Mr. Sanderson személyiségi jogait.

– De mint említettem, Mr. Sanderson halott.

Egy másodperccel sem akartam tovább ülni ezen a tornácon, ahol mentorom oly sok kellemes órát töltött el. Felálltam, és a laptopomért nyúltam. Nem adta vissza. Ehelyett ismét elkezdte simogatni az állát.

– Ülj vissza – mondta.

Visszaültem.

– Elárulnád, miért érdekel most annyira ez a régi ügy?

– Nehéz lenne elmagyarázni – tértem ki a válasz elől.

– De láthatóan nagyon fontos neked.

– Igen.

– Hogyan halt meg Todd Sanderson?

– Meggyilkolták.

Eban behunyta a szemét, mintha ez az információ csak tovább súlyosbította volna a helyzetet.

– Kicsoda?

– A rendőrség még nem tudja.

– A sors iróniája – jegyezte meg.

– Mire gondolsz?

– Hogy erőszakos halált halt. Emlékszem az esetre. Todd Sanderson súlyosan bántalmazta az egyik diáktársát. Bár nem ez a legpontosabb megfogalmazása az ügynek. Igazság szerint kis híján megölte a srácot.

Eban Trainor ismét elkapta a tekintetét, és kortyolt egyet a borból. Vártam, hogy mondjon még valamit. Beletelt némi időbe, de végül folytatta.

– Egy csütörtöki sörpartin történt a Khí Pszi diákszövetségben.

A Khí Pszi emberemlékezet óta minden csütörtökön sörpartit tartott. Az egyetem vezetése tizenkét évvel ezelőtt megpróbálta leállítani ezt a szokást, de az egyik gazdag öregdiák egyszerűen megvett egy házat a campuson kívül kimondottan erre a célra. Felajánlhatta volna az adományt valami nemes célra is. Ehelyett vásárolt egy házat a fiatalabb társainak, hogy legyen hol lerészegedniük. Képzelhetik.

– Természetesen mindketten részegek voltak – mondta Eban. – Szó szót követett, de afelől semmi kétség, hogy Todd Sandersonnál a verbális erőszakot fizikai tettlegesség követte. A lényeg az, hogy a másik diákot – elnézést, már nem emlékszem a nevére, talán McCarthy vagy McCaffrey – kórházba kellett szállítani. Eltört az orra és az arccsontja. De nem ez volt a legrosszabb az egészben.

Ismét elhallgatott. Ezúttal vettem a lapot.

– Mi volt a legrosszabb? – kérdeztem.

– Todd Sanderson majdnem megfojtotta a fiút. Öten rángatták le róla. A srác elveszítette az eszméletét. Újra kellett éleszteni.

– Ejha – mondtam.

Eban Trainor egy pillanatra behunyta a szemét.

– Nem értem, miért érdekes ez. Hagyjuk békében nyugodni.

– Nem valami perverz kíváncsiságból kérdezem.

Ismét megjelent az ajkán a jellegzetes, halvány mosoly.

– Ó, tudom én azt, Jacob. Mindig is az igazság bajnoka voltál. Biztos vagyok benne, hogy érdeklődésedet a legtisztább szándékok vezérlik.

Elengedtem a fülem mellett a megjegyzést.

– Miért hagytátok, hogy Sanderson megússza? – kérdeztem.

– Olvastad az indoklásomat.

– Igen – bólintottam. – „Enyhítő körülményekre” hivatkoztál.

– Így van.

Megint vártam egy kicsit, hogy folytassa, mert úgy gondoltam, hogy kézenfekvő a következő kérdés. De amikor Trainor mégsem szólalt meg, így folytattam:

– Mik voltak az enyhítő körülmények?

– A másik diák… McCarthy. Most már emlékszem. Ez volt a neve. – Trainor vett egy mély lélegzetet. – Mr. McCarthy becsmérlő megjegyzéseket tett egy bizonyos incidensre. Amikor Sanderson meghallotta ezeket a megjegyzéseket, érthető módon, elveszítette az önuralmát. – Eban felemelte a kezét, és az orrom alá dugta, mintha tiltakozni akarnék, pedig eszemben sem volt. – Igen, Jacob, tudom, hogy az erőszakot semmilyen körülmények között nem toleráljuk. Biztos vagyok benne, hogy ez lenne az álláspontod. De minden létező szemszögből megvizsgáltuk ezt a szokatlan esetet. Todd Sandersonnak számos támogatója akadt. Egyikük különösen nagy elánnal védte.

Találkozott a tekintetünk, és gúnyos csillogást láttam a szemében.

– Ki volt az, Eban?

– Segítek: valamikor ez az ő háza volt.

Ez meglepett.

– Hume professzor a védelmébe vette Todd Sandersont?

– Mi is az a kifejezés, amit az ügyvédek mindig használnak? – Megsimogatta az állát. – Hevesen védelmezte. Még abban is segített neki, hogy az ügy lezárása után létrehozzon egy alapítványt.

Próbáltam értelmezni a hallottakat. Hume az erőszak minden formáját elutasította. Túlságosan érzékeny volt. Irtózott a kegyetlenségtől. Ha valakit bántottak, az neki is fájt.

– Be kell vallanom, hogy engem is meglepett – folytatta Eban. – De a mentorod mindig is megértőnek bizonyult az enyhítő körülmények figyelembevételekor, nem igaz?

Ez a megjegyzés már nem Todd Sandersonra vonatkozott, ezért igyekeztem visszaterelni a beszélgetést az eredeti mederbe.

– És mik voltak az enyhítő körülmények ebben az esetben?

– Nos, először is Todd Sanderson nem sokkal korábban tért vissza az egyetemre. Az előző szemesztert személyes okok miatt elhalasztotta.

Most lett elegem.

– Eban?

– Igen?

– Mi lenne, ha egyenesen válaszolnál a kérdésre? Mi történt Todd Sandersonnal? Miért szakította meg a tanulmányait? Mik voltak azok az enyhítő körülmények, amelyeknek hatására még egy ennyire erőszakellenes valaki, mint Malcolm Hume is a védelmébe vett valakit, aki kis híján megölte az egyik diáktársát?

– Nincs benne az aktájában?

– Nagyon jól tudod, hogy nincs. A döntésen kívül semmi sem került be a hallgatói aktába. Szóval, mi történt vele?

– Nem vele – felelte Trainor. – Az apjával.

A háta mögé nyúlt egy pohárért, és a kezembe nyomta. Nem kérdezett semmit, csak odaadta. Megfogtam, és hagytam, hogy töltsön a borból. Még mindig nem volt dél, de valami azt súgta, nem ez a legmegfelelőbb pillanat, hogy kifejtsem a délelőtti alkoholfogyasztással kapcsolatos véleményemet. Elfogadtam az italt, és reméltem, hogy ez megoldja a nyelvét.

Eban Trainor hátradőlt, és keresztbe rakta a lábát. Úgy meredt a poharára, mintha egy kristálygömböt nézne.

– Emlékszel a Martindale-i Gyerekliga esetre?

Most rajtam volt a sor, hogy a poharamra meredjek. Belekortyoltam a borba.

– A pedofilbotrányra gondolsz?

– Igen.

Tizenöt-húsz éve lehetett, de jól emlékeztem rá, mert az volt az első ilyen ügy, ami nagy sajtónyilvánosságot kapott.

– Az egyik gyerekligás csapat edzője kisfiúkat erőszakolt meg, igaz?

– Igen, ezzel gyanúsították.

– Nem volt igaz?

– Nem – mondta Eban, és lassan kortyolt még egyet. – Nem volt igaz.

Egy ideig szótlanul ültünk.

– És mi köze ennek Todd Sandersonhoz?

– Nem hozzá. – Eban hangja kezdett kissé kásássá válni. – Hanem az imént említett gyerekligás csapat edzőjéhez.

Hirtelen leesett a tantusz.

– Ő volt az apja?

Eban rám bökött.

– Úgy bizony.

Nem tudtam, mit mondhatnék erre.

– Todd Sanderson félévet halasztott, hogy segítsen az apjának – folytatta Eban. – Nemcsak anyagilag támogatta a családot, hiszen az apját természetesen kirúgták az általános iskolából, ahol tanított, hanem erkölcsileg is. Megtett minden tőle telhetőt.

Meglepett ez a fordulat, de zavarodottságom csak tovább fokozódott: mi köze van ennek az egésznek Natalie-hoz?

– Nem emlékszem túl jól az esetre – mondtam. – Hogyan végződött? Todd apját lecsukták?

– Nem. Ártatlannak nyilvánították.

– Ó?

– A nyomozás eredménye már nem érdekelte a sajtót. Így megy ez. A vádaskodás címoldal. A helyesbítés már csak apró betű.

– Tehát nem találták bűnösnek?

– Így van.

– De nagy különbség van az ártatlan és a nem bűnös között.

– Igaz, de nem ebben az esetben – felelte Eban. – A tárgyalás első hetében kiderült, hogy egy bosszúszomjas szülő találta ki az egészet, mert Todd apja nem volt hajlandó elkapót játszatni a fiával. A hazugság dagadni kezdett. De Todd apját végül minden vád alól tisztázták.

– Todd pedig visszatért az egyetemre?

– Igen.

– És feltételezem, hogy a becsmérlő megjegyzésnek valami módon köze volt a Todd apja elleni vádakhoz?

Eban bizonytalanul remegő kezével gúnyosan felemelte a poharat, mintha tósztot akarna mondani.

– Pontosan, uram. De látod, a bizonyítékok ellenére sokan úgy gondolkodnak, mint te: nem zörög a haraszt, ha nem fújja a szél. Mr. Sanderson valamit biztos elkövetett. Talán nem azt. De valamit. Főleg azok után, ami a tárgyalást követően történt.

– Miért, mi történt?

Ismét a poharát bámulta. Kezdett használhatatlanná válni.

– Eban?

– Mindjárt rátérek.

Vártam, nem sürgettem.

– Todd Sanderson egy déli kisvárosból származott. Az apja az egész életét ott élte le. Képzelheted, mi történt az ügy után. Nem kapott munkát. A barátai nem álltak szóba vele. Senki nem hitt neki. Ha egy szóbeszéd egyszer lábra kap, nem lehet megállítani. Mi is ezt tanítjuk itt, nem igaz, Jacob? Csak egyetlen ember hitt az ártatlanságában.

– Todd – mondtam.

– Igen.

– Más családtagok nem voltak? Todd anyja?

– Régen meghalt.

– Mi történt végül?

– Az apa összeomlott, természetesen, de ragaszkodott hozzá, hogy Todd visszamenjen tanulni. Olvastad a Todd-dal kapcsolatos megjegyzéseket?

– Igen.

–Akkor tudod, hogy Todd elképesztően tehetséges diák volt, az egyik legragyogóbb elme, aki valaha a Lanfordra járt. Fényes jövő állt előtte. Ezt az apja is tudta. Todd azonban nem akart visszajönni. Úgy érezte, azzal cserbenhagyná az apját, pont amikor a legnagyobb szüksége van rá. Todd kereken megtagadta, hogy magára hagyja, amíg otthon nem rendeződik a helyzet. De természetesen, mint ahogy azt mi is nagyon jól tudjuk, az ilyen helyzetek nem szoktak rendeződni. Így hát Todd apja megtette az egyetlen dolgot, amivel véget vethetett a szenvedésének, és visszaterelhette Toddot az egyetemre.

Találkozott a tekintetünk. Könnyek csillogtak a szemében.

– Ó, ne – mondtam halkan.

– De igen.

– Hogyan…?

– Az apja egy éjjel betört az iskolába, ahol korábban dolgozott, és fejbe lőtte magát. Nem akarta, hogy a fia találja meg a holttestét.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Három héttel azelőtt, hogy Natalie szakított velem, amikor még őrülten szerelmesek voltunk egymásba, kisurrantunk a magunk kraftborói művésztelepéről, hogy ellátogassunk Lanfordba.

– Látni akarom azt a helyet, ami olyan sokat jelent neked – mondta.

Emlékszem, hogy csillogott a szeme, amikor körbejárta velem a campust. Kéz a kézben sétáltunk. Natalie nagy szalmakalapot viselt, ami egyszerre volt fura és elbűvölő, hozzá pedig napszemüveget. Úgy festett, mint egy rejtőzködő filmsztár.

– Diákkorodban hová vitted a dögös lányokat? – kérdezte.

– Egyenesen az ágyba.

– Komolyan kérdeztem – csapott játékosan a karomra. – Éhes vagyok – mondta aztán.

Így hát célba vettük Judie Falatozóját a Main Avenue-n. Judie csodálatos muffint és almalekvárt készített. Natalie imádta. Körülnézett, és felmérte a helyet – a dekorációt, a műtárgyakat, a fiatal felszolgálókat, az étlapot, mindent.

– Szóval ide hoztad a fiatal hölgyeket?

– Csak az előkelőbbeket – feleltem.

– És hová vitted a kevésbé előkelőket?

– A Barsolottiba. A szomszédos talponállóba. – Elmosolyodtam.

– Mi az?

– Mindig kondomrulettet játszottunk.

– Tessék?

– Nem a lányokkal. Az csak vicc volt. A barátaimmal jártam oda. A férfimosdóban volt egy óvszer-automata.

– Egy óvszer-automata?

– Igen.

– Mint egy szendvicsautomata, csak óvszereket lehet belőle venni?

– Pontosan – mondtam.

Natalie bólintott.

– Igazán előkelő.

– Tudom.

– És mik a kondomrulett szabályai?

– Butaság az egész.

– Hohó, nem rázol le ilyen könnyen. Hallani akarom.

Elmosolyodott, és ezzel teljesen levett a lábamról.

– Oké – mondtam. – Négyen játszottuk, fiúk… de olyan gyerekes dolog.

– Kérlek. Tényleg érdekel. Szóval négyen játszottátok, fiúk… – Intett, hogy folytassam.

– Az automatában négyféle színben voltak kondomok – magyaráztam. – Éjfekete, cseresznyepiros, citromsárga, narancssárga.

– Az utolsó kettőt most találtad ki.

– Lebuktam. A lényeg az, hogy négyféle színben voltak, de sosem lehetett tudni, milyet kap az ember. Összedobtunk fejenként három dolcsit, és kiválasztottuk az egyik színt. Aztán egyikünk elment az automatához, és visszahozta a becsomagolt óvszert. A színét még akkor sem lehetett tudni egészen addig, amíg ki nem bontottuk. Egyikünk a dobpergést utánozta. Egy másik közvetített, mintha valami olimpiai versenyszámról lenne szó. Végül kinyitottuk, és aki eltalálta a színét, az vitte a kasszát.

– Ó, ez zseniális.

– Természetesen a győztesnek kellett fizetnie a következő kört, úgyhogy nagyot nem lehetett kaszálni vele. Végül Barsy, a tulaj, továbbfejlesztette a játékot, rendes szabályokkal és ligákkal.

Megfogta a kezemet.

– Játszhatunk mi is?

– Most? Nem.

– Kérlek.

– Szó sem lehet róla.

– Utána – suttogta Natalie perzselő pillantást vetve rám – elhasználhatjuk az óvszert.

– Az éjfekete az enyém – vágtam rá.

Elnevette magát. Még akkor is a fülemben csengett a nevetése, amikor beléptem Judie Falatozójába, mintha azóta is itt visszhangozna engem gúnyolva. Hat éve nem jártam itt. Az asztalra pillantottam, ahol akkor ültünk. Üres volt.

– Jake?

Jobbra fordultam a hang irányába. Shanta Newlin az ablak mellett ült egy csendes asztalkánál. Nem intett vagy biccentett. A testbeszéde általában magabiztosságot sugárzott, de most nem stimmelt valami. Leültem vele szemben. Alig pillantott rám.

– Szia – üdvözöltem.

Shanta még mindig az asztalt bámulva így szólt:

– Mondd el az egész történetet, Jake.

– Miért? Mi történt?

Rám nézett, a tekintete szigorú volt, mint egy kihallgató tiszté. Megláttam benne az FBI-ügynököt.

– Tényleg egy régi barátnőd?

– Tessék? Igen, persze.

– És miért jutott eszedbe hirtelen, hogy megkeresd?

Tétováztam.

– Jake?

Eszembe jutott az e-mail:

Ígértél valamit.

– Szívességet kértem tőled – mondtam.

– Tudom.

– Szóval vagy mondd el, mire jutottál, vagy felejtsük el az egészet. Nem egészen értem, miért kellene többet elárulnom.

A fiatal felszolgálónő – Judie mindig egyetemistákat alkalmazott – kihozta az étlapot, és megkérdezte, kérünk-e valamit inni. Mindketten jeges teát rendeltünk. Amikor a lány elment, Shanta ismét rám függesztette szigorú tekintetét.

– Segíteni próbálok neked, Jake.

– Talán jobb lenne, ha hagynánk az egészet.

– Most csak viccelsz, ugye?

– Nem – feleltem. – Azt kérte tőlem, hogy hagyjam békén. Valószínűleg hallgatnom kellett volna rá.

– Mikor?

– Mit mikor?

– Mikor kérte, hogy hagyd békén? – kérdezte Shanta.

– Mit számít ez?

– Csak mondd meg, jó? Fontos lehet.

– Miért? – De aztán úgy döntöttem, hogy ugyan mi baj lehet belőle, és azt feleltem: – Hat éve.

– Azt mondtad, szerelmes voltál belé.

– Igen.

– Ez akkor történt, amikor szakítottatok?

Megráztam a fejem.

– Ott voltam az esküvőjén, amikor hozzáment egy másik férfihoz.

Pislogott egyet. Szavaimra valamelyest megenyhült szigorú tekintete, legalábbis átmenetileg.

– Csak hogy tisztán lássunk: amikor elmentél az esküvőjére, még mindig szerelmes voltál belé? Hülye kérdés. Persze hogy az voltál. Még mindig az vagy. Szóval elmentél az esküvőjére, és miközben ott voltál, Natalie azt mondta, hagyd békén?

– Valahogy így.

– Szép kis jelenet lehetett.

– Nem volt olyan durva, mint amilyennek hangzik. Nem sokkal előtte szakítottunk. Végül mást választott helyettem. Egy régi szerelmét. Néhány nappal később összeházasodtak. – Megpróbáltam egy vállrándítással elintézni. – Megesik az ilyen.

– Gondolod? – kérdezte Shanta, és úgy billentette oldalra a fejét, mint egy zavarban lévő elsőéves. – Folytasd.

– Mit folytassak? Elmentem az esküvőre. Natalie megkért, hogy fogadjam el a döntését, és hagyjam őket békén. Én pedig megígértem, hogy így lesz.

– Értem. Kapcsolatba léptél vele az elmúlt hat évben?

– Nem.

– Egyáltalán nem?

Most kezdtem csak rájönni, Shanta mennyire profi ebben. Onnan indultam, hogy nem fogok beszélni, mostanra pedig szinte már erőszakkal sem tudta volna belém fojtani a szót.

– Ahogy mondod, egyáltalán nem.

– Biztos vagy benne, hogy Natalie Averynek hívják?

– Az ilyesmit nem szokta eltéveszteni az ember. Elég a kérdésekből. Mit találtál, Shanta?

– Semmit.

– Semmit?

Megjelent a pincérnő széles mosollyal és a két jeges teával.

– Tessék, hoztam néhány friss muffint, kóstolják meg!

Fiatalos hangja vidáman csendült. Az orromat megcsapta a muffin illata, és visszarepített legutóbbi, hat évvel ezelőtti látogatásom idejére.

– Segíthetek választani az étlapról? – kérdezte derűsen a lány.

Képtelen voltam megszólalni.

– Jake? – kérdezte Shanta.

Nyeltem egyet.

– Nincs kérdésem.

Shanta egy grillezett portobello gombás szendvicset rendelt. Én egy rozskenyeres-pulykahúsosat választottam. Amikor a pincérlány távozott, közelebb hajoltam Shantához.

– Hogy érted, hogy nem találtál semmit?

– Melyik része nem világos, Jake? Semmit nem találtam az exedről. Az égvilágon semmit. Se lakcím, se adóbevallás, se bankszámla, se hitelkártya. Semmi. Semmilyen bizonyíték nincs arra, hogy a te Natalie Averyd létezik még egyáltalán.

Próbáltam felfogni a hallottakat.

Shanta az asztalra tette a kezét.

– Tudod, milyen nehéz ennyire láthatatlanná válni?

– Őszintén szólva nem.

– Manapság, a számítógépek és a technológia korában? Gyakorlatilag lehetetlen.

– Talán van rá valamilyen ésszerű magyarázat – mondtam.

– Például?

– Talán külföldre költözött.

– Akkor azt teljesen illegálisan tette. Nincs útlevél erre a névre kiállítva. A rendszerben nincsen nyoma, hogy elhagyta volna az országot, vagy belépett volna valamelyik határátkelőn. Ahogy már mondtam…

– Semmi – fejeztem be helyette a mondatot.

Shanta bólintott.

– Natalie-t nem csak én találtam ki, Shanta. Létezik.

– Vagy legalábbis létezett. Hat évvel ezelőtt. Az akkori lakcíme az utolsó adatunk róla. Van egy húga, Julie Pottham. Az anyja, Sylvia Avery egy idősek otthonában lakik. Ezt tudtad?

– Igen.

– Kihez ment férjhez?

Válaszoljak erre a kérdésre? Mi baj lehet belőle.

– Todd Sandersonhoz.

Lefirkantotta a nevet.

– És miért akartad most hirtelen megtalálni?

Ígértél valamit.

– Nem számít – feleltem. – Hagyjuk.

– Most komolyan beszélsz?

– Igen. Csak egy kósza ötlet volt. Elvégre hat éve nem láttam. Hozzáment egy másik férfihoz, és megígértette velem, hogy békén hagyom. Mi értelme van bármit is keresgélnem ennyi idő után?

– Éppen ez az, ami engem is érdekel, Jake.

– Micsoda?

– Hat évig tartottad magad az ígéretedhez. Miért szegted meg hirtelen?

Nem akartam válaszolni erre a kérdésre, és fura gyanú kezdett alakot ölteni bennem.

– Miért érdekel ennyire?

Nem válaszolt.

– Megkértelek, hogy nézz utána valakinek. Mondhattad volna egyszerűen azt is, hogy nem találtál semmit. Mire föl ez a rengeteg kérdés?

Shantát láthatóan meghökkentette a kirohanásom.

– Csak segíteni próbáltam.

– Valamit titkolsz előlem.

– Akárcsak te – vágta rá Shanta. – Miért most, Jake? Miért éppen most akarod felkutatni a régi szerelmedet?

A muffinomra meredtem. Arra a hat évvel ezelőtti napra gondoltam, amikor Natalie-val itt voltunk. Eszembe jutott, ahogy letört egy darabot a muffinból, és gondosan megkente almalekvárral. Láthatóan jól érezte magát. Amikor együtt voltunk, a legkisebb dolgok is élményszámba mentek. Minden egyes érintés örömet okozott.

Ígértél valamit.

Még most, a történtek után sem tudtam rávenni magam, hogy eláruljam. Ostobaság? Igen. Naivitás. Arra nincsenek szavak. De mégsem voltam képes rá.

– Mondd el, Jake!

Megráztam a fejemet.

– Nem.

– Miért nem?

– Ki rendelte a pulykás szendvicset?

Ez egy másik felszolgálónő volt, kevésbé derűs, jóval leharcoltabb. Felemeltem a kezemet.

– És a grillezett portobellós szendvics.

– Csomagolja be – mondta Shanta, és felállt. – Elment az étvágyam.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Egy épületben találkoztam először Natalie-val. Napszemüveget viselt. Ráadásul éjszaka volt.

A szememet forgattam, annyira hatásvadásznak tűnt az egész. Művészieskedő póznak. Egy közös rendezvényen vettünk részt, a festők és az írók művésztelepének lakói összejöttek, hogy megismerjék egymás munkáit. Ez volt az első alkalom, de hamarosan megtudtam, hogy minden héten megrendezik. A festmények és egyéb képzőművészeti alkotások Darly Wanatick pajtájában voltak kiállítva. Székek sorakoztak egymás mellett a felolvasáshoz.

A napszemüveges nő – sosem láttam korábban – leült az utolsó sorba, és karba tette a kezét. Egy szakállas, sötét göndör hajú férfi ült mellette. Eltűnődtem, vajon együtt vannak-e. Emlékeznek a Lars nevű vadbaromra, aki költeményt írt Hitler kutyájának nézőpontjából? Ő kezdte a felolvasást. Sokáig tartott. Egyre nehezebben bírtam. Fészkelődtem. A napszemüveges nő mozdulatlanul ült.

Amikor képtelen voltam tovább ülve maradni, bármennyire is tapintatlanság a részemről, felálltam, és a pajta hátsó része felé indultam, hogy megnézzem a különböző kiállított műalkotásokat. A többségük… hmm… hogy is mondjam, hogy ne sértsek meg senkit. Nem „jött be” nekem. Volt egy Amerikai reggeli című installáció, amely konyhaasztalra ömlött müzliből és zabpehelyből állt. Ennyi. Aztán volt ott mindenféle doboz: Cap’n Crunch, Cap’n Crunch mogyoróvajjal (hallottam, amint valaki azt suttogja mögöttem: „Észrevetted, hogy nincsen Cap’n Crunch áfonyával? Miért? Vajon mit akar ezzel üzenni?”), Lucky Charms, Cocoa Puffs, Sugar Smacks, még az én nagy kedvencem, Quisp is. A kiömlött gabonapelyhekre pillantottam. Nem üzentek nekem semmit, bár kezdett korogni a gyomrom.

Amikor valaki megkérdezte, mit gondolok róla, kísértést éreztem, hogy azt válaszoljam, már csak egy kis tej hiányzik.

A kiállított alkotások közül mindössze egyetlen művész munkája tett rám valamilyen hatást. A festmény egy dombtetőn álló kis házat ábrázolt. Halvány reggeli fény világította meg a házikó oldalát – az a fajta rózsaszín, ami a nap első sugaraival érkezik. Nem tudtam volna megmondani, miért, de elszorult tőle a torkom. Talán a sötét ablakok miatt, amik azt sugallták, hogy a ház egykor meleg, vendégszerető hely volt, mostanra azonban lakatlanná vált. Nem tudom. De hosszú ideig álltam a festmény előtt, teljesen belefeledkezve és meghatódva. Lassan továbbléptem a festő következő képéhez. Valamilyen szinten mindegyik megérintett. Melankolikus hangulatba kerültem tőlük. Némelyik nosztalgikus érzéseket keltett bennem, másokat szeszélyeseknek vagy éppen szenvedélyeseknek találtam. De mindegyik kiváltott belőlem valamilyen érzést.

Gondolom, senkit nem fogok meglepni, ha elárulom, a képeket Natalie festette.

Egy nő mosolyogva figyelte a reakciómat.

– Tetszenek?

– Nagyon – feleltem. – Maga festette őket?

– Nem dehogy, még csak az kéne! Az enyém a pékség és a kávézó a városban. – Kezet nyújtott. – Cookie vagyok.

Megráztam a kezét.

– Várjunk csak. Cookie mint sütemény?

– Igen, tudom. Találó, mi?

– Eléggé.

– A művész neve Natalie Avery. Ott ül.

Azzal Cookie a napszemüveges nőre mutatott.

– Ó – mondtam.

– Ó micsoda?

A napszemüveges pózból kiindulva arra tippeltem, hogy ő az Amerikai reggeli alkotója. Lars éppen akkor fejezte be a felolvasást. A közönség udvariasan összeütögette a tenyerét, a női kalapot viselő Lars azonban úgy hajolgatott a pódiumon, mintha dübörgő tapsvihar fogadta volna.

Mindenki gyorsan felpattant a helyéről, kivéve Natalie-t. A szakállas, göndör férfi a fülébe súgott valamit, ahogy felállt, de Natalie továbbra is a helyén maradt. Összefont karral, láthatóan még mindig letaglózva Hitler kutyájának nézeteitől.

Odaléptem hozzá. Nem fordította felém a fejét.

– Az a ház a festményén. Hol van?

– He? – kérdezte riadtan. – Sehol. Milyen festményen?

Összevontam a szemöldökömet.

– Maga Natalie Avery?

– Én? – Úgy tűnt, mintha összezavarodott volna a kérdésemtől. – Igen, miért?

– Az a festmény a házról a dombtetőn. Nagyon tetszett. Én… nem is tudom. Megérintett.

– Ház? – Kihúzta magát ültében, levette a napszemüveget, és megdörgölte a szemét. – Ja, igen, a ház.

Ismét elkomorodtam. Nem tudom, milyen reakcióra számítottam, de ennél mindenképpen valami meggyőzőbbre. Lenéztem rá. Nem mindig vág elég gyorsan az eszem, de ahogy újra megdörgölte a szemét, végre leesett a tantusz.

– Hiszen maga aludt! – mondtam.

– Micsoda? Nem.

De csak tovább dörzsölgette a szemét.

– Hát persze! – folytattam. – Ezért viselt napszemüveget. Hogy senki ne vegye észre!

– Pszt!

– Átaludta az egészet!

– Halkabban.

Végül felnézett rám, és emlékszem, azt gondoltam, milyen gyönyörű arca van. Hamarosan rájöttem, hogy Natalie az a fajta, akit „lassú szépségnek” hívnak: először fel sem tűnik az embernek, de ahogy egyre jobban megismeri, úgy látja egyre szebbnek, és a végén már nem érti, hogy nem vette észre, mennyire gyönyörű. Bármikor megpillantottam, olyan hatással volt rám, mintha az lenne az első alkalom.

– Ennyire feltűnő voltam? – kérdezte suttogva.

– Szó sincs róla – válaszoltam. – Azt hittem, hogy csak egy nagyképű seggfej.

Felvonta az egyik szemöldökét.

– Létezik ennél jobb álca ebben a társaságban?

Megráztam a fejemet.

– És azt is gondoltam, hogy egy zseni, amikor láttam a festményeit.

– Valóban? – Láthatóan teljesen váratlanul érte a dicséretem.

– Valóban.

Megköszörülte a torkát.

– És most látja, mekkorát tévedett?

– Most már azt gondolom, hogy egy ördögi zseni.

Ez tetszett neki.

– Igazán nem tehetek róla. Ez a Lars olyan, mint a legdurvább nyugtató. Amint kinyitja a száját, én elalszom.

– Jake Fisher vagyok.

– Natalie Avery.

– Meghívhatom egy kávéra, Natalie Avery? Úgy látom, jól jönne egy csésze fekete.

Habozott, és olyan hosszan tanulmányozta az arcomat, míg végül elvörösödtem. Végül a füle mögé tűrt egy fekete hajtincset, és felállt. Közelebb lépett hozzám, és emlékszem, meglepődtem, milyen csodálatosan apró termetű, kisebb, mint amilyennek ülve gondoltam. Felnézett rám, és lassan elmosolyodott. A legszebb mosoly volt, amit életemben láttam.

– Persze, miért is ne?

A mosoly emléke egy másodpercig még ott lebegett lelki szemeim előtt, aztán lassan szertefoszlott.

A Könyvtár Italbárban voltam Benedicttel. A Könyvtár Italbár pontosan az, aminek a neve mutatja – egy régi, sötét fabútorokkal teli könyvtár a campuson, amelyet nemrégiben retro-trendi vendéglátó-ipari egységgé alakítottak át. A tulajdonosok bölcsen nem sokat változtattak a könyvtár eredeti berendezésén. A könyvek még mindig a tölgyfa polcokon pihentek ábécésorrendben vagy a Dewey-féle tizedes osztályozásnak megfelelően. A bár a régi könyvtárpult volt. A poháralátétek egykori laminált kartotékokból készültek. A világítást zöld könyvtári lámpák szolgáltatták.

A fiatal felszolgálónők szigorú kontyban hordták a hajukat, testhezálló, konzervatív ruhát viseltek, hozzá pedig, természetesen, szarukeretes szemüveget. Igen, a klasszikus dögös könyvtáros. Óránként egyszer hangos pisszegés hallatszik a hangszórókból, mire a felszolgálók leveszik a szemüvegüket, kibontják a hajukat, és kigombolják a blúzuk felső gombját.

Olcsó trükk, de működik.

Benedicttel kezdtünk alaposan elázni. Átkaroltam a vállát, és közelebb hajoltam hozzá.

– Tudod, mit kellene csinálnunk? – kérdeztem.

Benedict felvonta a szemöldökét.

– Kijózanodni?

– Ha! Ez jó. Nem, nem arra gondoltam. Szerveznünk kellene egy kondomrulett-bajnokságot. Kieséses rendszerben. Hatvannégy csapatra gondoltam.

– Ez nem a Barsolotti, Jake. Itt nincs is kondom-automata.

– Nincs?

– Nincs.

– Kár.

– Igen – mondta Benedict. Azután odasúgta: – Két dögös, ágyba való cicababa három óránál.

Előbb jobbra akartam fordulni, aztán balra, míg végül rájöttem, hogy fogalmam sincs, mit jelent a „három óránál” kifejezés.

– Hol is van a tizenkét óra? – kérdeztem.

Benedict felsóhajtott.

– Amerre nézel, az a tizenkét óra.

– Akkor a három óra…

– Csak fordulj jobbra, Jake.

Ennyiből talán már kitalálhatták, hogy nem vagyok egy nagyivó. Ez sokakat meglep. Amikor meglátnak valakit az én méreteimmel, azt gondolják, hogy simán asztal alá iszom a kisebb pasasokat. Tévedés. Nagyjából úgy bírom az italt, mint az elsőéves diáklányok.

– Nos?

Már azelőtt tudtam, milyen típusú nőkről van szó, mielőtt a tekintetem megállapodott volna rajtuk:a két szőke csaj a Könyvtár Italbár félhomályában valahol a jó/nagyon jó kategóriába tartozott, napvilágnál azonban inkább az „átlagos/ijesztő”-be lehetett sorolni őket. Benedict közelebb táncolt hozzájuk, és szóba elegyedett velük. Benedict bárkinek lyukat tud beszélni a hasába. A két nő rám nézett. Benedict intett, hogy csatlakozzam hozzájuk.

A pokolba, miért is ne?

Ígértél valamit.

De még mennyire, hogy ígértem. Kösz az emlékeztetőt. Az lesz a legjobb, ha tartom hozzá magamat, és kipróbálom a kutyaharapást szőrével gyógymódot, nem igaz? Elindultam feléjük.

– Hölgyeim, hadd mutassam be a legendás Jacob Fisher professzort.

– Hű – mondta az egyik szőke –, micsoda nagyfiú!

Benedict egy ilyen magas labdát nem tudott kihagyni, ezért kacsintott egyet, és így szólt:

– És a lényeget még nem is láttad, édesem.

Elfojtottam egy sóhajt, üdvözöltem őket, és leültem. Benedict „megsorozta” őket néhány kimondottan erre a bárra kidolgozott poénnal: „Titeket haza lehet vinni, vagy csak olvasótermi példányok vagytok?”, „Kell késedelmi díjat fizetnem, ha sokáig nálam maradtok?” A két szőke dőlt a nevetéstől. Megpróbáltam bekapcsolódni, de sosem volt erősségem a felszínes tréfálkozás. Állandóan Natalie arca lebegett a szemem előtt. Újra meg újra elhessegettem. Rendeltünk egy újabb kört. Aztán még egyet.

Egy idő után átbotorkáltunk az egykori gyerekrészleg kanapéira. Hátrabicsaklott a fejem, és valószínűleg elszundítottam. Amikor magamhoz tértem, az egyik szőke beszélni kezdett hozzám. Bemutatkoztam.

– Windy vagyok – mondta.

– Wendy?

– Nem, Windy, i-vel. – Ezt olyan hangsúllyal mondta, mintha már legalább egymilliószor elismételte volna, és valószínűleg így is volt.

– A dalról neveztek el? – kérdeztem.

Meglepettnek tűnt.

– Ismered a dalt? Nem nézel ki elég idősnek hozzá.

– Everyone knows it’s Windy – énekeltem. – Apám imádta az Association számait.

– Az enyém is. Onnan kaptam a nevem.

Meglepő módon egészen értelmes beszélgetés kerekedett belőle. Windy harmincegy éves volt, egy bankban dolgozott pénztárosként, de gyermekápolónak tanult, mert mindig is az volt az álma. Ő viselte gondját fogyatékos öccsének.

– Alexnek agyi bénulása van – magyarázta Windy, és mutatott egy képet tolószékben ülő testvéréről. A fiú arca szinte ragyogott. Hosszasan bámultam, mintha így a képen tükröződő jóság valami módon belém is átszivároghatna. Windy látta rajtam, és bólintott. Halkan így szólt: – Ő a fény az életemben.

Eltelt egy óra. Talán kettő. Beszélgettünk Windyvel. Az ehhez hasonló estéken mindig van egy pont, amikor el kell dönteni, hogy széna vagy szalma (vagy – a könyvtár metaforánál maradva – hogy kilyukasztjuk-e a tagsági kártyát, vagy sem). Elérkeztünk ehhez a ponthoz, és a válasz egyértelműen igen volt.

A hölgyek kimentek bepúderezni az orrukat. Teljesen eláztam az italtól. Átvillant az agyamon, vajon képes leszek-e ilyen állapotban teljesíteni, de igazából nem érdekelt.

– Tudod, mi tetszik bennük? – kérdezte Benedict egy könyvespolcra mutatva. – Hogy olyan egyenes a gerincük. Érted? Mint a könyveknek.

Hangosan felnyögtem.

– Azt hiszem, rosszul vagyok.

– Nagyon vicces – felelte Benedict. – Amúgy merre jártál tegnap este?

– Nem mondtam?

– Nem.

– Elmentem Vermontba. Natalie régi művésztelepére.

Felém fordult.

– Minek?

Fura dolog, de ha Benedict túl sokat ivott, brit akcentussal kezdett beszélni. Azt gyanítottam, hogy ez még a magániskolában ragadhatott rá. Minél többet ivott, annál erősebb lett az akcentusa.

– Hogy válaszokat kapjak – feleltem.

– És kaptál?

– Igen.

– Hadd halljam.

A levegőbe böktem.

– Egy: senki sem tudja, kicsoda Natalie. – Még egy ujjamat felmutattam. – Kettő: senki sem emlékszik rám. – Megint egy ujj. – Három: nincs semmilyen nyoma a kápolnában annak, hogy Natalie valaha férjhez ment. Négy: a lelkész, aki a szemem láttára adta össze őket, esküszik, hogy ez soha nem történt meg. Öt: az egykori törzshelyünk tulajdonosnője, aki annak idején megmutatta nekem Natalie-t, úgy tett, mintha fogalma sem lenne, ki vagyok, és nem emlékezett egyikünkre sem.

Leeresztettem a kezemet.

– Ja, és a művésztelep – folytattam. – A Kreatív Rekreáció Kolónia? Nincs ott, és mindenki állítja, hogy soha nem is létezett, a farm pedig évtizedek óta ugyannak a családnak a birtokában van. Röviden, azt hiszem, kezdek becsavarodni.

Benedict elfordult, és kortyolt egyet a söréből.

– Mi van? – kérdeztem.

– Semmi.

Kicsit megböktem a karját.

– Gyerünk, mondd már. Mire gondolsz?

Benedict továbbra sem nézett rám, úgy válaszolt.

– Hat évvel ezelőtt, amikor elmentél arra a művésztelepre, elég rossz bőrben voltál.

– Talán egy kicsit. És?

– Az apád akkor halt meg. Egyedül érzeted magad. A disszertációddal nem haladtál. Ideges voltál és feszült. Haragudtál Trainorre, amiért olyan könnyen megúszta.

– Hová akarsz kilyukadni?

– Sehová – mondta. – Felejtsd el.

– Ne gyere nekem ezzel. Miről beszélsz?

Forgott velem a helyiség. Jóval korábban abba kellett volna hagynom az ivást. Eszembe jutott, amikor elsőévesként egyszer túl sokat ittam, és elindultam vissza a kollégiumomba. Nem sikerült eljutnom odáig. Amikor felébredtem, egy bokor tetején feküdtem. A csillagokat bámultam az éjszakai égbolton, és azon tűnődtem, miért olyan szúrós a talaj. Ugyanazt az émelygést éreztem most is, mintha a tengeren hánykolódnék egy hajó fedélzetén.

– Natalie – mondta Benedict.

– Mi van vele?

Felém fordította a vastag lencse által felnagyított szemét.

– Hogyhogy nem találkoztam vele?

Kezdett elhomályosulni a látásom.

– Micsoda?

– Hogyhogy nem találkoztam soha Natalie-val?

– Mert egész idő alatt Vermontban voltunk.

– Be se jöttetek a campusra?

– Csak egyszer. Beültünk Judie Falatozójába.

– Miért nem hoztad el, hogy bemutasd nekem?

A kelleténél nagyobb lendülettel rántottam egyet a vállamon.

– Nem tudom. Talán elutaztál?

– Abban az évben egész nyáron itt voltam.

Csönd. Próbáltam visszaemlékezni. Miért nem mutattam be Benedictnek?

– Én vagyok a legjobb barátod, igaz? – kérdezte.

– Igaz.

– Ha elvetted volna feleségül, engem kérsz fel tanúnak.

– Tudod, hogy így van.

– Mégsem tartod furcsának, hogy sosem találkoztam vele?

– Most, hogy így mondod… – Elkomorodtam. – Várjunk csak, hová akarsz kilyukadni?

– Sehová – mondta újra. – Csak fura, ennyi az egész.

– Hogyhogy fura?

Nem válaszolt.

– Úgy fura, mintha én találtam volna ki? Erről beszélsz?

– Nem. Csak úgy mondtam.

– Mit mondtál?

– Hogy azon a nyáron szükséged volt valamire, amibe kapaszkodhatsz.

– És meg is találtam. Aztán elveszítettem.

– Oké, hagyjuk a témát.

De most már én nem akartam annyiban hagyni. A harag és az ital nem engedte, hogy annyiban hagyjam.

– Ha már itt tartunk, hogyhogy én soha nem találkoztam életed szerelmével? – szegeztem neki a kérdést.

– Miről beszélsz?

Hú, éreztem, hogy nagyon be vagyok rúgva.

– A fényképről a tárcádban. Hogyhogy sosem mutattad be nekem?

Úgy nézett rám, mint akit felpofoztak.

– Szállj le rólam, Jake!

– Csak úgy mondtam.

– Szállj le rólam!

Kinyitottam a számat, aztán becsuktam. A hölgyek visszatértek a mosdóból. Benedict megrázta a fejét, és hirtelen visszatért a mosoly az arcára.

– Melyiket akarod? – kérdezte.

– Komolyan kérdezed? – néztem rá.

– Igen.

– Windyt – feleltem.

– Az melyik?

– Most viccelsz?

– Nem túl jó a névmemóriám – mondta Benedict.

– Windyvel beszélgettem egész éjjel.

– Más szóval a dögösebbet választottad. Rendben, ahogy akarod.

Hazakísértem Windyt. Lassan kezdtük, aztán gyorsan belejöttünk. Nem ez volt életem legjobbja, de tudtam, hogy kedves emlék lesz. Hajnali három múlt, amikor Windy kikísért az ajtóhoz.

Nem nagyon tudtam, mit mondjak, ezért szerencsétlenül ezt mondtam:

– Hát, köszönöm.

– Hát, szívesen?

Gyengéden megcsókoltuk egymást. Mindketten tudtuk, hogy ez nem lesz tartós kapcsolat, csak egy apró, pillanatnyi élvezet, de néha nincs abban semmi rossz.

Keresztülbotorkáltam az egyetem udvarán. Még mindig lézengett néhány diák odakint. Próbáltam az árnyékban haladni, de Barry, a hallgatóm, aki minden áldott héten felkeres az irodámban, észrevett, és odakiáltott:

– Hahó, tanbá, hová ezen a kései órán?

Lebuktam.

Szívélyesen intettem neki, aztán folytattam kanyargós utamat szerény hajlékomba.

Ahogy beléptem, hirtelen megszédültem. Néhány másodpercig mozdulatlanul álltam, vártam, hogy visszatérjen az erő a lábamba. Amikor a szédülés elmúlt, a konyhába mentem, és töltöttem magamnak egy pohár vizet. Nagy kortyokban megittam, aztán újratöltöttem. Holnap fájni fog a fejem, efelől nem volt kétségem.

Végtelen kimerültség lett úrrá rajtam. Beléptem a hálószobába, és felkapcsoltam a villanyt. Az ágyam szélén ott ült a barna baseballsapkás férfi. Ijedten hátrahőköltem.

A férfi barátságosan intett.

– Helló, Jake. A mindenit, alaposan bekarmoltál. Mulatoztál kicsit a haverokkal?

Egy másodpercig mozdulatlanul álltam. A férfi úgy mosolygott, mintha semmi rendkívüli nem lenne a találkozásunkban. Még a sapkája sildjét is megérintette, mint egy profi golfozó.

– Ki a franc maga? – kérdeztem.

– Lényegtelen, hogy én ki vagyok, Jake.

– Már hogy lenne lényegtelen? Kicsoda maga?

A férfi felsóhajtott, mint aki tapintatlanságnak tartja, hogy mindenképpen ki akarom deríteni a személyazonosságát.

– Mondjuk azt, hogy egy barát.

– Ott volt a kávézóban. Vermontban.

– Lebuktam.

– Aztán követett idáig. Maga ült abban a furgonban.

– Megint lebuktam. Jake, te bűzlesz az olcsó piától meg a még olcsóbb szextől. Nem mintha bármi bajom lenne vele.

Próbáltam nem imbolyogni.

– Mit akar tőlem? – Nem voltam hajlandó visszategezni.

– El akarlak vinni egy kis kocsikázásra.

– Hová?

– Hová? – vonta fel a szemöldökét. – Ne szórakozzunk egymással, Jake. Tudod te nagyon jól, hová.

– A leghalványabb fogalmam sincs, miről beszél – mondtam. – Egyáltalán hogyan jutott be ide?

A szemét forgatva így felelt:

– Tényleg ezzel akarod vesztegetni a drága időt, Jake? Magyarázzam el, hogyan nyitottam ki azt az ócska zárat a hátsó ajtón? Ennyi erővel szigetelőszalaggal is bezárhattad volna.

Kinyitottam a számat, becsuktam, aztán újra kinyitottam.

– Ki a franc maga?

– Bob. Rendben? Látom, nem tudsz túllépni ezen a név dolgon, ezért szólíts Bobnak. Te vagy Jake, én Bob. Indulhatunk végre?

Felállt az ágyról. Nagy levegőt vettem, és felkészültem rá, hogy fel kell elevenítenem a kidobóként szerzett tapasztalataimat. Szó sem lehet róla, hogy magyarázat nélkül hagyjam kisétálni a házamból. Ha megijedt tőlem, azt tökéletesen leplezte.

– Indulhatunk végre, vagy tovább akarod húzni az időt? – kérdezte.

– Hová indulunk?

Bob elkomorodott, mintha szándékosan bosszantanám.

– Ugyan már, Jake. Szerinted hová? – A hátam mögötti ajtó felé intett. – Natalie-hoz, természetesen. Igyekezzünk.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

A furgon a tanári parkolóban állt a Moore kollégium mögött.

A campus addigra elcsendesedett. A zene elhallgatott, és a kabócák szüntelen ciripelése vette át a helyét. A távolban láttam néhány diák alakját, de úgy festett, többségüknek hajnali három óra jelentette a takarodót.

Bobbal egymás mellett lépdeltünk – két éjszakai sétára induló cimbora. Az alkohol még mindig blokkolt bizonyos szinapszisokat az agyamban, de az éjszakai levegő és a váratlan látogató segített viszonylag gyorsan kijózanodni. Ahogy közelebb értünk a most már ismerős Chevy furgonhoz, félrecsúszott a hátsó ajtaja. Egy férfi szállt ki a kocsiból.

Egyre kevésbé tetszett ez az egész.

A férfi magas volt és vékony. Előreugró arccsontján paradicsomot lehetett volna szeletelni, haja tökéletesen be volt állítva. Úgy nézett ki, mint egy modell, még az önelégült arckifejezés is stimmelt. Kidobóként eltöltött éveim során kifejlődött egyfajta hatodik érzékem a problémás figurák észlelésére. Mindenkiben kialakul, aki elég hosszú ideig dolgozik ilyen vagy ehhez hasonló munkakörben. Besétál valaki, és sugárzik róla a veszély, mint egy képregényben. Ez a pasas úgy izzott, mint egy szupernóva.

Lelassítottam a lépteimet.

– Ez meg kicsoda?

– Már megint a nevek? – nézett rám Bob. Színpadiasan felsóhajtott, és így szólt: – Otto. Jake, hadd mutassam be a barátomat, Ottót.

– Otto és Bob – ismételtem.

– Igen.

– Mindkettő palindrom.

– Ti, egyetemi tanárok meg a cifra szavaitok. – Megérkeztünk a furgonhoz. Otto oldalra lépett, hogy be tudjak szállni, de nem mozdultam.

– Szállj be! – utasított Bob.

Megráztam a fejem.

– Anyukám mindig azt mondta, ne szálljak be idegenek kocsijába.

– Hahó, tanbá!

Elkerekedett szemmel fordultam a hang irányába. Barry kocogott felénk. Láthatóan ittas volt, amitől a mozgása egy összegabalyodott zsinórú marionettbábuéra hasonlított.

– Tanbá, lehetne egy gyors kérdésem.?

Barry nem tudta befejezni a mondatot. Otto mindenféle figyelmeztetés vagy tétovázás nélkül előrelépett, meglendítette a karját, és ököllel orrba vágta Barryt. Földbe gyökerezett a lábam a döbbenettől. Barry teste vízszintesen a levegőbe emelkedett, és jókora puffanással landolt az aszfalton. Hátrabicsaklott a feje. A szeme lecsukódott. Vér szivárgott az orrából.

Gyorsan letérdeltem mellé.

– Barry?

Nem mozdult.

Otto elővett egy pisztolyt.

Kicsit balra húzódtam, hogy a testemmel fedezzem Barryt.

– Otto téged nem fog lelőni – mondta Bob nyugodt hangon. – Csak addig lövöldözik majd a diákokra, amíg be nem szállsz a furgonba.

Barry koponyája alá csúsztattam a kezem, és megemeltem a fejét. Láttam, hogy lélegzik. A csuklójához nyúltam, hogy ellenőrizzem a pulzusát, amikor kiáltás harsant.

– Barry? – Egy másik hallgató volt az. – Hol vagy, tesó?

Félelem hasított belém, ahogy Otto felemelte a fegyverét. Átvillant az agyamon, hogy megpróbálom ártalmatlanná tenni, de mintha olvasott volna a gondolataimban, egy lépéssel eltávolodott tőlem.

Egy másik diák hangja:

– Szerintem arrafelé ment. A furgonhoz. Barry?

Otto a hang irányába fordította a fegyvert. Bob rám nézett, és megvonta a vállát.

– Oké! – suttogtam. – Megyek! Csak ne lőjön le senkit.

Gyorsan bemásztam a furgon hátuljába. Az összes széket kiszedték az utastérből, csak egy pad volt az egyik fal mellett – oda lehetett ülni. Otto leeresztette a pisztolyát, és helyet foglalt mellettem. Bob beült a kormány mögé. Barry még mindig ájultan feküdt odakint. A diákok már majdnem odaértek, amikor elindultunk. Hallottam, ahogy egyikük felkiált:

– Mi az… Uramisten! Barry?

Ha Bob és Otto aggódtak is amiatt, hogy valaki meglátja a kocsi rendszámtábláját, nem látszott rajtuk. Bob idegesítően lassan hajtott. De én azt akartam, hogy taposson a gázra. Azt akartam, hogy siessen. Azt akartam, hogy Otto és Bob minél távolabb kerüljenek a diákoktól.

Ottóhoz fordultam.

– Mi a francért kellett leütnie?

Otto pillantásától megfagyott a vér az ereimben. Teljesen élettelen volt a tekintete, mintha valami tárgynak próbálnék a szemébe nézni – egy sarokasztalnak vagy egy kartondoboznak.

Bob hátraszólt a vezetőfülkéből.

– Dobd a tárcádat és a telefonodat az anyósülésre, kérlek!

Megtettem, amire kért. Néhány pillantással gyorsan felmértem a furgon hátsó részét. A látvány egyáltalán nem tetszett. A padlószőnyeget feltépték, ezért csak a csupasz vaslemez volt a talpunk alatt. Otto lábánál egy rozsdás szerszámos láda hevert. Nem láttam, mi van benne. Velem szemközt egy rudat hegesztettek a furgon falába. Nagyot nyeltem, amikor megláttam a bilincset. Az egyik végét a rúdhoz erősítették. A másik fele nyitva volt, mintha csak egy csuklóra várt volna.

Otto folyamatosan rám szegezte a fegyverét.

Amikor felhajtottunk az autópályára, Bob tenyérrel kezdte tekerni a kormánykereket, mint apám annak idején, amikor hétvégén elugrottunk a vaskereskedésbe.

– Jake? – szólt hátra ismét Bob.

– Igen.

– Merre menjek?

– Tessék???

– Pofonegyszerű, Jake – folytatta Bob. – Megmondod nekünk, hol van Natalie.

– Én?

– Bizony, te.

– A leghalványabb fogalmam sincs, hol van. Azt hittem, maguk…

Ez volt az a pillanat, amikor Otto gyomorszájon vágott. Az összes levegő kiáramlott a tüdőmből. Összecsuklottam, mint egy kerti szék. A térdem a furgon kemény fémpadlójának csapódott. Akit vágtak már tiszta erőből gyomorszájon, tudja, milyen bénító érzés. Az ember úgy érzi, mindjárt megfullad. Semmi mást nem tud tenni, mint összegörnyedni, és imádkozni, hogy újra levegőt tudjon venni. Bob hangja:

– Hol van Natalie?

Akkor sem bírtam volna felelni, ha tudom a választ. Nem kaptam levegőt. Próbáltam magamhoz térni. Emlékeztem, hogy ilyenkor nincs értelme küzdeni, előbb-utóbb újra tudok majd lélegezni, de egyelőre úgy éreztem magam, mintha valaki víz alá nyomta volna a fejemet, én pedig csak annyit tudok tenni, hogy reménykedem, hamarosan elengedi.

Bob hangja ismét:

– Jake?

Otto keményen halántékon rúgott. A hátamra gördültem, és csillagokat láttam a fájdalomtól. A mellkasom összehúzódott, de végre képes voltam újra levegőt venni. Otto megint fejbe rúgott. Éreztem, hogy mindjárt elveszítem az eszméletemet. Felakadt a szemem. Felkavarodott a gyomrom. Attól féltem, elhányom magam, és mivel az elme útjai kifürkészhetetlenek, rögtön utána az jutott eszembe, milyen szerencse, hogy eltávolították a padlószőnyeget, mert így könnyebb lesz feltakarítani.

– Hol van? – ismételte Bob.

Négykézláb a furgon másik végébe kúsztam, és nagy nehezen kinyögtem:

– Esküszöm, hogy nem tudom!

Hátamat a furgon falának vetettem. A rúdra erősített bilincs a bal vállam fölött himbálózott. Otto továbbra is sakkban tartott a fegyverrel. Nem mozdultam. Időt próbáltam nyerni, hogy levegőhöz jussak, összeszedjem magam és normálisan tudjak gondolkodni. A pia még mindig bennem volt, ezért kissé kábának éreztem magam, de a fájdalom kijózanító hatása csodákra képes.

Felhúztam a térdemet a mellkasomhoz. Közben valami apró, éles tárgyat éreztem a talpam alatt. Üvegszilánk, gondoltam, vagy egy érdesebb kavics. Lenéztem a padlóra, és jeges rémület fogott el, amikor megláttam, mi az.

Egy metszőfog volt.

Elakadt a lélegzetem. Ottóra pillantottam, és mintha mosoly suhant volna át modellarcán. Kinyitotta a ládikát, amelyben rozsdás szerszámok lapultak. Felismertem egy harapófogót, egy fémfűrészt, egy tapétavágót – aztán inkább elfordítottam a fejemet.

– Hol van Natalie?

– Már mondtam. Nem tudom.

– Csalódást okozol nekem, Jake – ingatta a fejét Bob.

Otto közömbös tekintettel nézett engem. A fegyvert továbbra is rám irányította, de közben lopva szerelmes pillantásokat vetett a szerszámaira. Felcsillant a szeme, amikor a harapófogóra, a fémfűrészre és a tapétavágóra nézett.

– Jake? – szólalt meg újra Bob.

– Mi van?

– Bob most meg fog bilincselni. Ne csinálj semmi ostobaságot! Fegyver van nála, és bármikor visszamehetünk az egyetemhez, hogy célba lőjön a diákokra. Megértetted?

Nyeltem egyet, a gondolatok vadul kergették egymást a fejemben.

– Nem tudok semmit.

Bob színpadiasan felsóhajtott.

– Nem azt kérdeztem, hogy tudsz-e valamit, Jake. Vagyis, persze, korábban kérdeztem tőled valamit, de most csak arra vagyok kíváncsi, felfogtad-e, amit a bilincsről és a célba lövésről mondtam. Felfogtad, Jake?

– Igen.

– Akkor maradj nyugton. – Bob indexelt, és átsorolt a bal oldali sávba. Még mindig az autópályán voltunk. – Gyerünk, Otto!

Nem sok időm maradt. Tisztában voltam vele. Talán néhány másodperc. Amint a bilincs a csuklómra kattan – amint a falhoz szögeznek –, nekem végem. Lenéztem a metszőfogra a padlón.

Tökéletes emlékeztető volt, hogy mire számíthatok.

Otto elindult felém a furgon másik végéből. Nem eresztette le a fegyvert. Rávethetném magam, gondoltam, de biztosan számít rá. Átvillant az agyamon, hogy felrántom a furgon ajtaját, és kiugrom a kilencven kilométeres sebességgel száguldó járműből. De a biztonsági zár le volt nyomva az ajtón. Semmi esélyem se volt kinyitni.

Végül megszólalt Otto:

– Fogd meg a rudat a bilincs mellett bal kézzel. Kapaszkodj bele mind az öt ujjaddal.

Tudtam, miért mondja ezt. Ha az egyik kezem le van foglalva, csak a másikra kell figyelnie. Nem mintha sokat számított volna. Mindössze egy másodpercre volt szüksége ahhoz, hogy a helyére kattintsa a bilincset, és nekem befellegzett. Megmarkoltam a rudat – és hirtelen támadt egy ötletem.

Kockázatos terv volt, talán egyenlő a lehetetlennel, de ha egyszer megbilincselnek, és Otto kezelésbe vesz a szerszámaival…

Nem volt választásom.

Otto felkészült rá, hogy nekirontok. Arra azonban nem számított, hogy az ellenkező irányba fogok mozdulni.

Próbáltam ellazítani magamat. Tudtam, hogy minden az időzítésen múlik. Magas vagyok. Másként nem lenne semmi esélyem. Továbbá azt is bekalkuláltam, hogy Otto valószínűleg nem akar agyonlőni, mert tényleg élve van rám szükségük – amit Bob fenyegetése is alátámasztott, hiszen nem rám akartak célba lőni, hanem a diákokra.

Mindössze egy másodpercem lesz. Vagy még annál is kevesebb. Talán csak egy tizedmásodperc.

Otto a bilincsért nyúlt. Amikor megfogta, akcióba léptem.

A rudat használva támasztékként, meglendítettem a lábamat – de nem Otto felé. Az teljesen értelmetlen lett volna, mert számított rá. Ehelyett felugrottam, és ugyan nem úsztam vízszintesen a levegőben, mint valami veterán harcművész, a magasságom, illetve a sok felülés meg erősítés révén képes voltam bemutatni egy köríves rúgást.

A sarkammal célba vettem Bob fejét.

Otto villámgyorsan reagált. Abban a pillanatban, ahogy a mozdulat véget ért, elkapta a derekamat, és levitt a földre. Átkarolta a nyakamat, ki akarta nyomni belőlem a szuszt, de elkésett.

A lábam olyan erővel találta el Bob koponyáját, hogy oldalra bicsaklott a feje. Ösztönösen elengedte a kormányt. A kocsi élesen kanyarodott, együtt repültünk oldalra Ottóval – és a fegyverrel.

Én voltam felül.

Otto még mindig a nyakamat szorította, de a fegyver nélkül már nem volt olyan egyértelmű fölényben. Sőt. Otto tapasztalt verekedő volt. Én is tapasztalt verekedő vagyok. Otto nagyjából száznyolcvan centi lehetett és nyolcvan kiló. Én százkilencvenöt vagyok és száztíz kiló.

Vagyis az előny nálam volt.

Keményen nekicsaptam a furgon hátuljának. Érezhetően enyhült a szorítása a nyakamon. Másodszor is nekicsaptam. Elengedett. Tekintetemmel a fegyvert kerestem a padlón.

Sehol sem láttam.

A furgon előbb jobbra, majd balra lendült, ahogy Bob próbálta visszanyerni az uralmát a jármű felett.

Előrebuktam, és térdre estem. Csikorgó zajt hallottam, és a szemem sarkából megláttam a fegyvert. Négykézláb kúszva elindultam felé, de Otto elkapta a lábam, és visszarántott. Egy ideig huzakodtunk, én próbáltam közelebb férkőzni a pisztolyhoz, miközben ő húzott visszafelé. Az arcába akartam talpalni, de elvétettem.

Aztán Otto lehajtotta a fejét, és a lábamba harapott.

Felüvöltöttem a fájdalomtól.

A vádlimba mélyesztette a fogát. Pánikba esve rúgkapálni kezdtem. Nem engedett el. Elhomályosult a látásom. Szerencsére a furgon megint irányt váltott. Otto elszállt jobbra. Én balra gurultam. Egyenesen a szerszámos ládán landolt. Ujjai eltűntek a láda belsejében.

Hol a pokolban van az a pisztoly?

Sehol nem találtam.

Megszólalt Bob a vezetőfülkéből:

– Add fel, és nem bántunk több diákot!

De nem foglalkoztam ezzel a baromsággal. Előbb balra néztem, aztán jobbra. A fegyver sehol.

Otto kihúzta a kezét a ládából. Benne volt a tapétavágó. Hüvelykujjával megnyomta rajta a gombot. Előugrott a penge.

A méretem hirtelen irrelevánssá vált.

Elindult felém, maga elé tartva az éles pengét. Csapdába estem. A fegyvernek nyoma sem volt. Ha nekiugrom, akkor biztosan nem úszom meg komolyabb sérülések nélkül. Így csak egyetlen lehetőségem maradt.

Ha tanácstalan vagy, csináld azt, ami egyszer már bevált.

Megfordultam, és ököllel tarkón vágtam Bobot.

A furgon ismét elkanyarodott, és Ottóval a levegőbe emelkedtünk. Szerencsésebben értem földet, és kihasználva pillanatnyi előnyömet, rávetettem magam. Még mindig a kezében volt a tapétavágó. Felém suhintott vele, de elkaptam a csuklóját. Megint a testsúlyomat használtam arra, hogy fölé kerekedjem.

Bobnak ezúttal komolyabban meggyűlt a baja a kocsi irányításával.

Ottóval gurulni kezdtünk a furgon padlóján. Egyik kezemmel a csuklóját szorítottam, két lábamat pedig a teste köré kulcsoltam. Szabad alkaromat Otto nyakához szorítottam, a légcsövét próbáltam eltalálni. Leszegte az állát, hogy kivédje a mozdulatot. De az alkarom még mindig a nyakán volt. Ha sikerülne egy kicsit mélyebbre ékelnem a karomat…

Ekkor történt.

Bob a fékre taposott. A furgon csikorgó kerekekkel megállt. A levegőbe emelkedtünk Ottóval, majd nekicsapódtunk a padlónak. A helyzet az, hogy az alkarom még mindig be volt ékelődve Otto álla alá. Gondolják csak végig. A testsúlyom, plusz a kocsi sebessége meg a hirtelen fékezés – az alkarom dárdaként fúródott a torkába.

Borzalmas roppanás hallatszott, mint amikor tucatnyi nedves gally törik el egyszerre. Otto légcsöve nedves papírgurigaként horpadt össze. A karom valami keménynek ütközött – a furgon padlóját éreztem a bőr és a nyak porcai alatt. Otto egész teste elernyedt. Lenéztem szépfiús arcára. Nyitott szemmel meredt rám, de a tekintete most már nem csak élettelennek tűnt – valóban az is volt.

Valahol abban reménykedtem, hogy pislog egyet. Nem pislogott.

Otto meghalt.

Legördültem róla.

– Otto?

Bob volt az. A zsebéhez nyúlt. Nem tudtam, hogy fegyvert akar rántani vagy sem, de nem maradtam ott, hogy kiderüljön. Felrántottam a biztonsági zárat a hátsó ajtón, és megragadtam a fogantyút. Még egy utolsó pillantást vetettem a hátam mögé, mielőtt kinyitottam volna az ajtót.

Igen, Bobnál fegyver volt, és egyenesen rám célzott vele.

Lebuktam, a golyó pedig néhány centivel a fejem fölött vágódott az ajtóba. Ennyit arról, hogy nem akarnak kinyírni. Kigurultam a furgonból, a jobb vállamra érkeztem. Fényszórók közeledtek. Elkerekedett a szemem. Az egyik kocsi egyenesen felém tartott.

Odébb gurultam. Abroncsok csikorogtak az aszfalton. Az autó olyan közel húzott el mellettem, hogy éreztem az arcomba csapódó port. Dudák tülköltek. Valaki átkozódott.

Bob furgonja elindult. Megkönnyebbülés áradt szét bennem. A bal oldali útpadka viszonylagos biztonságába kúsztam. Azt gondoltam, hogy a sok autó miatt Bob elhajt.

De nem így történt.

A furgon félrehúzódott ugyanazon az oldalon, ahol én feküdtem kiterülve mindössze húsz méterre tőle.

Kezében a fegyverrel Bob kiugrott a vezetőülés felőli ajtón. Teljesen elkészültem az erőmmel. Úgy éreztem, képtelen vagyok megmozdulni. De ha valaki fegyvert szegez az emberre, a fájdalom és a kimerültség csak másodlagos.

Ismét egyetlen választásom maradt.

Átvetettem magam az út melletti bokrokon. Nem néztem meg, mi van mögöttük. Csak ugrottam. A sötétbe. Nem láttam a lejtőt. Gurulni kezdtem lefelé, és hagytam, hogy a gravitáció minél távolabb vigyen az úttól. Arra számítottam, hogy hamarosan leérek a lejtő aljára, de elég sokáig gurultam.

Hosszú és fájdalmas út volt. A fejemet bevágtam egy kőbe. A lábam nekicsapódott egy fatörzsnek. A bordáim… azt se tudom, minek ütköztek. Gurultam tovább. Csak gurultam, gurultam egészen addig, míg a szemem becsukódott, és elsötétült előttem a világ.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Amikor megláttam a fényszórókat, elakadt a lélegzetem, és megpróbáltam továbbgurulni a földön. A fényszórók követtek.

– Uram?

A hátamon feküdtem, és felfelé bámultam. Hogyan jöhet szembe velem egy autó, ha az arcom az égbolt felé néz? Felemeltem a kezem, hogy eltakarjam a szememet. Kínzó fájdalom hasított a vállamba.

– Jól érzi magát, uram?

Hunyorogva fordultam a hang irányába. A két fényszóró egy elemlámpa fénysugarává olvadt össze. A lámpa gazdája elfordította a fénycsóvát a szememről. Pislogtam néhányat, és láttam, hogy egy rendőr áll fölöttem. Lassan felültem, de az egész testem tiltakozott.

– Hol vagyok? – kérdeztem.

– Nem tudja, hol van?

Megráztam a fejem, próbáltam összeszedni a gondolataimat. Vaksötét volt. Valami bozótosban feküdtem. Egy pillanatra bevillant az az emlék elsőéves koromból, amikor egy bokor tetején tértem magamhoz egy komolyabb ivászat után.

– Mi a neve, uram? – kérdezte a rendőr.

– Jake Fisher.

– Mr. Fisher, fogyasztott Ön alkoholt?

– Megtámadtak – feleltem.

– Megtámadták?

– Két fegyveres.

– Mr. Fisher?

– Igen.

Elővette a leereszkedő-türelmes zsaru hanghordozását.

– Fogyasztott alkoholt az este folyamán?

– Igen. De annak már sok ideje.

– Mr. Fisher, John Ong motoros járőr vagyok. Úgy látom, megsérült. Szeretné, hogy kórházba vigyem?

Minden erőmmel azon voltam, hogy a rendőrre összpontosítsak. Mintha minden agyhullámomnak egy vízfüggönyön kellett volna átverekednie magát.

– Nem is tudom.

– Hívok mentőt – ajánlotta.

– Nem hiszem, hogy szükséges. – Körülnéztem. – Hol vagyok?

– Mr. Fisher, láthatnám az igazolványát?

– Persze. – A zsebembe nyúltam, de akkor eszembe jutott, hogy a tárcámat és a telefonomat a furgon ülésére dobtam. – Ellopták.

– Kik?

– A két férfi, aki megtámadott.

– A fegyveresek?

– Igen.

– Szóval kirabolták?

– Nem.

Képek villantak fel a szemem előtt: az alkarom Otto nyakán, a tapétavágó a kezében, a szerszámos láda, a bilincs, a halálfélelem, a hirtelen fékezés, az émelyítő hang, ahogyan a légcsöve elroppant. Behunytam a szemem, és megpróbáltam elhessegetni a képeket.

Aztán, inkább csak magamnak, mint Ong motoros járőrnek, ezt mondtam:

– Megöltem az egyiket.

– Tessék?

Könnyek gyűltek a szemembe. Nem tudtam, mitévő legyek. Megöltem egy embert, de az egyszerre volt véletlen baleset és önvédelem. Tudtam, hogy ezt meg kell magyaráznom. Nem titkolhatom el. Ennél azért több eszem volt. Sok politikatudományra járó hallgató valójában a jogra készült. Nem egy kollégám elvégezte a jogi kart, és az ügyvédi kamarának is tagja volt. Sok mindent tudtam az alkotmányról és a jogaimról, illetve az amerikai jogrendszer működéséről. Egy szó, mint száz: óvatosnak kell lenni, mint mond az ember. Nem lehet csak úgy dobálózni az efféle kijelentésekkel. Beszélni akartam. Beszélnem kellett. De nem vallhattam be csak úgy egy gyilkosságot.

Szirénák vijjogását hallottam, és megláttam a közeledő mentőautót.

John Ong motoros járőr újra a szemembe világított. Ezúttal már biztosan nem véletlenül.

– Mr. Fisher?

– Fel akarom hívni az ügyvédemet – mondtam.

* * *

Nincsen ügyvédem.

Büntetlen előéletű, egyedülálló egyetemi tanár vagyok, kevés jövedelemmel. Ugyan mi szükségem lenne ügyvédre?

– Oké, van egy jó meg egy rossz hírem – mondta Benedict.

Benedictet hívtam fel. Nem tagja az ügyvédi kamarának, de elvégezte a jogot a Stanfordon. Hordágyon ültem, amit vízhatlan papírral takartak le, mint amilyet a hentesek használnak. Egy kis kórház baleseti osztályán voltam. Az ügyeletes orvos – aki majdnem olyan kimerültnek tűnt, mint ahogyan én éreztem magam – azt mondta, valószínűleg agyrázkódást szenvedtem. Azért fájt annyira a fejem. Azonkívül különböző zúzódásaim, sebeim, és feltehetőleg még egy rándulásom is volt. A fognyomokat a lábamon nem tudta mire vélni. Ahogy csökkent az adrenalinszintem, úgy erősödött fel a fájdalom. Az orvos megígérte, hogy felír majd valami fájdalomcsillapítót.

– Hallgatlak – feleltem.

– A jó hír az, hogy a zsaruk szerint teljesen elment az eszed, és egy szavadat sem hiszik.

– És mi a rossz?

– Hajlok rá, hogy egyetértsek velük, azzal kiegészítve, hogy én az alkohol által kiváltott hallucinációra tippelek.

– Megtámadtak.

– Igen, hallottam – mondta Benedict. – Két férfi, fegyverek, egy furgon, meg valami motoros szerszámok.

– Szerszámok. Szó sem volt motoros szerszámokról.

– Oké, lényegtelen. Szerintem sokat ittál, aztán furcsa dolgokat kezdtél képzelni.

Felhúztam vádlimat, és megmutattam neki a harapásnyomot.

– És ezt hogyan magyaráznád meg?

– Wendy egy igazi vadmacska.

– Windy – javítottam ki. Nem volt értelme vitatkoznom vele. – És most mi legyen?

– Nem akarom a nagymenőt játszani, de lenne számodra egy elsőrangú jogi tanácsom, már amennyiben érdekel.

– Kíváncsian hallgatom.

– Ne hajtogasd tovább azt, hogy megöltél egy embert.

– Huh – mondtam. – Kösz, hogy nem játszod a nagymenőt.

– Sok jogi szakkönyvben szerepel – felelte Benedict. – A rendszám, amit megadtál? Nem létezik. Nincsen holttest, nem történt bűncselekmény, nincsen semmi erőszakra utaló jel, csak egy kisebb szabálysértés, mert amikor ittasan legurultál a dombról, beléptél egy hátsó udvarba. A zsaruk hajlanak rá, hogy elengedjenek egy kisebb bírsággal. Amondó vagyok, menjünk haza, és majd otthon kitaláljuk, mi legyen, oké?

Nehéz lett volna vitába szállni az érvelésével. Tudtam, hogy az lenne a legbölcsebb, ha azonnal eltűnnék innen, visszamennék az egyetemre, kipihenném és összeszedném magam, hogy napvilágnál higgadtan át tudjam gondolni a történteket. Ráadásul én magam is tartottam egy Alkotmányos ismeretek szemináriumot, ezért pontosan tudtam, hogy az ötödik alkotmánykiegészítés értelmében nem vagyok köteles önmagamra nézve terhelő vallomást tenni. Talán itt az ideje, hogy éljek ezzel a jogommal.

Benedict vezetett. Zúgott a fejem. Az orvos beadott egy fájdalomcsillapítót, amitől teljesen elkábultam. Próbáltam összpontosítani, de az alkohol és a gyógyszer hatásán kívül a túlélésért vívott küzdelem emlékétől sem volt könnyű megszabadulnom. Szó szerint az életemért harcoltam. Mi folyik itt? Mi köze van Natalie-nak ehhez az egészhez?

Amikor beálltunk a parkolóba a campuson, az egyetemi rendőrség autóját vettem észre a házam előtt. Benedict kérdő pillantást vetett rám. Megvontam a vállam, és kiszálltam a kocsiból. Megszédültem, és majdnem elvágódtam. Végül sikerült megőriznem az egyensúlyomat, és óvatosan elindultam a bejárati ajtó felé. Evelyn Stemmer volt az egyetem biztonsági szolgálatának a vezetője. Alacsony, mosolygós nő volt. De ezúttal nem mosolygott.

– Próbáltuk elérni, Fisher professzor – mondta.

– Ellopták a mobiltelefonomat.

– Értem. Lenne szíves velem jönni?

– Hová?

– A rektori irodába. Tripp rektor úr beszélni akar önnel.

Benedict közénk lépett.

– Miről van szó, Evelyn?

A nő úgy nézett rá, mintha Benedict éppen akkor pottyant volna ki egy orrszarvú hátsó feléből.

– Ezt inkább Tripp rektor úrra bízom. Én csak azért jöttem, hogy átadjam az üzenetet.

Nem volt erőm tiltakozni. De ugyan mi értelme lett volna? Benedict velünk akart jönni, de úgy éreztem, nem feltétlenül erősítené a pozíciómat, ha a legjobb barátom velem tartana egy megbeszélésre a főnökömmel. Az egyetemi rendőrség járőrkocsijának anyósülését valamilyen számítógép foglalta el, ezért be kellett ülnöm hátra, mint egy valódi bűnözőnek.

A rektor egy 900 négyzetméteres, huszonkét szobás kőpalotában lakott, amelynek stílusa a szakértők szerint „mérsékelten neogótikus”. Nem tudom, hogy ez mit jelent, de maga a ház valóban lenyűgöző építmény volt. Azt sem teljesen értettem, miért kell kocsival mennünk, hiszen a rektori lak a sportpálya melletti domb tetején állt, alig négyszáz méterre a tanári parkolótól. Két évvel ezelőtt teljesen felújították, és nemcsak a rektor családjának adott otthont, de – ami még fontosabb – az adománygyűjtő estek helyszínéül is szolgált.

Bekísértek egy irodába, ami pontosan úgy nézett ki, mint egy egyetemi rektor irodája, csak elegánsabb volt és választékosabb. Tökéletesen illett a gazdájához, az új rektorhoz. Jack Tripp elegáns volt és választékos, haja hullámos, fogsorán a koronák makulátlanok. Próbált elvegyülni köztünk azzal, hogy tweedzakót hordott, de a méretre szabott öltözet túl drágának tűnt, hogy valódi tanárnak látsszon benne. A könyökvédők túl szabályosak voltak. A diákok „pozőrnek” csúfolták. Találónak éreztem ezt a gúnynevet.

Megtanultam, hogy az emberi lényeknél mindent a motiváció határoz meg, ezért elnéztem Trippnek színpadias megjelenését. Annak ellenére, hogy a tudomány és a felsőoktatás fennkölt terminusaiba burkolózott, Trippnek egyetlen feladata volt: pénzt szerezni. Ennyi. És ez talán így is volt rendjén. A legjobb rektorok többnyire azok közül kerültek ki, akik megértették ezt, és ennek megfelelően végezték a dolgukat. Ilyen szempontból Tripp remek rektor volt.

– Ülj le, Jacob – mondta Tripp, majd a mögöttem álló Stemmerre nézett. – Evelyn, kérlek, kifelé menet csukd be az ajtót magad után.

Leültem. Evelyn Stemmer pedig kiment a szobából.

Tripp velem szemben ült gazdagon díszített íróasztala mögött. Hatalmas asztal volt. Mint egy részvénytársaság elnökéé. Ha gonoszabb hangulatomban vagyok, meg szoktam jegyezni, hogy egy férfi íróasztala, akárcsak az autója, egyfajta… hmm… kompenzáció. Tripp összekulcsolta kezét a helikopter-leszállópálya méretű asztallapon, és így szólt:

– Szörnyen nézel ki, Jacob.

Visszanyeltem a szokásos választ –„látnod kellene a másik fickót” –, mert jelen esetben ez tényleg ízléstelen lett volna.

– Későn feküdtem le.

– Úgy látom, megsérültél.

– Jól vagyok.

– Meg kellene nézetned.

– Már megtettem. – Kényelmetlenül fészkelődtem a széken. A nyugtatók és a fájdalomcsillapítók miatt mintha köd ereszkedett volna az agyamra, és vékony gézcsík homályosítaná el a látásomat. – Miről van szó, Jack?

Egy pillanatra széttárta a karját, majd visszahelyezte a kezét az asztalra.

– Mesélsz nekem a tegnap éjjelről?

– Mi történt tegnap éjjel? – kérdeztem.

– Éppen ezt akarom hallani.

Szóval így játszunk, gondoltam. Hát legyen. Enyém az első ütés.

– Elmentem egy barátommal egy bárba. Túl sokat ittam. Amikor hazaértem, megtámadott két férfi, és… elraboltak.

Elkerekedett a szeme.

– Két férfi elrabolt?

– Igen.

– Kicsodák?

– Bob és Otto.

– Bob és Otto?

– Azt mondták.

– És hol van most ez a két férfi?

– Nem tudom.

– Őrizetbe vették őket?

– Nem.

– De jelentetted az esetet a rendőrségnek?

– Igen – feleltem. – Elárulnád végre, hogy mi ez az egész?

Tripp felemelte a kezét, mintha hirtelen rájött volna, hogy az asztal lapja ragad. Egymáshoz illesztette a két tenyerét, és összeütögette az ujjbegyeit.

– Ismersz egy Barry Watkins nevű hallgatót?

A szívem kihagyott egy ütemet.

– Jól van?

– Ismered?

– Igen. Az egyik férfi, aki elrabolt, ököllel arcon ütötte.

– Értem – mondta pontosan olyan hangsúllyal, mint aki semmit sem ért. – Mikor?

– A furgonnál álltunk. Barry utánam kiáltott, és odaszaladt. Mielőtt közbeléphettem volna, az egyik pasas leütötte. Jól van Barry?

Az ujjbegyek ismét egymáshoz ütődtek.

– Kórházban van arccsonttöréssel. Súlyos sérülést szenvedett.

– A rohadt életbe – suttogtam.

– A szülei eléggé felzaklatták magukat. Azzal fenyegetőznek, hogy beperlik az egyetemet.

Per – ez a szó rémületet kelt minden bürokrata szívében. Arra számítottam, hogy a háttérben mindjárt megszólal valami horrorfilmes zene.

– Barry Watkins nem emlékszik a két másik férfira. Arra emlékszik, hogy utánad kiált, és elindul feléd, aztán már csak a kórházban tért magához. Két másik hallgató megerősítette, hogy láttak téged elmenekülni egy furgonnal.

– Nem menekültem el. Beszálltam a furgon hátuljába.

– Értem – mondta ugyanazzal a hangsúllyal. – Amikor a két másik hallgató odaért, Barry a földön feküdt, vérző arccal. Te pedig elhajtottál.

– Nem én vezettem. Hátul voltam.

– Értem.

Megint ez az „értem”. Közelebb hajoltam. Az íróasztal teljesen üres volt, leszámítva egy tökéletesen elrendezett papírkupacot, illetve az elmaradhatatlan családi fotót a szőke feleséggel, két elragadó gyermekkel és a kutyával, aminek hullámos szőre pont olyan volt, mint Tripp haja. Semmi más. Rohadt nagy asztal. Nem volt rajta semmi.

– A lehető legtávolabb akartam tudni őket a campustól – mondtam. – Főleg azután, hogy leütötték Barryt. Ezért azt tettem, amit mondtak.

– Úgy érted, addigra a két férfi már elrabolt téged?

– Igen.

– Kik voltak azok?

– Nem tudom.

– Csak úgy felbukkantak a semmiből, és elraboltak? Váltságdíjat akartak kérni?

– Nem hiszem – feleltem, és kezdett leesni, hogy mekkora őrültségnek hangzik ez az egész. – Egyikük betört a házamba. A másik a furgonban várt. Ragaszkodtak hozzá, hogy velük menjek.

– Nagydarab férfi vagy. Erős testalkatú. Ijesztő termetű.

Vártam, hogy befejezze.

– Hogyan tudtak rávenni, hogy velük menjél?

Átugrottam a Natalie-val kapcsolatos részt, és kivágtam az adu ászt.

– Fegyver volt náluk.

Ismét elkerekedett a szeme.

– Fegyver?

– Igen.

– Igazi?

– Igazi fegyverek voltak, igen.

– Honnan tudod?

Úgy döntöttem, nem teszek említést arról, hogy az egyikük rám lőtt. Erről eszembe jutott, hátha a rendőrség megkeresi a golyókat az autópálya közelében. Utána kell néznem.

– Beszéltél erről valakinek? – kérdezte Tripp, miután nem válaszoltam.

– A zsaruknak elmondtam, de nem esküdnék meg rá, hogy hittek nekem.

Hátradőlt, és két ujja közé csippentette az alsó ajkát. Tudtam, mi jár a fejében. Hogyan fognak reagálni a hallgatók, a szüleik és a fontosabb öregdiákok, ha megtudják, hogy fegyveresek tartózkodtak az egyetem területén? És nemcsak ott tartózkodtak, de – ha igazat mondok (ami minimum vitatható) – elraboltak egy professzort, és tettleg bántalmaztak egy hallgatót.

– Ittas voltál, ugye?

Helyben vagyunk.

– Igen.

– Van egy biztonsági kameránk az udvar középső részén. A felvételek alapján a járásod elég bizonytalannak tűnik.

– Ez történik az emberrel, ha túl sokat iszik.

– Úgy értesültem, hogy a Könyvtár Italbárt hajnali egykor hagytad el… mégis csak hajnali háromkor jelentél meg imbolyogva a campuson.

Ismét megvártam, hogy befejezze.

– Hol voltál a kettő között eltelt két órában?

– Miért?

– Mert egy diák sérelmére elkövetett súlyos testi sértés ügyében nyomozok.

– Amiről tudjuk, hogy hajnali három után történt. Gondolod, hogy két órán keresztül tervezgettem?

– Nem hinném, hogy helye lenne most az iróniának, Jacob. Komoly dologról beszélünk.

Behunytam a szemem, és éreztem, hogy forogni kezd velem a szoba. Igaza volt.

– Egy fiatal hölggyel távoztam a Könyvtárból. De ez lényegtelen. Sosem ütném meg Barryt. Minden héten felkeres a fogadóórámon.

– Igen, ő is megvédett téged. Azt mondta, te vagy a kedvenc tanára. De nekem a tényeket kell néznem, Jacob. Remélem, megérted.

– Természetesen.

– Tény: részeg voltál.

– Egyetemi tanár vagyok. Az ivás gyakorlatilag része a munkaköri leírásomnak.

– Ez nem vicces.

– De attól még igaz. A pokolba, hiszen itt is voltam már bulizni. Te magad sem veted meg az alkoholt.

– Ezzel nem javítasz a helyzeteden.

– Nem is az a célom. Csak az igazat akarom elmondani.

– Akkor egy újabb tény: bár homályosan fogalmaztál, úgy tűnik, ivás után egyéjszakás kalandban volt részed.

– Nem fogalmaztam homályosan – utasítottam vissza a megjegyzést. – Pontosan ez történt. A hölgy már elmúlt harminc, és nem az egyetemen dolgozik.

– És ezek után történt a fent említett hallgató bántalmazása.

– Igen, de nem én bántalmaztam.

– Akkor is van összefüggés a kettő között – felelte hátradőlve a széken. – Azt hiszem, nincs más választásom, mint megkérni téged, hogy menj el szabadságra.

– Mert ittam?

– Az egész miatt – válaszolta.

– Egy szemeszter kellős közepén vagyunk…

– Megoldjuk a helyettesítésedet.

– Felelősséggel tartozom a diákjaimért. Nem hagyhatom cserben őket.

– Ezt az előtt kellett volna végiggondolnod, mielőtt leittad magad – mondta nem kevés éllel a hangjában.

– Az alkoholfogyasztás nem bűncselekmény.

– Nem, de ami utána történt… – Nem fejezte be a mondatod. Ajkán halvány mosoly jelent meg. – Érdekes – mondta.

– Micsoda?

– Hallottam róla, hogy évekkel ezelőtt nézeteltérésed volt Trainor professzorral. Nem érzed úgy, hogy van némi párhuzam a kettő között?

Nem válaszoltam.

– Létezik egy görög mondás – folytatta. – A púpos sosem látja a saját púpját.

Bólintottam.

– Igazán mélyenszántó.

– Gúnyolódsz, Jacob, de tényleg azt gondolod, hogy teljesen ártatlan vagy.

Már magam sem tudtam, mit gondoljak.

– Nem mondtam, hogy ártatlan vagyok.

– Csak képmutató? – Felsóhajtott, kissé talán túl mélyen. – Nem szívesen teszem ezt veled, Jacob.

– De?

– Te is tudod, mi az a „de”. A rendőrség nyomozást indított a feljelentésed alapján?

Nem tudtam, mit válaszoljak erre, ezért az igazat mondtam.

– Nem tudom.

– Akkor talán az lenne a legjobb, ha szabadságra mennél, amíg az ügy meg nem oldódik.

Tiltakozni akartam, de végül meggondoltam magam. Igaza volt. Felejtsük el az egyetemi politikát meg a jogi csűrés-csavarást. Az igazság az, hogy tényleg veszélybe sodortam a hallgatókat. A cselekedeteim, még ha közvetve is, egy diákom súlyos sérüléséhez vezettek. Találhatok kifogásokat, ha úgy tetszik, de ha megtartottam volna a Natalie-nak tett ígéretemet, Barry most nem feküdne kórházban törött arccsonttal.

Vállalhatom a kockázatát annak, hogy ez újra megtörténjen?

Különösen úgy, hogy Bob még mindig él. Talán bosszút akar állni Ottóért, de az is lehet, hogy csak be akarja fejezni a munkát, vagy el akarja hallgattatni a szemtanút. Ha maradok, azzal óhatatlanul is veszélyeztetem a diákjaimat.

Tripp rektor rendezgetni kezdte a papírjait az asztalon, egyértelműen jelezve ezzel, hogy a beszélgetés véget ért.

– Pakolj össze – mondta. – Szeretném, ha egy órán belül elhagynád az egyetem területét.

TIZENHATODIK FEJEZET

Másnap délben már ismét Palmetto Bluffban voltam.

Bekopogtam egy csendes lakónegyedben álló ház ajtaján. Delia Sanderson – Todd Sanderson fele…, illetve özvegye – szomorú mosollyal nyitott ajtót. Csinos nő volt a maga inas, izmos módján. Markáns arcvonásai és nagy keze volt.

– Köszönöm, hogy megtette ezt a nagy utat, professzor.

– Kérem – feleltem némi bűntudattal. – Szólítson Jake-nek.

Oldalra lépett, és beengedett. A ház modern álviktoriánus stílusú volt, ami manapság járványként fertőzte meg az új építésű otthonokat. A telket egy golfpálya határolta. A kertnek nyugodt, derűs hangulata volt.

– El sem tudom mondani, milyen sokat jelent nekem, hogy ilyen messziről eljött.

A bűntudatom még erősebb lett.

– Kérem – feleltem. – Megtiszteltetés, hogy engem bíztak meg vele.

– Akkor is. Igazán csodálatos gesztus az egyetem részéről, hogy egy professzort küldtek…

– Nem nagy ügy. – Mosolyogni próbáltam. – Jó egy kicsit elszakadni a mindennapoktól.

– Nagyon hálás vagyok önnek – mondta Delia Sanderson. – A gyerekek most nincsenek itthon. Ragaszkodtam hozzá, hogy iskolába menjenek. Gyászolni kell, de közben nem ülhet tétlenül az ember, ha érti, mire gondolok.

– Értem – bólintottam.

Nem fogalmaztam egyértelműen, amikor tegnap felhívtam. Csak annyit mondtam neki, hogy Todd alma materéből telefonálok, és szeretném felkeresni, hogy a férjéről beszéljünk, illetve hogy a részvétemet nyilvánítsam. Sugalltam olyasmit, hogy látogatásommal az egyetemet képviselem? Fogalmazzunk úgy, hogy nem cáfoltam ezt az értelmezést.

– Megkínálhatom egy kávéval? – kérdezte.

A tapasztalatom az, hogy az embereket megnyugtatja az egyszerű feladatok elvégzése és a tudat, hogy megvendégelhetik valamivel a látogatóikat. Ezért aztán igent mondtam.

Az előszobában álltunk. A nappali, ahol általában a vendégeket szokták fogadni, jobb oldalon volt. A privát helyiségek – a dolgozószoba és a konyha – balra nyíltak. Követtem a konyhába abban a reményben, hogy ott esetleg könnyebben megnyílik előttem.

Semmi nyomát nem láttam a közelmúltban történt betörésnek, de nem is tudom, mire számítottam. Vérfoltra a padlón? Felborogatott bútorokra? Kihúzott fiókokra? Sárga rendőrségi szalagra?

A tágas, modern konyha egy még tágasabb médiaszobában folytatódott. Hatalmas tévéképernyő lógott a falon. A kanapén távirányítók és Xbox-vezérlők hevertek szétszórva. Igen, tudom, mi az az Xbox. Nekem is van. Imádok a Maddennel játszani. Lőjenek agyon.

Delia Sanderson a drágának látszó kávégéphez lépett, amelyhez külön kávékapszulák tartoztak. Leültem az egyik székre a konyhasziget mellett. Elővett egy dobozt, benne kávékapszulák meglepően széles választékával.

– Milyet adhatok? – kérdezte.

– Magára bízom – feleltem.

– Erősen szereti? Fogadni mernék, hogy úgy issza.

– Megnyerné a fogadást.

Kinyitotta a gépet, és berakott egy „Sugárhajtás” fantázianevű kapszulát. Aztán megnyomott egy gombot, mire a gép kipisilt egy adag kávét. Étvágygerjesztő hasonlat, nem igaz?

– Feketén issza? – kérdezte.

– Ennyire azért nem vagyok erőspárti – válaszoltam, és kértem a kávéba egy kis tejet meg édesítőt.

Átnyújtotta a csészét.

– Nem úgy néz ki, mint egy egyetemi tanár.

Ezt gyakran megkapom.

– A tweedzakóm a tisztítónál van. – Majd némi szünet után így szóltam: – Fogadja őszinte részvétemet.

– Köszönöm.

Kortyoltam egyet a kávéból. Mit keresek itt egyáltalán? Ki akartam deríteni, hogy Delia Sanderson Toddja azonos-e Natalie Toddjával. És ha igen, akkor az hogyan lehetséges? Mit jelent a halála? És mit titkol előlem ez a nő?

Természetesen fogalmam sem volt róla, de úgy gondoltam, egy próbát megér. Felkészültem rá, hogy nyomást kell gyakorolnom rá. Kissé tartottam tőle – gyászoló özvegyeket zaklatni nem igazán a stílusom. Akárhogy is, egyértelmű volt, hogy Delia Sandersont nagyon megviselte a férje halála. Mély ráncai, megereszkedett válla, megtört tekintete nem hagyott kétséget felőle.

– Nem szeretnék tapintatlannak tűnni, de… – kezdtem.

Elhallgattam, remélve, hogy érti, mire gondolok. Értette.

– De tudni akarja, hogyan halt meg?

– Csak ha nem kellemetlen magának.

– Rendben van.

– Az újságok azt írták, egy betörés során történt…

Kifutott a vér az arcából. Visszafordult a kávégéphez. A kapszulák között matatott, kiválasztott egyet, visszadobta, megfogott egy másikat.

– Ne haragudjon – mondtam. – Nem muszáj beszélnünk róla.

– Nem betörés volt.

Vártam, hogy folytassa.

– Akarom mondani, nem loptak el semmit. Elég szokatlan, nem? Ha betörés lett volna, biztosan elvisznek valamit. De ezek csak…

Becsukta a kávéfőző száját.

– Ezek? – ismételtem.

– Tessék?

– Azt mondta, „ezek”. Többen voltak?

Még mindig háttal állt nekem.

– Nem tudom. A rendőrség nem tud semmit. Egyszerűen csak nem hiszem, hogy egyvalaki képes lett volna… – Lehajtotta a fejét. Mintha a térde is megbicsaklott volna egy pillanatra. Fel akartam állni, hogy megfogjam a karját, de még idejében észbe kaptam. Mégis kinek képzelem magamat? Halkan visszaültem a székre.

– Elvileg itt biztonságban kellene lennünk – folytatta. – Őrzött lakópark. Távol tartják a rossz embereket.

A lakónegyed egy többhektáros területre épült. Valóban voltak sorompók és kis őrbódék a bejáratoknál. Az őrbódékban biztonsági őrök ültek, akik biccentettek, majd megnyomtak egy gombot, mire felemelkedtek a sorompók. Ez azonban aligha tartotta távol a rossz embereket, ha azok egy kicsit is elszántak voltak. A sorompó csak a csavargókat és a pitiáner bűnözőket tántorította el, akik mindig a kisebb ellenállás felé mozdultak. A biztonsági őrök eggyel több kellemetlenséget jelentettek számukra, és ez sokszor elég volt ahhoz, hogy más célpontot keressenek. De valódi védelem? Nem. Egy efféle lakóparkban az csak illúzió.

– Miből gondolja, hogy nem egy elkövető volt? – kérdeztem.

– Mert… mert nem tudom, egyetlen ember hogyan tudna ennyi sérülést okozni.

– Ezt meg hogy érti?

Megrázta a fejét. Ujjával megtörölte előbb az egyik szemét, majd a másikat. Megfordult, és rám nézett.

– Beszéljünk valami másról.

Szerettem volna kihúzni belőle még valamit, de tudtam, hogy erőszakoskodással itt nem megyek semmire. Egyetemi tanárként voltam itt elhunyt férje egykori iskolájából. Együtt érző emberi lényként. Visszavonulót kellett fújnom, aztán keresnem kellett egy másik útvonalat, amelyen eljuthatok hozzá.

Igyekeztem minél tapintatosabb lenni, és a hűtőszekrényhez léptem. Tucatnyi családi fotó volt hűtőmágnesekkel az ajtajára rögzítve. A fényképek csodálatosan szokványosak voltak: horgászkirándulás, látogatás a Disney Worldben, táncelőadások, karácsonyi fotók a tengerparton, iskolai koncertek, diplomaosztó. A hűtőszekrény nem maradt le az életük egyetlen kis mérföldkövéről sem. Közelebb hajoltam, és Todd arcát tanulmányoztam a képeken.

Ugyanezt az embert láttam az esküvőn?

Minden fotón frissen borotvált arccal szerepelt. Az a férfi, akivel én találkoztam, divatosan idegesítő borostát viselt. Néhány nap alatt kinő, természetesen, de ez akkor is különös volt. Ismét eltűnődtem: ez az a férfi, aki feleségül vette Natalie-t?

Éreztem magamon Delia tekintetét.

– Egyszer találkoztam a férjével – mondtam.

– Ó?

Szembefordultam az asszonnyal.

– Hat évvel ezelőtt.

Felemelte a kávéját – láthatóan feketén itta –, és leült az egyik székre.

– Hol?

Egyenesen a szemébe néztem, ahogy válaszoltam.

– Vermontban.

Nem rezzent össze, vagy ilyesmi, csak enyhén összeráncolta a homlokát.

– Vermontban?

– Igen. Egy Kraftboro nevű kisvárosban.

– Biztos benne, hogy Todd volt az?

– Augusztus végén történt – magyaráztam. – Egy művésztelepen töltöttem a nyarat.

Most már nem is próbálta palástolni értetlenségét.

– Nem emlékszem, hogy Todd valaha járt volna Vermontban.

– Hat évvel ezelőtt – ismételtem. – Augusztusban.

– Igen, elsőre is hallottam. – Árnyalatnyi türelmetlenség csendült ki a hangjából.

A hűtőszekrényre mutattam.

– De nem pont így nézett ki.

– Nem értem, mire gondol.

– Hosszabb volt a haja – feleltem. – Az arca pedig borostás.

– Toddnak?

– Igen.

Ezen egy pillanatra elgondolkodott, majd halovány mosoly jelent meg az ajkán.

– Most már értem.

– Mit ért?

– Hogy miért tette meg ezt a nagy utat.

Alig vártam, hogy nekem is elmondja.

– Először nem értettem. Todd sosem volt aktív tagja az egyetemi öregdiákok szervezetének. Meglepett, hogy az egyetem egyáltalán értesült a halálhíréről. Most pedig jön ezzel a férfival Vermontban … – Elhallgatott, és megvonta a vállát. – Összetévesztette a férjemet valakivel. Azzal a Todd-dal, akivel Vermontban találkozott.

– Nem, egészen biztos vagyok benne, hogy…

– Todd sosem járt Vermontban. Erre akár meg is esküdnék. Az elmúlt nyolc évben Todd minden augusztusban Afrikába utazott, hogy operációkat hajtson végre rászoruló betegeken. Ráadásul minden áldott nap megborotválkozott. Még vasárnap is. Soha nem láttam borostásan.

Vetettem még egy pillantást a fotókra a hűtőszekrényen. Lehetséges ez? Tényleg ennyire egyszerű lenne a megoldás? Rossz embert keresek. Korábban is fontolóra vettem már ezt a lehetőséget, de mostanáig nem hittem benne.

Bizonyos értelemben ez nem sok mindenen változtatott. Akkor is ott volt a Natalie-tól kapott e-mail. Otto és Bob akkor is megpróbált elrabolni. De a Todd-szálat talán lezárhatom, gondoltam.

Delia most már nyíltan bámult.

– Mi folyik itt? Mit keres maga itt igazából?

A zsebembe nyúltam, és előhúztam Natalie fényképét. Különös módon ez az egyetlen képem volt róla. Ki nem állhatta, ha lefényképezték, ezt a fotót is álmában készítettem. Magam sem tudom, miért. Vagy talán mégis. Átadtam Delia Sandersonnak, és vártam a reakcióját.

– Furcsa – mondta.

– Micsoda?

– Csukva van a szeme. – Rám nézett. – Maga csinálta ezt a képet?

– Igen.

– Miközben aludt?

– Igen. Ismeri ezt a nőt?

– Nem. – Újra a fényképre meredt. – Sokat jelent magának, igaz?

– Igen.

– Ki ez?

Kinyílt a bejárati ajtó.

– Anya?

Delia lerakta a fényképet, és a hang irányába indult.

– Eric? Minden rendben? Korán hazaértél.

Követtem a folyosón. Megismertem a fiát a temetésről. Ő mondta a búcsúbeszédet. A fiú elnézett az anyja mellett, és megállapodott rajtam a tekintete.

– Ki ez? – kérdezte. Meglepően ellenséges volt a hangja, mintha azt feltételezte volna, hogy bántani jöttem az anyját.

– Fisher professzor Lanfordból – felelte Delia. – Apád miatt jött.

– Miért?

– Hogy részvétemet nyilvánítsam – mondtam, és kezet nyújtottam neki. – Fogadd őszinte részvétemet. Az egész egyetem nevében.

Szó nélkül megrázta a kezemet. Úgy álltunk az előszobában, mint három vadidegen egy koktélpartin, akiket elfelejtettek bemutatni egymásnak. Eric törte meg a kínos csendet.

– Nem találtam a stoplisomat – mondta.

– A kocsiban hagytad.

– Ó, tényleg. Csak ezért ugrottam haza, már megyek is.

Kisietett az ajtón, amerről jött. Mindketten követtük a tekintetünkkel, és talán ugyanaz járt a fejünkben, hogy apa nélkül fog felnőni. Nem volt értelme tovább maradnom. Ideje békén hagynom ezt a családot.

– Jobb lesz, ha megyek – szólaltam meg. – Köszönöm, hogy időt szánt rám.

– Nincs mit.

Ahogy az ajtó felé fordultam, a pillantásom végigsiklott a nappalin.

A szívem kihagyott egy ütemet.

– Fisher professzor?

A kezem már a kilincsgombon volt. Másodpercek teltek el. Nem tudom, mennyi ideig állhattam mozdulatlanul. Nem fordítottam el a gombot, földbe gyökerezett a lábam, levegőt sem vettem. Csak bámultam be a nappaliba, túl a padlót borító perzsaszőnyegen, a kandalló fölött egy pontra.

– Professzor? – szólalt meg ismét Delia Sanderson.

Nagyon távolinak tűnt a hangja.

Végül elengedtem a kilincset, és beléptem a nappaliba, átvágtam a perzsaszőnyegen, és megálltam a kandalló előtt. Delia követett.

– Jól érzi magát?

Nem, nem éreztem jól magamat. És nem tévedtem. Ha voltak is korábban kétségeim, most elmúltak. Szó sem volt véletlen egybeesésről vagy tévedésről: Todd Sanderson volt az a férfi, aki hat évvel ezelőtt feleségül vette Natalie-t.

Inkább éreztem, mint láttam a mellettem álló Delia Sanderson jelenlétét.

– Megindító alkotás – mondta. – Képes vagyok órákig állni előtte, és mindig találok rajta valami újat.

Meg tudtam érteni. Halvány reggeli fény világította meg a házikó oldalát, az a fajta rózsaszín, ami a nap első sugaraival érkezik. A sötét ablakok azt sugallták, hogy a ház egykor meleg, vendégszerető hely volt, mostanra azonban lakatlanná vált.

Natalie festménye volt az.

– Tetszik? – kérdezte Delia Sanderson.

– Igen – feleltem. – Nagyon tetszik.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Leültem a kanapéra. Delia Sanderson ezúttal nem kínált kávéval. Helyette töltött kétujjnyi Macallan whiskyt. Korán volt még, és már említettem, hogy nem vagyok egy nagyivó, ennek ellenére hálásan elfogadtam, ahogy remegő kezembe adta a poharat.

– Elmondja, mi ez az egész? – kérdezte Delia Sanderson.

Nem tudtam, hogyan magyarázhatnám meg anélkül, hogy őrültnek tűnjek, ezért egy kérdéssel indítottam.

– Honnan van ez a festmény?

– Todd vásárolta.

– Mikor?

– Nem tudom.

– Mégis, próbáljon visszaemlékezni.

– Fontos ez?

– Kérem. – Igyekeztem uralkodni hangom remegésén. – Meg tudná mondani, mikor és hol vásárolta?

Elgondolkodott.

– A holra nem emlékszem. De a mikor… a házassági évfordulónkra. Öt vagy hat évvel ezelőtt.

– Hat – mondtam határozottan.

– Már megint ez a hat. Egy szót sem értek ebből az egészből.

Nem láttam értelmét annak, hogy hazudjak – de ami még rosszabb, azt sem láttam, hogyan tudnám úgy előadni, hogy ne okozzak fájdalmat neki.

– Mutattam egy fényképet egy alvó nőről, emlékszik?

– Persze hogy emlékszem, alig két perce volt.

– Így van. Ő festette azt a képet.

Delia a homlokát ráncolta.

– Miről beszél?

– A neve Natalie Avery. Ő volt azon a fényképen.

– De… – Megrázta a fejét. – Nem értem. Azt hittem, maga politikatudományt tanít.

– Így is van.

– Művészettörténettel is foglalkozik? Az a nő is a Lanfordra járt?

– Nem, nem erről van szó. – Vetettem egy újabb pillantást a dombtetőn álló házikóra. – Meg akarom találni.

– A festőt?

– Igen.

Az arcomat fürkészte.

– Eltűnt?

– Nem tudom.

Találkozott a tekintetünk. Nem bólintott, de nem is volt rá szükség.

– Az a nő sokat jelent magának.

Nem kérdés volt, mégis válaszoltam rá.

– Igen. Tudom, hogy ez őrültségnek hangzik.

– Valóban – értett egyet Delia Sanderson. – De maga azt gondolja, hogy a férjem tudott róla valamit. Valójában ezért van itt.

– Igen.

– Miért?

Továbbra sem akartam hazudni neki.

– Őrültségnek fog tűnni.

Várta, hogy folytassam.

– Hat évvel ezelőtt láttam, ahogy a maga férje feleségül veszi Natalie Averyt Vermontban egy kis kápolnában.

Delia Sanderson gyorsan pislogott kettőt. Felállt a kanapéról, és hátrálni kezdett.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha most távozik.

– Kérem, hallgasson végig!

Behunyta a szemét, de a fülét nem tudta becsukni. Gyorsan beszéltem. Elmeséltem neki, hogy ott voltam az esküvőn hat évvel ezelőtt, hogy láttam Todd gyászjelentését, hogy eljöttem a temetésére, hogy azt hittem, tévedtem.

– Tévedett – mondta. – Nem lehet rá más magyarázat.

– És a festmény? Csak véletlen egybeesés?

Nem szólt semmit.

– Mrs. Sanderson?

– Mit akar? – kérdezte halkan.

– Meg akarom találni Natalie-t.

– Miért?

– Maga is tudja, miért.

– Mert szerelmes belé – bólintott.

– Igen.

– Annak ellenére, hogy hat évvel ezelőtt látta hozzámenni egy másik férfihoz.

Nem vesződtem a válasszal. Őrjítő csönd telepedett a szobára. Mindketten a kandalló felé fordultunk, és a domboldalon álló házikóra meredtünk. Szerettem volna valahogyan megváltoztatni. Azt akartam, hogy a nap magasabbra emelkedjen, vagy hogy fény gyúljon az egyik ablak mögött.

Delia Sanderson hátralépett párat, és elővette a telefonját.

– Mit csinál? – kérdeztem.

– Tegnap rákerestem magára az interneten. Miután telefonált.

– Értem.

– Biztos akartam lenni benne, hogy az, akinek mondja magát.

– Ugyan ki más lennék?

Delia Sanderson elengedte a füle mellett a kérdésemet.

– Volt magáról egy fénykép a Lanford honlapján. Mielőtt ajtót nyitottam, kinéztem a kukucskálónyíláson, hogy megbizonyosodjam róla.

– Nem értem, mit akar mondani ezzel.

– Jobb félni, mint megijedni, gondoltam. Attól tartottam, hogy bárki ölte is meg a férjemet…

Most már értettem.

– Az visszajön magáért?

Megvonta a vállát.

– De látta, hogy én vagyok az – folytattam.

– Igen. Ezért beengedtem. De most elbizonytalanodtam. Hazudott nekem. Honnan tudhatnám, hogy nem tartozik közéjük?

Nem tudtam, mit válaszolhatnék erre.

– Úgyhogy most távolabb húzódom, ha nincs ellene kifogása. Egészen a bejárati ajtó közelébe. Ha feláll a kanapéról, megnyomom a segélyhívó gombját, és elmenekülök. Megértette?

– Nem tartozom közé…

– Megértette?

– Természetesen – feleltem. – Nem kelek fel innen. De kérdezhetek valamit?

Intett, hogy kérdezzek.

– Honnan tudja, hogy nincs nálam fegyver?

– Figyelem, mióta belépett. Nincs olyan hely a ruházatán, ahol el tudná rejteni.

Bólintottam.

– De ugye nem gondolja komolyan, hogy tényleg azért vagyok itt, hogy bántsam magát?

– Nem. De ahogy a mondás tartja: nyugtával dicsérd a napot.

– Tudom, hogy ez a vermonti esküvő elég bizarrul hangzik.

– Tényleg annak hangzik – ismerte el. – De közben túl bizarr is ahhoz, hogy hazugság legyen.

Ezen mindketten eltűnődtünk egy pillanatra. A tekintetünk visszavándorolt a házikóra a dombtetőn.

– Todd olyan jó ember volt – mondta Delia Sanderson. – Egy vagyont kereshetett volna magánpraxissal, de szinte kizárólag a Tiszta Lapnak dolgozott. Tudja, mi az?

Ismerősnek tűnt a név, de nem ugrott be, hol hallottam.

– Attól tartok, nem.

Önkéntelenül elmosolyodott.

– Nem mondhatnám, hogy különösebben felkészült, mielőtt eljött hozzám. A Tiszta Lap egy alapítvány, amit Todd hozott létre néhány lanfordi évfolyamtársával. Ez volt a szenvedélye.

Most már emlékeztem. Említették a nekrológban, bár azt nem tudtam, hogy Lanfordhoz is köze van.

– Mivel foglalkozik a Tiszta Lap?

– Farkastorokkal született csecsemőket operáltak a tengerentúlon. Égési sérülteket gyógyítottak, és más, fontos plasztikai beavatkozásokat hajtottak végre. Emberek életét változtatták meg. Mint a név is mutatja, lehetővé tették számukra, hogy tiszta lappal újrakezdjék. Todd erre tette fel az életét. Amikor azt mondta, hogy látta Vermontban, azonnal tudtam, hogy ez lehetetlen. Nigériában dolgozott.

– Kivéve, ha mégsem.

– Szóval azt akarja mondani egy gyászoló özvegynek, hogy a férje hazudott neki?

– Nem. Csak azt mondom, Todd Sanderson hat évvel ezelőtt augusztus huszonnyolcadikán Vermontban volt.

– És feleségül vette a maga barátnőjét, a festőművészt?

Nem válaszoltam. Könnycsepp gördült le az arcán.

– Bántalmazták Toddot. Mielőtt megölték. Durván bántalmazták. Miért tenne ilyet valaki?

– Nem tudom.

Megrázta a fejét.

– Amikor azt mondja, bántalmazták – szólaltam meg lassan –, úgy érti, csináltak vele valamit, mielőtt megölték?

– Igen.

Megint nem tudtam, hogyan tehetném fel a kérdést úgy, hogy ne tűnjek érzéketlennek, ezért egyenesen rákérdeztem:

– Hogyan bántalmazták?

Nem kellett válaszolnia, már tudtam, mit fog mondani.

– Szerszámokkal – felelte Delia Sanderson a sírással küszködve. – Egy székhez bilincselték, és megkínozták.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Amikor a gépem földet ért Bostonban, új üzenet várt a telefonomon Shanta Newlintól: „Hallottam, hogy kirúgtak a campusról. Beszélnünk kell.”

A terminálon keresztülvágva visszahívtam. Amikor Shanta felvette, megkérdezte, hol vagyok.

– A Logan reptéren – feleltem.

– Jó utad volt?

– Ragyogó. Azt mondtad, beszélnünk kell.

– Személyesen. Gyere az irodámba, most.

– Nem látnak szívesen az egyetem területén – emlékeztettem.

– Ó, igazad van, elfelejtettem. Akkor Judie-nál megint? Mondjuk egy óra múlva.

Shanta a sarokasztalnál ült, amikor megérkeztem. Egy pohár állt előtte. A pohárban valami rózsaszín lötty volt, a tetején egy ananásszal. Ráböktem.

– Már csak egy kis napernyő hiányzik belőle – mondtam.

– Mi van, azt hitted, én is olyan lány vagyok, aki whiskyt iszik szódával?

– A szódát kihagytam volna.

– Sajnálom, hogy csalódást okoztam. Én a gyümölcsös italokat szeretem a legjobban.

Leültem a vele szemközti székre. Shanta felemelte a poharat, benne a szívószállal, és ivott egy kortyot.

– Hallottam, hogy belekeveredtél egy hallgató megtámadásába – mondta.

– Tripp rektornak dolgozol?

– Mi történt? – nézett rám elkomorodva a rózsaszín itallal teli pohár fölött.

Elmondtam neki az egész történetet – Bob és Otto felbukkanását, a furgont, az önvédelemből elkövetett emberölést, a menekülést a furgonból, a szánkázást lefelé a lejtőn. Shanta arckifejezése nem változott, miközben hallgatta, de láttam a szemén, hogy lázasan kattognak a kerekek az agyában.

– A rendőrségnek elmondtad, hogy mi történt?

– Megpróbáltam.

– Ezt meg hogy érted?

– Elég részeg voltam. Láttam rajtuk, hogy azt gondolják, csak kitaláltam az emberrablást meg a gyilkosságot.

Olyan pillantást vetett rám, mintha én lennék a legnagyobb idióta, akit ez a bolygó valaha a hátán hordott.

– Tényleg elmondtad ezt a rendőrségnek?

– Igen. De aztán Benedict emlékeztetett rá, hogy talán nem a legokosabb dolog beismerni egy gyilkosságot, még ha önvédelemből követtem is el.

– Benedicttől kérsz jogi tanácsot?

Vállat vontam. Megint az jutott eszembe, hogy jobb lenne befogni a számat. Elvégre figyelmeztettek, nem? Ígértem valamit. Shanta hátradőlt a székén, és ivott a poharából. Az asztal mellett megjelent egy felszolgáló, és megkérdezte, mit kérek. Shanta gyümölcskoktéljára mutattam, és azt mondtam, olyat kérek, csak „szűzen”. Utálom a gyümölcskoktélokat.

– Mit sikerült kiderítened Natalie-ról? – kérdeztem.

– Már mondtam.

– Szóval az égvilágon semmit. Akkor miért akartál találkozni velem?

Kihoztak neki egy protobello gombás szendvicset, nekem pedig egy rozskenyeres-pulykahúsosat.

– Vettem magamnak a bátorságot, és rendeltem helyetted – mondta.

Nem nyúltam a szendvicshez.

– Mi folyik itt, Shanta?

– Ezt akarom kideríteni – felelte, aztán így folytatta: – Hogyan ismerkedtél meg Natalie-val?

– Mit számít az?

– Tudni szeretném.

Megint ott tartottunk, hogy ő kérdez, én válaszolok. Elmondtam neki, hogyan találkoztunk a vermonti művésztelepen hat évvel ezelőtt.

– Mit mondott neked az apjáról?

– Csak annyit, hogy meghalt.

Shanta egy pillanatra sem vette le rólam a tekintetét.

– Semmi mást?

– Mire gondolsz?

– Nem is tudom – nagyot kortyolt a koktélból, majd színpadiasan vállat vont. – Mondjuk, hogy itt tanított az egyetemen.

Elkerekedett a szemem.

– Natalie apja?

– Igen.

– Az apja professzor volt a Lanfordon?

– Nem, Judie Falatozójában – felelte Shanta a szemét forgatva. – Igen, a Lanfordon.

Alig tudtam magamhoz térni.

– Mikor?

– Nagyjából harminc évvel ezelőtt kezdett itt tanítani. Hét évig volt az egyetemen. A politikatudományi tanszéken.

– Most viccelsz?

– Igen, azért hívtalak ide. Mert ekkora mókamester vagyok.

Gyorsan kiszámoltam, hogy Natalie nagyon kicsi lehetett, amikor az apja tanítani kezdett itt, és még akkor is kislány volt, amikor távozott. Talán nem emlékezett rá. Talán ezért nem szólt róla semmit. De azért illett volna tudnia, nem? „Apám is itt tanított. Ugyanazon a tanszéken, mint te.”

Eszembe jutott, ahogy töprengő arckifejezéssel, napszemüvegben és szalmakalapban sétálgatott a campuson.

– Miért nem mondta el nekem? – kérdeztem hangosan.

– Nem tudom.

– Mi lett az apjával? Kirúgták? Hová mentek utána?

Shanta vállat vont.

– Talán fontosabb kérdés, hogy az anyja miért kezdte utána újra a lánykori nevét használni?

– Micsoda?

– Natalie apját Aaron Kleinernek hívták. Az anyja családneve Avery volt. Visszaváltoztatta. És Natalie, illetve Judie nevét is megváltoztatta Kleinerről Averyre.

– Várjunk csak, mikor halt meg az apja?

– Natalie ezt sem mondta el?

– Az volt a benyomásom, hogy valamikor régen történt. Talán ez a magyarázat. Meghalt, és ezért hagyták el a Lanfordot.

Shanta elmosolyodott.

– Nem egészen, Jake.

– Miért?

– Mert itt kezd a dolog érdekes lenni. Ez az a pont, ahol apuci pont olyan, mint a pici lánya.

Vártam, hogy folytassa.

– Sehol nincsen nyilvántartva a halála.

Nyeltem egyet.

– Akkor hol van?

– Amilyen az apa, olyan a lánya, Jake.

– Mi a fenét jelentsen ez? – De mire kimondtam, már tudtam a választ.

– Megpróbáltam kideríteni, hol van most Aaron Kleiner professzor – felelte Shanta. – Mit gondolsz, mit találtam?

Hallgattam.

– Pontosan. Semmit az égvilágon. Azóta, hogy negyedszázaddal ezelőtt kitette a lábát a Lanfordról, Aaron Kleiner professzor gyakorlatilag eltűnt a föld színéről.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Találtam néhány régi évkönyvet az iskolai könyvtárban.

Lent voltak, az alagsorban. Dohszagot árasztottak. A fényes oldalak összetapadtak, ahogy lapozni próbáltam. De ott volt. Aaron Kleiner professzor. A fénykép alapján teljesen átlagosnak tűnt. Jóképű férfi a szokásos műmosollyal. Boldognak akarta mutatni magát, de inkább félszegnek látszott. Hosszasan bámultam az arcát, hátha felfedezek valami hasonlóságot Natalie-val. Talán volt is valami. Nehéz lett volna megmondani. Az elme különös játékokra képes.

Hajlamosak vagyunk azt látni, amit látni akarunk.

Úgy meredtem az arcára, mintha az válaszokat adhatna a kérdéseimre. Megnéztem a többi évkönyvet is, de sajnos nem lettem okosabb. Átlapoztam a politikatudományi oldalakat, és találtam egy csoportképet, amely a Clark épület előtt készült. A tanszék összes tanára és dolgozója rajta volt. Kleiner professzor közvetlenül a tanszékvezető, Malcolm Hume mellett állt. Ezen a fényképen már vidámabban, természetesebben mosolyogtak. Mrs. Dinsmore már akkor is úgy nézett ki, mintha legalább százéves lenne.

Várjunk csak! Mrs. Dinsmore…

Hónom alá csaptam az egyik évkönyvet, és visszasiettem a Clark épületbe. A munkaideje ugyan már lejárt, de Mrs. Dinsmore gyakorlatilag az irodában lakott. Igen, felfüggesztettek, és nem lett volna szabad a campus területén tartózkodnom, de azt gyanítottam, hogy az egyetemi rendőrség nem fog tüzet nyitni rám, ha meglátnak. Így hát keresztülvágtam a hallgatóktól nyüzsgő udvaron, kezemben egy könyvvel, amit elfelejtettem kikölcsönözni a könyvtárból. Egyre veszélyesebben éltem.

Eszembe jutott, ahogy hat évvel ezelőtt errefelé sétáltunk Natalie-val. Miért nem szólt semmit? Voltak vajon árulkodó jelek? Elcsöndesedett vagy lelassította a lépteit? Nem emlékeztem másra, csak arra, hogy boldogan fecsegek a campusról, mint valami gólyákat körbekísérő idegenvezető, aki túl sok Red Bullt ivott.

Mrs. Dinsmore rám emelte a tekintetét bifokális szemüvege mögül.

– Azt hittem, szabadságra ment.

– Testben talán igen – feleltem. – De a lelkem örökké itt marad.

A szemét forgatta.

– Mit akar?

Leraktam elé az évkönyvet. A csoportképnél volt nyitva. Natalie apjára mutattam.

– Emlékszik egy Aaron Kleiner nevű professzorra?

Mrs. Dinsmore nem siette el a választ. Az olvasószemüvege egy nyakába akasztott láncon lógott. Levette, remegő kézzel megtisztította a lencséket, majd újra visszarakta az orrára. Az arca végig rezzenéstelen maradt.

– Emlékszem rá – szólalt meg halkan. – Miért kérdi?

– Nem tudja, hogy miért rúgták ki?

Meglepetten nézett rám.

– Ki mondta, hogy kirúgták?

– Akkor miért ment el? Tud valamit arról, hogy mi történt vele?

– Huszonöt éve, hogy utoljára itt járt. Maga nem lehetett több tízévesnél akkor.

– Tudom.

– Akkor miért érdekli?

Fogalmam sem volt, hogyan tudnám megkerülni a kérdést.

– Emlékszik a gyerekeire? – kérdeztem válasz helyett.

– Két kislány. Natalie és Julie.

Habozás nélkül rávágta. Ez meglepett.

– Emlékszik a nevükre?

– Mi van velük?

– Hat évvel ezelőtt megismerkedtem Natalie-val egy vermonti művésztelepen. Egymásba szerettünk.

Mrs. Dinsmore várta, hogy folytassam.

– Tudom, hogy őrültségnek hangzik, de meg akarom találni. Azt hiszem, veszélyben van, és ennek talán az apjához is köze lehet.

Mrs. Dinsmore néhány másodpercig szótlanul fürkészte az arcomat, aztán visszaengedte az olvasószemüveget a mellkasára.

– Jó tanár volt. Maga biztosan kedvelte volna. Lendületes órákat tartott. Remekül tudta lelkesíteni a hallgatókat.

Tekintete az évkönyvben lévő fotóra vándorolt.

– Akkoriban a fiatalabb tanárok némelyike kollégiumi felügyelőként is dolgozott. Aaron Kleiner is közéjük tartozott. A családjával a Tingley kollégium alsó szintjén laktak. A diákok imádták őket. Emlékszem, egyik évben a hallgatók összedobták rá a pénzt, és vettek egy hintát a lányoknak. Együtt állították fel egy szombat reggel az udvaron, a Pratt mögött.

Szomorkás mosollyal nézett a távolba.

– Natalie tündéri kislány volt. Hogy néz ki most?

– A leggyönyörűbb nő a világon – feleltem.

Mrs. Dinsmore ajka fanyar mosolyra húzódott.

– Maga javíthatatlan romantikus.

– Mi történt velük?

– Történt egy s más – válaszolta titokzatosan. – Pletykák kaptak lábra a házasságukról.

– Miféle pletykák?

– Miféle pletykák szoktak lenni egy egyetemi campuson? Fiatal kölykök, unatkozó feleség, vonzó férfi, befolyásolható diáklányok. Mindig cukkolom magát az irodája előtt sorakozó lányokkal, de sajnos túl sok életet láttam már félrecsúszni az efféle kísértések miatt.

– Kleinernek viszonya volt egy hallgatójával?

– Talán. Nem tudom. Ezt pletykálták. Hallott valaha Roy Horduck alelnökről?

– Láttam a nevét néhány emléktáblán.

– Aaron Kleiner plágiummal vádolta Horduckot. Vádemelésig sosem jutott el az ügy, de az alelnöki pozíció igen befolyásos. Aaron Kleinert lefokozták. Aztán belekeveredett egy csalási ügybe.

– Tanárként csalt?

– Természetesen nem. Csalással gyanúsított egy hallgatót, vagy talán kettőt. Már nem emlékszem a részletekre. Talán az vezetett a távozásához, nem tudom. Inni kezdett. Egyre kiszámíthatatlanabbul viselkedett. Pletykálni kezdtek róla.

Ismét a fényképre pillantott.

– Megkérték, hogy távozzon?

– Nem.

– Akkor mi történt?

– Egy nap, a felesége bejött azon az ajtón. – Mrs. Dinsmore a háta mögé mutatott. Tudtam, melyik ajtóra gondol. Magam is beléptem már rajta vagy ezerszer, most mégis úgy meredtem rá, mintha Natalie anyja bármelyik pillanatban betoppanhatna. – Sírt. Nem is, inkább zokogott. Hisztérikusan. Itt ültem, ugyanennél az asztalnál, ezen a szent helyen…

Nem fejezte be a mondatot.

– Hume professzort kereste – folytatta némi hallgatás után. – Nem volt bent, ezért felhívtam telefonon. Idesietett. Az asszony azt mondta neki, hogy Kleiner professzor eltűnt.

– Eltűnt?

– Összecsomagolt, és lelépett egy másik nővel. Egy korábbi diákjával.

– Kivel?

– Nem tudom. Mint mondtam, a felesége hisztérikus állapotban volt. Akkoriban még nem voltak mobiltelefonok. Sehogy sem tudtuk utolérni. Vártunk. Emlékszem, volt egy órája aznap délután. De nem jött be megtartani. Hume professzornak kellett helyettesítenie. A többi tanár egymást váltva helyettesítette a szemeszter végéig. A diákok dühösek voltak. Felháborodott szülők telefonálgattak, de Hume professzor kiengesztelte őket azzal, hogy mindenkinek ötöst adott.

Mrs. Dinsmore vállat vont, és visszatolta elém az évkönyvet, és úgy tett, mint aki folytatja a munkát.

– Soha többé nem hallottunk felőle – tette még hozzá.

Nyeltem egyet.

– És mi történt a feleségével meg a lányaival?

– Gondolom, ugyanaz.

– Ezt meg hogy érti?

– Elköltöztek a szemeszter végén. Soha többé nem hallottam róluk. Mindig abban reménykedtem, hogy végül mindnyájan egy másik egyetemen kötöttek ki, és sikerült helyrehozniuk a dolgot. De gyanítom, hogy nem ez történt, ugye?

– Nem.

– Akkor mi történt velük? – kérdezte Mrs. Dinsmore.

– Nem tudom.

HUSZADIK FEJEZET

De vajon ki tudhatja?

A válasz: Natalie húga, Julie. Telefonon egyszer már lerázott. Azon tűnődtem, vajon személyesen nagyobb szerencsével járnék-e.

Ahogy elindultam vissza a kocsimhoz, megcsörrent a mobilom. Megnéztem a hívószámot a kijelzőn. A körzetszám 802 volt.

Vermont.

Felvettem a telefont.

– Halló?

– Ööö, helló. Itthagyta a névjegyét a kávézóban.

Felismertem a hangját.

– Cookie?

– Beszélnünk kell – mondta.

Szorosabban markoltam a telefont.

– Hallgatom.

– Nem bízom a telefonokban – felelte Cookie. Alig hallhatóan remegett a hangja. – Vissza tudna jönni ide?

– Akár most azonnal, ha akarja.

Cookie elmagyarázta, hogy jutok el a házáig, ami nem messze volt a kávézótól. Észak felé hajtottam a 91-es úton, próbáltam betartani a megengedett legnagyobb sebességet, de nem jártam sikerrel. A szívem vadul zakatolt a mellkasomban, egy ritmusra lüktetett a rádióból szóló számokkal. Mire elértem az államhatárt, már majdnem éjfél volt. Kora reggel repülőre ültem, hogy találkozzam Delia Sandersonnal. Hosszú nap volt mögöttem, és egy pillanatra éreztem a kimerültséget. Eszembe jutott, amikor először megláttam Natalie festményét a dombtetőn álló házról – és az, ahogy Cookie a hátam mögé lépett, és megkérdezte, tetszik-e.

Miért viselkedett úgy Cookie a kávézóban, mintha nem emlékezne rám?

Hirtelen eszembe jutott még valami. Mindenki más, akivel találkoztam, azt mondta, hogy sosem létezett semmiféle Kreatív Rekreáció művésztelep, de amikor Cookie-nak szóba hoztam, így válaszolt: „Sosem dolgoztunk a művésztelepen.”

Akkor nem tűnt fel, de ha soha nem volt művésztelep azon a dombon, valami olyasmit kellett volna válaszolnia: „Tessék? Miféle művésztelep?”

Lassítottam, ahogy elhaladtam Cookie könyvesbolt-kávézója mellett. Mindössze két utcai lámpa világított, mindkettő hosszú, baljós árnyakat rajzolt az aszfaltra. Egy teremtett lélek sem járt az utcán. A kisváros központja teljesen kihalt volt, túlságosan is kihalt, mint valami zombifilmben, mielőtt a főhőst körülveszik a húszabáló élőhalottak. A sarkon jobbra fordultam, mentem még egy kilométert, majd ismét jobbra kanyarodtam. Itt már nem volt közvilágítás. Az egyetlen fényforrást a kocsim fényszórója jelentette. Ha voltak is házak arra, amerre mentem, mindenhol lekapcsolták már a villanyt. Gyaníthatóan errefelé senki nem hagyta égve a lámpát azért, hogy elriassza a betörőket. Okos húzás. Ebben a vaksötétben a betörők meg sem találják a házakat.

A GPS-re pillantottam, és láttam, hogy már csak nyolcszáz méterre vagyok a céltól. Még két kanyar. Valami rettegéshez hasonló érzés kezdett eluralkodni rajtam. Mindenki olvasott már arról, hogy bizonyos állatok és tengeri teremtmények megérzik a veszélyt. Nemcsak a ragadozók jelentette fenyegetést, hanem a közelgő természeti katasztrófákat is, mintha túlélőradarral vagy láthatatlan, mindenhová elérő csápokkal rendelkeznének. Valamikor régen nyilván az ősembernek is megvolt ez a képessége. Ez a fajta túlélőösztön nem hal ki belőlünk. Lehet, hogy lappang, vagy gyengül, mert keveset használjuk. De a Neander-völgyi ösztönember azért még ott lapul civilizált énünk mélyén.

Jelen pillanatban, hogy ifjúkorom egyik ismert képregényes fordulatával éljek, bizseregni kezdett a pókösztönöm.

Lekapcsoltam a fényszórót, lassítottam, és lehúzódtam az út szélére a koromsötétben. Csak érzésből kormányoztam az autót. Az úttestnek nem volt padkája, fű nőtt a szélén. Nem tudtam, mit fogok csinálni, de minél többet gondolkodtam rajta, annál inkább úgy gondoltam, muszáj tennem valamilyen elővigyázatossági intézkedést.

Innen gyalog megyek, döntöttem el.

Kiszálltam az autóból. Miután becsuktam az ajtót, és minden fény kialudt, döbbenten tapasztaltam, hogy az orromig sem látok. Az éjszaka rám borult, betakart, mint valami élőlény, befogta a szememet. Vártam néhány percet, hogy a szemem hozzászokjon a sötéthez. Amikor sikerült legalább néhány méterre ellátnom, elindultam. Magammal vittem az okostelefonomat is. Tele volt olyan alkalmazásokkal, amelyeket sosem használtam, de mind közül valószínűleg a leghasznosabb és legprimitívebb a zseblámpa volt. Átvillant az agyamon, hogy bekapcsolom, de aztán elvetettem az ötletet.

Ha tényleg veszély leselkedik rám – és egyelőre nem tudtam, milyen alakban fog rám rontani –, nem akartam megkönnyíteni a dolgát azzal, hogy kivilágítom magam. Hiszen éppen azért parkoltam le a kocsit, és indultam gyalog a házhoz.

Eszembe jutott, ahogy csapdába ejtettek a furgon hátuljában. Nem volt lelkifurdalásom amiatt, amit a szabadulásom érdekében tettem – ismét megtenném, természetesen, akár ezerszer is, ha kell –, de afelől sem voltak kétségeim, hogy Otto utolsó pillanatai a halálom napjáig kísérteni fognak álmomban. Mindig hallani fogom azt az émelyítő reccsenést, ahogy a légcsöve elroppant, és mindig emlékezni fogok az érzésre, ahogy a csont és a porc megadta magát a kezem alatt. Megöltem valakit. Megöltem egy embert.

Aztán a gondolataim Bobra terelődtek.

Lelassítottam a lépteimet. Vajon mit csinált Bob azok után, hogy elmenekültem, és legurultam az autópálya melletti lejtőn? Biztosan visszaült a furgonba, elhajtott, valószínűleg megszabadult Otto holttestétől, aztán…

Lehetséges, hogy újra meg akar majd találni?

Cookie remegő hangjára gondoltam. Mit akarhat mondani nekem? Miért volt hirtelen ennyire sürgős? Miért éppen most hívott fel, késő este, esélyt sem hagyva arra, hogy átgondoljam a dolgot?

Befordultam Cookie utcájába. Néhány ablakban pislákolt némi fény, kísérteties halloweenhangulatot kölcsönözve ezzel a környéknek. A zsákutca végén álló ház jobban ki volt világítva a többinél.

Cookie háza.

Balról közelítettem, hogy árnyékban maradjak. A verandán égett a villany, ezért azt az útvonalat kizártam. Ott aligha maradhatnék észrevétlen. Az egyszintes ház viszonylag nagy alapterületű volt, szokatlanul hosszú és sok helyen egyenetlen, mintha különösebb tervezés nélkül toldottak volna hozzá újabb helyiségeket. Továbbra is az árnyékban haladva a ház oldala felé igyekeztem. Próbáltam a sötétben maradni. Az utolsó tíz métert már négykézláb tettem meg a legfényesebben kivilágított ablakig.

És most?

Négykézláb kuporogtam az ablak alatt. Mozdulatlanul füleltem. Semmi. Van a csönd, és van a vidéki csönd, amit szinte tapintani lehet, aminek állaga és kiterjedése van. Ez vett most körül. Valódi vidéki csönd.

Óvatosan áthelyeztem a testsúlyomat a másik lábamra. A térdem roppant egyet, és a hang szinte fülsiketítő volt a némaságban. Magam alá húztam a lábamat, térdem mélyen a talajba süppedt, két kezem a combomon. Arra készültem, hogy feltolom magamat, mint egy emberi dugattyú, hogy be tudjak lesni az ablakon.

Igyekeztem minél kisebb feltűnést kelteni, ezért az ablak sarkánál emelkedtem fel, hogy csak az egyik szemem és az arcom jobb felső negyede váljon láthatóvá. Hunyorogtam a hirtelen szemembe hasító fénytől, és benéztem az ablakon.

Cookie odabent volt. A kanapén ült. Egyenes háttal, mint aki karót nyelt. A szája szorosan zárva. Denise, az élettársa, mellette ült. Fogták egymás kezét, de az arcuk falfehér volt. Szinte tapintani lehetett a belőlük áradó feszültséget.

Nem kellett testbeszédszakértőnek lennem ahhoz, hogy meg tudjam állapítani, valami nem stimmel. Néhány másodperc múlva arra is rájöttem, mi az a valami.

Egy férfi ült velük szemben a karosszékben.

Háttal volt nekem, ezért először csak a feje búbját láttam.

Pánik hasított belém: lehet, hogy Bob az?

Feljebb emelkedtem néhány centiméterrel, hogy többet lássak a férfiból. Nem volt szerencsém. A karosszék nagy volt és süppedős, szinte elnyelte a pasast. Óvatosan az ablak másik sarkához kúsztam, ezúttal az arcom bal felső részét mutatva meg. Innen már láttam, hogy a férfinak őszes göndör haja van.

Nem Bob. Egyértelműen nem ő az.

A férfi magyarázott valamit. A két nő feszülten hallgatta, egyetértően bólogattak, bármit is mondott. Oldalra fordítottam a fejemet, és az ablaküveghez préseltem a fülemet. Az üveg hideg volt. Próbáltam kivenni, miről beszélhet a férfi, de csak összefüggéstelen hangfoszlányok jutottak el hozzám. Ismét benéztem a szobába. A karosszékben ülő pasas kissé előrehajolt, hogy nagyobb nyomatékot adjon szavainak. Aztán oldalra billentette a fejét, éppen csak annyira, hogy megláthassam a profilját.

Elakadt a lélegzetem.

A férfi szakállt hordott. Ez volt a lényeg. Ha nincs szakálla, valószínűleg nem ismertem volna fel. Eszembe jutott az első találkozásom Natalie-val, ahogy ült azon a felolvasáson a napszemüvege mögé rejtőzve. Mellette pedig, a jobbján, egy szakállas, göndör hajú pasas.

Ez a férfi volt az.

Mi a franc folyik itt…?

A szakállas pacák felpattant a süppedős karosszékből. Járkálni kezdett fel-alá, miközben vadul gesztikulált. Cookie és Denise még feszültebb lett. Olyan erővel szorították egymás kezét, hogy elfehéredtek az ujjaik. Ekkor észrevettem valamit, amitől hirtelen forogni kezdett velem a világ – valamit, ami ráébresztett, milyen fontos volt ez a kis felderítő kommandó, mielőtt vakon besétáltam volna a házba.

A szakállas férfinál fegyver volt.

Megdermedtem félig ülő-guggoló helyzetben. Remegni kezdett a lábam, a félelemtől vagy az erőfeszítéstől, magam sem tudtam eldönteni. Visszahúzódtam az ablak pereme alá. És most mi legyen?

Menekülj, te idióta!

Igen, ez tűnt a legokosabbnak. Visszafutni a kocsihoz. Felhívni a zsarukat. Rájuk bízni, hogy oldják meg a helyzetet. Próbáltam elképzelni, milyen forgatókönyv szerint zajlana a dolog. Először is, mennyi ideig tartana, míg ideérnének? Várjunk csak, hinnének nekem egyáltalán? Felhívnák előtte Cookie-t és Denise-t. Kiküldenének egy különleges kommandós egységet? És most, hogy jobban belegondoltam – mi is történik itt pontosan? Szakáll foglyul ejtette Cookie-t meg Denise-t, és kényszerítette őket, hogy felhívjanak engem? Vagy egy követ fújnak mind a hárman? Ha pedig együtt vannak, mi fog történni a hívásom után? A zsaruk kijönnek, Cookie és Denise pedig mindent letagad. Szakáll elrejti a fegyverét, és úgy tesz, mintha semmiről sem tudna.

De akkor sincs más választásom. Muszáj kihívnom a zsarukat.

Szakáll továbbra is fel-alá járkált. A feszültség tovább fokozódott a szobában. Szakáll az órájára pillantott. Elővette a mobilját, és úgy tartotta, mint egy adó-vevőt. Belevakkantott valamit.

Kivel beszélgetett?

Várjunk csak, gondoltam. Mi van, ha többen is vannak? Ideje indulnom. Akár felhívom a zsarukat, akár nem. A pasasnál fegyver volt. Nálam pedig nem.

Hasta luego, rohadékok.

Vetettem még egy utolsó pillantást a szobára, amikor kutyaugatást hallottam a hátam mögül. Kővé dermedtem. Szakáll azonban nem. A hang irányába – következésképpen felém – kapta a fejét.

Találkozott a tekintetünk. Láttam, hogy elkerekedik a szeme a meglepetéstől. Egyetlen rövid pillanatig egyikünk sem mozdult. Döbbenten meredtünk egymásra, nem tudván eldönteni, mihez kezdjünk a másikkal, aztán szakáll felemelte a fegyverét, célba vett, és meghúzta a ravaszt.

Hanyatt estem, a golyó pedig darabokra törte az ablakot.

A földre zuhantam. Üvegszilánkok záporoztak rám. A kutya tovább ugatott. Oldalra gördültem, megvágtam magam az üveggel, és talpra kecmeregtem.

– Állj!

Egy másik férfi hangját hallottam, valahonnan balról. Nem ismertem fel, de abban biztos voltam, hogy ő nem a házban van. Ajjaj, ki kell jutnom innen. Nem volt időm gondolkodni vagy totojázni. Tiszta erőből futni kezdtem az ellenkező irányba. Lendületből befordultam a ház sarkánál, és már majdnem az utcán voltam.

Vagy legalábbis azt gondoltam.

Korábban a pókérzékemet dicsértem, amiért megsejtettem a rám leselkedő veszélyt. Ha valóban erről volt szó, akkor most ugyanezek az érzékek galádul cserbenhagytak.

A ház sarka mögött egy másik férfi állt. Ütésre emelt baseballütővel várt. Sikerült valahogy megtorpannom, de másra már nem maradt időm. A baseballütő felém lendült. Nem volt esélyem kivédeni az ütést. Nem volt esélyem semmi másra, mint bambán állni. A baseballütő telibe találta a homlokomat.

A földre zuhantam.

Lehet, hogy újra megütött. Nem tudom. Fennakadt a szemem, és elveszítettem az eszméletemet.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Amikor felébredtem, először iszonyatos fájdalmat éreztem.

Semmi másra nem tudtam gondolni, csak a kínzó, mindent elborító fájdalomra, és arra, hogyan tudnám enyhíteni. Úgy éreztem, mintha a koponyám darabokra tört volna, és az apró csontszilánkok agyam legérzékenyebb részeit karistolnák éles peremükkel.

Óvatosan elfordítottam a fejemet, de ez csak még dühösebbé tette az éles szilánkokat. Pislogtam egyet, majd még egyet, próbáltam kinyitni a szememet, de nem sikerült. Feladtam.

– Felébredt.

Cookie hangját hallottam. Ismét megpróbáltam felnyitni a szemhéjamat. Átvillant az agyamon, hogy végül az ujjammal kell majd felfeszítenem. Igyekeztem magam mögött hagyni a fájdalmat. Beletelt pár másodpercbe, de végül sikerült. Újabb néhány másodperc múlva már tudtam valamelyest összpontosítani, és elkezdtem feltérképezni új környezetemet.

Már nem odakint voltam.

Ez biztosnak tűnt. Felnéztem a mennyezet csupasz gerendáira. Nem is Cookie házában, állapítottam meg magamban. Az ő otthona földszintes volt, ez sokkal inkább tűnt pajtának vagy régi tanyaháznak. Deszkapadlón feküdtem, nem döngölt földön.

Megláttam Cookie-t. Mellette Denise-t. Szakáll közelebb jött, szeméből színtiszta, leplezetlen gyűlölet sugárzott. Fogalmam sem volt, miért. Balra tőlem, az ajtónál egy másik férfi állt. Egy harmadik pedig a számítógép előtt ült. Egyiküket sem ismertem.

Szakáll azt várta, hogy megszólaljak. Valószínűleg azt hitte, hogy valami klasszikus mondattal nyitok, mint hogy „Hol vagyok?”, de nem tettem. Kihasználtam az időt, hogy lehiggadjak, és próbáltam összeszedni a gondolataimat.

Fogalmam sem volt, mi folyik.

Folyamatosan járt a tekintetem jobbra-balra, próbáltam felmérni a helyiséget. Menekülő útvonalak után kutattam. Egy ajtót és három ablakot láttam, de mindegyik zárva volt. Az ajtónál még egy őr is állt. Eszembe jutott, hogy legalább egyiküknél fegyver van.

Türelmesnek kell lennem, gondoltam.

– Beszélj! – mordult rám Szakáll.

Nem beszéltem. Oldalba rúgott. Felnyögtem, de nem mozdultam.

– Jed – szólalt meg Cookie. – Ne!

Szakállas Jed lenézett rám. Harag izzott a tekintetében.

– Hogy találtad meg Toddot?

Ezzel sikerült meglepnie. Nem tudom, milyen kérdésre számítottam, de erre biztosan nem.

– Micsoda?

– Jól hallottad – mondta Jed. – Hogy találtad meg Toddot?

Zúgott a fejem. Úgy éreztem, a hazugság nem segítene rajtam, ezért megmondtam az igazat.

– A gyászjelentés alapján.

Jed Cookie-ra pillantott. Zavart értetlenséget láttam az arcukon.

– Olvastam a halálhírét – folytattam. – Az egyetem honlapján. Így jutottam el a temetésére.

Jed felkészült, hogy ismét belém rúgjon, de Cookie egy fejmozdulattal megállította.

– Nem arról beszélek – sziszegte Jed. – Előtte hogy találtad meg?

– Mi előtt?

– Ne játszd a hülyét! Hogy akadtál a nyomára?

– Nem tudom, miről beszél – mondtam.

Düh villant a szemében. Előrántotta a fegyverét, és célba vett.

– Hazudsz!

Nem válaszoltam.

Cookie közelebb lépett hozzá.

– Jed?

– Tűnj innen! – rivallt rá a férfi. – Te is tudod, mit csinált, nem?

Cookie bólintott, majd engedelmesen hátralépett. Nem mozdultam.

– Beszélj! – mondta ismét Jed.

– Nem tudom, mit akar hallani tőlem.

A számítógépnél ülő pasasra sandítottam. Ijedtnek tűnt. Akárcsak az ajtónál álló fickó. Eszembe jutott Bob és Otto. Ők nem tűntek ijedtnek. Tapasztaltak voltak és magabiztosak. Ezek a fickók nem. Nem teljesen értettem, hogy ez mit jelent – ha jelent egyáltalán bármit is azonkívül, hogy nagy bajban vagyok.

– Még egyszer utoljára megkérdezem – szólalt meg Jed összeszorított fogakkal. – Hogyan találtad meg Toddot?

– Már mondtam.

– Te ölted meg! – kiáltotta Jed.

– Micsoda? Nem!

Jed letérdelt mellém, és a halántékomhoz szorította a fegyver csövét. Behunytam a szemem, és vártam a dörrenést. Közelebb hajolt hozzám, a szája szinte hozzáért a fülemhez.

– Ha még egyszer hazudni mersz – suttogta –, esküszöm, hogy kinyírlak.

– Jed? – szólalt meg Cookie.

– Kuss legyen!

Olyan erővel nyomta a pisztoly csövét a halántékomhoz, hogy tudtam, meg fog látszani a nyoma.

– Beszélj!

– Nem én… – Láttam a szemén, hogy egy újabb tagadással megpecsételem a saját sorosomat. – Miért öltem volna meg?

– Mi is ezt akarjuk tudni – vágta rá Jed. – De előbb mondd el, hogyan találtad meg.

Jed keze remegett, a fegyver csöve neki-nekiütődött a fejemnek. Nyálgömbök csillogtak a szakállán. A fájdalmat elnyomta bennem a halálfélelem. Láttam rajta, hogy meg akarja húzni a ravaszt. Meg akart ölni.

– Már mondtam, hogyan – feleltem. – Kérem, hallgassanak meg!

– Hazudsz!

– Nem ha…

– Megkínoztad, de nem beszélt. Todd egyébként sem tudott volna segíteni neked. Nem tudta. Kiszolgáltatott volt és bátor, te pedig, te rohadék…

Másodpercek választottak el a haláltól. Hallottam a kínt a hangján, és tudtam, hogy hiába érvelnék logikusan. Tennem kell valamit, gondoltam, hátha le tudom fegyverezni, de hanyatt feküdtem a padlón. Minden mozdulat túl sokáig tartott volna.

– Esküszöm, hogy nem bántottam.

– Persze, és gondolom, az özvegyét sem látogattad meg ma délelőtt!

– De igen – vágta rá. Örültem, hogy végre valamiben egyetérthetek vele.

– De ő sem tudott semmit, igaz?

– Miről nem tudott semmit?

A fegyvercső ismét mélyebben nyomódott a halántékomba.

– Mit akartál az özvegyétől?

A szemébe néztem.

– Tudja jól – válaszoltam.

– Mit kerestél nála?

– Nem mit – mondtam. – Hanem kit. Natalie-t kerestem.

Jed bólintott. Hátborzongató mosoly jelent meg az ajkán. Ez a mosoly arról árulkodott, hogy végre jól válaszoltam – de ez nem sok jót jelentett számomra.

– Miért? – faggatott tovább.

– Hogy érti azt, hogy miért?

– Ki bérelt fel?

– Senki nem bérelt fel.

– Jed!

Ezúttal nem Cookie volt az. Hanem a fickó a számítógép előtt.

Jed bosszúsan odakapta a fejét, amiért félbeszakították.

– Mi az?

– Ezt nézd meg! Látogatóink érkeztek.

Jed elvette a fegyvert a fejemtől. Megkönnyebbülten kifújtam a levegőt. A számítógépnél ülő fickó úgy fordította a monitort, hogy Jed is lássa. Egy biztonsági kamera fekete-fehér felvétele látszott rajta.

– Mit keresnek itt? – kérdezte Cookie. – Ha rájönnek, hogy itt van…

– Ők a barátaink – mondta Jed. – Egyelőre nincs miért aggódnunk…

Nem vártam tovább. Megláttam a lehetőséget, és éltem vele. Figyelmeztetés nélkül talpra ugrottam, és az ajtónál álló pasas felé iramodtam. Úgy éreztem, mintha lassított felvételen mozognék, mintha túl sok ideig tartana eljutnom az ajtóig. Behúztam a nyakamat, és lejjebb eresztettem a vállam, készen arra, hogy felökleljem a fickót.

– Állj!

Talán két lépésre lehettem az ajtót őrző pasastól. Összehúzta magát, felkészült a támadásra. Az agyam lázasan dolgozott, számolt, újratervezett. Ezredmásodpercek alatt felmértem a szituációt. Mennyi ideig tart ártalmatlanná tenni a fickót? Legjobb esetben is két-három másodpercig. Utána meg kell fognom a kilincsgombot, el kell fordítanom, kinyitnom az ajtót, és kirohannom rajta.

Mennyi idő kell ehhez az egészhez?

Következtetés: túl sok.

A másik két pasas és a két nő addigra rám veti magát. De az is lehet, hogy Jed egyszerűen agyonlő. Ami azt illeti, ha elég gyorsan reagál, már azelőtt belém ereszthet egy golyót, hogy elérnék az ajtóig.

Röviden, a körülményeket mérlegelve, rájöttem, hogy nincs esélyem kijutni az ajtón. Mégis teljes erőből száguldottam ellenfelem irányába. Felkészült az ütközésre. Arra számított, hogy nekirontok. Feltehetően Jed és a többiek is így gondolták.

Ennyi már elég, nem?

Meg kellett lepnem őket. Az utolsó lehetséges pillanatban jobbra fordultam, és anélkül, hogy hátranéztem vagy tétováztam volna, beleugrottam az ablakba.

Még a levegőben úsztam, körülöttem mindenütt a széttört ablak szilánkjai, amikor Jed ordítani kezdett:

– Kapjátok el!

Összehúztam magamat, a fejemet a karommal védve értem földet. Abban reménykedtem, hogy gördülök egyet a talajon, és a lendületet kihasználva azonnal talpra tudok ugrani, aztán átváltok futásba. De ez csak vágyálom volt. Sikerült ugyan felállnom a gurulásból, de a túl nagy lendület továbbvitt, nem tudtam talpon maradni, és ismét elestem, métereken keresztül gurultam a földön. Amikor végre megálltam, feltápászkodtam, és körülnéztem.

Hol a pokolban vagyok?

Nem volt időm töprengeni. Valószínűleg a hátsó udvaron lehetek, gondoltam. Fákat láttam magam előtt. Ez esetben a kocsifelhajtó és a ház eleje mögöttem van. Abba az irányba indultam, de akkor meghallottam, hogy nyílik a bejárati ajtó. A három férfi rontott ki rajta.

Ajjaj!

Megfordultam, és berohantam a fák közé. Elnyelt a sötétség. A látótávolság mindössze egy-két méter lehetett, de nem lelassítottam. Három férfi – közülük legalább egy fegyveres – loholt a sarkamban.

– Arra! – kiáltotta valaki.

– Nem lehet, Jed. Te is láttad, mi van a képernyőn.

Futottam tovább, tiszta erőből, míg végül egyenesen nekirohantam egy fatörzsnek. Pont olyan volt, mint amikor a kengyelfutó gyalogkakukkot üldöző prérifarkas nekiszalad egy gereblyének – tompa puffanás, amit rezgések követnek. Beleremegett az agyam. Az ütközés megállított, a földre zuhantam. A már addig is iszonyatosan sajgó koponyámba elviselhetetlen fájdalom hasított.

Láttam, ahogy egy zseblámpa fénycsóvája közeledik felém.

Megpróbáltam fedezékbe gördülni. Nekiütköztem egy újabb fának, de az is lehet, hogy ugyanaz volt. Borzasztóan fájt a fejem. A másik irányba kúsztam, igyekeztem minél jobban a földhöz lapulni. A fénycsóva kettészelte a levegőt fölöttem.

Egyre közelebbről hallottam a lépteiket.

Tennem kellett valamit.

Kavicsok csikorogtak a kerekek alatt – egy autó gördült be a ház elé.

– Jed?

Valaki hangosan szólt. A fénycsóva megállt. Hallottam, amint ismét Jedet szólítják. A zseblámpa kialudt. Ismét körülvett a koromfekete sötétség. A léptek távolodni kezdtek.

Kelj fel, és rohanj!

A fejem nem engedte. Néhány pillanatig még mozdulatlanul feküdtem, aztán felemeltem a fejemet, és a ház felé fordultam. Most először tudtam kívülről is szemügyre venni. Hosszú másodpercekig bámultam. Ismét úgy éreztem, mintha kihúzták volna alólam a talajt.

A ház a Kreatív Rekreáció művésztelep főépülete volt.

Azon a helyen tartottak fogva, ahol Natalie lakott hat évvel ezelőtt.

Mi a franc folyik itt?

A kocsi megállt. Felültem, hogy jobban szemügyre tudjam venni. Amikor megláttam az autót, végtelen megkönnyebbülés áradt szét bennem.

Egy rendőrségi járőrkocsi volt.

Most már értettem, miért estek pánikba. Jed és a társai így nem fognak megölni. A megmentésemre érkező rendőrök szeme láttára biztosan nem. Már majdnem az erdő szélén jártam, talán harminc méterre lehettem a rendőrautótól, amikor valami szöget ütött a fejembe.

Honnan tudták a zsaruk, hogy itt vagyok?

És ha már itt tartunk, honnét tudták, hogy bajban vagyok? Ha pedig azért jöttek, hogy megmentsenek, miért ilyen komótos tempóban érkeztek? Miért mondta róluk Jed, hogy ők a „barátaink”? És miért lépked feléjük integetve, széles mosollyal az arcán? A kocsiból kiszálló két zsaru miért int vissza neki ugyanolyan barátságosan? Miért lapogatják és rázzák egymás kezét, mintha régi cimborák lennének?

– Szevasz, Jed – üdvözölte az egyik zsaru.

A francba! Tömzsi volt az. A másik pedig Sovány Jerry. Úgy döntöttem, nem mozdulok.

– Szevasztok, srácok – mondta Jed. – Hogy vagytok?

– Kösz, jól. Mikor jöttél vissza?

– Pár napja. Mi a nagy helyzet?

– Ismersz egy Jake Fisher nevű tagot? – kérdezte Tömzsi.

Nocsak. Talán mégis azért jöttek, hogy megmentsenek?

– Nem, nem hiszem – felelte Jed. Most már a többiek is odakint voltak. További kézfogások és lapogatások. – Srácok, ti ismertek egy… mi is a neve?

– Jacob Fisher.

Mindnyájan a fejüket rázták, mint akik sosem hallották ezt a nevet.

– Körözést adtak ki ellene – folytatta Tömzsi. – Egyetemi tanár. Úgy néz ki, megölt egy embert.

Megfagyott a vér az ereimben.

– A barom állatja még be is vallotta – tette hozzá Sovány Jerry.

– Veszélyes alak lehet – mondta Jed. – De nem tudom, miben segíthetnénk.

– Néhány nappal ezelőtt kiszúrtuk, amint megpróbál bejutni a birtokodra.

– Az én birtokomra?

– Igen. De most nem ezért vagyunk itt.

Lebuktam egy bokor mögé. Nem tudtam, mitévő legyek.

– Bemértük GPS-szel a mobiltelefonját – magyarázta Tömzsi.

– És a koordináták egyenesen ide vezettek bennünket – tette hozzá Sovány Jerry.

– Nem értem.

– Pedig pofonegyszerű, Jed. Bemértük az iPhone-ját. Nem nagy ügy manapság. A saját fiam telefonjára is szereltettem egyet. A GPS szerint a gyanúsított jelen pillanatban itt van a te birtokodon.

– Egy veszélyes gyilkos?

– Igen, nagy valószínűséggel. Mi lenne, ha ti odabent várnátok addig? – A társára pillantott. – Jerry?

Jerry benyúlt a kocsiba, és elővett egy szerkezetet. Néhány másodpercig tanulmányozta a kijelzőjét, majd határozottan kijelentette:

– Ötvenméteres körzeten belül van, abban az irányban!

Sovány Jerry pontosan arra mutatott, ahol rejtőztem.

Több lehetséges forgatókönyv is átvillant az agyamon. Az első és egyben legkézenfekvőbb: megadom magam. Felemelt kézzel kisétálok a fák közül, miközben azt kiabálom: „Ne lőjenek! Megadom magam!”. A rendőrségi őrizetben, ha mástól nem, legalább Jedtől és a bandájától biztonságban leszek.

Komolyan fontolóra vettem, hogy ezt választom – felemelem a kezem, és megadom magam –, amikor megláttam, hogy Jed előveszi a pisztolyát.

– Mit művelsz, Jed? – kérdezte Tömzsi.

– Ez az én fegyverem. Van rá engedélyem. És a saját birtokomon vagyok, igaz?

– Igaz. És?

– Ha ez a gyilkos, akit kerestek, itt van… – kezdte Jed.

Most már gyilkos voltam.

– Lehet, hogy fegyver van nála, veszélyes lehet – folytatta. – Szükségetek van erősítésre.

– Nem kell erősítés, Jed. Tedd el azt a mordályt.

– Ez akkor is az én birtokom, nem?

– De.

– Akkor, ha nem bánjátok, idekint maradok.

A kézenfekvő forgatókönyv így már nem is tűnt olyan kézenfekvőnek. Jednek feltett szándéka volt, hogy megöljön. Két okból is. Először is azt gondolta, hogy valami közöm van Todd meggyilkolásához. Ezért csaltak tőrbe. De most már akadt egy másik oka is: a halottak nem beszélnek. Ha megadom magam, elmondom a zsaruknak, mi történt, hogyan raboltak el és lőttek rám. Nyilván mind az öten az ellenkezőjét fogják állítani, de akkor is ott van a golyó Cookie házánál, ami bizonyíthatóan Jed fegyveréből származik. Nyoma van annak is, hogy Cookie felhívott telefonon. Így sem valószínű, hogy hinnének nekem, de valami azt súgta, Jed nem akar kockáztatni.

Ha viszont Jed agyonlő – annak ellenére, hogy megadom magam –, azt lehet szimpla önvédelemnek, vagy legrosszabb esetben véletlen balesetnek is minősíteni. Lelőne, és azt mondaná, azt hitte, fegyver van nálam, vagy valami ilyesmi. Egyébként meg Tömzsi és Sovány Jerry szerint gyilkos vagyok. A vermonti cimborák készségesen alátámasztják majd Jed sztoriját, az egyetlen tanú pedig, aki megcáfolhatná őket – szerény személyem –, addigra már a férgek eledele lesz.

Egyéb tényezőket is figyelembe kellett vennem. Ha feladom magam, vajon mennyi ideig kell élveznem a rendőrség vendégszeretetét? Egyre közelebb jártam az igazsághoz. Éreztem, hogy így van. Azt gondolták, hogy megöltem valakit. A pokolba is, hiszen bevallottam. Mennyi ideig tarthatnak fogva érte? Gyaníthatóan, jó darabig.

Ha most elkapnak, valószínűleg sosem lesz lehetőségem személyesen kérdőre vonni Natalie húgát, Julie-t.

– Arra – mondta Sovány Jerry.

Elindultak felém. Jed felemelte a fegyverét, készen arra, hogy meghúzza a ravaszt.

Hátrálni kezdtem. Úgy éreztem, mintha ragacsos iszap lötyögne a fejemben.

– Ha van valaki a fák között, most azonnal jöjjön elő felemelt kézzel! – kiáltotta Tömzsi.

Közeledtek felém. Hátráltam néhány métert, és behúzódtam egy fa mögé. Az erdő sűrű volt. Ha sikerül elég mélyen behatolnom a fák közé, biztonságban leszek. Legalábbis egy ideig. Felemeltem egy követ, és elhajítottam, amilyen messzire csak tudtam. Minden fej arra fordult. Bekapcsolták a zseblámpákat, és abba az irányba világítottak.

– Ott! – kiáltotta valaki.

Jed ment elöl, előreszegezett pisztollyal.

Egyre kevésbé tűnt jó ötletnek, hogy megadjam magam.

Tömzsi felzárkózott Jed mellé. Jed meggyorsította a lépteit, szinte futólépésben haladt, de Tömzsi a vállára tette a kezét, és megállította.

– Lassabban – mondta. – Lehet, hogy fegyver van nála.

Jed, természetesen, tudta, hogy fegyvertelen vagyok.

Sovány Jerry azonban nem dőlt be a trükknek.

– Ez a bigyó még mindig azt mutatja, hogy arra van.

Azzal ismét felém mutatott. Negyven-ötven méterre lehettek tőlem. Lekuporodtam az aljnövényzetbe, és gyorsan elástam a telefonomat – a másodikat, amit elveszítek az elmúlt három napban – egy kupac száraz levél alá, miközben igyekeztem minél kevesebb zajt csapni. Azután elindultam az erdő belseje felé. Próbáltam hangtalanul lépkedni, és mindkét kezemben egy-egy követ tartottam arra az esetre, ha megint el kell terelnem a figyelmüket.

Jerry vezetésével lassan elindultak a telefonom felé.

Felgyorsítottam a lépteimet, egyre mélyebbre hatolva az erdőben. Már nem láttam őket, csak a zseblámpák fényét.

– Itt van a közelben – mondta Sovány Jerry.

– Vagy legalábbis a telefonja – felelte Jed.

Továbbmentem. Nem nagyon volt tervem. Fogalmam sem volt, merre menjek, azt sem tudtam, milyen mély az erdő. Lehet, hogy most sikerül meglógnom előlük, de összességében, hacsak nem találok valami kivezető utat, fogalmam sem volt, hogyan fogok kikeveredni innen.

Talán az lenne a legjobb, ha kerülnék egyet, és visszamennék a házhoz.

Hangokat hallottam. Most már túl messze voltak tőlem ahhoz, hogy lássam őket. Ennek örültem. A fénycsóvák abbahagyták a mozgást, üldözőim a földre irányították a lámpáikat.

– Itt nincs – mondta valaki.

– Azt én is látom – vágta rá ingerülten Tömzsi.

– Lehet, hogy elromlott a nyomkövetőd.

Ott álltak, ahol – hirtelen ötlettől vezérelve – elástam a telefont. Eltűnődtem, ezzel vajon mennyi időt nyerek. Nem sokat, de talán elegendőt. Megfordultam, hogy újra futásnak eredjek, amikor bekövetkezett.

Nem vagyok sem orvos, sem tudós, ezért nem igazán tudom, hogyan működik az adrenalin. Csak annyit tudok róla, hogy létezik. Segített túljutnom a baseballütő okozta fejfájáson, a csukott ablakon történő távozásomon. Segített magamhoz térni azok után, hogy nekirohantam a fának, noha éreztem a vér keserű ízét a számban, és hogy az ajkam feldagadt. Amit tudok – amire éppen abban a pillanatban jöttem rá –, hogy az ember adrenalinkészlete nem korlátlan. Véges mennyiségű hormon található az emberi szervezetben. Lehet, hogy a leghatékonyabb energialöket, amit ismerünk, de a hatása, ahogy azt gyorsan megtapasztaltam, rövid távú.

Az energialöket egy idő után elmúlik.

A fájdalom, ami az elmúlt percekben háttérbe szorult, brutális intenzitással tért vissza. Olyan erővel hasított a fejembe, hogy térdre rogytam. Konkrétan a szám elé kellett kapnom a kezemet, nehogy felüvöltsek.

Hallottam, ahogy egy újabb kocsi érkezik a házhoz. Tömzsi erősítést hívott?

Beszédfoszlányok jutottak el hozzám a távolból:

– Ez a telefonja!

– Mi a… elásta!

– Szóródjunk szét!

Léptek zaját hallottam, ahogy a fák között csörtetnek. Azon tűnődtem, vajon mennyi előnyöm lehet, és ez az előny vajon mennyit ér zseblámpák és pisztolygolyók ellen. Valószínűleg nem sokat. Ismét eljátszottam a gondolattal, hogy feladom magam. De ezúttal sem tűnt jó ötletnek.

Hallottam Tömzsit, amint azt mondja:

– Maradj veszteg, Jed. Majd mi elintézzük.

– Ez az én birtokom – válaszolta Jed. – Túl nagy a terület ahhoz, hogy ketten át tudjátok fésülni.

– De akkor is…

– Az én birtokom, Jerry – csattant fel Jed. – Ti pedig házkutatási parancs nélkül tartózkodtok rajta.

– Házkutatási parancs? – hüledezett Tömzsi. – Komolyan beszélsz? Csak aggódunk a biztonságod miatt.

– Én is – felelte Jed. – Fogalmatok sincs, hol bujkál ez a gyilkos, nem?

– Hát…

– Ennyi erővel akár a házban is lehet. Elrejtőzött, és most ránk vár. Szó sem lehet róla, itt maradunk veletek.

Csönd.

Kelj fel, mondtam magamnak.

– Azt akarom, hogy mindenki látótávolságban maradjon – rendelkezett Tömzsi. – Semmi hősködés. Aki meglát valamit, az kiabáljon.

Beleegyező morgást hallottam, azután zseblámpák fénycsóvája hasított a sötétbe. Szétszóródtak. Az embereket nem láttam, csak az ugráló fényeket. Ez is éppen elég volt ahhoz, hogy tudjam, nagy bajban vagyok.

Kelj fel, seggfej!

Úgy éreztem, hogy széthasad a fejem, de valahogy sikerült felállnom. Botorkálva megindultam előre, mint valami merev lábú szörnyeteg egy filmből. Nagyjából három-négy lépést tehettem meg, amikor az egyik fénycsóva átsiklott a hátamon.

Gyorsan beugrottam egy fa mögé.

Észrevettek?

Vártam, hogy valaki elkiáltsa magát. Senki sem tette. Hátamat a fatörzsnek vetettem. Semmi mást nem hallottam, csak a saját zihálásomat. Tényleg bekerültem annak a lámpának a fénykörébe? Úgy éreztem, igen. De nem lehettem teljesen biztos benne. Ott maradtam, ahol voltam, és vártam.

Lépések közeledtek.

Nem tudtam, mitévő legyek. Ha megláttak, végem. Nem tudok meglógni előlük. Vártam, hogy valaki segítségül hívja a többieket.

Semmi, csak a közeledő léptek zaja.

Várjunk csak egy pillanatot! Ha észrevettek, miért nem kiáltott senki? Talán mégsem buktam le. Talán összetévesztettek egy fával.

De az is lehet, hogy azért nem kiáltottak, mert agyon akarnak lőni.

Igyekeztem higgadtan átgondolni ezt a lehetőséget. Tételezzük fel, hogy Jed volt az. Kiáltana? Nem. Ha szól a többieknek, lehet, hogy futásnak eredek, és ha Tömzsi meg Sovány Jerry előbb érnek utol, akkor már sokkal nehezebb lesz megölnie. De ha ő volt az, akkor mit tesz? Ha tudja, hogy a fa mögött rejtőzöm, valószínűleg megpróbál ideosonni, ujja a ravaszon, és amikor meglát…

Bumm!

A léptek egyre közelebbről hallatszottak.

Az agyam ismét lázasan mérlegelni kezdte a lehetőségeket – egyszer már megmentett ez az ősi ösztön –, de néhány másodpercnyi megfeszített gondolkodás után arra a sokkoló, ám nyilvánvaló következtetésre jutottam, hogy nekem reszeltek.

Ebből a helyzetből nincs kiút.

Próbáltam összeszedni az erőmet egy nagy sprintre, de őszintén, ugyan mire mennék vele? Azzal végképp felfedném, hol vagyok, és a jelenlegi állapotomban aligha jutnék messzire. Vagy lelőnek, vagy elfognak. Jobban belegondolva már csak ez a két lehetőség maradt: lelőnek vagy elfognak. Ha lehet, akkor az utóbbit választanám. A kérdés már csak az volt, hogyan tudnám növelni az elfogás esélyeit az agyonlövésével szemben.

Halvány fogalmam sem volt.

Egy fénycsóva táncolt előttem. Hátamat a fatörzsnek préseltem, és lábujjhegyre álltam. Mintha az bármit segítene. A léptek most már egészen közelről hallatszottak. A hang és a fényerősség alapján arra tippeltem, hogy az illető legfeljebb tíz méterre lehet tőlem.

Kétségbeesetten kattogott az agyam. Egyre jobban beszűkülő lehetőségeimet mérlegeltem. Ha Jed az, akkor megpróbálhatom ártalmatlanná tenni. De bármit tennék, azonnal elárulnám a pozíciómat, ha pedig mégsem Jed az – hanem mondjuk Tömzsi –, akkor ezzel a lépéssel felhatalmaznám őket az embervadászatra.

Szóval mit tegyek?

Nem maradt más, mint reménykedni, hogy mégsem vettek észre.

Természetesen a remény nem nevezhető tervnek, még csak opciónak sem. Inkább csak vágyakozásnak. Irracionális vágyakozásnak. Sorsomat a… hmm… a sors kezébe helyeztem.

A léptek már csak néhány méterre voltak tőlem. Nagy levegőt vettem, és éppen arra készültem, hogy átadom az irányítást a hüllőagyamnak, amikor suttogást hallottam.

– Ne szólaljon meg. Tudom, hogy a fa mögött van.

Cookie volt az.

– El fogok sétálni maga mellett – folytatta halkan. – Amikor megteszem, jöjjön utánam. Lépkedjen a nyomomban, ne maradjon le.

– Micsoda?

– Csak tegye, amit mondok! – Hangja nem hagyott helyett ellenkezésnek. – Maradjon mögöttem.

Cookie elsétált a fa mellett, szinte súrolta a karjával, és haladt tovább. Nem tétováztam. Kiléptem rejtekhelyemről, és követtem. Láttam a fénycsóvákat a távolban, tőlem jobbra és balra egyaránt.

– Nem csak színjáték volt, igaz? – kérdezte Cookie.

Nem értettem, mire gondol.

– Tényleg szereti Natalie-t, igaz?

– Igen – suttogtam.

– Igyekszem minél messzebbre elvezetni. Nemsokára elérünk egy ösvényhez. Azon forduljon jobbra. Próbáljon észrevétlen maradni. Az ösvény elvezeti arra a tisztásra, ahol a fehér kápolna áll. Onnan már tudni fogja az utat. Megpróbálom addig lekötni őket. Tűnjön el, menjen minél messzebbre! De ne haza, mert ott megtalálják.

– Kik találnak meg?

Próbáltam egy ütemre lépni vele, mint amikor egy bosszantó kisgyerek egy másikat utánoz.

– Le kell állnia, Jake.

– Kik fognak megtalálni?

– Ez az egész sokkal komolyabb, mint gondolná. Fogalma sincs, kikkel áll szemben. A leghalványabb fogalma sincs róla.

– Akkor mondja el.

– Ha nem hagyja abba, mindnyájunkat meg fognak ölni. – Cookie balra fordult. Követtem. – Mindjárt kijutunk az ösvényhez. Én balra megyek, maga pedig jobbra. Megértette?

– Hol van Natalie? Él?

– Tíz másodperc múlva elérjük az ösvényt.

– Mondja el!

– Nem figyel rám. El kell felejtenie ezt az egészet.

– Akkor legalább azt mondja meg, hol van Natalie.

A távolban felharsant Tömzsi hangja, de nem értettem, mit kiabál. Cookie lelassította a lépteit.

– Kérem – mondtam.

A hangja üresen csengett, ahogy válaszolt.

– Nem tudom, hol van Natalie. Azt sem tudom, hogy életben van-e még. Jed sem tudja. Senki sem.

Megérkeztünk a kőmorzsalékkal borított ösvényhez. Balra fordult.

– Még valami, Jake.

– Igen?

– Ha visszajön, legközelebb nem fogom megmenteni az életét. – Cookie megmutatta a kezében tartott fegyvert. – Hanem pontot teszek az ügy végére.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Felismertem az ösvényt.

A jobb oldalán volt egy kis tó. Natalie-val egy éjszaka kilopóztunk ide fürdeni. Kimásztunk a partra, lihegve, meztelenül feküdtünk egymás karjában, a bőrünk összeért. „Sosem csináltam még ilyet” – mondta lassan. – „Úgy értem, úsztam már éjszaka, de… ilyet még sosem.”

Értettem, mire gondol. Én sem.

Elhaladtam a kőpad mellett, ahol Natalie-val sokat üldögéltünk a Cookie boltjában elköltött kávé és sütemény után. Már láttam a kápolna halvány körvonalát. Szinte rá se pillantottam, nem akartam, hogy az emlékek lelassítsanak. Ráfordultam a városba vezető ösvényre. Az autóm alig egy mérföldnyire volt innen. Azon gondolkodtam, vajon a zsaruknak sikerült-e bemérniük a helyét. Nem tűnt valószínűnek. Tudtam, hogy sokáig úgysem használhatom – valószínűleg azt is körözték –, de semmi más nem jutott eszembe, hogyan juthatnék ki a városból. Meg kellett kockáztatnom.

Az utca még mindig olyan sötét volt, hogy alig találtam meg az autót. Szó szerint nekimentem. Amikor kinyitottam az ajtót, az utastér világítása fényszóróként hasított az éjszakába. Gyorsan beültem, és becsuktam az ajtót. És most? Ha jól sejtettem, hivatalosan is szökevény lettem. Eszembe jutott, hogy láttam egyszer egy filmben, amint a menekülő főhős kicserélte a rendszámtábláját egy másik kocsiéval. Azzal talán időt nyerhetek. Hátha találok egy parkoló autót, és akkor kicserélhetem. Ja, csak nincsen nálam csavarhúzó. Hogyan szerelhetnék le egy rendszámtáblát csavarhúzó nélkül? A zsebembe nyúltam, és előhúztam egy pénzérmét. Talán ezzel?

Túl sokáig tartana.

Kitaláltam egy úti célt. Dél felé indultam, ügyelve arra, hogy ne hajtsak se túl gyorsan, se túl lassan, folyamatosan játszottam a pedálokkal, mintha a megfelelő sebesség láthatatlanná tenne. Az utak még sötétek voltak. Ez valószínűleg nekem kedvezett. Igyekeztem észben tartani, hogy a körözés nem feltétlenül jelenti azt, hogy el is kapnak. Valószínűleg sikerül egy ideig szabadlábon maradnom, ha elkerülöm a főutakat.

Az iPhone-omnak természetesen búcsút mondhattam. Meztelennek és tehetetlennek éreztem magam nélküle. Fura, mennyire kötődünk ezekhez a masinákhoz. Folytattam az utamat dél felé.

És most?

Mindössze hatvan dollár volt a zsebemben. Azzal nem jutok messzire. Ha hitelkártyát használok, a zsaruk megtudják, hol vagyok, és azonnal begyűjtenek. Vagy, talán mégsem azonnal. Először észlelniük kell a tranzakciót, aztán kiküldeniük a helyszínre egy járőrkocsit. Nem tudom, ez mennyi időbe telik, de kétlem, hogy másodpercek kérdése lenne. A zsaruk ügyesek, de nem mindenhatóak.

Igazából nem volt választásom. Vállalnom kellett a kockázatot. A 91-es út, a körzet legfontosabb sztrádája, ott húzódott előttem. Megálltam az első pihenőhelynél, és beálltam a kocsival a parkoló legkevésbé megvilágított pontjára. Még a galléromat is felhajtottam, mintha az bármit számítana, és elindultam. Amikor elhaladtam a kis vegyesbolt mellett, megakadt a szemem valamin.

Tollakat és filceket is árultak. Nem sokfélét, de hátha…

Csak néhány másodpercig hezitáltam, aztán beléptem az üzletbe. Amikor megnéztem az íróeszközök szerény választékát, elemi erővel sújtott le rám a csalódottság.

– Segíthetek?

A pult mögött álló lány nem lehetett több húszévesnél. Szőke hajában rózsaszín csíkok voltak.

– Tetszik a haja – vettem elő a legigézőbb mosolyomat.

– A rózsaszín? – A csíkokra mutatott. – A mellrákkampány miatt tettem bele. Jól van?

– Igen, miért?

– Van egy nagy dudor a fején. Mintha vérezne.

– Ja, az. Csak egy karcolás. Jól vagyok.

– Elsősegélycsomagot is árulunk, ha gondolja.

– Köszönöm. – A tollak és filctollak felé fordultam. – Vastag, piros filcet keresek.

– Nem tartunk pirosat. Csak feketét.

– Ó.

Rám nézett.

– De itt van egy. – Benyúlt a fiókba, és elővett egy piros Sharpie filctollat. – Leltározásnál használjuk, ezzel szoktuk áthúzni a dolgokat.

Próbáltam leplezni a lelkesedésem.

– Nem vásárolhatom meg??

– Nem hiszem.

– Kérem – fogtam könyörgőre. – Nagyon fontos lenne.

Elgondolkodott, majd így szólt:

– Megmondom, mi legyen. Megveszi az elsősegélycsomagot, és megígéri, hogy ellátja a sérüléseit, én pedig ajándékba hozzácsapom a tollat.

Belementem az alkuba, és férfimosdóba siettem. Az óra ketyegett. A rendőrség hamarosan elkezdi átfésülni a nagyobb autós pihenőket, és ellenőrzi a kocsikat, ugye? Vagy mégsem? Lövésem sem volt. Próbáltam egyenletesen lélegezni. Megnéztem az arcomat a tükörben. Hú. Jókora duzzanat virított a homlokomon, a szemem alatt pedig egy vágás látszott. Kitisztítottam, amennyire tudtam, de gézt nem mertem a fejemre csavarni, mert az túl feltűnő lett volna.

Az ATM egy szendvicsautomata mellett állt, de előbb el kellett intéznem még valamit.

Kisiettem a kocsimhoz. A rendszámom 704 LI6 volt. Massachusettsben a rendszámtáblákon pirosak a betűk és a számok. A filctollal átrajzoltam a 0-át 8-asra, az L-t E-re, az I-t T-re, a 6-ost pedig 8-asra. Hátraléptem. Ha valaki alaposabban megnézi, azonnal észreveszi a turpisságot, de bizonyos távolságból a rendszámtábláról ezt lehetett leolvasni: 784 ET8.

Ha lett volna rá időm, talán elmosolyodom saját leleményességemen. Elindultam az ATM felé, és közben azon gondolkodtam, hogyan közelítsem meg az automatát. Tudtam, hogy minden ATM kamerával van felszerelve – ki ne tudná? –, de még ha sikerül is eltakarni az arcomat, a hatóságok a pénzfelvétel tényét akkor is látni fogják.

A gyorsaság most fontosabbnak tűnt. Ha lefényképeznek, hát lefényképeznek.

Két hitelkártyám volt. Mindkettőről levettem a maximális összeget, aztán sietve visszamentem a kocsimhoz. A következő kijáratnál lehajtottam az autópályáról, és alsóbbrendű utakon haladtam tovább. Amikor eljutottam Greenfieldbe, a kocsit egy mellékutcában hagytam a városközpont közelében. Átfutott az agyamon, hogy felülök a legközelebbi buszra, de az túl nyilvánvaló lett volna. Fogtam egy taxit, és elvitettem magam Springfieldbe. Természetesen kápéban fizettem. Onnan egy Peter Pan busszal New Yorkba utaztam. Egész idő alatt az útitársaimat fürkésztem. Nem tudhattam, hogy a következő pillanatban nem bukkan-e fel egy zsaru vagy rosszfiú, hogy megpróbáljon nyakon csípni.

Paranoiás lettem?

Manhattanbe érve leintettem egy másik taxit, és megkértem, hogy vigyen a New Jersey-i Ramsey-be, ahol Natalie húga, Julie Pottham élt. Amikor megérkeztünk Ramsey-be, hátraszólt a sofőr:

– Oké, haver, és most merre?

Hajnali négy volt – egyértelműen túl késő (vagy túl korai – nézőpont kérdése) volt ahhoz, hogy felkeressem Natalie húgát. Ráadásul pihennem kellett. Fájt a fejem. Kész idegroncs voltam. Éreztem, hogy egész testemben remegek a kimerültségtől.

– Keressünk egy motelt.

– Van a közelben egy Sheraton.

Ott el fogják kérni az igazolványomat, és jó eséllyel a hitelkártyámat is.

– Nem. Valami… olcsóbbat.

Találtunk egy tipikus országúti motelt, ahol kamionsofőrök, házasságtörők és szökésben lévő bűnözők szoktak megszállni. Az volt a neve, hogy Elmegy Motel. Tetszett az őszinteségük: nem vagyunk nagyszerűek, még csak jók sem, de azért „elmegy”. A bejárat feletti hirdetőtáblán ezek a kifejezések szerepeltek: „Akár néhány órára is” (pont, mint a Ritz-Carlton), „Színes tv” (megfricskázva a konkurenciát, ahol még mindig fekete-fehér készülékek voltak), és a kedvencem: „Tiszta törülközők!”.

Nem kértek se igazolványt, se hitelkártyát, az sem zavarta volna őket, ha nincsen pulzusom.

A recepciós pult mögött álló hölgy a hetvenes éveiben járt. A tekintetéből azt olvastam ki, hogy már mindent látott. A kitűzője szerint MABEL-nek hívták. A haja úgy állt, mint egy szénaboglya. Egy szobát kértem a motel hátsó részében.

– Le van foglalva? – kérdezte.

– Csak viccel, ugye?

– Igen, viccelek – bólintott Mabel. – De a hátsó szobákat mind kiadtuk. Mindenki ott akar megszállni. Biztos a szeméttárolóra nyíló ablakok miatt. Van egy szobám, ahonnan egy Staples üzletre látni, ha szeretné.

Mabel odaadta a 12-es szoba kulcsát. Maga a szoba nem is volt olyan tragikus, sokkal rosszabbra számítottam. Még a tisztaságra is azt lehetett mondani: „elmegy”. Próbáltam nem gondolni arra, mi mindent láthatott az évek során ez a helyiség, de ha már itt tartunk, azt sem szeretném tudni, hogy egy Ritz-Carltonban mi mehet.

Ruhástul az ágyra rogytam, és mély, álomtalan álomba merültem. Amikor felébredtem, fogalmam sem volt, mennyi az idő. Az iPhone-omért nyúltam az éjjeliszekrényen, de aztán eszembe jutott, hogy már nincs meg. A rendőrségnél van. Vajon átvizsgálták? Látták az összes helyet, amire rákerestem, az összes SMS-t és e-mailt, amit küldtem? Ugyanezt teszik a házammal is a campuson? Ha arra sikerült végzést szerezniük, hogy bemérjék a telefonomat, valószínűleg házkutatási parancsuk is volt, nem igaz? Na és, akkor mi van? Úgysem találnak semmi kompromittálót. Kínosat talán igen, de ugyan ki nem keresett még rá bizonyos dolgokra az interneten?

A fejem még mindig fájt. Nagyon. Bűzlöttem, mint egy disznó. Egy tusolás talán segített volna, de csak akkor, ha nem ugyanabba a ruhába kell visszabújnom. Kitántorogtam a ragyogó napsütésbe, és leárnyékoltam a szememet, mint egy vámpír, vagy mint azok a fickók, akik túl sok időt töltenek egy kaszinóban. Még mindig Mabel állt a recepciós pult mögött.

– A mindenit, meddig tart a műszakja? – kérdeztem.

– Randira akar hívni?

– Ööö, nem.

– Mert akkor előbb mosakodjon meg. Nekem is vannak elvárásaim.

– Nincsen véletlenül egy aszpirinje vagy Tylenolja?

Mabel a homlokát ráncolva benyúlt a táskájába, aztán egy komoly fájdalomcsillapító-arzenált pakolt ki a pultra. Tylenol, Advil, Aleve, aszpirin. A Tylenolt választottam. Bevettem kettőt, és megköszöntem.

– A sarki Target áruházban van ruhaosztály nagy és magas férfiaknak – mondta Mabel. – Ha esetleg venni szeretne néhány új göncöt.

Remek ötlet. Elsétáltam az áruházba, és vettem egy farmert, egy flanelinget meg néhány alsónadrágot. Valamint fogkefét, fogkrémet és dezodort. Nem terveztem túl sokáig menekülni, de egyvalamit még mindenképpen el akartam intézni, mielőtt feladom magam a rendőrségen.

Személyesen akartam beszélni Natalie húgával.

Az utolsó vásárlás: egy kártyás mobiltelefon. Felhívtam Benedict mobilját, aztán az otthoni, majd az irodai telefonját. Egyiket sem vette fel. Valószínűleg még túl korán volt neki. Elgondolkodtam, kit kellene megpróbálni, és végül úgy döntöttem, felhívom Shantát. Első csörgésre felvette.

– Halló?

– Jake vagyok.

– Milyen számról hívsz?

– Egy kártyás telefonról – feleltem.

Rövid hallgatás.

– Elmondod, mi folyik itt? – kérdezte.

– Két vermonti zsaru keres.

– Miért?

Gyorsan elmagyaráztam.

– Várj csak – mondta Shanta. – Elmenekültél a rendőrök elől?

– Nem voltam biztonságban. Attól féltem, hogy azok az emberek meg akarnak ölni.

– Akkor add fel magad most!

– Még nem.

– Jake, figyelj rám! Ha szökésben vagy, és a rendőrség nyomoz utánad…

– Előbb ki kell még derítenem valamit.

– Fel kell adnod magad.

– Fel fogom, de…

– De mi? Elment az eszed?

Talán.

– Hmm, nem.

– Hol a pokolban vagy?

Nem válaszoltam.

– Jake? Ez nem játék. Hol vagy?

– Majd hívlak.

Gyorsan leraktam, és közben átkoztam magamat. Hiba volt felhívni Shantát. A barátomnak tekintettem, de voltak egyéb kötelezettségei is.

Oké, nagy levegő. És most?

Felhívtam Natalie húgát.

– Halló?

Julie volt az. Leraktam. Tehát otthon van. Csak ennyit akartam megtudni. A motelszobámban feltűnő helyen ki volt rakva az egyik taxitársaság telefonszáma, amit megjegyeztem, mielőtt vásárolni indultam. Gyaníthatóan nem sokan járnak szívesen a saját autójukkal az Elmegy Motelbe. Feltárcsáztam a számot, és rendeltem egy taxit a Target elé. Bementem a mosdóba, és amennyire egy csapnál lehet, megmosakodtam, majd átöltöztem az új ruhámba.

Tizenöt perccel később becsöngettem Julie Pottham házának ajtaján.

A fából készült bejárati ajtó előtt volt egy átlátszó üvegajtó is, így anélkül meg tudta nézni, ki áll a küszöbön, hogy teljesen védtelenné vált volna. Amikor Julie meglátta, ki az, elkerekedett a szeme, és a szája elé kapta a kezét.

– Még mindig úgy akar tenni, mintha nem tudná, ki vagyok? – kérdeztem.

– Ha nem távozik azonnal, hívom a rendőrséget.

– Miért hazudott nekem, Julie?

– Tűnjön el innen! Ez birtokháborítás.

– Nem megyek sehová. Hívja nyugodtan a rendőrséget, nem érdekel, ha elvisznek, de visszajövök. Vagy követem magát, amikor munkába megy. Vagy visszajövök éjszaka. Addig nem szabadul meg tőlem, amíg nem válaszol a kérdéseimre.

Julie ide-oda kapkodta a tekintetét. A haja még mindig világosbarna volt. Nem sokat változott az elmúlt hat évben.

– Hagyja békén a nővéremet! Boldog házasságban él.

– Kivel?

– Tessék?

– Todd meghalt.

Ez végre hatott.

– Miről beszél? – kérdezte.

– Meggyilkolták.

Elkerekedett a szeme.

– Micsoda? Uramisten, mit tett vele?

– Ki? Hogy én? Nem. Azt hiszi…? – Ez a párbeszéd kezdett kicsúszni az irányításom alól. – Semmi közöm a halálához. Toddot a saját házában találták holtan, ahol a feleségével és a két gyerekükkel élt.

– Két gyerek? De hiszen nekik nincsenek gyerekeik.

A szemébe néztem.

– Mármint, Natalie biztosan szólt volna… – Julie hangja elcsuklott. Láthatóan sokkos állapotba került. Erre nem számítottam. Azt hittem, tudja, mi folyik itt, és ő is benne van, bármi legyen is az.

– Julie – mondtam lassan, és megpróbáltam visszaterelni a beszélgetést az eredeti irányba. – Miért tett úgy, mintha nem ismerne, amikor felhívtam?

A hangja még mindig távolinak tűnt, amikor megszólalt.

– Hol? – kérdezte.

– Tessék?

– Hol ölték meg Toddot?

– Palmetto Bluffban élt, Dél-Karolinában.

Megrázta a fejét.

– Az nem lehet. Összetévesztette valakivel. Vagy hazudik.

– Nem – mondtam.

– Ha Todd meghalt, vagy, ahogy maga mondja, meggyilkolták, Natalie szólt volna róla.

Megnedvesítettem az ajkamat, és igyekeztem uralkodni izgatottságomon.

– Szóval kapcsolatban van vele?

Nem válaszolt.

– Julie?

– Natalie tartott tőle, hogy ez fog történni.

– Mi fog történni?

A tekintete végre megtalálta az enyémet. Lézerként fúródott a szemembe.

– Natalie sejtette, hogy maga egy nap eljön hozzám. Még azt is megmondta, mit csináljak, ha felbukkan.

Nyeltem egyet.

– Mit mondott, mit csináljon?

– Emlékeztessem az ígéretére.

Csönd.

Közelebb léptem az üvegajtóhoz.

– Megtartottam az ígéretemet – mondtam. – Hat hosszú évig. Engedjen be, Julie!

– Nem.

– Todd halott. Amit ígértem, azt betartottam. De most már vége.

– Nem hiszek magának.

– Nézze meg a Lanford honlapját. Ott megtalálja a gyászhírt.

– Tessék?

– A számítógépen. Todd Sanderson. Olvassa el a nekrológját. Megvárom.

Julie szó nélkül hátralépett, és becsukta az ajtót. Nem tudtam, hogy ez mit jelent. Azt jelenti-e, hogy megnézi a honlapot, amit mondtam, vagy azt, hogy elege lett a beszélgetésből. Nem volt hová mennem. Ott maradtam, arccal az ajtó felé, és vártam. Tíz perccel később Julie visszatért. Kinyitotta az üvegajtót, és intett, hogy menjek be.

Leültem a kanapéra. Julie velem szemben foglalt helyet, döbbent arccal. A szeme olyan volt, mint a darabokra tört márvány.

– Nem értem – mondta. – Azt írják, nős és két gyereke volt. Azt hittem…

– Mit hitt?

Ingerülten megrázta a fejét.

– Miért érdekli ez annyira? Natalie dobta magát. Láttam az esküvőn. Azt hittem, nem fog eljönni, de Natalie tudta, hogy igen. Miért? Mazochizmusból?

– Natalie tudta, hogy ott leszek?

– Igen.

Bólintottam.

– Mi az? – kérdezte.

– Tudta, hogy a saját szememmel kell látnom.

– Miért?

– Mert nem hittem el.

– Hogy szerelmes lett egy másik férfiba?

– Igen.

– Pedig ez történt – mondta Julie. – És megígértette magával, hogy békén hagyja.

– Már akkor is éreztem, hogy ezzel az ígérettel valami nem stimmel. Hiába ígértette meg velem, hiába láttam, amint örök hűséget fogad egy másik férfinak, soha egyetlen pillanatra sem hittem el, hogy Natalie már nem szeret. Tudom, hogy ez rögeszmésen hangzik. Tudom, úgy hangzik, mintha én viselném a legvastagabb rózsaszín szemüveget az emberiség történetében, vagy valami egoista őrült lennék, aki képtelen elfogadni az igazságot. De akkor is tudom, hogy igazam van. Tudom, mit éreztem, amikor vele voltam. És azt is tudom, ő mit érzett. Egyszerre megértettem azt a sok giccses ostobaságot, amit arról mondanak, hogy két szív együtt dobban, hogy felhős égből is süt ránk a nap, hogy igazi lelki társak vagyunk. Natalie-val és velem ugyanis pontosan ez történt. Az ilyesmit nem lehet színlelni. Azonnal észreveszi az ember, ha valahol hamis a dolog. Túl sok olyan pillanatunk volt, amitől elakadt a lélegzetem. A nevetéséért éltem. Amikor a szemébe néztem, az örökkévalóságot láttam benne. Amikor a karomba zártam, tudtam, hogy egyszer az életben, végre szerencsém van. Igazán ritka és különleges helyre leltünk egymás oldalán, és amikor valaki ekkora mázlista, minden egyes pillanatot, amelyet nem ezen a helyen tölt, fájdalmas veszteségként él meg. Sajnáltam másokat, akik sosem fogják megismerni ezt a végtelen szenvedélyt. Natalie mellett úgy éreztem, hogy végre nemcsak létezem, hanem élek. Vele minden pillanat csupa nevetés és meglepetés volt. Ezt éreztem, és tudom, hogy Natalie is ugyanígy volt ezzel. Nem arról van szó, hogy elvakított bennünket a szerelem. Épp ellenkezőleg. Mindketten kristálytisztán láttuk, mi történik velünk, ezért nem tudok szabadulni tőle azóta sem. Nem lett volna szabad megígérnem neki, amit akkor megígértem. A fejemben zavarodottság volt, de a szívemben sosem. Hallgatnom kellett volna a szívemre.

Könnyek csorogtak Julie arcán, mire befejeztem.

– Maga tényleg hisz benne, ugye?

Bólintottam.

– Bármit mond, ezen nem tud változtatni.

– Mégis… – kezdte Julie.

Befejeztem helyette a mondatot:

– Mégis szakított velem, hogy hozzámehessen a régi pasijához.

Julie értetlenül nézett rám.

– A régi pasijához?

– Igen.

– Todd sosem volt a pasija.

– Tessék?

– Akkor ismerkedtek meg. Minden elképesztő gyorsan történt.

– De nekem azt mondta, hogy korábban együtt jártak, sőt, egy ideig együtt is éltek, szerelmesek voltak egymásba, aztán szakítottak, de rájöttek, hogy összetartoznak…

De Julie csak a fejét rázta. Forogni kezdett velem a szoba.

– Váratlanul csapott le rájuk az a románc, mint egy forgószél – magyarázta. – Natalie legalábbis ezt mondta nekem. Nem értettem, miért kell olyan sürgősen egybekelniük. De Natalie mindig is ilyen volt, kiszámíthatatlan művészlélek. Néha teljesen elragadta a szenvedély.

Nem értettem. Semmit sem értettem. Vagy talán, éppen ellenkezőleg, most először kezdett kitisztulni a kép.

– Hol van Natalie?

Julie a füle mögé tűrt egy hajtincset, és elfordította a tekintetét.

– Árulja el, kérem!

– Nem értem ezt az egészet – mondta Julie.

– Tudom. Segíteni akarok.

– Natalie figyelmeztetett. Figyelmeztetett, hogy ne mondjak magának semmit.

Nem tudtam, mit felelhetnék erre.

– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha most elmegy – mondta.

Szó sem lehet róla, gondoltam, de talán itt az ideje, hogy másik irányból közelítsek, és megpróbáljam kizökkenteni.

– Hol van az apjuk? – kérdeztem.

Amikor először meglátott az ajtóban, döbbenet ült ki az arcára. Most azonban úgy nézett rám, mintha lekevertem volna neki egy pofont.

– Tessék?

– A Lanfordon tanított, ugyanazon a tanszéken, ahol én. Hol van most?

– Mi köze ennek bármihez is?

Jó kérdés. Nagyon jó kérdés.

– Natalie sosem beszélt nekem róla.

– Valóban? – Julie közömbösen vállat vont. – Talán mégsem álltak olyan közel egymáshoz, mint gondolja.

– Eljött velem az egyetemre, és egy szóval sem említette az apját. Miért?

Julie ezen egy pillanatra elgondolkodott.

– Huszonöt évvel ezelőtt elhagyott bennünket, mint azt nyilván maga is tudja. Én ötéves voltam, Natalie kilenc. Alig emlékszem rá.

– Hová ment?

– Mit számít ez?

– Hová ment?

– Lelépett egy egyetemista lánnyal, de nem tartott sokáig. Az anyám… Sosem bocsátott meg neki. Apám újra megnősült, és új családot alapított.

– Hol laknak?

– Nem tudom, és nem is érdekel. Anyám azt mondta, elköltözött valahova. Ez minden, amit tudok róla. Nem vagyok rá kíváncsi.

– És Natalie?

– Mi van vele?

– Ő sem kíváncsi az apjára?

– Ez nem az ő döntése volt. Apa elhagyott bennünket.

– Natalie tudta, hol van?

– Nem. De… szerintem ő az oka, hogy Natalie mindig olyan furán viszonyult a férfiakhoz. Amikor kislányok voltunk, szentül hitte, hogy apa egy nap visszatért hozzánk, és újra egy család leszünk. Még azok után is, hogy apa újra megnősült. Még azok után is, hogy gyerekei születettek. Nem rendes ember, anya azt mondta. Az ő számára meghalt, és számomra is.

– De Natalie számára nem.

Julie nem válaszolt. A távolba révedt.

– Mi az? – kérdeztem.

– Anyám egy otthonban él. Cukorbeteg, komplikációk léptek fel nála. Próbáltam gondját viselni, de… – Nem fejezte be a mondatot. – Anyám nem ment újra férjhez. Nem tudott új életet kezdeni. Apám mindentől megfosztotta. Ennek ellenére Natalie mindig abban reménykedett, hogy egy nap kibékülnek. Talán azt gondolta, hogy még mindig nem késő. Mindig is ilyen álmodozó volt. Mintha apa felkutatásával be akart volna bizonyítani valamit. Talán úgy érezte, ha kiderül, hogy apa valójában sosem akart elhagyni minket, akkor ő is talál magának olyan férfit, aki örökké kitart mellette.

– Julie?

– Tessék?

Megvártam, míg a szemembe néz.

– Natalie megtalálta azt a férfit.

Julie elkapta a tekintetét, és pislogni kezdett. Könnycsepp gördült le az arcán.

– Hol van Natalie? – kérdeztem.

Julie megrázta a fejét.

– Addig nem megyek el, amíg el nem árulja. Kérem. Ha még egy kicsit is számítok neki…

– Már hogy számítana! – csattant fel Julie hirtelen indulattal. – Ha számítana, már régen megkereste volna magát, nem? Hiszen épp az előbb mondta.

– Mit mondtam?

– Hogy rögeszmésen ragaszkodik valamihez, ami nem valóságos. Hogy rózsaszín szemüvegen keresztül nézi a világot.

– Akkor segítsen levenni ezt a szemüveget – feleltem nyugodtan. – Egyszer és mindenkorra. Hadd lássam végre az igazságot.

Nem tudtam eldönteni, felfogta-e, amit mondok. Felfogta-e, hogy nem képes eltántorítani a célomtól. Ránéztem, és talán látta a tekintetemen. Talán ezért adta be végül a derekát.

– Az esküvő után Natalie és Todd Dániába költöztek – kezdett bele végül Julie. – Ott volt az otthonuk, de sokat utaztak. Todd orvosként dolgozott egy alapítványnál. Elfelejtettem a nevét. Valahogy az újrakezdésről szólt.

– Tiszta Lap.

– Igen, az. Szóval sokat utaztak szegényebb országokba. Todd orvosi beavatkozásokat végzett a rászorulókon. Natalie festett és tanított. Imádta. Boldogok voltak. Vagy legalábbis úgy gondoltam.

– Mikor találkozott vele utoljára?

– Az esküvőn.

– Várjunk csak, azt akarja mondani, hogy hat éve nem látta a nővérét?

– Így van. Az esküvő után Natalie elmagyarázta, hogy Todd-dal az életük egy véget nem érő, csodálatos utazás lesz. Előre szólt, hogy valószínűleg sokáig nem fogunk találkozni.

Alig hittem a fülemnek.

– Sosem látogatta meg őket? Natalie sosem járt itt ez alatt a hat év alatt?

– Nem. Mint mondtam, szólt előre, hogy így lesz. Küld képeslapokat Dániából. Ez minden.

– Tudja az e-mail címét vagy a telefonszámát?

– Nincs neki egyik sem. Az a hitvallása, hogy a modern technológia elhomályosítja az ember gondolkodását, és akadályozza a munkában.

Elhúztam a számat.

– Ezt ő mondta?

– Igen.

– És maga elhitte? Mi van, ha valami baj történik?

Julie vállat vont.

– Így akarta élni az életét.

– És ezt maga nem találta furcsának?

– De. Ami azt illeti, sokat vitatkoztunk rajta, ugyanazokat az érveket hoztam fel, amiket most maga. De mit tehettem volna? Natalie egyértelművé tette, hogy ezt akarja. Hogy az esküvő egy egészen újfajta utazás kezdete. Ki vagyok én, hogy az útjába álljak?

Hitetlenkedve ingattam a fejemet, hátha attól tisztábban látok.

– Mikor kapott tőle utoljára képeslapot?

– Több hónapja, talán fél éve.

Hátradőltem.

– Szóval az a helyzet, hogy valójában fogalma sincs, hol van, igaz?

– Gondolom, Dániában, de ha őszinte akarok lenni, akkor tényleg fogalmam sincs. Azt sem értem, a férje hogyan élhetett Dél-Karolinában egy másik nővel. Minden összezavarodott. Nem tudom, hol lehet Natalie.

Hirtelen erőteljes kopogás hallatszott. Mindketten összerezzentünk. Julie ösztönösen a kezem után nyúlt, mint akinek támaszra van szüksége. Újra kopogtak, majd egy hang kiáltott be.

– Jacob Fisher? Itt a rendőrség. Körülvettük a házat. Jöjjön ki felemelt kézzel!

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Egyetlen kérdésre sem voltam hajlandó válaszolni addig, amíg az ügyvédem – Benedict – nincs jelen.

Ez beletelt némi időbe. A nyomozást vezető New York-i rendőrtiszt Jim Mulholland néven mutatkozott be. Nem teljesen értettem, mi köze van az ügyhöz. A Lanford Egyetem Massachusettsben van. Ottót a 91-es úton öltem meg, még az államhatáron belül. Azután Vermontba utaztam, most pedig New Jersey-ben voltam. Azt leszámítva, hogy Manhattant is érintve érkeztem meg Julie-hez, elképzelésem sem volt, hogyan keveredtek ebbe az egészbe a New York-i zsaruk.

Mulholland nagydarab, izmos férfi volt, vastag bajusza Magnumot juttatta az eszembe. Külön kihangsúlyozta, hogy nem vagyok letartóztatva, bármikor elmehetek, de igazán nagyra értékelnék az együttműködésemet. Udvarisan, már-már semmitmondóan csevegett velem, miközben bevitt a rendőrőrsre. Üdítővel, kávéval, szendviccsel kínált. Csak akkor döbbentem rá, milyen éhes vagyok, úgyhogy elfogadtam. Már nyitottam a számat, hogy beleharapjak a szendvicsbe, amikor eszembe jutott, hogy csak a bűnösök esznek az őrizetben. Olvastam valahol. A bűnös tudja, miről van szó, ezért nem izgul, nyugodtan tud aludni és enni. Az ártatlan viszont túlságosan össze van zavarodva és ideges ahhoz, hogy bármelyikre is képes legyen.

De én vajon melyik vagyok?

Megettem a szendvicset, és kimondottan jólesett. Mulholland és a társa, Susan Telesco, egy magas szőke nő farmerban és garbóban, időnként megpróbált szóra bírni, de elhárítottam a kérdéseiket, és emlékeztettem őket, hogy jogom van ügyvédet hívni. Három órával később megérkezett Benedict. Négyen – Mulholland, Telesco, Benedict és szerény személyem – foglaltunk helyet az asztal körül egy kihallgatószobában, amit láthatóan igyekeztek kevésbé nyomasztóvá tenni. Na nem mintha olyan nagy tapasztalatom lenne, hogyan festenek a kihallgatószobák, de mindenképpen valami komorabbra számítottam. Ennek viszont halvány bézsszínűre festették a falait.

– Tudja, miért van itt? – kérdezte Mulholland.

Benedict összevonta a szemöldökét.

– Na de, kérem!

– Mi a baj?

– Mégis miféle válaszra számít? Egy beismerő vallomásra? „Igen, Mulholland nyomozó, azt hiszem, azért tartóztattak le, mert kiraboltam két italboltot”? Átugorhatnánk az amatőr trükköket, és rátérhetnénk a lényegre?

– Figyeljen rám, Mr. Fisher – mondta Mulholland, és elhelyezkedett a széken. – Mi a maga oldalán vagyunk.

– Jesszusom! – sóhajtott fel Benedict.

– Komolyan beszélek. Csak azért hoztuk be, mert tisztázni szeretnénk néhány részletet, aztán mindnyájan szépen hazamegyünk.

– Miről van szó? – kérdezte Benedict.

Mulholland biccentett Telescónak, aki kinyitott egy mappát, és egy papírlapot csúsztatott elénk az asztalon. Amikor megláttam a két rendőrségi felvételt – egy szemből, egy oldalról –, felgyorsult a pulzusom.

Otto volt az.

– Ismeri ezt a férfit? – kérdezte Telesco.

– Ne válaszolj! – Nem állt szándékomban, de Benedict a biztonság kedvéért a karomra tette a kezét. – Ki ez?

– A neve Otto Devereaux.

Jeges borzongás futott végig rajtam a név hallatán. Megmutatták nekem az arcukat. Otto a valódi nevét használta. Ez csak egyet jelenthetett: meg sem fordult a fejükben, hogy élve elhagyhatom a furgont.

– Nemrégiben a védence azt állította, hogy összetűzésbe keveredett egy férfival, akinek a személyleírása megegyezik Otto Devereaux-éval. Az eset Massachusettsben történt az autópályán. A vallomásában a védence azt mondta, hogy önvédelemből ölte meg Mr. Devereaux-t.

– Védencem később visszavonta azt a vallomást. Össze volt zavarodva, és alkohol hatása alatt állt.

– Még mindig nem érti – magyarázta Mulholland. – Nem azért vagyunk itt, hogy ráhúzzuk a vizes lepedőt. Ha tehetnénk, kitüntetnénk érte. – Széttárta a karját. – Ebben az ügyben mindnyájan ugyanazon az oldalon állunk.

– Hogyhogy?

– Otto Devereaux körözött bűnöző volt, kilométer hosszú bűnlajstrommal. Csak azért nem sorolom el az összes bűncselekményt, amit elkövetett, mert túl sokáig tartana. Ízelítőként csak annyit, hogy akadt köztük gyilkosság, testi sértés és zsarolás is. Home Depot volt a beceneve, mert előszeretettel kínozta szerszámmal az áldozatait. Évekig a legendás Ache fivéreknek dolgozott, de aztán túl erőszakosnak találták a módszereit, és megváltak tőle. Utána szabadúszó lett, de bármilyen rosszfiúval hajlandó volt összeállni, akinek egy igazi pszichopatára volt szüksége. – Elmosolyodott. – Nézze, Jake, nem tudom, hogy sikerült kinyiffantania ezt a tagot, de nagy szolgálatot tett vele a társadalomnak.

– Szóval, elméletileg most azért vagyunk itt, hogy köszönetet mondjanak nekünk? – kérdezte Benedict.

– Nincs ebben semmi elméleti. Mr. Fisher egy hős. Szeretnénk kezet rázni vele.

Senki nem rázott kezet velem.

– Hol találták meg a holttestet? – érdeklődött Benedict.

– Az most nem fontos.

– Mi volt a halál oka?

– Az sem fontos.

– Itt valóban így bánnak a hősökkel? – kérdezte Benedict széles mosollyal. Azután felém fordult. – Akkor, ha nincs más, mi távozunk.

Mulholland Telescóra pillantott. Mintha halvány mosoly játszott volna a nő ajkán. Nem örültem neki.

– Rendben – felelte Mulholland. – Ha akarják, így is játszhatjuk.

– Ez meg mit jelent?

– Nem jelent semmit. Szabadon távozhatnak.

– Sajnálom, hogy nem tudtunk segíteni – mondta Benedict.

– Semmi probléma. Mint mondtam, csak szerettünk volna köszönetet mondani annak, aki megszabadított bennünket ettől a pasastól.

– Aha. – Mindketten felálltunk. – Egyedül is kitalálunk.

Már majdnem az ajtónál jártunk, amikor Susan Telesco utánunk szólt:

– Fisher professzor?

Megfordultam.

– Megnézne még egy fényképet?

Úgy csináltak, mintha ez az egész teljesen mellékes lenne, bármeddig ráérnének, és tökéletesen lényegtelen lenne, mit válaszolok. Ha akarom, megnézem azt a fényképet, de akár ki is sétálhatok az ajtón. Rajtam múlik. Nem mozdultam. Ők sem.

– Fisher professzor? – ismételte Telesco.

Lefelé fordítva az asztalra csúsztatta a fényképet a mappából, mintha black jacket játszanánk a kaszinóban. Fura csillogást láttam a szemében. Hirtelen tíz fokkal hidegebb lett a szobában.

– Mutassa – mondtam.

Felfordította a fotót. Megdermedtem.

– Ismeri ezt a nőt? – kérdezte.

Nem válaszoltam. Döbbenten meredtem a fényképre. Igen, természetesen ismertem a nőt.

Natalie volt az.

– Fisher professzor?

– Ismerem.

Fekete-fehér fotó volt. Úgy nézett ki, mint egy pillanatkép valami biztonsági kamera felvételéről. Natalie egy folyosón ment sietve.

– Mit tud nekünk mondani róla?

Benedict a vállamra tette a kezét.

– Miért faggatják a védencemet?

Telesco egy pillanatra sem vette le rólam a szemét.

– Épp a húgánál volt látogatóban, amikor megtaláltuk. Elárulná, mit csinált ott?

– Másodszor is megkérdezem: miért faggatják a védencemet? – emelte fel a hangját Benedict.

– A képen látható nő neve Natalie Avery. Korábban hosszasan beszélgettünk a húgával, Julie Potthammel. Azt állítja, hogy a nővére Dániában él.

– Mit akarnak tőle? – kérdeztem.

– Ezt nem áll módomban közölni önnel.

– Akkor nekem sem áll módomban válaszolni a kérdéseikre – feleltem.

Telesco Mulhollandre pillantott. A férfi vállat vont.

– Ahogy gondolja. Nyugodtan elmehet.

Néhány másodpercig egyikünk sem szólalt meg. Képzavarral élve, nem volt nálam ütőkártya, ezért én pislogtam először.

– Korábban randevúztunk – mondtam.

Várták, hogy folytassam.

– Jake… – kezdte Benedict, de leintettem.

– Meg akarom találni.

– Miért?

Benedictre pillantottam. Legalább olyan kíváncsinak tűnt, mint a zsaruk.

– Szerelmes voltam belé – feleltem. – A mai napig nem jutottam túl rajta. Azt reméltem… nem is tudom, talán hogy újra egymásra találunk.

Telesco leírt valamit a noteszába.

– Miért most?

Eszembe jutott a névtelen e-mail:

Ígértél valamit.

Visszaültem a székre, és közelebb húztam a fényképet. Nagyot nyeltem. Natalie-nak görnyedt volt a válla. Gyönyörű arcára rettegés ült ki. Elszorult a szívem. Végigsimítottam az arcán, mintha azzal meg tudnám nyugtatni. Borzalmasan éreztem magam. Felzaklatott, hogy félni látom.

– Hol készült a kép? – kérdeztem.

– Az nem fontos.

– Hogy a pokolba ne lenne az! Maguk is őt keresik, nem? Miért?

Ismét egymásra néztek. Telesco bólintott.

– Fogalmazzunk úgy – mondta Mulholland lassan –, hogy szeretnénk feltenni neki néhány kérdést.

– Bajban van?

– Igen, de nem miattunk.

– Ez meg mit jelent?

– Mit nem ért ezen? – Most először láttam haragot felvillanni Mulholland arcán. – Meg akarjuk találni, de ő – felkapta Otto fényképét – meg a haverja is őt keresik. Mit szeretne, ki találja meg előbb?

A fényképet bámultam, a látásom hol elhomályosult, hol kitisztult, amikor hirtelen megláttam valamit. Ügyeltem, nehogy megváltozzon az arckifejezésem, nem akartam, hogy észrevegyék rajtam. A kép jobb alsó sarkában szerepelt a pontos időpont és a dátum: 23:47, május 24… hat évvel ezelőtt.

A fényképet néhány héttel azelőtt készítették, hogy Natalie-val megismerkedtünk.

– Fisher professzor?

– Nem tudom, hol van.

– De meg akarja találni?

– Igen.

– Miért pont most?

Vállat vontam.

– Hiányozni kezdett.

– De miért most?

– Történhetett volna egy évvel ezelőtt is. Vagy egy év múlva. Most jött el az ideje.

Nem hittek nekem. Sajnos.

– Szerencsével járt?

– Nem.

– Mi segíthetünk neki – mondta Mulholland.

Erre nem feleltem.

– Ha Otto barátai előbb találják meg…

– Miért akarják megtalálni? És ha már itt tartunk, maguk miért keresik?

Válasz helyett témát váltottak.

– Maga Vermontban járt. Két rendőr azonosította, és megtaláltuk az iPhone-ját. Miért utazott oda?

– Ott ismerkedtünk meg Natalie-val.

– Azon a farmon?

Túl sokat beszéltem.

– Vermontban találkoztunk. A közeli kápolnában volt az esküvője.

– És hogy került oda a telefonja?

– Biztosan kiesett a zsebéből – szólt közbe Benedict. – Ha már szóba került, visszakaphatnánk?

– Persze. Megoldható, nem probléma.

Csönd.

Telescóra pillantottam.

– Hat éve keresik?

– Eleinte kerestük. Aztán felhagytunk vele.

– Miért? – tudakoltam. – Vagy inkább felteszem én is ugyanazt a kérdést: miért pont most?

A két rendőr megint egymásra nézett.

– Mondd el neki – bólintott végül Mulholland.

Telesco felém fordult.

– Azért hagytunk fel a keresésével, mert biztosra vettük, hogy halott.

Számítottam erre a válaszra.

– Miből gondolták, hogy így van?

– Az nem érinti magát. A segítségére van szükségünk.

– Nem tudok semmit.

– Ha elmondja, amit tud, fátylat borítunk Otto ügyére – mondta Telesco szigorúan.

– Ez meg a mi a fenét akar jelenteni? – csattant fel Benedict.

– Mit gondol? A védence önvédelemre hivatkozott.

– És?

– Az előbb kérdezte, mi volt a halál oka. Tessék, itt a válaszom: az áldozat nyakát eltörték. Hadd mondjak valamit. Önvédelemből ritkán szokták eltörni valakinek a nyakát.

– Először is, cáfoljuk, hogy bármi közünk lenne az említett bűnöző halálához…

Telesco felemelte a kezét.

– Ne fáradjon.

– Lényegtelen – szólaltam meg. – Bármivel fenyegethetnek, akkor sem tudok semmit.

– Otto nem hitt magának, igaz?

Bob hangja: „Hol van Natalie?”

Mulholland közelebb hajolt hozzám.

– Tényleg olyan ostoba, hogy azt hiszi, ezzel vége? Azt gondolja, majd szépen megfeledkeznek magáról? Az első alkalommal alábecsülték. Legközelebb már nem fogják.

– Kik azok? – kérdeztem.

– Nagyon rossz emberek – válaszolta. – Ennél többet nem kell tudnia róluk.

– Ennek így semmi értelme – mondta Benedict.

– Jól figyeljen rám. Vagy ők találják meg Natalie-t, vagy mi – nyomatékosította Mulholland. – A döntés a maga kezében van.

– Tényleg nem tudok semmit – ismételtem.

Ami igaz is volt. Ráadásul Mulholland kifelejtett a számításból egy harmadik opciót, bármennyire valószínűtlennek tűnt is.

Mégpedig azt, hogy én találom meg Natalie-t.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Benedict vezetett.

– Elmondod, mi folyik itt?

– Hosszú történet – feleltem.

– Hosszú az út hazáig. Jut eszembe, hová vigyelek?

Jó kérdés. A campusra nem mehettem vissza, nemcsak azért, mert nem láttak szívesen, hanem mert – mint ahogy arra Mulholland és Telesco nyomozók emlékeztettek – rossz emberek voltak a nyomomban. Eltűnődtem, vajon Jed és Cookie ugyanabba a bandába tartozik-e, mint Bob és Otto, vagy sikerült két különböző társaságot is magamra haragítanom. Valószínűtlennek tűnt, hogy egy követ fújnak. Bob és Otto kőkemény profik voltak. Teljesen hétköznapi volt számukra, hogy elrabolnak egy embert. Jed és Cookie ezzel szemben színtiszta amatőrök – bizonytalanok, dühösek, ijedtek. Nem tudtam, hogy ez pontosan mit jelent, de gyanítottam, hogy fontos lehet.

– Nem is tudom.

– Akkor elindulok az egyetem felé. Te pedig elmeséled, mi ez az egész.

Így is tettem. Benedict az utat figyelte, néha bólintott egyet, de nem szakított félbe. Az arcáról semmit nem lehetett leolvasni, keze tíz óra tíz percnél. Amikor befejeztem, néhány másodpercig hallgatott. Végül:

– Jake?

– Igen?

– Abba kell hagynod – mondta.

– Nem hiszem, hogy képes vagyok rá.

– Egy csomó ember végezni akar veled.

– Sosem voltam túl népszerű – feleltem.

– Ez így van, de most valami kiadósabb kakiba léptél.

– A klasszika-filológusok meg az ő nagy szavaik.

– Nem viccelek.

Tisztában voltam vele.

– Azok az emberek Vermontban – folytatta. – Kik azok?

– Régi barátok, bizonyos értelemben. Épp ez a legbizarrabb benne. Jed és Cookie is ott volt, amikor először találkoztam Natalie-val.

– Most pedig meg akarnak ölni?

– Jed azt hiszi, valami közöm van Todd Sanderson meggyilkolásához. De arról fogalmam sincs, ez miért érdekli, és egyáltalán honnan ismerte Toddot. Kell lennie valamilyen kapcsolatnak kettőjük között.

– Valamilyen kapcsolat Jed és Todd Sanderson között?

– Igen.

– A válasz kézenfekvő, nem?

Bólintottam.

– Natalie.

– Bizony.

Elgondolkodtam.

– Amikor először megláttam Natalie-t, Jed mellett ült. Még az is átfutott az agyamon, hogy esetleg együtt vannak.

– Helyben is vagyunk – mondta Benedict. – Úgy tűnik, megvan, mi a közös hármatokban.

– Mire gondolsz?

– Mindhárman lefeküdtetek Natalie-val.

Nem tetszett a következtetése.

– Ezt nem tudhatjuk biztosan – tiltakoztam erőtlenül.

– Levonhatom a nyilvánvaló következtetést?

– Csak ha muszáj.

– Jó néhány nővel volt már dolgom – mondta Benedict. – És anélkül, hogy hencegni akarnék, állíthatom, hogy sokan szakértőnek tartanak a témában.

A szememet forgattam.

– És?

– Vannak nők, akik egyszerűen bajt hoznak a férfiakra. Érted, miről beszélek?

– Bajt.

– Igen.

– És gondolom, most az a rész jön, hogy szerinted Natalie is közéjük tartozik.

– Te, Jed, Todd – folytatta Benedict. – Ne vedd sértésnek, de erre csak egyetlen magyarázat létezik.

– És mi lenne az?

– Hogy a te Natalie-d nem teljesen százas.

Elkomorodtam. Egy ideig egyikünk sem szólalt meg.

– Van az a kis vendégházam, amit irodának használok – mondta. – Ott meghúzhatod magad, amíg elcsendesedik a vihar.

– Köszönöm.

Ismét hallgatásba burkolóztunk néhány percre.

– Jake?

– Igen?

– Minél őrültebb egy nő, annál jobban meg tud őrjíteni bennünket. Ez a mi nagy problémánk. A férfiak azt állítják, hogy utálják a drámát, de ez nem igaz.

– Ez igazán mélyenszántó gondolat, Benedict.

– Kérdezhetek még valamit?

– Persze.

Láttam, hogy a keze megfeszül a kormányon.

– Hogyan bukkantál rá Todd gyászjelentésére?

Felé fordultam.

– Tessék?

– A halálhíre. Hol találkoztál vele?

Nem tudom, hogy az arcomra is kiült-e értetlenség.

– Az egyetem honlapján, rögtön a kezdőoldalon. Miért érdekes ez?

– Semmi. Csak úgy kérdeztem.

– Az irodámban meséltem róla, mire te azt javasoltad, hogy menjek el a temetésre, emlékszel?

– Igen – felelte Benedict. – És most azt javaslom, hogy engedd el ezt az egészet.

Nem válaszoltam. Megint elnémultunk egy időre, végül Benedict törte meg a csendet.

– Még valamit nem értek – mondta.

– Mi az?

– Honnan tudta a rendőrség, hogy Natalie húgának házában vagy?

Ezen már én is gondolkodtam, de most rájöttem, hogy a válasz egyértelmű.

– Shanta.

– Tudta, hogy ott vagy?

Elmagyaráztam neki, hogy felhívtam Shantát, majd ostoba módon magamnál tartottam a kártyás telefont. Ha a rendőrség bármilyen telefont képes bemérni, akkor nyilván az sem okozhatott gondot nekik, hogy lokalizálják a Shanta kijelzőjén megjelenő számhoz tartozó készüléket. Még mindig a zsebemben volt, és eljátszottam a gondolattal, hogy kihajítom az ablakon. De nem lett volna értelme. Nem a zsaruk miatt aggódtam a legjobban.

Miután Tripp rektor megkért, hogy távozzak, összepakoltam egy bőröndömet, és a laptopommal együtt átvittem az irodámba a Clark épületben. Nem tudhattam, hogy szemmel tartja-e valaki a campusbeli házamat vagy az irodámat, hátha felbukkanok. Valószínűtlennek tűnt, de ez az egész ügy az volt. Benedictnek az az ötlete támadt, hogy távolabb álljunk meg a kocsival. Körülnéztünk, hátha látunk valami gyanúsat. Nem láttunk semmit.

– Beküldhetek egy hallgatót is a holmidért – mondta.

Megráztam a fejem.

– Egy hallgató már így is kórházba került miattam.

– Ez a veszély most nem fenyeget.

– Akkor se.

A Clark épület zárva volt. Elővigyázatosan a hátsó ajtón keresztül mentem be. Felkaptam a holmimat, és visszasiettem Benedict autójához. Senki nem nyitott tüzet rám. Egy-null a jófiúknak. Benedict elhajtott az otthonához, és kirakott a kis vendégháznál.

– Köszönöm – mondtam.

– Ki kell javítanom néhány dolgozatot. Itthagyhatlak?

– Persze.

– Meg kellene nézetned a fejedet egy orvossal.

Még mindig fájt a fejem. Hogy agyrázkódás, kimerültség, stressz, esetleg ezek kombinációja okozta-e, azt nem tudtam eldönteni. De bármelyikről volt is szó, nem gondoltam, hogy egy orvos segíteni tudna rajta. Még egyszer köszönetet mondtam Benedictnek, és becsuktam magam mögött az ajtót. Elővettem a laptopomat, és kiraktam az íróasztalra.

Itt az ideje egy kis internetes nyomozásnak, gondoltam.

Feltehetik a kérdést, hol tanultam, és miért tartom alkalmasnak magamat arra, hogy nyomozásba kezdjek az interneten. Sehol nem tanultam, és nem is értek hozzá. De azt tudom, hogyan kell szavakat bepötyögni a Google keresőmezőjébe. Most is ezt tettem.

Először rákerestem a dátumra: május 24-e, hat évvel ezelőtt.

Ez a dátum szerepelt azon a biztonsági kamera által készített fotón, amit a New York-i Rendőrség mutatott nekem. Valószínűnek tűnt, hogy bármi történt is azon a napon, az feltehetően egy bűncselekmény volt. Talán a hírekben is szerepelt. Esélytelen volt? Talán. De egy próbát akkor is megért.

Amikor lenyomtam az entert, elsőként egy csomó találat jelent meg egy kansasi tornádóról. Valahogy le kellett szűkítenem a keresést. A dátum után beírtam azt is, hogy „New York”, és ismét lenyomtam az entert. Az első találat az volt, hogy a New York Rangers 2-1-re kikapott a Buffalo Sabrestől. Második link: a New York Mets 5-3-ra verte az Arizona Diamondbackset. Micsoda sportközpontú világban élünk!

Végül találtam egy honlapot, amelyik New York-i napilapok archív oldalait gyűjtötte össze és rendezte dátum szerint. Az elmúlt két hétben a címoldalakat a New Yorkban történt pimasz bankrablássorozat uralta. Éjszaka csaptak le, semmilyen nyomot nem hagytak maguk után, rajtuk is ragadt a „Láthatatlanok” becenév. Szellemes. Azután beütöttem a hat évvel korábbi május 24-et a dátumkeresőbe, és nekiálltam átnézni a főcímeket.

A nap fontosabb hírei a következők voltak: Egy fegyveres férfi megtámadta a francia konzulátust. A rendőrség felszámolt egy ukrán heroincsempész bandát. Megkezdődött egy Jordan Smith nevű zsaru pere, akit nemi erőszakkal vádolnak. Leégett egy ház Staten Islanden, a rendőrség gyújtogatásra gyanakszik. A Solem Hamilton egyik hedge fund menedzserét piramisjáték szervezésével vádolják. Hivatali visszaéléssel gyanúsítják az állami számvevőszék elnökét.

Ezzel nem sokra mentem. Vagy talán mégis. Natalie az ukrán drogbanda tagja volt. Talán ismerte a hedge fund menedzsert – a felvétel úgy nézett ki, mintha egy irodaépület előcsarnokában készítették volna – vagy a számvevőszék elnökét. Hol voltam én azon a napon hat évvel ezelőtt? Május 24. A félév a végéhez közeledett. Sőt, a szorgalmi időszak addigra talán már véget is ért.

Hat évvel ezelőtt.

Az életem fenekestül felfordult, ahogy arra Benedict nemrégiben emlékeztetett a Könyvtár Italbárban. Apám mindössze egy hónappal azelőtt halt meg szívrohamban. A disszertációmmal nem haladtam. Május 24. Nagyjából akkor tarthatta Trainor professzor az ominózus bulit, amelyen fiatalkorú hallgatók alkoholmérgezést kaptak. Komoly büntetést akartam kiharcolni számára, ami miatt még Hume professzorral is összekülönböztem.

De most nem az én életemről volt szó. Hanem Natalie-éról.

A felvétel május 24-én készült. Egy pillanatra elgondolkodtam. Tételezzük fel, hogy történt valami május 24-én. Igen, ez elég valószínűnek tűnt, hiszen eleve ebből indultam ki, de most továbbvittem a gondolatmenetet. Ha az incidens május 24-én történt, mikor fognak írni róla az újságok?

Május 25-én, és nem 24-én.

Nem kellett zseninek lenni ehhez a felismeréshez, de azért éreztem némi büszkeséget. Megkerestem a május 25-i lapokat, és ismételten átnéztem a főcímeket. Fontosabb hírek: A jogvédő Archer Minort lelőtték. Kigyulladt egy ház Chelsea-ben, két halott. A rendőrség agyonlőtt egy fegyvertelen tinédzsert. Egy férfi meggyilkolta a volt feleségét. Letartóztattak egy iskolaigazgatót az alapítványi pénzek elsikkasztásáért.

Csak az időmet vesztegettem.

Behunytam és megdörzsöltem a szememet. Jelen pillanatban igazán jó ötletnek tűnt, hogy feladjam. Lefekhetnék és becsukhatnám a szemem, gondoltam. Betartanám az ígéretemet, tiszteletben tartanám életem szerelmének kívánságát – legalábbis minden jel arra utalt, hogy ez a vágya. Természetesen, mint ahogy arra Benedict rámutatott, elképzelhető, hogy Todd és Jed is Natalie-t tekintették életük nagy szerelmének. Valami ősi, állati indulat – nevezzük féltékenységnek – suhant át rajtam.

Sajnálom, de ezt nem vettem be.

Jed nem féltékeny szeretőként támadt rám. Todd… fogalmam sem volt, mi történt köztük, de igazából nem is számított. Nem hátrálhattam meg. Nem olyan fából faragtak – de ugyan kit faragtak olyan fából? Értelmes ember hogyan lenne képes együtt élni ennyi megválaszolatlan kérdéssel?

Megszólalt egy halk hang a fejemben: de akkor legalább élnél.

Nem számított. Ez sem tudott eltántorítani. Megtámadtak, megfenyegettek, megvertek, letartóztattak, még embert is öltem…

Hohó, várjunk csak! Megöltem egy embert – és most már a nevét is tudtam.

Előrehajoltam, és bepötyögtem a nevet: Otto Devereaux.

A legjobb esetben is csak arra számítottam, hogy találok egy gyászhírt. Tévedtem. Az első találat a „gengszterrajongók” fórumára vezetett. Komolyan, nem viccelek. Rákattintottam a témákra, de előbb regisztrálnom kellett az oldalon. Gyorsan megtettem.

Volt egy „NYUGODJ BÉKÉBEN, OTTO!” című bejegyzés. Megnyitottam.

Szent ég! Otto Devereaux-nak, az egyik legkeményebb bérgyilkosnak a szakmában, eltörték a nyakát! A holttestét a Saw Mill autópálya mellett dobták ki, mint egy zsák szemetet. Respekt, Otto! Te aztán tudtad, hogy kell gyilkolni, testvér.

Hitetlenkedve ráztam a fejem. Mi lesz a következő – rajongói oldal visszaeső pedofiloknak?

Nagyjából tucatnyi komment volt alatta, amelyekben felidézték Otto legborzalmasabb cselekedeteit, és, igen, dicsérték a munkáját. Azt mondják, bármilyen perverzitásra rálelhet az ember az interneten. Én most hidegvérű gengszterek rajongói oldalára bukkantam. Szép kis világban élünk.

A tizennegyedik hozzászólásban végre megtaláltam, amit kerestem:

Ottót szombaton ravatalozzák fel a Franklin Temetkezési Vállalat ravatalozójában, Queensben. A temetés zártkörű, ezért nem mehetünk oda leróni tiszteletünket, de a rajongók küldhetnek virágot erre a címre.

A komment alján egy cím szerepelt a queensi Flushingban.

Az asztalon találtam egy nagyalakú jegyzettömböt. Fogtam egy ceruzát, és hátradőltem a széken. Bal oldalra felírtam Natalie nevét, alá Toddét. Lefirkantottam más neveket is – a sajátomat, Jedét, Cookiét, Bobét, Ottóét. Aztán az összes többi nevet, ami eszembe jutott. Delia Sanderson, Eban Trainor, Natalie édesapja, Aaron Kleiner, és édesanyja, Sylvia Avery, Julie Pottham, sőt még Malcolm Hume is. Azután a lap jobb oldalán készítettem egy időrendi táblázatot.

Menjünk vissza, amilyen messzire csak tudunk. Hol kezdődött ez az egész?

Nem tudtam.

Akkor vissza a legelejére.

Huszonöt évvel ezelőtt, Natalie apja, aki a Lanfordon tanított, lelépett az egyik diákjával. Julie Pottham szerint apuci letelepedett egy másik városban, és újra családot alapított. Az egyetlen probléma az volt, hogy ennek semmilyen nyomát nem találtam. Hogy is fogalmazott Shanta? Amilyen az apa, olyan a lánya. Mind Natalie, mind az apja köddé vált. Nyomtalanul eltűntek a térképről.

Összekötöttem egy vonallal Natalie-t és az apját.

Hogyan tudhatnék meg többet a kapcsolatukról? Arra gondoltam, amit Julie mondott. Az apja új házasságáról szóló információi az anyjától származtak. Talán az anyja többet tud, mint amennyit elárult. Talán még a volt férje lakcímét is tudja. Akárhogy is, beszélnem kell vele, határoztam el. De hogyan? Julie azt mondta, egy otthonban él. Nem tudtam, melyik otthonban, és valami azt súgta, Julie-t hiába kérdezném. Ennek ellenére nem tűnt lehetetlen küldetésnek kideríteni, hol lehet Mrs. Avery.

Bekarikáztam a Sylvia Avery nevet.

Vissza az időrendi táblázathoz. A következő esemény húsz évvel ezelőtt történt, amikor Todd Sanderson egyetemista volt. Majdnem kicsapták az apja öngyilkossága után. Felidéztem a hallgatói aktáját és a nekrológját. Mindkettőben megemlítették, hogy Todd vezeklésképpen létrehozott egy alapítványt.

Felírtam a Tiszta Lap nevet a lapra.

Egy: a Tiszta Lap ezen a campuson jött létre. Todd személyes pokoljárásának következményeként. Kettő: hat évvel ezelőtt Natalie azt mondta a húgának, hogy ő és Todd utazgatni fognak a világ körül, és jót cselekszenek a Tiszta Lap nevében. Három: Delia Sanderson, Todd valódi felesége, azt mondta, hogy a Tiszta Lap volt a férje szenvedélye. Négy: Hume professzor, szeretett mentorom, szintén ott bábáskodott a Tiszta Lap születésénél.

Ütögetni kezdtem a papírt a ceruzával. A Tiszta Lap átjárta ezt az egészet. Bármi legyen is „ez”.

Utána kell néznem annak az alapítványnak. Ha Natalie valóban a Tiszta Lap nevében utazott, akkor valakinek a szervezetnél csak tudnia kell, merre lehet. Megint az internethez fordultam segítségért. A Tiszta Lap segített tiszta lappal újrakezdeni az életet bizonyos embereknek, bár a tevékenységi körük meglehetősen széles volt. Segítettek például farkastorokkal született gyerekeknek. Politikai disszidenseknek, akiknek menedékjogra volt szükségük. Olyanoknak, akik csődbe mentek. Segítettek új munkahelyet találni, függetlenül attól, hogy valakinek milyen problémái voltak a múltban.

Röviden, mintegy mantraként, így foglalták össze a honlap alján: „Segítünk mindenkinek, akinek valóban égető szüksége van egy tiszta lapra az újrakezdéshez.”

Összevontam a szemöldökömet. Ebből nem sok minden derült ki.

Volt egy link is, amelyen adományokat lehetett küldeni nekik. A Tiszta Lap 501(c) (3) típusú alapítvány volt, vagyis minden hozzájárulást le lehetett írni az adóból. Az alapítvány munkatársai nem szerepeltek a honlapon – se Todd Sanderson, se Malcolm Hume, senki. Az irodájuk címét sem találtam. Mindössze egy telefonszámot, 843-as körzetszámmal – Dél-Karolina. Feltárcsáztam a számot. Üzenetrögzítő válaszolt. Nem hagytam üzenetet.

Találtam egy céget a neten, amelyik alapítványok vizsgálatával foglalkozott, hogy „nyugodtan rájuk bízhassa a pénzét”. Egy kisebb összeg fejében részletes jelentést küldtek a kérdéses alapítványról, ami tartalmazott egy 990-es számú adóügyi nyomtatványt (bármi legyen is az), és egy „átfogó elemzést pénzügyi adatokkal, küldetésükkel kapcsolatos döntésekkel, a vezetőség tagjainak életrajzával, az alapítványi gyűlésekkel és az adománygyűjtésre, valamint egyéb tevékenységekre költött összegekkel”. Kifizettem a kisebb összeget. Érkezett egy e-mail, amelyben tájékoztattak, hogy a kért információt 24 órán belül elküldik e-mailben.

Annyit tudok várni, gondoltam. A fejem lüktetett. Semmi másra nem tudtam gondolni, csak az alvásra, a csontjaimban éreztem a kimerültséget. Holnap reggel elmegyek Otto Devereaux temetésére, de egyelőre pihenésre és ételre volt szükségem. Lezuhanyoztam, bekaptam egy falat kaját, aztán az ágyba roskadtam, és elaludtam. Úgy aludtam, mint akit agyonvertek, ami a körülményeket tekintve, igen találó hasonlatnak éreztem.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Benedict behajolt saját kocsijának ablakán.

– Nem tetszik ez nekem.

Nem vesződtem a válasszal. Már legalább tízszer végigzongoráztuk ezt a témát.

– Kösz, hogy kölcsönadod a kocsidat – mondtam.

Az autómat – az átalakított rendszámtáblával – Greenfieldben hagytam. Előbb vagy utóbb ki kell találnom, hogyan szerezzem vissza, de az még ráér.

– Veled mehetnék – próbálkozott Benedict.

– Órád van.

Benedict nem vitatkozott. Órát soha nem mulasztunk el. Már így is éppen elég fájdalmat okoztam – konkrétan és átvitt értelemben is – a diákjaimnak azzal, hogy belefogtam ebbe a bizarr kutatásba. Nem engedhettem meg, hogy még több hátrány érje őket, bármilyen apró dologról van is szó.

– Szóval az a terved, hogy elmész ennek a gengszternek a temetésére?

– Igen.

– Nem jó ötlet.

Nehéz lett volna vitába szállni vele. Azt terveztem, hogy kilesem, kik vesznek részt Otto Devereaux temetésén. Abban reménykedtem, valahogy megtudhatom, miért támadtak meg, kinek dolgoztak, és miért keresik Natalie-t. A részleteken nem sokat törtem a fejem – például azon, hogyan fogom mindezt véghezvinni –, de jelen pillanatban nem volt más dolgom, és az sem tűnt túl csábító alternatívának, hogy ölbe tett kézzel várjam, amíg Jed vagy Bob rám talál.

Inkább legyünk proaktívak. A diákjaimnak is mindig ezt mondom.

A Connecticutot New Yorkkal összekötő 95-ös út gyakorlatilag sztrádának álcázott építési területek sorozata. Ennek ellenére egészen jó időt futottam. A Franklin Temetkezési Vállalat Queens Flushing nevű negyedében volt a Northern Boulevardon. Valamilyen rejtélyes okból kifolyólag a honlapjukon a népszerű Bow Bridge szerepelt a Central Parkból, az a híd, ahol gyakorlatilag az összes Manhattanben játszódó romantikus komédia szerelmespárja egybe szokott kelni. Halvány fogalmam sem volt, miért ezt a képet rakták ki egy fénykép helyett a saját épületükről, egészen addig, amíg meg nem láttam.

Nem akármilyen végső nyugvóhely volt.

A Franklin Temetkezési Vállalat épülete úgy nézett ki, mintha a 70-es években építették volna két fogorvosi rendelő és, mondjuk, egy proktológia-szakrendelés számára. A homlokzat sárga színe egy dohányos fogsorát idézte. Az esküvők, bulik és ünnepségek gyakran rímelnek magukra az ünnepeltekre. A temetések szinte soha. A halálban mindenki egyenlő, egy temetési szertartás, leszámítva a filmeket, mindig ugyanúgy végződik. Mindig gépiesek és egyhangúak, vigasz helyett pedig többnyire csak egy rítust nyújtanak.

És most? Nem mehetek csak úgy be. Mi van, ha Bob is odabent van? Talán megpróbálhatnám meghúzni magam a hátsó sorban, de az én méreteimmel ez nem lenne egyszerű. Fekete öltönyös férfi állt a bejáratnál, az autósokat irányította, ki hova parkoljon. Odakanyarodtam mellé, és igyekeztem úgy mosolyogni, mint aki temetésre tart, bármit jelentsen is ez. A fekete öltönyös ezt kérdezte:

– A Devereaux– vagy a Johnson-temetésre jött?

Nem jöttem zavarba, gyorsan rávágtam:

– A Johnsonra.

– A bal oldalon parkolhat.

Bekanyarodtam a tágas parkolóba. A Johnson-temetés a jelek szerint a bejárat melletti ravatalozóban lesz. Hátul felállítottak egy sátrat Devereaux-nak. Találtam egy tökéletes parkolóhelyet, ahonnan szemmel tarthattam a Devereaux-temetés sátrát. A kocsiban maradtam. Ha valakinek esetleg szemet szúrnék a Johnson-féle társaságból vagy a Franklin Temetkezési Vállalat alkalmazottai közül, még mindig mondhattam azt, hogy felzaklatott a haláleset, és szükségem van néhány percre, hogy összeszedjem magam.

A legutóbbi temetésre gondoltam, amelyen részt vettem, hat nappal ezelőtt Palmetto Bluffban, abban a kis fehér kápolnában. Ha nálam lett volna az időrendi táblázatom, bejelölhettem volna rajta, hogy hat év telt el egy fehér kápolnában megtartott esküvő és egy másik fehér kápolnában tartott gyászszertartás között. Hat év. Eltűnődtem, vajon hány olyan nap volt ebben a hat évben, amikor Natalie nem jutott eszembe, és arra jutottam, hogy egyetlenegy sem.

De ennél fontosabb kérdés volt az, vajon ő hogyan élte meg azt a hat évet?

Hosszú limuzin állt meg a sátor előtt. Újabb különös halálrítus: az egyetlen hely, ahová mindenki luxusautóval érkezik, az egy szeretett személy temetése. Ugyan mi lenne megfelelőbb alkalom rá? Két sötét öltönyös férfi lépett elő, és kinyitották a limuzin ajtóit, mintha sztárok érkeztek volna a vörös szőnyegre. Karcsú, harmincas évei közepén járó nő szállt ki az autóból. Kézen fogva vezetett egy hosszú hajú hat-hét éves forma kisfiút. A kisfiú fekete öltönyt viselt, amit kissé betegesnek éreztem. Kisfiúknak sosem lenne szabad fekete öltönyt viselniük.

Egészen mostanáig nem jutott eszembe, hogy Ottónak akár családja is lehetett. Valószínűleg ez a karcsú nő volt élete párja, akivel megosztotta az ágyát és az álmait. Otto volt az apja ennek a hosszú hajú fiúcskának, aki rajongott érte, és együtt labdázott vele az udvaron. További emberek bújtak elő a kocsiból. Egy idősebb asszony, aki zokogva törölgette a szemét az öklébe gyűrt zsebkendővel. Egy harminc év körüli párnak kellett betámogatnia a sátorba. Otto anyja és talán a testvérei. A család felsorakozott a sátor előtt. Fogadták a részvétnyilvánításokat, egyértelműen látszott az arcukon és a testtartásukon, mennyire megrázta őket Otto halála. A kisfiú elveszettnek, zavartnak, rémültnek tűnt, mint akihez valaki odasettenkedett és orvul gyomorszájon vágta.

Én voltam az a valaki.

Mozdulatlanul ültem. Ottóra egyfajta elszigetelt entitásként gondoltam. Úgy tekintettem a megölésére, mint egyetlen ember magányos tragédiájára. De egyikünk sincs teljesen elszigetelve embertársaitól. A halál mindig érint másokat is, hullámokat kelt, visszhangot ver.

Végeredményben azonban, bármennyire nehezemre esett végignézni tetteim eredményét, ez nem változtatott azon a tényen, hogy jogos önvédelemből cselekedtem. Kicsit kihúztam magam ültömben, és a gyászolókat pásztáztam. Arra számítottam, hogy a megjelentek úgy néznek ki, mint akik a Maffiózók szereplőválogatására érkeztek. Kétségkívül akadtak köztük olyanok is, de összességében elég vegyes társaság jött össze. Kezet fogtak a családtagokkal, átölelték, megpuszilták őket. Némelyik ölelés hosszú másodpercekig tartott. Mások egy gyors hátpaskolással elintézték a dolgot. Az asszony, akit Otto anyjának gondoltam, egyszer kis híján elájult, de két férfi elkapta.

Megöltem a fiát. A gondolat egyszerre volt kézenfekvő és szürreális.

Újabb hosszú limuzin gördült be, és rögtön a sor elején állt meg. Egy pillanatra mindenki megdermedt. Két fekete öltönyös pasas, akik testalkatuk alapján a New York Jets szélső védői is lehettek volna, kinyitotta a hátsó ajtót. Magas, sovány, hátranyalt hajú férfi szállt ki a limuzinból. Láttam, ahogy a tömeg összesúg. A férfi a hetvenes éveiben járhatott, az arca ismerősnek tűnt, de nem tudtam rájönni, honnan. Nem állt be a sor végére, a tömeg pedig úgy nyílt szét előtte, mint Mózes előtt a Vörös-tenger. Vékony bajuszkáját mintha ceruzával rajzolták volna. Menet közben többen kezet nyújtottak neki, és üdvözölték. Apró biccentéssel fogadta a köszöntéseket.

Bárki volt is ez a pasas, fontos embernek tűnt.

Végül megállt, és egyenként részvétét nyilvánította a családtagoknak. Egyikük – akit ránézésre Otto sógorának gondoltam – térdet hajtott előtte. A magas, sovány férfi megrázta a fejét, mire Otto sógora bocsánatkérő arckifejezéssel felegyenesedett. Az egyik szélső védő egy lépéssel a férfi előtt volt, a másik egy lépéssel mögötte. Senki nem merészkedett a közelébe.

Amikor a férfi kezet fogott Otto sor végén álló édesanyjával is, megfordult, és elindult vissza a limuzinhoz. Az egyik védőjátékos kinyitotta neki a hátsó ajtót. A sovány férfi beszállt. Az ajtó becsukódott. Az egyik szélső védő vezetett, a másik az anyósülésen ült. A limuzin hátramenetbe kapcsolt. Mindenki dermedten nézte, ahogy távozik.

Miután a kocsi elhajtott, a gyászolók egy teljes percig mozdulatlanul álltak. Láttam, ahogy az egyik nő keresztet vet. Azután ismét elindult a sor. A család fogadta a részvétnyilvánításokat. Azon tűnődtem, vajon ki lehet a sovány férfi, és vajon számít-e ez bármit is. Otto anyjából ismét kitört a zokogás.

Hirtelen megbicsaklott a térde, és egy férfi karjába zuhant, majd fejét a mellkasára hajtva zokogott tovább. Megdermedtem. A férfi segített neki visszanyerni az egyensúlyát, és hagyta, hogy kisírja magát. Láttam, amint a hátát simogatja, és vigasztaló szavakat súg a fülébe. Az asszony hosszasan kapaszkodott belé. A férfi végtelen türelemmel kezelte a szituációt.

Bob volt az.

Ösztönösen lebuktam a kormány mögé, annak ellenére, hogy majdnem száz méterre voltam tőlük. A szívem vad kalapálásba kezdett. Vettem egy mély lélegzetet, és megkockáztattam egy újabb pillantást. Bob gyengéden lefejtette magáról Otto édesanyját. Rámosolygott, és továbbment onnan tíz méterre várakozó társaihoz.

Öten voltak. Egyikük elővett egy doboz cigarettát. Mindnyájan rágyújtottak, Bobot leszámítva. Jó tudni, hogy így vigyáz az egészségére. Elővettem a telefonomat, elindítottam a fényképezőgép alkalmazást, és ráközelítettem Bob arcára. Készítettem róla négy fotót.

És most hogyan tovább?

Egyelőre várjunk, gondoltam. Várjuk meg, amíg véget ér a temetés, aztán kövessük Bobot hazáig.

És aztán?

Fogalmam sem volt. Tényleg. Valahogy ki kellett derítenem a valódi nevét és személyazonosságát, aztán reménykedni, hogy ez elvezet az indítékhoz. Kettőjük közül egyértelműen ő volt a főnök. Tudnia kell, miért keresték Natalie-t, nem? De azt is megtehetem, hogy egyszerűen csak kivárom, amíg elindul, és felírom a kocsija rendszámát. Shanta talán segít lenyomozni az alapján, bár már nem bíztam meg benne teljesen, és az is elképzelhető volt, hogy Bob nem a saját kocsijával érkezett, hanem valamelyik cigiző haverja hozta el.

Négy pasas kivált a csoportból, és befelé indultak, Bob meg egy másik fickó kint maradt. A fickó fiatalabb volt nála, az öltönye pedig úgy csillogott, mint egy diszkógömb. Bob láthatóan utasításokat adott Csillogó Öltönynek. A fickó buzgón bólogatott. Amikor Bob végzett, ő is bement a sátorba. Csillogó Öltöny nem. Sarkon fordult, és a röhejességig eltúlzott, karikatúraszerű mozdulatokkal elindult az ellenkező irányba, egy vakítóan fehér Cadillac Escalade felé.

Az ajkamba haraptam, próbáltam eldönteni, mit csináljak. A temetés még biztosan eltart egy ideig – fél óra, egy óra, kábé. Semmi értelme nem lett volna addig itt várnom. Inkább követem Csillogó Öltönyt, megnézem, hová megy.

Beindítottam a motort, és kifordultam a Northern Boulevardra, közvetlenül mögötte. Fura érzés volt „követni egy bűnözőt”, de úgy tűnt, ez a nap már csak ilyen. Nem tudtam, mennyire maradjak le az Escalade mögött. Vajon észreveszi, hogy követem? Nem tartottam valószínűnek, annak ellenére sem, hogy massachusettsi rendszámtáblával közlekedtem New Yorkban. Jobbra kanyarodott a Francis Lewis Boulevardra. Két kocsival lemaradva követtem. Agyafúrt. Úgy éreztem magam, mint Starsky és Hutch. Legalábbis valamelyik a kettő közül.

Amikor ideges vagyok, ostoba viccekkel próbálom oldani a feszültséget.

Csillogó Öltöny egy Global Garden nevű óriáskertészetnél kanyarodott le. Nagyszerű, gondoltam. Begyűjti a megrendelt csokrokat Otto temetésére. Ez a másik bizarr dolog a temetésekben: feketét viselünk, de közben színes virágokat „gyilkolunk”, hogy feldíszítsük a sírokat. Az áruház azonban zárva volt. Ezt nem tudtam mire vélni, ezért egyelőre nem is találgattam. Csillogó Öltöny megkerülte az épületet, és a hátsó bejáratnál állt meg. Követtem, de igyekeztem viszonylag távol parkolni tőle. Csillogó Öltöny kipattant az Escalade kormánya mögül, és a már ismert karikatúramozgással elindult a hátsó bejárat felé. Ahogy elnéztem, sikerült majdnem tökélyre fejlesztenie a szájhősöknek ezt a klasszikus mozdulatsorát. Nem akartam a látszat után ítélni, de a csillogó öltöny, a barátai kinézete és a röhejes járása alapján igazi seggfejnek tűnt. A kisujjára húzott gyűrűvel kopogott az ajtón, és közben egyik lábáról a másikra állva táncolt, mint egy ökölvívó a mérkőzés előtti bemutatásnál. Azt hittem, ez a táncikálás csak egy rossz szokás, és semmi köze a bokszhoz. Tévedtem.

Élénkzöld kötényt viselő kölyök – simán lehetett volna valamelyik diákom – nyitott ajtót, fején egy hátrafordított Brooklyn Nets-es baseballsapkával. Kilépett az utcára, mire Csillogó Öltöny figyelmeztetés nélkül behúzott neki egyet.

A rohadt életbe! Már megint mibe csöppentem?

A sapka a földre zuhant. A kölyök az orrához kapott, és elvágódott. Csillogó Öltöny elkapta a srác haját. Olyan közel hajolt hozzá, hogy attól féltem, leharapja már így is törött orrát, és az arcába üvöltött. Azután felegyenesedett, és rugdosni kezdte a bordáit. A srác jobbra-balra vonaglott kínjában.

Oké, ebből elég.

A félelem és az ösztönök vakmerő és veszélyes tettre sarkalltak. Kinyitottam a kocsiajtót. A félelmet le lehet győzni. Ezt megtanultam a kidobóként eltöltött évek során. Akiben van egy szemernyi józan ész, az fél a fizikai bántalmazástól. Így vagyunk összerakva. De kordában kell tartani ezt a félelmet, nem szabad engedni, hogy megbénítson vagy legyengítsen. A tapasztalat segít.

– Állj! – kiáltottam, majd ösztönösen hozzátettem: – Rendőrség!

Csillogó Öltöny felém kapta a fejét.

A zsebembe nyúltam, és elővettem a tárcámat. Kinyitottam. Természetesen nem volt rendőrségi jelvényem, de túl messze voltam ahhoz, hogy láthassa. Úgyis minden a fellépésen múlik. A lényeg, hogy higgadt és határozott legyen az ember.

A kölyök ijedten visszakúszott az ajtóhoz. Felkapta a földről a Brooklyn Nets-es baseballsapkát, ezúttal is fordítva a fejébe csapta, és eltűnt az épületben. Nem foglalkoztam vele. Becsuktam a tárcámat, és elindultam Csillogó Öltöny felé. Szemmel láthatóan neki is volt némi tapasztalata hasonló helyzetekről. Nem futott el. Nem ült ki bűntudat az arcára. Nem próbálta kimagyarázni magát. Türelmesen várta, hogy odaérjek.

– Van egy kérdésem – mondtam. – Ha válaszol rá, fátylat boríthatunk erre az egészre.

– Mire gondol? – kérdezte mosolyogva. Apró fogai a Tic Tac cukorkákat juttatták eszembe. – Nem értem, mire kellene fátylat borítanunk.

Elővettem az iPhone-t, és megmutattam neki a legélesebb fényképet, amit Bobról készítettem.

– Ki ez a férfi?

Csillogó Öltöny a kijelzőre pillantott. Ismét elmosolyodott.

– Mutassa a jelvényét!

Ajjaj. Ennyit arról, hogy minden a fellépésen múlik.

– Csak mondja meg…

– Maga nem zsaru. – Csillogó Öltöny ezt láthatóan mókásnak találta. – Tudja, miből jöttem rá?

Nem válaszoltam. Az ajtó résnyire kinyílt. Láttam, ahogy a kölyök kiles rajta. Találkozott a tekintetünk, és hálásan bólintott.

– Ha tényleg zsaru lenne, akkor tudná, ki az.

– Csak mondja meg a nevét, és…

Csillogó Öltöny keze a zsebe felé mozdult. Akár a fegyverét is tarthatta ott. Vagy egy kést. De zsebkendőt is. Nem tudtam, melyik lehet az. Nem kérdeztem meg. Valószínűleg nem is nagyon érdekelt.

Elegem lett ebből a bohóckodásból.

Minden további szó vagy figyelmeztetés nélkül orrba vágtam. Hallottam a reccsenést, mint amikor valami nagyobb bogarat tapos el az ember. Vér csorgott le az arcán. Az ajtó csak résnyire volt nyitva, de így is láttam, hogy a srác elmosolyodik.

– Mi a…?

Behúztam neki még egyet, a most már egyértelműen törött orrára.

– Ki ez a férfi? – kérdeztem. – Mi a neve?

Csillogó Öltöny két kezéből csészét formálva fogta az orrát, mintha egy haldokló madárkát akarna megmenteni. Kirúgtam alóla a lábát. Szinte pontosan ugyanott ért földet, ahová alig egy perccel korábban a kölyköt küldte. A háta mögött becsukódott az ajtó. A srác ebben már nem akart részt venni. Nem hibáztattam. A vér összemocskolta az emberem csillogó öltönyét. Fogadni mertem volna, hogy simán lejön róla, mint a linóleumról. Lehajoltam, és ökölbe szorítottam a kezemet.

– Ki ez az alak?

– Ó, maga halott ember. – Csillogó Öltöny orrhangjából mintha félelemmel vegyes tisztelet csendült volna ki.

Egy másodpercre el is bizonytalanított a válasza.

– Ki ez? – ismételtem.

Újra megmutattam neki az öklömet. Szánalmasan felemelte a kezét, de semmire sem ment vele. Simán keresztülvertem volna a fedezékén.

– Oké, oké – adta meg magát. – Danny Zuker. Ő az, akivel szívózik. Danny Zuker.

Ottóval ellentétben, Bob nem a valódi nevét használta.

– Maga halott ember.

– Elsőre is hallottam – mordultam rá, de még én is hallottam a félelmet a saját hangomban.

– Danny nem az a fajta, aki meg szokott bocsátani. Maga halott, haver, nem is tudja, hogy mennyire. Hallja, amit mondok? Tudja, mi maga?

– Halott ember, igen, felfogtam. Feküdjön hasra! Tegye a jobb arcát a járdára! – mondtam.

– Miért?

Ismét ökölbe szorítottam a kezem. Hasra feküdt, de a másik arcát rakta le a járdára. Szóltam neki. Megfordította a fejét. Kivettem a tárcáját a farzsebéből.

– Hé, most kirabol?

– Kuss legyen!

Megnéztem az igazolványát, és hangosan felolvastam a nevét.

– Edward Locke innen a közelből, Flushing, New York.

– Na és?

– Most már tudom a nevét. És azt is, hogy hol lakik. Két ember kell a játékhoz.

Elnevette magát.

– Mi az?

– Senki sem tud úgy játszani, mint Danny Zuker.

Ledobtam a tárcáját a járdára.

– Szóval az a terve, hogy beszámol neki a mi kis afférunkról? – kérdeztem.

– A mi kis minkről?

– Elmondja neki, hogy mi történt?

Láttam, ahogy az orrából szivárgó vér ellenére elmosolyodik.

– Abban a pillanatban, ahogy maga elhúz innen. Miért, meg akar fenyegetni?

– Nem, szó sincs róla. Mondja csak el neki nyugodtan – feleltem higgadtan. – Bár nem tudom, hogyan veszi majd ki magát a dolog.

Még mindig arccal a járdán, összevonta a szemöldökét.

– Miről beszél?

– Hagyta, hogy valami ismeretlen pacák elintézze magát. Eltörte az orrát, tönkretette a szép öltönyét, és hogy úszta meg a nagyobb verést? Nos, dalolni kezdett, mint egy kismadár.

– Mi van?

– Elég volt két ütés, és máris kiadta Danny Zukert.

– Nem! Soha nem tennék olyat…

– Megmondta a nevét mindössze két ütés után. Vajon Danny mit szól majd, ha ezt megtudja? Úgy tűnik, elég jól ismeri. Mit gondol, hogyan reagál, ha meghallja, milyen simán elárulta?

– Nem árultam el!

– Vajon ő is így gondolja majd?

Csönd.

– Értem – szólaltam meg végül. – Íme a javaslatom. Ha nem szól semmit, Danny sosem tudja meg. Nem derül ki, hogy milyen csúnyán elcseszte. Nem szerez tudomást róla, hogy valaki túljárt a maga eszén. Nem fogja megtudni, hogy két ütés után kiadta a nevét.

Továbbra sem szólalt meg.

– Értjük egymást, Edward?

Nem válaszolt, én pedig nem erőltettem tovább. Ideje volt indulnom. Nem tartottam valószínűnek, hogy ekkora távolságból le tudja olvasni a rendszámot – Benedict kocsijának rendszámát –, de nem akartam kockáztatni.

– Most elmegyek. Ne emelje fel a fejét, amíg itt vagyok, és akkor elfelejtheti ezt az egészet.

– Leszámítva a törött orromat – morgott.

– Meg fog gyógyulni. Csak maradjon így.

Fél szememet rajta tartva visszasétáltam a kocsihoz. Edward Locke meg se moccant. Beültem a kocsiba, és elhajtottam. Büszke voltam magamra, bár olyasmit tettem, amire normális körülmények között nem nagyon lehettem büszke. Ráfordultam a Northern Boulevardra, és elhajtottam a temetkezési vállalat épülete előtt. Nem lett volna értelme megállni. Így is éppen elég bajt kavartam. Amikor megálltam a következő piros lámpánál, gyorsan ellenőriztem az e-mailemet. Bingó! Érkezett egy levelem a honlapról, amelyik az alapítványok átvilágításával foglalkozik. A tárgy mezőben ez állt:

A Tiszta Lap Alapítvány átfogó elemzése

Ráér addig, amíg hazaérek, nem? Vagy inkább… vizslatni kezdtem az út menti üzletek feliratait. Nem tartott sokáig. Két sarokkal odébb megláttam egy Cybercraft Internetkávézó nevű helyet. Elég messze volt a temetkezési vállalattól, és egyébként sem gondoltam, hogy átkutatnák utánam a környező parkolókat.

A helyiség úgy nézett ki, mint egy túlzsúfolt tanterem a számítástechnika tanszéken. Szűk fülkék sorakoztak a fal mellett, legalább húsz-harminc. Mindegyik foglalt volt. És én voltam az egyetlen, aki idősebbnek tűnt húsznál.

– Várnia kell – mondta a pult mögött ülő srác, akinek több piercingje volt, mint foga.

– Rendben van.

Vártam. De egy idő után kezdtem megunni. Már éppen azon voltam, hogy hagyom a fenébe az egészet, és majd otthon megnézem, amikor az egyik társaság hangos üdvrivalgást hallatott, boldogan csapkodták egymás hátát, bonyolult kézfogásokkal gratuláltak egymásnak, majd felálltak a gépek elől.

– Ki nyert? – kérdezte Piercing.

– Randy Corwick.

Piercing szemmel láthatólag örült a hírnek.

– Fizessetek!

Aztán hozzám fordult.

– Mennyi időre kell a gép, fater?

– Tíz percre – feleltem.

– Ötöt kap. Hatos terminál. Még izzik, főnök. Ne hűtse le valami ostobasággal.

Remek. Gyorsan bejelentkeztem, és megnyitottam az e-mailemet. Letöltöttem a Tiszta Lapról készített pénzügyi jelentést. Tizennyolc oldalra rúgott. Volt benne bevételi nyilatkozat, költségkimutatás, adóbevallás, jövedelmezőségi grafikon, likviditási grafikon, az ingatlanok és eszközök amortizációjáról készült grafikon, valami a felelősségbiztosításról, záróegyenleg, összehasonlító elemzés…

Politikatudományt tanítok. Nem értek a számok nyelvén.

A vége felé találtam egy összefoglalót az alapítvány történetéről. Valóban húsz évvel ezelőtt hozták létre hárman. Malcolm Hume professzort akadémiai tanácsadóként tüntették fel. Két hallgató volt a társelnök. Todd Sanderson és Jedediah Drachman.

Meghűlt a vér az ereimben. Mi a becézett alakja a Jedediah névnek?

Jed.

Még mindig fogalmam sem volt arról, mi folyik itt, de valahogy minden út a Tiszta Laphoz vezetett.

– Lejárt az idő, fater – szólalt meg a hátam mögött Piercing. – Tizenöt perc múlva felszabadul egy másik gép.

Megráztam a fejemet. Fizettem, és visszabotorkáltam az autóhoz. A mentoromnak is köze lehet ehhez valamiképpen? Miféle jó cselekedeteket hajt végre ez a Tiszta Lap, ha most már az életemre törnek? Elképzelni sem tudtam. Itt volt az ideje, hogy hazamenjek, és átbeszéljem ezt az egészet Benedicttel. Neki talán van valami ötlete.

Beindítottam Benedict kocsiját, és még mindig kábultan nyugatnak indultam a Northern Boulevardon. Korábban beprogramoztam a Franklin Temetkezési Vállalat címét a GPS-be, de úgy gondoltam, a visszaúthoz elég rányomnom a „korábbi úti célok” menüpontra, és ki fogja adni Benedict otthoni koordinátáit. Ezért a következő pirosnál megnyomtam a „korábbi úti célok” opciót. Gyorsan át akartam futni őket, hogy megtaláljam köztük Benedict lakcímét a massachusettsi Lanfordban, de a tekintetem megakadt a legelső címen, azon a helyen, ahol Benedict utoljára járt. A kijelzőn nem az jelent meg, hogy Lanford, Massachusetts.

Hanem az, hogy Kraftboro, Vermont.

HUSZONHATODIK FEJEZET

A világ megbillent körülöttem, az oldalára dőlt, majd a feje tetejére állt.

Dermedten bámultam a GPS kijelzőjét. A teljes cím így festett: 260 VT-14, Kraftboro, Vermont. Ismertem azt a címet. Évekkel korábban a saját GPS-embe is betápláltam.

A Kreatív Rekreáció Kolónia címe volt.

A legjobb barátom felkereste azt a művésztelepet, ahol Natalie lakott hat évvel ezelőtt. Felkereste azt a helyet, ahol Natalie feleségül ment Toddhoz. Felkereste azt a helyet, ahol legutóbb Jed és a bandája meg akart ölni engem.

Másodpercekig – vagy talán még hosszabb ideig – képtelen voltam megmozdulni. Ültem a kocsiban. A rádió be volt kapcsolva, de nem tudtam volna megmondani, milyen szám szól. Mintha minden kikapcsolt volna körülöttem. Kellett egy kis idő a realitásnak, hogy át tudjon törni az agyamra telepedett ködön, de amikor végre sikerült neki, az felért egy balegyenessel.

Egyedül maradtam.

Még a legjobb barátom is hazudott – sőt, folyamatosan hazudik – nekem.

Várjunk csak, mondtam magamnak. Biztosan van rá valamilyen ésszerű magyarázat.

Úgymint? Milyen lehetséges magyarázat létezik arra, hogy Benedict GPS-ében szerepel az a cím? Mi a fene folyik itt? Kiben bízhatom?

Legalább az utolsó kérdésre tudtam a választ: senkiben.

Nagyfiú vagyok. Viszonylag önállónak és függetlennek tartom magam. De azt hiszem, soha életemben nem tört még rám ilyen elemi erővel a magány gyötrelme, mint abban a pillanatban.

Megráztam a fejem. Oké, Jake, elég ebből! Elég a siránkozásból! Ideje cselekedni.

Azzal kezdtem, hogy ellenőriztem a többi címet is Benedict GPS-ében. Egyik sem volt érdekes. Az otthoni címét is megtaláltam, ezért beállítottam azt. Elindultam a kocsival. Váltogattam a csatornákat a rádión, kerestem az örök megfoghatatlan, tökéletes számot. Amit persze sosem találtam meg. Hangosan fütyültem a helyette kapott ócska slágereket. Ez sem segített. A 95-ös úton felújítási munkálatok zajlottak. Úgy éreztem, valaki az utolsó idegszálaimat rángatja.

Az út nagy részében képzeletbeli párbeszédet folytattam Benedicttel. Konkrétan elpróbáltam, hogyan fogom üdvözölni, mit fogok mondani, ő mit válaszol rá, én arra mit felelek.

Megmarkoltam a kormányt, ahogy befordultam Benedict utcájába. Az órára pillantottam. Nagyjából egy óra múlva ér véget az egyik szemináriuma, addig nem lesz itthon. Leparkoltam a vendégház mellett, és elindultam a ház felé. Ismét azon gondolkodtam, mi legyen a következő lépés. Az igazság az, hogy információra volt szükségem. Egyelőre még nem álltam készen arra, hogy faggatni kezdjem. Nem tudtam eleget. Francis Bacon egyszerű axiómája, amit állandóan próbálunk a hallgatók fejébe verni, tökéletesen illett ide: a tudás hatalom.

Benedict a kuka mellett egy műkőben tartotta a pótkulcsot. Aki esetleg azon tűnődne, vajon honnan tudom, annak elárulom: ő a legjobb barátom. Nincsenek titkaink egymás előtt.

Mire egy másik hang a fejemben: vajon az egész hazugság volt? A barátságunk csak egy illúzió?

Eszembe jutott, amit Cookie suttogott a fülembe az erdő sötétjében: „Ha nem hagyja abba, mindnyájunkat meg fognak ölni. ”

Ezt nem átvitt értelemben mondta, mégsem voltam képes leállni, tovább kockáztatva „mindnyájuknak” az életét. De vajon ki az a „mindnyájunk”? Lehetséges, hogy valamilyen módon, mindig is fenyegetést jelentettem számukra? Benedictnek pedig az volt a feladata, hogy szemmel tartson?

Vagy ennyire mégse legyen paranoiás?

Oké, haladjunk szépen sorban. Még mindig nem zártam ki annak a lehetőségét, hogy létezik valami ártatlan magyarázat arra vermonti címre Benedict GPS-ében. Sosem voltam túl kreatív. Hajlamos vagyok lineárisan szemlélni a dolgokat. Talán kölcsönadta valakinek az autóját. Vagy ellopták tőle. Talán egyik éjszakai hódítása során keveredett el arra a farmra. Talán megint csak áltatom magamat.

Bedugtam a kulcsot a zárba. Tényleg át akarom lépni ezt a vonalat? Képes vagyok átkutatni a legjobb barátom házát?

De még mennyire.

A hátsó ajtón keresztül hatoltam be az épületbe. Az én apartmanomat némi jóindulattal funkcionálisnak lehet nevezni. Benedicté egy harmadik világbeli herceg háremét idézte. A nappali tucatnyi különböző árnyalatú, drága babzsák fotellel volt berendezve. A falakon egzotikus falikárpitok. Karcsú afrikai szobrok álltak mind a négy sarokban. A szoba minden szempontból túl sok volt, valahogy mégis mindig otthonosan éreztem magam benne. A nagy sárga babzsák fotel volt a kedvencem. Sok meccset végignéztem már belőle. Sokat Xboxoztam benne ülve.

Az Xbox kontrollerek most is ott hevertek rajta. Néhány másodpercig szótlanul bámultam őket, bár nem sok információra számítottam tőlük. Eltűnődtem, vajon mit is keresek. Egy nyomot, leginkább. Valamit, ami elárulja, mit keresett Benedict azon a farmon/művésztelepen/emberrablók búvóhelyén a vermonti Kraftboróban. De hogy az konkrétan mi lesz, arról halvány fogalmam sem volt.

A fiókokkal kezdtem. Először a konyhát vizsgáltam át. Semmi. Azután a vendégszobát. Semmi. Utána a szekrényt és a komódot a nappaliban. Még mindig semmi. Átkutattam a hálószobáját. Semmi. Benedictnek volt egy íróasztala, rajta egy számítógéppel. Benéztem az asztal fiókjaiba. Semmi.

Az egyik fiók tele volt iratokkal. Kinyitottam a mappákat. Számlák. Hallgatói nyilvántartások. Órarendek. Ami a személyes dolgokat illeti – dobpergés –, semmi.

Semmi az égvilágon.

Ezen elgondolkodtam. Hogyhogy nincs semmilyen személyes holmi a házában? De ha már itt tartunk, az én házamban voltak személyes tárgyak? Ennél mindenképpen több. Néhány régi fénykép, magánlevelek, valami a múltamból.

Benedictnél semmi ilyesmit nem találtam. Na és?

Tovább keresgéltem. Abban reménykedtem, hogy rábukkanok valamire, ami összekapcsolja Benedictet a Kreatív Rekreáció Kolóniával vagy Vermonttal. Vagy bármivel. Leültem az íróasztalához. Benedict jóval alacsonyabb nálam, ezért a térdem nem fért be az asztal lapja alá. Előrehajoltam, és lenyomtam egy betűt a billentyűzeten. Kivilágosodott a képernyő. Mint a legtöbb ember, Benedict sem kapcsolta ki a számítógépét. Hirtelen rájöttem, milyen régimódi volt az én házkutatásom. Manapság már senki sem az fiókokban rejtegeti a titkait.

Mindent a számítógépen tartunk.

Megnyitottam a Microsoft Office-t, és megnéztem a legutóbb használt dokumentumokat. Az első egy Word dokumentum volt ezen a néven: VBM-WXY.doc. Fura egy név. Rákattintottam.

A fájl nem nyílt meg. Jelszó védte.

Nem lett volna értelme a jelszóval próbálkoznom, lövésem sem volt, mit használhat. Gondolkodtam, hogyan tudnám megkerülni, de semmi sem jutott eszembe. A legutóbbi dokumentumok listájában ezenkívül csak hallgatói ajánlások szerepeltek. Kettő az orvosi karra, kettő jogra, egy pedig üzleti szakra.

De vajon mi lehet a jelszóval védett dokumentumban?

Halványlila gőzöm sem volt. Rákattintottam a postaláda ikonjára a képernyő alján. A levelezőprogram is jelszót kért. Körülnéztem az íróasztalon, hátha rábukkanok egy cetlire, amire fel van írva – sokan csinálják ezt –, de semmit nem találtam. Újabb zsákutca.

És most?

Megnyitottam a böngészőprogramot. A Yahoo! híroldala ugrott fel kezdőlapként. Ettől sem lettem okosabb. A korábban látogatott oldalak között azonban végre feltűnt valami érdekes. Benedict nemrégiben bejelentkezett a Facebookra. Rákattintottam a linkre. Hiszik, vagy sem, egy John Smith nevű férfi profiljára jutottam. John Smith nem töltött fel képet saját magáról. Nem voltak barátai. Nem írt semmit magáról. A lakóhelyénél csak ennyi szerepelt: New York, NY

A számítógépben el volt mentve a John Smith Facebook-profiljához tartozó jelszó.

Hmm. Elgondolkodtam. Ez egy hamis profil volt. Sok embert ismerek, aki rendelkezik ilyennel. Az egyik barátom olyan zenelejátszó programot használ, ami a Facebookon keresztül érhető el, és az összes ismerőse látja, milyen zenéket hallgat. Ez nem tetszett neki, ezért létrehozott egy ehhez hasonló kamu profilt. Azóta senki sem látja, milyen zenéket szeret.

Maga a tény, hogy Benedict rendelkezik kamu profillal, semmit nem jelentett. Az viszont már érdekesebb volt, hogy amikor beütöttem a nevét a keresőbe, kiderült, hogy Benedict Edwardsnak nincsen valódi Facebook-profilja. A Facebook mindössze két találatot adott ki a Benedict Edwards névre. Az egyik zenész volt Oklahoma Cityben, a másik táncos a floridai Tampában. Egyik sem volt azonos az én Benedict Edwardsommal.

Na és akkor mi van? Nem ő az egyetlen, aki nincs fönt a Facebookon. Én regisztráltam, de szinte sosem léptem be. A profilképem az évkönyvemben szereplő tablókép volt. Nagyjából hetente egyszer visszaigazoltam azokat, akik bejelöltek. Körülbelül ötven ismerősöm lehetett. Eredetileg azért regisztráltam, mert egyre több olyan linket meg egyéb tartalmat kaptam e-mailben, amit csak úgy tudtam megnézni, ha rendelkezem Facebook-profillal. Ezt leszámítva a közösségi oldalak úgy általában nem sokat jelentettek nekem.

Szóval talán Benedict is csak erre használta. Sok olyan levelezőlista volt, amelyen mindketten szerepeltünk. Valószínűleg azért hozta létre ezt a kamu profilt, hogy meg tudja nézni a facebookos linkeket.

Ismét megnéztem a korábban látogatott oldalak listáját, és azonnal igazolva láttam az elméletemet. Az első találat egy Kevin Backus nevű férfi Facebook-profilja volt. Rákattintottam a linkre. Egy másodpercig azt hittem, talán ez is csak egy újabb kamu profil, amit Benedict hozott létre, és Kevin Backus csak egy online álnév. De nem erről volt szó. Kevin Backus létezett. A profilképén napszemüveget viselt, és feltartott hüvelykujjal pózolt. Összevontam a szemöldökömet, amikor megláttam.

Lázasan kutattam az agyamban. Kevin Backus. Sem a neve, sem az arca nem volt ismerős.

Rányomtam a „magamról” oldalra. Üres volt. Nem tüntette fel sem a lakóhelyét, sem az iskoláit, sem a foglalkozását, semmit. Az egyetlen, ami kiderült róla, hogy „kapcsolatban” van. Az oldal szerint kapcsolatban élt egy Marie-Anne Cantin nevű nővel.

Megdörgöltem az államat. Marie-Anne Cantin. Ezt a nevet sem ismertem. Vajon mit kereshetett Benedict ennek a Kevin Backusnak az oldalán? Nem tudtam, de valami azt súgta, hogy fontos dologra bukkantam. Rákereshetek a neten. Ismét a Marie-Anne Cantin névre pillantottam. Kék színű, vagyis aktív volt, ami azt jelentette, hogy neki is van saját profilja. Csak rá kell klikkelnem.

Pontosan ezt tettem.

Amikor bejött az oldala – amikor megláttam Marie-Anne Cantin profilfényképét –, azonnal felismertem az arcát.

Benedict az ő fotóját hordta a tárcájában.

A mindenit! Nagyot nyeltem, hátradőltem a széken, és levegő után kapkodtam. Most már értettem. Szinte éreztem Benedict kínját. Elveszítettem életem szerelmét. Benedicttel, a jelek szerint, ugyanez történt. Marie-Anne Cantin valóban ragyogóan szép nő volt. Markáns arcú, királynői termetű, afroamerikai nőként írnám le, de ahogy az adatlapjára néztem, meg kellett állapítanom, hogy az utolsó részben tévedtem.

Nem afroamerikai volt, hanem afrikai. Marie-Anne Cantin, a Facebook-oldala szerint, Ghánában élt.

Ez is érdekes információ volt, de nem értettem, mi köze lehet az én ügyemhez. Valahol valamikor Benedict megismerkedett ezzel a nővel. Beleszeretett. És még mindig szereti. De ugyan mi köze ennek ahhoz, hogy ellátogatott a vermonti Kraftboróba…

Hohó, álljunk csak meg egy szóra!

Nem ugyanez történt velem is? Beleszerettem egy nőbe. És a mai napig szerelmes vagyok belé. És én is jártam a vermonti Kraftboróban.

Kevin Backus lenne Benedict Todd Sandersonja?

Elkomorodtam. Ez valahogy nem stimmelt. Ennek ellenére utána akartam járni. Marie-Anne Cantin volt az egyetlen nyom, amin elindulhattam. Rákattintottam a „magamról” linkre. Imponáló lista jelent meg a szemem előtt. Közgazdaságtant tanult Oxfordban, és jogi diplomát szerzett a Harvardon. Az ENSZ jogtanácsadójaként dolgozott. Ghána fővárosában, Accrában született, és ott is lakott. Mint azt már korábban megtudtam, „kapcsolatban” élt Kevin Backusszal.

És most?

A fényképeire kattintottam, de azok le voltak tiltva. Csak az ismerősei láthatták. Támadt egy ötletem. Visszamentem Kevin Backus oldalára. Ő nem titkosította a fényképeit. Mindet megnézhettem. Oké, remek. Kattintgatni kezdtem köztük. Magam sem tudom, miért. Nem tudom, mire számítottam, mit találok.

Kevin Backus különböző albumokba rendezte a fényképeit. Az egyszerűen „Boldog idők” névre keresztelt albummal kezdtem. Húszhuszonöt fénykép lehetett benne, mindegyiken vagy Kevin volt a szívszerelmével, Marie-Anne-nel, vagy Marie-Anne egyedül – ez utóbbi képeket nyilvánvalóan Kevin készítette. Boldognak látszottak. Marie-Anne boldognak látszott. Kevin nagyon-nagyon boldognak. Elképzeltem Benedictet, ahogy itt ül, és nézegeti ezeket a fényképeket élete nagy szerelméről meg erről a Kevin nevű tagról. Lelki szemeim előtt azt láttam, hogy egy pohár whiskyt tart a kezében. A szoba félhomályba burkolózik. A monitor kék fénye visszaverődik Benedict túlméretezett szemüvegéről. Könnycsepp csorog végig az arcán.

Túl sok?

A Facebook előszeretettel kínozza az exeket azzal, hogy mindent tud róluk. Soha többé nem menekülhet az ember egykori szerelmei elől. Az életük ott zajlik a szeme előtt. Micsoda szívás! Szóval ezt csinálta Benedict esténként – kínozta saját magát. Ezt, persze, nem tudhattam biztosan, de bármibe fogadni mertem volna, hogy erről van szó. Eszembe jutott a részeg éjszaka a bárban, a mozdulat, ahogy óvatosan elővette Marie-Anne gyűrött fényképét a tárcájából, és kásás hangja:

„Életem egyetlen szerelme.”

Benedict, te szerencsétlen flótás.

Talán tényleg egy szerencsétlen flótás volt, de ez még mindig nem adott választ arra, hogy mit keresett Vermontban. Végignéztem a többi albumot is. Az egyik a „Család” nevet viselte. Kevinnek két fiú– és egy lánytestvére volt. Az anyja is felbukkant néhány fotón. Apát nem láttam egyiken sem. Volt egy „Kintampó-vízesés” nevű album, meg egy „Mole Nemzeti Park” is. Az ott szereplő felvételek többsége természetfotó volt.

Az utolsó album az „Oxfordi diplomaosztó” nevet kapta. Különös. Marie-Anne Cantin ott tanult közgazdaságtant. Lehetséges, hogy Kevin és Marie-Anne évfolyamtársak voltak? Talán már az egyetemen egymásba szerettek? Nem tartottam valószínűnek. Túl hosszú idő telt el azóta, hogy még mindig csak „kapcsolatban” legyenek, de ki tudja?

Ebben az albumban jól láthatóan régebbi fényképek szerepeltek. A hajviseletekből, a ruhákból és Kevin arcából ítélve azt mondtam volna, hogy minimum tizenöt-húsz évvel ezelőtt készülhettek. Fogadni mertem volna, hogy ezek a fotók még a digitális kamerák korszaka előttről származnak. Kevin valószínűleg beszkennelte őket. Átfutottam a többi képet, nem számítottam rá, hogy találok valamit, amikor a második sorban megakadt a szemem valamin.

Remegni kezdett a kezem. Megfogtam az egeret, és a fénykép fölé húztam vele a kurzort. Rákattintottam, és kinagyítottam a képet. Csoportkép volt. Nyolc ember állt rajta, mindannyian fekete talárban, széles mosollyal az arcukon. Felismertem Kevin Backust. A jobb szélen állt egy számomra ismeretlen lány mellett. Testbeszédük arról árulkodott, hogy egy párt alkotnak. Ahogy jobban megnéztem a képet, rájöttem, hogy valószínűleg négy párt látok a diplomaosztójuk napján. De, persze, nem lehettem biztos benne. Talán csak véletlenül álltak fiú-lány-fiú-lány sormintába, bár ezt nem tartottam valószínűnek.

A tekintetem azonnal a jobb szélen álló lányra vándorolt. Marie-Anne Cantin volt az. Ajkán ellenállhatatlan mosoly ragyogott. Az a fajta mosoly volt, ami örökre rabul tudja ejteni egy férfi szívét. Elég egyszer meglátnia, és azonnal szerelmes lesz belé. Látni akarja újra meg újra, minden áldott nap, és ő akar lenni az a férfi, aki a nő ajkára varázsolja. Senki mással nem akar osztozni rajta.

Most végre megértettem Benedictet. Tényleg megértettem.

Marie-Anne szerelmes pillantását a mellette álló férfira függesztette, akit nem ismertem fel.

Legalábbis elsőre.

Ő is afrikai volt vagy afroamerikai. A feje kopaszra borotválva. Nem volt semmilyen arcszőrzete. Nem viselt szemüveget. Ezért nem ismertem fel először. Ezért nem lehettem biztos a dolgomban, bármilyen alaposan néztem is. Eltekintve attól, hogy csak így volt értelme a történetnek.

Benedict.

Ezzel mindössze két probléma volt. Egy: Benedict nem Oxfordban szerzett diplomát. Kettő: a kép alatt nem a Benedict Edwards név szerepelt. Hanem Jamal W. Langston.

Tessék?

Talán tévedtem, és mégsem Benedict az. Talán Jamal W. Langston csak hasonlít rá.

A homlokomat ráncoltam. Igen, persze. És Benedict történetesen egy olyan nőt szeret, aki évekkel ezelőtt egy hozzá hasonló férfival járt!

Szép kis teória.

De milyen más magyarázat létezett? Csak a kézenfekvő: Benedict Edwards azonos Jamal W. Langstonnal.

Nem értettem. Vagy talán mégis. Talán a puzzle-darabkák, ha össze nem is álltak még, de már legalább az asztalra kerültek. Rákerestem Jamal W. Langston nevére a Google-ben. Az első link egy Statesman nevű napilap honlapjára vezetett. Az oldal szerint ez volt „Ghána legrégebbi napilapja – 1949-ben alapították”.

Rákattintottam a cikkre. Amikor megláttam, mi az – amikor elolvastam a főcímet –, kis híján felkiáltottam, de ezzel egy időben a puzzle-darabkák elkezdtek a helyükre kerülni.

Jamal W. Langston nekrológja volt az.

Hogyan lehetséges ez? Nekiálltam elolvasni, és elkerekedett a szemem, ahogy fokozatosan összeállt a kép.

Fáradt hang szólalt meg a hátam mögül, aminek hallatán jeges borzongás futott végig a gerincemen:

– Bárcsak ne találtad volna meg ezt!

Lassan Benedict felé fordultam. Fegyver volt a kezében.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Ha rangsorolnom kellene az elmúlt napok szürreális eseményeit, akkor szoros versenyben az első helyet kaparintaná meg a legjobb barátom, amint fegyvert fog rám. Megráztam a fejem. Hogyhogy nem vettem észre, hogyhogy nem volt soha gyanús? A szemüvege azzal az idétlen kerettel egyszerűen röhejes volt. A hajviselete pedig megkérdőjelezte épelméjűségét.

Benedict zöld garbót, bézsszínű kordnadrágot és tweedzakót viselt – a kezében egy pisztolyt tartott. Kis híján elröhögtem magam. Millió kérdésem lett volna, de azzal kezdtem, amit már majdnem egy hete ismételgettem magamban.

– Hol van Natalie?

Ha meg is leptem vele, az arckifejezése nem árulta el.

– Nem tudom.

A kezében tartott fegyverre mutattam.

– Le fogsz lőni?

– Megesküdtem – felelte. – Ígéretet tettem.

– Hogy agyonlősz?

– Hogy megölöm, aki megtudja a titkomat.

– Még akkor is, ha a legjobb barátod.

– Még akkor is.

Bólintottam.

– Mindent tudok.

– Mi mindent?

– Jamal W. Langston – intettem a képernyő felé. – Megvesztegethetetlen államügyész volt. Nekiment a ghánai drogkartelleknek, nem törődve a saját biztonságával. Sikerült legyőznie őket, amikor senki más nem volt képes rá. Hősként halt meg.

Vártam, hogy mondjon valamit. Nem szólalt meg.

– Bátor fickó – tettem hozzá.

– Ostoba fickó – javított ki Benedict.

– A kartellek bosszút esküdtek ellene. És ha hinni lehet a cikknek, be is teljesítették a bosszújukat. Jamal W. Langstont élve elégették. De valójában nem halt meg, igaz?

– Az attól függ.

– Mitől?

– Nem, Jamalt nem égették el élve – mondta Benedict. – De a kartellek mégis bosszút álltak.

Fellebbent a fátyol a szemem elől. Vagy talán nem is ez a helyes hasonlat. Inkább a kamera képe végre élessé vált, mint amikor állítanak a fókuszon. Az a homályos folt a távolban kezdett alakot ölteni. Minden egyes mozdulattal – vagy, jelen esetben, minden egyes másodperccel – egyre élesebbé vált a kép. Natalie, a művésztelep, a váratlan szakítás, az esküvő, a New York-i Rendőrség, a biztonsági kamera felvétele, a rejtélyes e-mail, a hat évvel ezelőtt kierőszakolt ígéret… lassan minden értelmet nyert.

– Megrendezted a saját halálodat, hogy megmentsd ezt a nőt, igaz?

– Őt – felelte. – És magamat.

– De leginkább őt.

Benedict – vagy hívjam inkább Jamalnak? – válasz helyett a számítógép képernyőjéhez lépett. Csillogott a szeme, ahogy kinyújtotta a kezét, és gyengéden megérintette Marie-Anne arcát.

– Ki ez a nő? – kérdeztem.

– A feleségem.

– Tud arról, amit tettél?

– Nem.

– Várjunk csak! – Hirtelen forogni kezdett velem a szoba a felismeréstől. – Még ő is azt hiszi, hogy halott vagy?

Bólintott.

– Ezek a szabályok. Ez is része az eskünek. Csak így garantálhatjuk mindenki biztonságát.

Ismét bevillant a kép, ahogy ül ezen a széken, nézi a Facebook-oldalt, bámulja a fényképeket, követi az eseményeket – mint például azt, hogy „kapcsolatban” él egy másik férfival.

– Ki az a Kevin Backus? – kérdeztem.

Benedict ajkán mosolyra emlékeztető grimasz jelent meg.

– Kevin egy régi barát. Hosszú ideig várt a lehetőségre. Nincs ezzel semmi baj. Nem akarom, hogy a feleségem egyedül legyen. Kevin jó ember.

Úgy éreztem, megszakad a szívem.

– Elmondod nekem, mi ez az egész? – kérdeztem.

– Nincs mit elmondanom.

– Szerintem viszont nagyon is van.

Megrázta a fejét.

– Már mondtam. Nem tudom, hol van Natalie. Sosem találkoztam vele. Rajtad kívül soha senkit nem hallottam beszélni róla.

– Ezt nehezemre esik elhinni.

– Az már a te bajod. – Még mindig nem eresztette le a fegyvert. – Miért kezdtél gyanakodni rám?

– A GPS a kocsidban. Elárulta, hogy jártál a művésztelepen Kraftboróban.

Elhúzta a száját.

– Hiba volt a részemről.

– Mit kerestél ott?

– Szerinted?

– Fogalmam sincs.

– Próbáltam megmenteni az életedet. Közvetlenül a zsaruk után érkeztem meg Jed farmjára. De úgy tűnt, nincs szükséged segítségre.

Most már emlékeztem – egy kocsit hallottam behajtani, miközben a zsaruk megtalálták a telefonomat.

– Le fogsz lőni? – kérdeztem.

– Hallgatnod kellett volna Cookie-ra.

– Nem tehettem. Ha másnak nem is, legalább neked meg kellene értened.

– Nekem? – Mintha harag csendült volna ki a hangjából. – Elment az eszed? Te magad mondtad az imént. Ezt az egészet azért csináltam, hogy megvédjem a nőt, akit szeretek. De te? Te azon dolgozol, hogy megölesd!

– Le fogsz lőni?

– Azt akarom, hogy megértsél.

– Szerintem értelek – mondtam. – Államügyészként dolgoztál. Rács mögé juttattál néhány nagyon gonosz fickót. Ők pedig megpróbáltak bosszút állni rajtad.

– Nem csak megpróbáltak – felelte halkan, miközben a tekintete ismét Marie-Anne fotójára siklott. – Elrabolták. Sőt… bántották is.

– Jaj, ne…

Benedict szeme könnybe lábadt.

– Figyelmeztetésnek szánták. Sikerült visszaszereznem tőlük. De akkor döbbentem rá, hogy el kell tűnnünk onnan.

– Akkor miért nem tűntetek el?

– Úgyis megtaláltak volna. A ghánai kartell a latin-amerikaiakkal üzletel. Az ő csápjaik mindenhová elérnek. Bárhová mennénk, felkutatnának bennünket. Azon gondolkodtam, hogy megrendezem mindkettőnk halálát, de…

– De mi?

– De Malcolm azt mondta, nem vennék be.

Nyeltem egyet.

– Malcolm Hume?

Bólintott.

– A Tiszta Lapnak voltak emberei Ghánában. Hallották, milyen helyzetbe kerültem. Hume professzor kapta a feladatot, hogy kimenekítsen onnan. Még a szabályzatot is megszegte a kedvemért. Azért küldött ide, mert úgy gondolta, tanárként is hasznomat veszik, és ha úgy hozza a szükség, segíthetek másoknak.

– Mint például Natalie-nak?

– Róla nem tudok semmit.

– Nem hiszek neked.

– Szét vannak osztva a feladatok. Különböző emberek intézik a különböző dolgokat, és mindenkivel más foglalkozik. Én csak Malcolmot ismertem. Eltöltöttem egy kis időt a vermonti felkészítő táborban, de például Todd Sanderson nevét pár napja hallottam először.

– Szóval a barátságunk csak a munkád része volt? – kérdeztem. – Azt is meghagyták neked, hogy tarts szemmel?

– Nem. Ugyan miért kellett volna szemmel tartanom téged?

– Natalie miatt.

– Már mondtam. Soha nem találkoztam vele. Semmit sem tudok az ügyéről.

– De neki is van ügye, igaz?

– Még mindig nem érted. Nem tudom. – Megrázta a fejét. – Soha senki nem beszélt nekem a te Natalie-dról.

– De van logika abban, amit mondok, nem? Legalább ennyit elismerhetnél.

Nem válaszolt.

– Nem művésztelepnek nevezted – folytattam. – Hanem felkészítő tábornak. Briliáns ötlet, tényleg. Művésztelepnek álcázni egy ilyen isten háta mögötti helyen. Ugyan ki gyanakodna rá, nem igaz?

– Már így is túl sokat mondtam – felelte Benedict. – Ez nem lényeges.

– Már hogy a pokolba ne lenne az! Tiszta Lap. Kitalálhattam volna a nevéből. Pontosan ezt teszik. Tiszta lapot adnak embereknek az újrakezdéshez. Egy drogkartell holtan akart látni téged. Ezért megmentettek tőlük. Tiszta lappal indulhattál újra. Nem tudom, mi tartozik bele – hamis személyazonosság, gondolom. Hihető magyarázat az eltűnésedre. A te esetedben egy holttest. Esetleg egy lefizetett halottkém vagy zsaru, nem tudom. Felkészítő tábor, hogyan viselkedjél, milyen akcentussal beszélj, hogyan álcázd magad. Ha már itt tartunk, levennéd végre azt az idétlen szemüveget?

Majdnem elmosolyodott.

– Nem lehet. Régen kontaktlencsét viseltem.

Hitetlenkedve ingattam a fejem.

– Szóval hat évvel ezelőtt Natalie is ott volt abban a felkészítő táborban. Egyelőre nem tudom, miért. Gyaníthatóan köze van hozzá annak a biztonsági kamerás felvételnek, amit a New York-i Rendőrség mutatott nekünk. Talán bűncselekményt követett el, vagy szemtanúja volt valaminek. Valami nagy horderejű ügyről lehet szó.

Elhallgattam. Éreztem, hogy valami nem stimmel, de azért folytattam.

– Megismerkedtünk. Egymásba szerettünk. Ennek valószínűleg nem örültek, vagy talán, nem is tudom, lehet, hogy más miatt volt ott, amikor elkezdődött a kapcsolatunk. Nem tudom, mi történhetett pontosan, de Natalie-nak el kellett tűnnie. Méghozzá azonnal. Ha magával akar vinni engem is, arra hogyan reagált volna a te szervezeted?

– Nem pozitívan.

– Igen, sejtettem. Mint te és Marie-Anne esetében. – Már alig kellett gondolkodnom, magától kerültek helyükre a kirakós darabkái. – De Natalie addigra már ismert engem. Tudta, mit érzek iránta. Tudta, ha csak szimplán szakítana velem, azt nem venném be. Ha váratlanul felszívódna, akkor követném a világ végére is. Soha nem adnám fel.

Benedict szótlanul nézett rám.

– Tehát mi legyen a megoldás? – folytattam. – Megrendezhették volna a halálát, mint neked, de azt senki nem hitte volna el. Ha Danny Zuker-féle gengszterek vagy a New York-i Rendőrség kereste, akkor nekik kétségbevonhatatlan bizonyítékra lett volna szükségük arról, hogy meghalt. Látni akarták volna a holttestet, megvizsgálni a DNS-ét, ilyesmi. Nem működött volna. Ezért inkább megrendeztek egy álesküvőt. Sok szempontból tökéletesen sikerült. Nemcsak engem győzött meg, hanem a húgát és a legközelebbi barátait is. Több legyet egy csapásra. Nekem azt mondta, hogy Todd a régi kedvese, és hirtelen rájött, mellette akarja leélni az életét. Ez sokkal hihetőbbnek tűnhetett, mint ha azt próbálta volna beadni, hogy szerelem volt első látásra. De amikor rákérdeztem Julie-nél, azt felelte, korábban soha nem találkozott Todd-dal. Váratlanul csapott le rájuk a szenvedély, mint egy forgószél. Hiába éreztük mindnyájan furának, ugyan mit tehettünk volna ellene? Natalie férjhez ment, és eltűnt.

– Igazam van, Benedict? – néztem fel rá. – Vagy Jamal? Vagy mi a franc a neved? Legalább annyit árulj el, hogy közel járok-e az igazsághoz.

– Nem tudom. Nem hazudok. Semmit nem tudok Natalie-ról.

– Le fogsz lőni?

Még mindig a kezében tartotta a fegyvert.

– Nem, Jake, nem hiszem.

– Miért nem? Mi van az esküddel?

– Az eskü valódi. Fogalmad sincs, mennyire az. – A zsebébe nyúlt, és előhúzott egy kis dobozt. A nagymamám régen ugyanilyenben tartotta a gyógyszereit. – Mindnyájan magunknál hordunk egy ilyet.

– Mi van benne? – kérdeztem.

Kinyitotta. Egyetlen, fekete-sárga kapszula lapult a belsejében.

– Cián – mondta, de ettől az egy szótól megfagyott a levegő a szobában. – Bárki kapta is el Todd Sandersont, biztosan sikerült meglepnie, még mielőtt Todd bekaphatta volna a kapszulát. – Tett egy lépést felém. – Érted már? Érted már, miért ígértette meg veled Natalie, hogy békén hagyod?

Megdermedtem, képtelen voltam megmozdulni.

– Ha megtalálod, azzal megölöd. Ilyen egyszerű. Ha a szervezetet leleplezik, sok ember meg fog halni. Jó emberek. Olyanok, mint Natalie vagy Marie-Anne. Olyan emberek, mint te meg én. Érted már? Érted már, miért kell elengedned?

Értettem. De akkor sem akartam beletörődni.

– Kell lennie más megoldásnak.

– Nincsen.

– Mert sosem gondolkodtál rajta.

– Dehogynem – felelte szelíden. – Többször, mint azt el tudnád képzelni. Éveken át. Fogalmad sincs róla.

Visszarakta a dobozt a zsebébe.

– Tudod, hogy igazat beszélek, Jake. Te vagy a legjobb barátom. Leszámítva a nőt, akivel soha többé nem fogok találkozni, te vagy a legfontosabb ember az életemben. Kérlek, Jake, ne kényszeríts, hogy megöljelek!

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Majdnem elhittem.

Ami azt illeti, elég sokáig bíztam benne. Elsőre úgy tűnt, Benedict – ragaszkodott hozzá, hogy így szólítsam, nem szerette volna, ha véletlenül kicsúszik a számon a valódi neve – teljesen igaza volt. Nem maradt más választásom, visszavonulót fújtam.

Természetesen nem ismertem minden részletet. Nem tudtam, hogyan épül fel pontosan a Tiszta Lap. Nem tudtam, Natalie miért tűnt el, és hová ment. Igazság szerint abban sem lehettem biztos, hogy életben van. A New York-i Rendőrség feltételezése szerint meghalt. Nem tudom, mire alapozhatták, talán arra, hogy ha valakit olyan alakok akarnak holtan látni, mint Danny Zuker vagy Otto Devereaux, az aligha tud hat évig életben maradni anélkül, hogy felbukkanna.

De ezenkívül is akadtak magyarázatra szoruló dolgok. Nem tudtam, hogyan működik a Tiszta Lap, nem tudtam semmit a művésztelepként is funkcionáló felkészítő táborról, valamint Jed vagy Cookie szervezetben betöltött szerepéről sem. Nem tudtam, hány embernek segítettek eltűnni, vagy mikor kezdték ezt az egészet, bár az alapítványi jelentés szerint húsz éve indult minden, amikor Todd Sanderson még egyetemre járt. Túl sok volt a fehér folt ebben a történetben. De már nem érdekelt. Csak egyetlen dolog számított, hogy emberéletek forognak kockán. Megértettem az esküjüket. Megértettem, hogy azok, akik ilyen áldozatokat hoztak és ilyen kockázatot vállaltak, ölni is hajlandóak, hogy megvédjék magukat és szeretteiket.

Az is vigaszt jelentett számomra, hogy kiderült, kapcsolatom Natalie-val nem hazugság volt, és a jelek szerint azért áldozta fel a szerelmünket, hogy megmentsen bennünket. De ez a tudás és az ehhez párosuló tehetetlenség szinte lyukat perzselt a szívembe. A fájdalom visszatért – másmilyen volt, de talán még kínzóbb.

Hogyan enyhíthetném ezt a fájdalmat? Igen, gondolom, kitalálták. Benedicttel célba vettük a Könyvtár Italbárt. Ezúttal nem tettünk úgy, mintha egy vadidegen nő karjában vigaszra lelhetnénk. Tisztában voltunk azzal, hogy egyedül Jack Danielre és Johnny Walkerre számíthatunk, mert csak ők képesek kitörölni – vagy legalább elhomályosítani – a bennünket kínzó képeket.

Már jó ideje barátkoztunk Jackkel és Johnnyval, amikor feltettem egy egyszerű kérdést.

– Miért nem lehetek vele?

Benedict nem válaszolt. Egyszerre valami nagyon érdekes kötötte le a figyelmét a pohár alján. Azt remélte, hogy annyiban hagyom a dolgot. Nem hagytam.

– Miért nem tűnhetek el én is, hogy együtt éljek vele?

– Csak – felelte.

– Csak? – ismételtem. – Miféle válasz ez? Hány éves vagy? Öt?

– Tényleg hajlandó lennél megtenni, Jake? Feladni a tanítást, az egész itteni életedet?

– Igen – vágtam rá habozás nélkül. – Természetesen.

Benedict ismét az italára meredt.

– Elhiszem – mondta végtelen szomorúsággal a hangjában.

– És akkor?

Behunyta a szemét.

– Sajnálom. Akkor sem lehet.

– Miért nem?

– Két okból – felelte. – Egy: mert ilyet nem csinálunk. Ez is része a szabályzatnak. Túl veszélyes.

– De én képes lennék rá – könyörögtem. – Hat év telt el azóta. Azt mondom, hogy másik országba költözöm, vagy…

– Ne beszélj ilyen hangosan!

– Elnézést.

– Jake?

– Igen?

A szemembe nézett.

– Ez az utolsó alkalom, amikor erről beszélünk. Tudom, mennyire nehéz, de meg kell ígérned, hogy soha többé nem hozod fel a témát. Megértetted?

Nem válaszoltam.

– Azt mondtad, két oka van annak, hogy nem lehetek vele.

– Igen.

– Mi a második?

A poharára pillantott, majd egyetlen hatalmas korttyal kiitta a tartalmát. Még a szájában volt az ital, amikor intett a pultosnak, hogy kér még egyet. A pultos a homlokát ráncolta. Túl sokat ugráltattuk.

– Benedict?

Felemelte a poharat, és megpróbálta az utolsó cseppeket is kinyerni belőle.

– Senki sem tudja, hol van Natalie – mondta végül.

Elhúztam a számat.

– Értem, hogy titoktartási…

– Nem csak titoktartási kötelezettségről van szó. – Türelmetlen pillantást vetett a pultosra. – Senki nem tudja, hol van.

– Ugyan már, valaki biztosan tudja.

Megrázta a fejét.

– Ez is része az egésznek. Ez a mi biztosítékunk. Ezért vannak még életben az embereink. Legalábbis azt remélem. Toddot megkínozták. Ezt te is tudod, ugye? Bizonyos dolgokat elárulhatott, például a vermonti tábor helyét, néhány tag nevét, de azt még ő sem tudja, ki hová kerül, miután megkapja a „tiszta lapját” – mondta.

– De azt tudják, te hol vagy.

– Csak Malcolm. Én voltam a kivétel, mert egy másik földrészről érkeztem. A többiek? A Tiszta Lap felkészíti őket. Megkapnak minden szükséges eszközt, azután mindnyájunk biztonsága érdekében egyedül vágnak neki a világnak, és senkinek sem árulják el, hol kötnek ki végül. Erre gondoltam, amikor arról beszéltem, hogy mindenki csak egy részfeladatot kap. Csak annyit tudunk, amennyi feltétlenül szükséges, semmi többet.

Senki nem tudja, hol van Natalie. Próbáltam megemészteni ezt az új információt. Nem sikerült. Natalie veszélyben van, és semmit sem tehetek érte. Natalie egyedül van a világban, és nem lehetek mellette.

Benedict elhallgatott. Elmondott mindent, amit lehetett. Tudtam, hogy hiába faggatnám tovább. Miután távoztunk a bárból, hazafelé tántorogva megfogadtam magamban, hogy leállok. Elengedem ezt az ügyet. Megbirkózom a fájdalommal – mint ahogy az elmúlt hat évben is megbirkóztam vele – cserébe annak a nőnek a biztonságáért, akit szeretek.

Képes voltam Natalie nélkül élni, azzal a tudattal viszont nem, hogy veszélybe sodrom az életét. Többször is figyelmeztettek. Itt volt az ideje, hogy hallgassak a józan eszemre.

Kiszálltam.

Legalábbis ezt mondtam magamnak, miközben bebotorkáltam a vendégházba. Ez az elhatározás szilárdult meg bennem, amikor leraktam a fejem a párnára, és behunytam a szemem. Még akkor is így gondoltam, amikor hanyatt fekve bámultam a túl sok piától forgó mennyezetet. Egészen addig biztos voltam a dolgomban, amikor – az éjjeliszekrényen álló digitális ébresztőóra szerint – hajnali 6:18-kor eszembe nem jutott valami, ami szinte teljesen kiment a fejemből:

Natalie apja.

Felültem az ágyban, hirtelen az egész testem megfeszült.

Még mindig nem tudtam, mi történt Aaron Kleiner professzorral.

Volt rá némi esély, hogy Julie Pottham igazat mondott, és az apja valóban lelépett egy tanítványával, majd újranősült, de ha ez történt volna, akkor Shantának nem okozhatott volna gondot megtalálnia. Aaron Kleiner viszont nyomtalanul eltűnt.

Akárcsak a lánya, Natalie, mintegy húsz évvel később.

Talán erre is létezett valami egyszerű magyarázat. Lehet, hogy neki is a Tiszta Lap segített. De nem, a Tiszta Lap akkor még nem létezett. Elképzelhető, hogy Kleiner professzor eltűnése volt a szervezet előhírnöke? Malcolm Hume ismerte Natalie apját. Hiszen Natalie édesanyja hozzá ment zokogva, amikor Aaron Kleiner elhagyta a családját. Lehet, hogy mentorom segített neki eltűnni, majd évekkel később létrehozott egy alapítványnak álcázott szervezetet, amely másoknak is segített új életet kezdeni?

Talán.

De vajon miért kellett a lányának is eltűnnie húsz évvel később? Ez hogyan illett a képbe?

Sehogy.

És ugyan miért mutogatott nekem a New York-i Rendőrség hat évvel ezelőtt készült biztonsági felvételeket? Mi köze lehet ennek az egésznek Natalie apjához? Mi köze lehet Danny Zukerhez és Otto Devereaux-hoz? Milyen összefüggés lehet a mostani események és Natalie apjának huszonöt évvel ezelőtti eltűnése között?

Jó kérdések.

Felkeltem az ágyból, és azon gondolkodtam, mi legyen a következő lépés. Álljunk csak meg egy pillanatra, kaptam észbe. Miféle következő lépés? Hiszen megígértem Benedictnek, hogy kimaradok ebből az egészből. Ráadásul most már magam is tisztában voltam vele, milyen veszélyt rejt az, ha folytatom a nyomozást, nemcsak saját magamra, hanem arra a nőre is, akibe szerelmes vagyok. Natalie úgy döntött, hogy eltűnik. Akár saját magát, akár engem vagy mindkettőnket akart megóvni ezzel a lépéssel, tiszteletben kellett tartanom a döntését. Nálam körültekintőbben mérlegelte a helyzetet, és végül úgy döntött, eltűnik.

Ki vagyok én, hogy kétségbe vonjam döntése jogosságát?

Visszajutottam a kiindulási pontra, és már éppen azon voltam, hogy végleg lemondjak róla, örökre megbarátkozzam ezzel a borzalmas, ám szükségszerű érzéssel, amikor hirtelen belém hasított egy gondolat. Kis híján megtántorodtam. Néhány másodpercig kővé dermedve álltam, és megpróbáltam minden létező szemszögből megvizsgálni a problémát. Nem tévedtem – volt valami, ami eddig elkerülte a figyelmünket. Valami, ami alapjaiban változtatta meg azt, amiről Benedict magyarázott.

Éppen indult az egyetemre, amikor kirohantam a vendégházból. Elég volt egy pillantást vetnie az arcomra, és azonnal elkomorodott.

– Mi a baj?

– Nem hagyhatom ennyiben.

Felsóhajtott.

– Tegnap már megbeszéltük.

– Tudom, de valami elkerülte a figyelmünket – válaszoltam.

Idegesen körbenézett, mintha attól félt volna, hogy kihallgatnak bennünket.

– Jake, megígérted…

– Nem velem kezdődött.

– Tessék?

– Ez az új veszély. A New York-i Rendőrség kérdezősködése. Otto Devereaux és Danny Zuker. A Tiszta Lap elleni támadás. Nem velem kezdődött. Nem én idéztem elő azzal, hogy nyomozni kezdtem Natalie után. Nem ez volt a kezdet.

– Nem értem, miről beszélsz.

– Todd meggyilkolása – folytattam. – Az rángatott bele engem. Mindnyájan azt hiszitek, hogy én lepleztem le a csoportotokat. De nem én voltam. Valaki már rájött. Valaki tudomást szerzett Toddról, megkínozta, és megölte. Így kerültem én a képbe. Amikor megláttam Todd gyászjelentését.

– Ez semmin sem változtat – felelte Benedict.

– Már hogyne változtatna! Ha Natalie biztonságban van egy távoli helyen, akkor elfogadom a dolgot. De most nem ez a helyzet. Hát nem érted? Veszélyben van. Valaki tudja, hogy valójában nem ment férjhez, és nem utazott el egy másik földrészre. És ez a valaki attól sem riadt vissza, hogy megölje Toddot. Valaki a nyomában van, és Natalie még csak nem is tud róla.

Benedict megsimogatta az állát.

– Vadásznak rá – mondtam. – Nem hagyhatom ennyiben. Hát nem érted?

Megrázta a fejét.

– Nem értem. – A hangja fáradt volt és megtört. – Nem értem, mi mást tudnál tenni azonkívül, hogy megöleted. Figyelj rám, Jake! Értem, mire gondolsz, de már megtettük a szükséges óvintézkedéseket. Megvédjük a csoportot. Mindenki illegalitásba vonult, amíg vége nem lesz ennek az egésznek.

– De Natalie…

– Biztonságban lesz, amíg békén hagyod. Ha nem, ha lelepleznek bennünket, és azzal nemcsak az ő halálos ítéletét írod alá, hanem Marie-Anne-ét, az enyémet, és még sok más emberét. Értem, mit mondasz, de rosszul látod a dolgokat. Nem akarod elfogadni az igazságot. Olyan kétségbeesetten ragaszkodsz hozzá, hogy ennek érdekében eltorzítod a tényeket, mintha nem lenne más választásod, mint a nyomába eredni. Hát nem érted?

Megráztam a fejem.

– Nem. Tényleg nem.

Az órájára pillantott.

– Nézd, most mennem kell órára. Utána megbeszéljük. Addig ne csinálj semmit, oké?

Nem válaszoltam.

– Ígérd meg, Jake!

Megígértem. Ezt az ígéretet azonban hat év helyett még hat percig sem tartottam meg.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Elmentem a bankba, és kivettem négyezer dollárt készpénzben. A pénztárosnak engedélyt kellett kérnie hozzá a főpénztárostól, akinek elő kellett kerítenie a bankigazgatót. Próbáltam felidézni, mikor vettem ki utoljára pénzt a bankból és nem egy ATM-ből, de nem sikerült rájönnöm.

Megálltam egy CVS üzletnél, és vásároltam két kártyás mobiltelefont. Mivel tudtam, hogy a zsaruk másodpercek alatt be tudnak mérni minden bekapcsolt telefont, kikapcsoltam a saját iPhone-omat, és visszaraktam a zsebembe. Ha valakit fel kell hívnom, a kártyás készülékeket fogom használni, és amikor csak lehet, kikapcsolom őket. Ha a zsaruk le tudják nyomozni, akkor gyaníthatóan a Danny Zuker-féle alakok is képesek rá. Ezt nem tudhattam biztosan, de úgy éreztem, a legokosabb az, ha felkészülök a legrosszabbra.

Lehet, hogy nem sokáig leszek képes eltűnni a radarról, de ha néhány napig sikerül, az elég lehet.

Haladjunk szépen sorban. Benedict azt mondta, a Tiszta Lapnál senki sem tudja, hol van Natalie. Ebben nem voltam olyan biztos. A szervezet a Lanfordon jött létre, méghozzá Malcolm Hume professzor utasítására, vagy legalábbis hathatós segítségével.

Itt volt az ideje, hogy felhívjam idős mentoromat.

Legutoljára két évvel ezelőtt találkoztam a férfival, akinek megörököltem az irodáját, egy az alkotmánysértésről szóló politikatudományi konferencián. Floridából repült oda. Jó erőben volt. A bőre napbarnított, a foga vakítóan fehér. Sok más floridai nyugdíjashoz hasonlóan ő is boldognak, kipihentnek és öregnek tűnt. Egykor nagyon jóban voltunk, de mostanra eltávolodtunk egymástól. Malcolm Hume már csak ilyen volt. Ettől függetlenül továbbra is nagyon szerettem. Az apámon kívül ő volt az egyetlen igazi példaképem. De amikor nyugdíjba ment, egyértelművé tette, hogy életének ez a szakasza lezárult. Mindig lenézte azokat az idős professzorokat, akik jóval a fénykorukon túl sem voltak képesek elszakadni az egyetemtől, mint valami kiöregedett labdajátékos, aki nem hajlandó szembenézni a tényekkel. Miután becsukta maga mögött a tanszék épületének ajtaját, Hume professzor nem szívesen látogatott vissza. Nem kért a nosztalgiából, és nem akart egykori dicsősége fényében sütkérezni. Malcolm Hume még nyolcvanévesen is csak a jövőbe nézett. Számára a múlt lezárult.

Ez volt az oka, hogy egykor oly meghitt kapcsolatunk ellenére nem beszéltünk egymással rendszeresen. Életének az a korszaka véget ért. Malcolm Hume most már Floridában golfozott, krimit olvasott és bridzsezni járt. Valószínűleg a Tiszta Lapot is maga mögött hagyta. Nem tudtam, hogyan fog reagálni a hívásomra – felzaklatom-e vele vagy sem. De nem igazán érdekelt.

Válaszokat akartam.

Feltárcsáztam Vero Beach-i telefonszámát. Öt csörgés után az üzenetrögzítő vette fel. Malcolm mély, kissé megöregedett hangja arra biztatott, hagyjak üzenetet. Már éppen nyitottam a számat, hogy megtegyem, amikor rájöttem, jelen pillanatban nem nagyon tudok olya számot megadni, amin visszahívhatna. Majd később megpróbálom újra.

És most?

Gondolataim ismét – sokadszorra is – visszatértek Natalie apjához. Ő volt a kulcs. Kitől tudhatnám meg, mi történt vele? A válasz pofonegyszerű volt: Natalie anyjától.

Eljátszottam a gondolattal, hogy felhívom Julie Potthamet, és megkérdezem tőle, beszélhetnék-e az anyjával, de ezt teljes időpocsékolás lett volna. Inkább bementem a legközelebbi könyvtárba, és leültem egy számítógép elé internetezni. Rákerestem Sylvia Avery nevére. A lakcíme ugyanaz volt, mint Julie Potthamé – Ramsey, New Jersey. Hátradőltem a székben, és törni kezdtem a fejem. Azután megnyitottam a Sárga Oldalak honlapját, és rákerestem a Ramsey környékén fellelhető bentlakásos otthonokra. Három találat volt. Felhívtam őket, és mindhárom helyen azt mondtam, hogy Sylvia Averyvel szeretnék beszélni. Mindhárom intézményben azt válaszolták, hogy nincs ilyen nevű „lakójuk” (mindegyik ügyintéző ezt a szót használta). Kiterjesztettem a keresést Bergen megyére. Túl sok találat jelent meg. Fogtam a térképet, sorban felhívtam azokat, amelyek a legközelebb vannak Ramsey-hez. A hatodik hívásra a Hyde Park Bentlakásos Otthon operátora azt felelte:

– Sylvia? Szerintem most éppen kézműveskedik Louise-zal. Szeretne üzenetet hagyni neki?

Kézműveskedik Louise-zal. Mint valami gyerek egy nyári táborban.

– Nem, köszönöm, majd megpróbálom később. Mikor van látogatási idő?

– Reggel nyolctól este nyolcig.

– Köszönöm.

Leraktam. Megnéztem a Hyde Park Bentlakásos Otthon weboldalát. Rajta volt a napi program. A kézműves-foglalkozás Louise-zal is szerepelt köztük. Az órarend szerint a következő program a Scrabble Klub volt, amit a Kerekes székes Utazóklub követett – halvány fogalmam sem volt, mi lehet az –, majd a Sütemény Emlékek zárta a napot. Holnapra be volt tervezve egy háromórás kirándulás a Paramus Park plázába, de ma végig a házban tartózkodtak. Helyes.

Besétáltam egy autókölcsönzőbe, és egy közepes méretű kocsit kértem. Egy Ford Fusiont kaptam. Csak hitelkártyával lehetett fizetni, de ezt máshol sem úsztam volna meg. Újabb utazásra készültem – ezúttal Natalie anyjához. Nem aggódtam amiatt, hogy nem lesz ott, amikor odaérek. A bentlakásos otthonok lakói ritkán hagyták el az intézeteket. Ha mégis, akkor sem hosszú időre. Majd megvárom. Egyébként sem volt hová mennem. Ki tudja? Talán eltöltök egy újabb varázslatos éjszakát Mabellel az Elmegy Motelben.

Ahogy felhajtottam a 95-ös útra, azonnal eszembe jutott a legutóbbi alkalom, amikor erre jártam… hiszen csak tegnap volt. Erről beugrott valami. Félreálltam, és elővettem az iPhone-omat. Bekapcsoltam. E-mailek és nem fogadott hívások jelentek meg a képernyőn. Shanta háromszor is keresett. Nem foglalkoztam vele. Megnyitottam egy böngészőt, és gyorsan rákerestem Danny Zuker nevére a Google-ben. Volt egy Hollywoodban dolgozó híres névrokona, és az összes találat róla szólt. Beírtam a neve mellé azt, hogy „maffiózó”. Semmi. Megnyitottam a gengszterrajongók fórumát. Ott sem találtam semmit Danny Zukerről.

Akkor most mi legyen?

Eszembe jutott, hátha máshogy írja a nevét. Zucker, Zooker, Zoocker – semmi érdemleges. Alig néhány kilométerre voltam a flushingi kijárattól. Kitérő lenne, de nem vészes. Némi hezitálás után úgy döntöttem, egy próbát megér. Lehajtottam, és megkerestem a Francis Lewis Boulevardot. A Global Garden óriáskertészet, ahol betörtem a csillogó öltönyös Edward orrát, nyitva volt. Elgondolkodtam azokon az ökölcsapásokon. Világéletemben büszke voltam a szabálykövető viselkedésemre, és azzal igazoltam tegnapi erőszakos akciómat, hogy megmentettem azt a kölyköt, de az igazság az volt, hogy nem kellett volna orrba vágnom Edwardot. Információra volt szükségem. Törvényt szegtem, hogy megszerezzem. Más talán könnyedén le tudná rendezni magában a dolgot. Kétségkívül volt valami csábító abban, hogy miközben kiszedem a kívánt információt Edwardból, egyben móresre is tanítom az ellenszenves kis surmóját.

De ennél is jobban izgatott – és ezt később alaposan meg kell majd vizsgálnom, ha lesz rá időm –, hogy vajon élveztem-e. Tényleg el kellett törnöm ahhoz az orrát, hogy megtudjam, ki van azon a képen? Nem feltétlenül. Lett volna más megoldás is. És bármilyen visszataszító már maga a gondolat is, nem lehet, hogy a lelkem mélyén örömet okozott nekem Otto halála? Az óráimon gyakran beszélek a primitív ösztönök fontosságáról a filozófiában és a politikatudományban. Talán azt gondoltam, hogy rám ez nem vonatkozik? Talán a szabályok, amelyeket követünk, nemcsak azért vannak, hogy megvédjünk másokat, hanem azért is, hogy önmagunktól megvédjenek.

A Bevezetés a politikai gondolkodásba című szemináriumán Malcolm Hume előszeretettel beszélt ezekről a vékony határvonalakról. Szócséplésnek tartottam ezeket a fejtegetéseket. Mindig azt gondoltam, hogy van helyes, és van helytelen.

De most vajon melyik oldalon állok?

Leparkoltam a bejáratnál, elhaladtam egy jókora hirdetőtábla – „Évelő és cserepes növények” – mellett, és beléptem az áruházba. Hatalmas kiterjedésű volt. Átható mulcsszag csapta meg az orromat. Balra fordultam a friss virágok, bokrok, otthoni kiegészítők, tornácbútorok, virágföld, tőzeg részlege felé, bár ez utóbbit akkor sem ismertem volna fel, ha az életem múlik rajta. A zöld kötényben dolgozó alkalmazottakat fürkésztem. Öt percbe telt, mire megtaláltam a srácot. Érdekes módon a műtrágyaosztályon tüsténkedett.

Az orrán kötés volt. A szeme alatt fekete monokli. Fején még mindig a hátracsapott Brooklyn Nets feliratú baseballsapkát viselte. Éppen egy vásárlónak segített, műtrágyás zsákokat pakolt fel egy bevásárlókocsira. A vásárló mondott neki valamit. A srác lelkesen bólogatott. Fülbevalót hordott. A sapka alól kikandikáló hajában szőke tincseket láttam, valószínűleg festette. Szorgalmasan dolgozott, egyfolytában mosolygott, és minden vásárlónak igyekezett segíteni. Kimondottan jó benyomást tett rám.

Úgy helyezkedtem, hogy mögé kerüljek, aztán megtorpantam. Azon törtem a fejem, hogyan szólítsam meg, mert nem akartam, hogy elfusson. Amikor végzett az aktuális vásárlóval, azonnal körülnézett, kinek segíthetne. A háta mögé léptem, és megérintettem a vállát.

Mosolyogva fordult meg.

– Segíthe…?

A torkára forrt a szó, amikor meglátta az arcomat. Felkészültem rá, hogy futásnak ered. Nem tudtam, akkor mihez kezdek. Elég közel voltam hozzá, hogy el tudjam kapni, ha megpróbálja, de nem akartam feltűnést kelteni. Nagy levegőt vettem, és vártam a reakcióját.

– Ember! – Széttárta a karját, és átölelt. Erre nem számítottam, de nem ellenkeztem. – Köszönöm! Igazán hálás vagyok magának.

– Ööö, nincs mit.

– Maga az én hősöm, ugye tudja? Edward egy seggfej. Állandóan szívózik velem, mert tudja, hogy én nem vagyok olyan kemény. Köszönöm, ember. Nagyon köszönöm.

Ismét azt feleltem, hogy nincs mit.

– És amúgy mi az ábra? – kérdezte. – Maga nem zsaru. Azt tudom. Akkor micsoda, valami szuperhős?

– Szuperhős?

– Aki csak úgy felbukkan a semmiből, megment embereket, meg ilyenek. Aztán az M. M. kapcsolatairól kérdezősködik? – Hirtelen elkomorodott. – Remélem, egy egész Bosszúálló különítmény áll maga mögött, ha le akarja nyomni őket.

– Éppen ezt akartam kérdezni – mondtam.

– Igen?

– Edward egy Danny Zuker nevű alaknak dolgozik, igaz?

– Maga is tudja.

– Ki az a Danny Zuker?

– A legbetegebb tag, akivel valaha találkoztam. Egy kölyökkutyát is kinyírna, ha keresztezni meri az útját. Igazi pszichopata. Edward szó szerint összevizeli magát tőle félelmében.

Nagyszerű.

– Kinek dolgozik ez a Danny?

A kölyök hátrált egy fél lépést.

– Nem tudja?

– Nem. Ezért vagyok itt.

– Komolyan beszél?

– Igen.

– Csak vicceltem, ember, amikor azt mondtam, hogy biztosan szuperhős. Gondolom, látta, ahogy elkezd csépelni az a seggfej, és maga nagydarab fazon, biztosan nem szereti, ha bántják a kisebbet, meg ilyenek. Erről van szó, igaz?

– Nem. Kíváncsi vagyok néhány dologra.

– Remélem, valóban rendelkezik valamilyen szupererővel, vagy minimum golyóálló. Mert aki ujjat húz ezekkel a figurákkal…

– Óvatos leszek – mondtam.

– Nézze, nem akarom, hogy baja essen csak azért, mert szívességet tett nekem.

– Köszönöm – feleltem a legmeggyőzőbb tanárhangomon. – Csak mondd el, amit tudsz.

A kölyök megvonta a vállát.

– Eddie a bukmékerem. Ez minden. Tartozom neki, ő pedig szereti bántani az embereket. De ő csak egy pitiáner seggfej. Danny Z.-nek dolgozik. Danny pedig a nagy M. M.-nek.

– Mi az az M. M.?

– Az egyik ujjammal befognám az orromat, hogy értse, mire gondolok, de most inkább nem, mert rohadtul fáj.

Bólintottam.

– Szóval Danny Z. a maffia embere? Ezt akarod mondani?

– Nem tudom, hogy így hívják-e. Ezt a szót csak régi filmekben lehet hallani. De az biztos, hogy Danny Z. közvetlenül M. M. fejének jelent. A pasas egy élő legenda.

– Mi a neve?

– Komolyan beszél? Tényleg nem tudja? Hogy lehet az, hogy itt él, és nem ismeri?

– Nem itt élek.

– Ó.

– Elárulod végre?

– Az adósa vagyok. Persze. Mint mondtam, Danny Z. a nagy M. M. jobbkeze.

– És ki az az M. M.?

Idős asszony lépett hozzánk.

– Jó napot, Harold!

A srác széles mosollyal üdvözölte.

– Jó napot, Mrs. H.! Hogy vannak a petúniák?

– Igaza volt azokkal a virágládákkal. Maga egy zseni!

– Köszönöm.

– Ha van egy kis ideje…

– Rögtön befejezem ezzel az úriemberrel, aztán jövök, és segítek.

Mrs. H. elcsoszogott. Harold mosolyogva követte a tekintetével.

– Harold – igyekeztem visszaterelni a helyes vágányra –, ki az az M. M.?

– Ugyan már, ember, maga nem olvas újságot? Danny Z. a legnagyobb, leggonoszabb rosszfiúnak, Maxwell Minornak jelent.

Valami beugrott. Valószínűleg kiült az arcomra a döbbenet, mert Harold így szólt:

– Hé, ember, jól van?

Felgyorsult a pulzusom. A vér dobolni kezdett a fülemben. Megnézhettem volna az iPhone-omon is, de jobb lett volna egy normális méretű képernyő.

– Szükségem van egy számítógépre.

– A főnök nem engedi, hogy netezzünk. Az összes gépről le van tiltva.

Megköszöntem a segítségét, és kisiettem az áruházból. Minor. Valahol már hallottam ezt a nevet. Őrült tempóban száguldottam a Northern Boulevardra. Visszataláltam a Cybercraft Internetkávézóhoz. Ugyanaz a piercinges srác ült a pult mögött. Nem mutatta, hogy felismert. Négy szabad gép volt. Leültem az egyikhez, és gyorsan bepötyögtem a New York-i napilapok gyűjtőoldalának címét. Rákattintottam az archívumra, és ismét a hat évvel korábbi május 25-re voltam kíváncsi – egy nappal azután, hogy a biztonsági kamera lefényképezte Natalie-t. A számítógép egy örökkévalóságig kereste a kívánt oldalt.

Gyerünk már, gyerünk…

Aztán megjelent a főcím:

LELŐTTÉK A KÖZISMERT JOGVÉDŐT

ARCHER MINORT A SAJÁT IRODÁJÁBAN VÉGEZTÉK KI

Legszívesebben felkiáltottam volna, hogy „Heuréka!”, de uralkodtam magamon. Minor. Ez nem lehet véletlen. Rákattintottam a cikkre, és elolvastam:

Archer Minort, a hírhedt maffiavezér, Maxwell Minor fiát, aki az áldozatok jogainak szószólója volt, tegnap éjjel kivégezték Park Avenue-n található elegáns irodájában. Minden valószínűség szerint az apja utasítására történt bérgyilkosságról van szó. A jó útra tért Minor fiúként elhíresült Archer Minor bűncselekmények áldozatainak jogi védelmével foglalkozott, és attól sem riadt vissza, hogy az apja ellen valljon a közelmúltban, és arra is ígéretet tett az államügyészi hivatalnak, hogy bizonyítékokkal szolgál családja gaztetteire.

A cikkből nem sok részletre derült fény. Visszamentem a kereső oldalára, és beütöttem Archer Minor nevét. Az eset utáni héten minden napra jutott legalább egy cikk. Olvasgatni kezdtem őket, hátha rábukkanok valamire, ami összeköti Archer Minort és Natalie-t. A gyilkosság után két nappal megjelent egy cikk, amelyen megakadt a szemem:

A MINOR-GYILKOSSÁG: A NEW YORK-I RENDŐRSÉG EGY SZEMTANÚT KERES

Rendőrséghez közeli források szerint a hatóságok egy nőt keresnek, aki szemtanúja lehetett a gengszterfiúból hőssé vált Archer Minor meggyilkolásának. A New York-i Rendőrség sem cáfolni, se megerősíteni nem akarta a hírt. „Több szálon fut a nyomozás”, mondta Anda Olsen rendőrségi szóvivő. „Reményeink szerint hamarosan őrizetbe veszünk egy gyanúsítottat.”

Összeállt a kép. Vagy legalábbis részben.

Felidéztem azt a fotót Natalie-ról. Úgy nézett ki, mintha egy irodaépület előcsarnokában készült volna. Oké, és aztán? Próbáljuk összerakni. Valamiképpen Natalie ott volt aznap éjjel Minor irodájában. Látta a gyilkosságot. Ez megmagyarázná az arcára kiült félelmet. Elmenekült, azt remélve, hogy megúszhatja, de a rendőrség nyilván átnézte a biztonsági kamerák felvételét, és megtalálták rajta, amint átvág az előcsarnokon.

Valahogy még mindig nem volt kerek a történet, valami hiányzott. Tovább olvastam:

Amikor a lehetséges indítékról kérdezték, Olsen így válaszolt: „Az eddig rendelkezésünkre álló információk alapján Archer Minort azért ölték meg, mert a helyes utat választotta.” Mai beszédében Bloomberg polgármester hősnek nevezte Archer Minort. „Felülkerekedett családja nevén és múltján, hogy New York nagyjai közé emelkedjen. Az áldozatokért végzett fáradhatatlan munkája és a bűnözők rács mögé juttatásáért tett erőfeszítései sosem fognak feledésbe merülni.”

Sokan feltették a kérdést, hogy miért nem helyezték védőőrizetbe Archer Minort azok után, hogy apja, Maxwell Minor ellen vallott, aki a szervezett bűnözés hírhedt szindikátusának, az M. M.-nek a feje. „A saját kérésére”, felelte Olsen. Családhoz közeli forrásunk szerint Minor özvegye azt mondta, hogy férje arra tette fel az életét, hogy jóvátegye apja bűneit. „Archer kezdetben semmi mást nem akart, mint jó egyetemre járni és tisztességes életet élni, de bármennyire is igyekezett, sosem tudott megszabadulni attól a borzalmas árnyéktól.”

Pedig mindent elkövetett, hogy sikerüljön neki. Archer Minor az áldozatok jogainak harcos szószólója volt. A Columbia jogi karán szerzett diplomát, gyakornokéveit pedig a rendőrségnél töltötte. Később erőszakos bűncselekmények áldozatait képviselte, hosszabb büntetéseket próbált kiharcolni az elkövetőknek, és kártérítést ügyfelei szenvedéseiért.

A New York-i Rendőrség nem bocsátkozik találgatásokba, de egy népszerű és sokkoló feltételezés szerint Maxwell Minor ölette meg a fiát. Maxwell Minor közvetlenül nem reagált a vádra, de kiadta az alábbi rövid közleményt: „Családomat és engem mélységesen megrázott Archer fiam halála. Kérem a médiát, tartsa tiszteletben gyászunkat.”

Megnedvesítettem az ajkam, és a „következő oldal” linkre kattintottam. Amikor megláttam Maxwell Minor fényképét, a legkevésbé sem voltam meglepődve. Ugyanaz a vékony bajuszos, idős férfi nézett vissza rám a monitorról, akit Otto Devereaux temetésén láttam.

Kezdett összeállni a kép.

Rájöttem, hogy izgalmamban visszafojtom a lélegzetem. Hátradőltem, és megpróbáltam egy pillanatra ellazulni. Összekulcsoltam a kezem a tarkómon, és behunytam a szemem. Megjelent előttem az az időrendi táblázat és kapcsolati háló, amit Benedictnél készítettem. Tele új vonalakkal és információkkal. Natalie ott járt Archer Minor meggyilkolásának éjszakáján. Minden valószínűség szerint látta a bűntényt. A New York-i Rendőrség némi nyomozás után kiderítette, hogy Natalie van a biztonsági kamera felvételén. Ő pedig, az életét féltve, úgy döntött, hogy elrejtőzik.

Folytathattam volna a keresést, de a nyakamat mertem volna tenni rá, hogy senkit nem ítéltek el Archer Minor meggyilkolásáért. Ezért kereste a New York-i rendőrség még mindig, annyi év után is Natalie-t.

És mi történhetett azután?

Natalie valahogy kapcsolatba került a Tiszta Lap Alapítvánnyal. Hogyan? Fogalmam sem volt. De valószínűleg úgy, ahogy mindenki más. A szervezet emberei, gondolom, nyitva tartották a szemüket. Mint Benedict – korábban Jamal – esetében. Ők keresték meg azokat, akikről úgy gondolták, rászorulnak és megérdemlik a segítségüket.

A lényeg az, hogy Natalie eljutott a Kreatív Rekreáció Kolóniába, ami, legalábbis részben, a Tiszta Lap fedőszervezete volt. Annak zseniális, ami azt illeti. Talán a résztvevők közt akadtak olyanok, akik valóban művésztelepre érkeztek. Natalie nem lógott ki közülük. Rejtőzködés a kirakatban. Natalie valószínűleg azt az utasítást kapta, hogy húzza meg magát, amíg kiderül, hogyan alakul az Archer Minor-ügy. Hátha a zsaruk nélküle is le tudják tartóztatni az elkövetőt, ő pedig visszatérhet a normális életéhez. Hátha a New York-i Rendőrség nem lesz képes azonosítani a fényképen látható nőt. Vagy valami ilyesmi. Csak találgattam, de éreztem, hogy közel járok az igazsághoz.

Aztán a valóság bedugta ocsmány pofáját a művésztelep falai közé, és megsemmisítette a reményét is annak, hogy együtt maradhat új szerelmével. Választás elé állította az élet: eltűnik vagy meghal.

Így hát eltűnt.

Elolvastam még néhány cikket az ügyről, de nem sok újdonságot találtam. Archer Minort titokzatos hősként ábrázolták. Arra nevelték, hogy egy napon ő legyen minden rosszfiúk legrosszabbika. Bátyja alvilági leszámolás áldozata lett, amikor Archer még egyetemre járt. Archernek kellett volna átvennie a családi vállalkozás irányítását. Szinte szóról szóra úgy, mint a Keresztapa című filmben, azzal a különbséggel, hogy ez a jófiú nem engedett a rá nehezedő nyomásnak. Archer Minor nem egyszerűen megtagadta, hogy belépjen az M. M.-be, hanem fáradhatatlanul dolgozott a szervezet elpusztításán.

Ismét eltűnődtem, vajon mit kereshetett az én drága Natalie-m az irodájában késő éjszaka. Talán az ügyfele volt, de ez sem magyarázta meg a késői időpontot. Esetleg ismerte Archer Minort, de elképzelésem sem volt, honnan. Már éppen feladtam volna, és a véletlen számlájára írom a látogatását, amikor elolvastam a rövid, sablonos nekrológot.

Mi a…?

Behunytam a szememet, és megdörzsöltem, hogy biztosan jól látok-e, majd újra elolvastam a nekrológot az elejétől. Mert ez nem lehetséges. Amikor már éppen kezdett összeállni a kép – amikor végre azt hihettem, hogy közeledem a megoldáshoz –, ismét kaptam egy övön aluli ütést:

Archer Minor (41) Manhattanben élt, korábban a New York-i Queens Flushing nevű negyedében. Mr. Minor senior partner volt a Park Avenue 245. szám alatti Lock-Horne Irodaházban székelő Pashaian, Dressner és Rosenburgh ügyvédi irodában. Számos elismerést és kitüntetést kapott jótékonysági munkájáért. A Saint Francis középiskolába járt, majd summa cum laude végzett a Lanford Egyetemen.

HARMINCADIK FEJEZET

Hallottam, ahogy Mrs. Dinsmore felsóhajt a vonal másik végén.

– Nem arról volt szó, hogy felfüggesztették?

– Hiányzom. Ismerje el!

A körülöttem kialakuló egyre nagyobb káosz és borzalmak közepette Mrs. Dinsmore maga volt az állandóság. Voltak dolgok, amelyek sosem változtak. A flörtölés Mrs. Dinsmore-ral ezek közé tartozott. Megnyugtató érzés volt ragaszkodni a saját rítusaimhoz, miközben a világ vadul forgott körülöttem.

– A felfüggesztés valószínűleg az egyetemi személyzethez irányuló telefonhívásokra is vonatkozik – mondta Mrs. Dinsmore.

– Akkor is, ha csak telefonszexről van szó?

Négyszáz kilométer távolságból is láttam helytelenítő pillantását.

– Mit akar, Mr. Mókamester?

– Egy óriási szívességet szeretnék kérni – feleltem.

– És mit kapok cserébe?

– Nem hallotta, amit a telefonszexről mondtam?

– Jake?

Nem hiszem, hogy valaha is a keresztnevemen szólított volna.

– Igen?

Egyszerre gyengédséget hallottam ki a hangjából.

– Mi a baj? Hogyan történhetett meg, hogy felfüggesztették? Maga egy igazi példakép.

– Hosszú történet.

– Kleiner professzor lányáról kérdezett a múltkor. Akibe szerelmes.

– Igen.

– Még mindig őt keresi?

– Igen.

– A felfüggesztése valami módon összefügg ezzel?

– Igen.

Csönd. Azután Mrs. Dinsmore megköszörülte a torkát.

– Mire van szüksége, Fisher professzor?

– Egy hallgatói aktára.

– Már megint?

– Igen.

– Ahhoz kell a szóban forgó hallgató engedélye – mondta Mrs. Dinsmore. – Ahogy a múltkori esetnél már említettem.

– Ahogy a múltkori esetnél, a hallgató ezúttal is halott.

– Ó. Mi a neve?

– Archer Minor.

Csönd.

– Ismerte őt? – kérdeztem.

– Hallgatóként nem.

– De?

– De emlékszem, hogy olvastam a Lanfordi Hírekben, hogy néhány évvel ezelőtt meggyilkolták.

– Hat évvel ezelőtt – mondtam.

Beindítottam az autót, de a telefont nem vettem el a fülemtől.

– Nézzük, hogy jól értem-e. Maga Natalie Averyt keresi.

– Igen.

– És keresés közben bele kell néznie nem egy, hanem két olyan hallgató aktájába, akit meggyilkoltak.

Furcsa, de ez így még nem jutott eszembe.

– Pontosan – feleltem.

– Ha lehetek őszinte, ez eddig nem úgy hangzik, mint egy szerelmi történet.

Nem válaszoltam. Eltelt néhány másodperc.

– Majd visszahívom – mondta végül Mrs. Dinsmore, azzal letette a kagylót.

A Hyde Park Bentlakásos Otthon a Marriott Courtyard szállodáira emlékeztetett.

Önmagában szép, sőt, elegáns volt azokkal a viktoriánus filagóriákkal az előtérben, de összességében személytelenség sugárzott az előre gyártott elemekből. A háromszintes főépület sarkaiban hamis vártornyok díszelegtek. Túlméretezett tábla mutatta, merre van a bejárat. Végigmentem az ösvényen, felsétáltam a kerekes székes rámpán, és benyitottam az ajtón.

A recepciós pult mögött ülő hölgy méhkasra emlékeztető frizurája a 60-es évek szenátorfeleségeinek hajviseletét idézte. A mosolya annyira mű volt, mintha egy kínai futószalagon gyártották volna.

– Segíthetek?

A karomat széttárva rámosolyogtam. Valahol olvastam, hogy a széttárt kar nyitottnak és bizalomgerjesztőnek mutatja az embert, míg a mellkas előtt összefont kar éppen ellenkezőleg. Nem tudtam, valóban így van-e. Inkább olyan érzésem támadt tőle, mintha arra készülnék, hogy a levegőbe emelkedjek.

– Sylvia Averyhez jöttem – mondtam.

– Várja magát? – kérdezte Méhkas.

– Nem, nem hiszem. Csak a környéken jártam, és gondoltam, beugrom.

Kétkedő pillantást vetett rám. Nem tudtam hibáztatni érte. Gyanítom, hogy nem sokan szoktak csak úgy beugrani egy bentlakásos idősek otthonába.

– Beírná a nevét a vendégkönyvbe?

– Természetesen.

Elém tolt egy túlméretezett vendégkönyvet – amilyet régi filmekben látni esküvőkön, temetéseken vagy szállodákban – és egy töltőtollat. Beírtam a nevem. A nő visszafordította maga felé a könyvet.

– Mr. Fisher – olvasta ki a nevemet lassan. Felnézett rám, és pislogott. – Megkérdezhetem, honnan ismeri Mr. Averyt?

– A lányán, Natalie-n keresztül. Azt gondoltam, örülne, ha meglátogatnám.

– Biztosra veszem, hogy Sylvia értékelni fogja a gesztust. – Méhkas tőlem balra intett a kezével. – A nappalink éppen szabad, nagyon kellemes helyiség. Ott megfelel?

Kellemes?

– Természetesen – feleltem.

Méhkas felállt.

– Azonnal visszajövök. Helyezze magát kényelembe.

Beléptem az üres és hívogató nappaliba. Azonnal rájöttem, honnan fúj a szél. Méhkas azt akarta, hogy a biztonság kedvéért nyilvános helyen találkozzunk. Volt benne logika. Jobb félni, mint megijedni, ugyebár. A virágmintás kanapék jó állapotban voltak, mégsem tűntek kényelmesnek. Semmi sem tűnt annak ezen a helyen. A berendezési tárgyak makulátlanok voltak, minden gondosan elrendezve annak érdekében, hogy kihangsúlyozzák a pozitívumokat, de a fertőtlenítő, az ipari tisztítószer és – igen, ki merem mondani – az öregek szagát ez sem tudta ellensúlyozni. Nem ültem le. A sarokban egy kopott köntöst viselő idős asszony állt a járókeretére támaszkodva. Vadul gesztikulálva magyarázott valamit a csupasz falnak.

Rezegni kezdett az új, eldobható telefonom. A kijelzőre pillantottam, noha csak egyetlen embernek adtam meg ezt a számot: Mrs. Dinsmore-nak. Az otthonban ki volt függesztve egy tábla, hogy mellőzzük a mobiltelefonálást, de mostanra rájöttem, hogy szeretek veszélyesen élni. A sarokba sétáltam, és az öregasszony példáját követve én is a fal felé fordultam.

– Halló? – suttogtam.

– Megszereztem Archer Minor aktáját – mondta Mrs. Dinsmore. – Átküldjem e-mailben?

– Az nagyszerű lenne. Ott van magánál?

– Igen.

– Van benne valami furcsaság?

– Még nem néztem bele. Milyen furcsaságra gondol?

– Megtenné, hogy gyorsan átfutja?

– Mit keressek?

Elgondolkodtam.

– Valamilyen kapcsolatot Todd Sandersonnal, a másik egykori hallgatóval, aki gyilkosság áldozata lett. Ugyanabban a kollégiumban laktak? Esetleg ugyanazokra az órákra jártak?

– Ez egyszerű. Nem. Archer Minor még azelőtt végzett, hogy Todd Sanderson beiratkozott volna a Lanfordra. Még valami?

Gyors fejszámolásba kezdtem, és hirtelen jeges kéz szorította össze a mellkasomat.

– Ott van még? – kérdezte Mrs. Dinsmore.

Nyeltem egyet.

– Archer Minor az egyetem hallgatója volt, amikor Kleiner professzor váratlanul eltűnt?

Rövid szünet.

– Azt hiszem, első– vagy másodéves lehetett – felelte végül távoli hangon.

– Megnézné, hogy…?

– Egy lépéssel mindig maga előtt járok. – Hallottam, ahogy lapozgat az oldalak között. Hátrapillantottam. A helyiség túlsó végéből a kopott köntösös hölgy sokatmondóan rám kacsintott. Visszakacsintottam rá. Miért ne?

– Jake? – szólalt meg ismét Mrs. Dinsmore.

Megint a keresztnevemen szólított.

– Igen?

– Archer Minor valóban járt Kleiner professzor Állampolgárság és pluralizmus szemináriumára. Az aktája szerint ötöst kapott.

Méhkas visszatért kerekes székben tolva maga előtt Natalie édesanyját. Felismertem Sylvia Averyt a hat évvel ezelőtti esküvőről. Az évek addig nem voltak túl kegyesek hozzá, és úgy láttam, ez a tendencia azóta sem változott meg.

A telefont még mindig a fülemhez szorítva megkérdeztem Mrs. Dinsmore-t:

– Mikor?

– Mit mikor?

– Mikor járt Archer Minor arra az órára?

– Nézzük csak. – A következő pillanatban hallottam, ahogy Mrs. Dinsmore-nak egy pillanatra elakad a lélegzete, de addigra már tudtam a választ. – Abban a félévben, amikor Kleiner professzor távozott.

Bólintottam. Tehát annak köszönheti az ötös osztályzatot. Abban a szemeszterben mindenki azt kapott.

Ezernyi kérdés kavargott a fejemben. Gyorsan megköszöntem Mrs. Dinsmore-nak a segítséget, és leraktam, amint Méhkas odagurította mellém Sylvia Averyt. Azt reméltem, hogy kettesben maradhatok vele, de Méhkas nem mozdult a kerekes széke mögül. Megköszörültem a torkom.

– Miss Avery, talán nem emlékszik rám…

– Natalie esküvője – vágta rá habozás nélkül. – Maga volt az a mélabús pasas, akit a lányom előtte dobott.

Méhkasra pillantottam. Egyik kezét Sylvia Avery vállára tette.

– Jól érzi magát, Sylvia?

– Persze hogy jól érzem magam – vágta rá Natalie anyja. – Menjen, hagyjon magunkra bennünket!

A műmosoly meg sem rezzent, de a műanyag már csak ilyen. Méhkas visszasétált az asztala mögé, de búcsúzóul még vetett rám egy pillantást, mintha azt mondaná: Lehet, hogy nem leszek közvetlenül maga mellett, de mindent látok.

– Maga túl magas – állapította meg Sylvia Avery.

– Elnézést.

– Ne kérjen elnézést, csak üljön le, mert megfájdul a nyakam.

– Ó, elnézést.

– Már megint… Inkább üljön le!

Helyet foglaltam a kanapén. Néhány pillanatig szótlanul tanulmányozott, majd megkérdezte:

– Mit akar?

Sylvia Avery kicsinek és aszottnak tűnt abban a kerekes székben, de ugyan ki tűnik nagynak és életerősnek egy ilyen alkalmatosságban? Kérdéssel válaszoltam a kérdésére.

– Tud valamit Natalie-ról?

Gyanakvó pillantást vetett rám.

– Ki kíváncsi rá?

– Ööö… én.

– Néha kapok tőle képeslapokat. Miért?

– De nem szoktak találkozni, ugye?

– Nem. De nincs ezzel semmi baj. Mindig is ilyen szabad szellem volt. Egy szabad szellemet nem lehet megláncolni, mert elröpül. Az a dolga.

– Tudja, hol landolt ez a szabad szellem?

– Nem mintha magára tartozna, de másik országba költözött. Boldog házasságban él Todd-dal. Alig várom, hogy végre gyerekük legyen. – Összeszűkült a szeme. – Mi is a neve, még egyszer?

– Jake Fisher.

– Van felesége, Jake?

– Nincs.

– Soha nem is volt házas?

– Nem.

– Van valami komoly barátnője?

Erre már nem is válaszoltam.

– Kár – ingatta a fejét Sylvia Avery. – Nagy, erős férfi. Meg kellene nősülnie. Maga mellett egy nő biztonságban érezhetné magát. Nem lenne szabad egyedül lennie.

Nem tetszett az irány, hogy ilyen irányba terelődött a beszélgetés. Ideje volt változtatnom.

– Miss Avery?

– Igen?

– Tudja, mivel foglalkozom?

Végigmért.

– Szélső védő egy futballcsapatban?

– Egyetemi tanár vagyok – feleltem.

– Ó.

A szemébe néztem, mert látni akartam, hogyan reagál arra, amit mondok.

– Politikatudományt tanítok a Lanford Egyetemen.

Ráncos arca falfehér lett.

– Mrs. Kleiner?

– Nem ez a nevem.

– De valamikor ez volt, igaz? Azután változtatta vissza a lánykori nevére, hogy a férje elhagyta a Lanfordot.

Behunyta a szemét.

– Ki mesélte ezt magának?

– Hosszú történet.

– Natalie mondott valamit?

– Nem – válaszoltam. – Soha. Még akkor sem, amikor ellátogattam vele a campusra.

– Helyes. – Szájához emelte remegő kezét. – Istenem, akkor honnan tud róla?

– Beszélnem kell a volt férjével.

– Micsoda? – Elkerekedett a szeme a rémülettől. – Jaj, ne, azt nem lehet…

– Mit nem lehet?

Szótlanul ült, kezét még mindig a szájára szorítva.

– Kérem, Miss Avery. Nagyon fontos lenne beszélnem vele.

Sylvia Avery szorosan behunyta a szemét, mint valami kisgyerek, aki így akarja elűzni a szörnyeteget. A válla fölött a recepciós pultra pillantottam. Méhkas leplezetlen kíváncsisággal bámult minket. Az övéhez hasonló műmosolyt erőltettem az arcomra, hogy lássa, minden rendben van.

– Miért hozza fel ezt az egészet most? – suttogta.

– Beszélnem kell vele.

– Olyan régen történt. Sok-sok évvel ezelőtt. Tudja, mit kellett tennem, hogy túl tudjak lépni rajta? Tudja, mennyire fájdalmas volt?

– Nem akarom bántani magát.

– Nem? Akkor hagyja abba! Az ég szerelmére, mit akar attól a férfitól? Van fogalma róla, mennyire megviselte Natalie-t az, hogy elhagyott bennünket?

Vártam, hogy folytassa. Meg is tette.

– Értse meg. Julie még kicsi volt. Alig emlékezett az apjára. De Natalie? Ő sosem tudta feldolgozni. Sosem tudta elengedni.

Keze ismét az arcához vándorolt. Lesütötte a szemét. Vártam egy keveset, de egyértelmű volt, hogy Sylvia Avery jelen pillanatban nem akar többet mondani.

Igyekeztem megőrizni a határozottságomat.

– Hol van most Kleiner professzor?

– Kaliforniában – válaszolta.

– Kaliforniában hol?

– Nem tudom.

– Los Angeles környékén? Vagy San Franciscóban? Esetleg San Diegóban? Kalifornia nagy állam.

– Már mondtam, hogy nem tudom. Nem szoktunk beszélni.

– Akkor honnan tudja, hogy Kaliforniában van?

Elhallgatott. Mintha átsuhant volna valami az arcán.

– Nem tudom – mondta végül. – Lehet, hogy elköltözött.

Hazugság.

– Azt mondta a lányainak, hogy az apjuk újra megnősült.

– Így van.

– Honnan szerzett róla tudomást?

– Aaron felhívott, és elmondta.

– Azt hittem, nem beszélnek.

– Hosszú ideje nem.

– Hogy hívják a feleségét?

Az asszony megrázta a fejét.

– Nem tudom. És ha tudnám, se mondanám meg.

– Miért nem? Hogy a lányainak nem mondja meg, azt értem. Meg akarja védeni őket. De nekem miért nem árulja el?

Jobbra-balra cikázott a tekintete.

– Utánanéztem az anyakönyvi hivatal nyilvántartásában – blöfföltem. – Maguk ketten sosem váltak el.

Sylvia Avery halkan felnyögött. Méhkas túl messze volt ahhoz, hogy meghallja, mégis hegyezni kezdte a fülét, mint egy kutya, amelyik olyan hangot hall, mit senki más rajta kívül. Ismét rávillantottam ugyanazt a „minden rendben” mosolyt.

– Hogyan nősülhetett újra a férje, ha maguk ketten sosem váltak el?

– Azt tőle kell megkérdeznie.

– Mi történt, Miss Avery?

Megrázta a fejét.

– Hagyja abba!

– A férje nem egy tanítványával szökött meg, igaz?

– De igen – felelte. Most ő próbált határozottnak tűnni. De nem hittem neki. Túlságosan védekező volt az egész magatartása. – Aaron összeszűrte a levet egy diáklánnyal, és elhagyott bennünket.

– A Lanford kis egyetem, ezt maga is tudja, igaz?

– Persze hogy tudom, hét évig éltem ott. És akkor mi van?

– Ha egy hallgató kiiratkozik, hogy megszökhessen a tanárával, az komoly hírértékkel bír egy ekkora helyen. A szülei valószínűleg odatelefonáltak volna. Összehívták volna a fegyelmi bizottságot. Valami következménye mindenképpen lett volna. Ellenőriztem az akkori nyilvántartásokat. Senki sem maradt ki a hallgatók közül akkor, amikor a férje eltűnt. Egyetlen diáklány sem hagyta ott az egyetemet félév közben. Senki nem hiányzik a beiratkozottak névsorából.

Ez ismét blöff volt, de nem vállaltam nagy kockázatot vele. Egy olyan kis egyetemen, mint a Lanford, semmi sem marad titokban. Ha egy diáklány megszökött volna egy professzorral, mindenki, főleg Mrs. Dinsmore, tudná a lány nevét.

– Talán a Stricklandre járt. Arra a másik egyetemre a közelben. Igen, szerintem oda járt.

– Nem ez történt – mondtam.

– Kérem, mit akar tőlem? – fogta könyörgőre Miss Avery.

– A férje eltűnt. És most, huszonöt évvel később, a lánya is.

Ezzel sikerült felkeltenem a figyelmét.

– Micsoda? – Makacsul rázta a fejét, mint egy csökönyös kisgyerek. – Már mondtam, Natalie külföldre költözött.

– Nem, Miss Avery. Nem költözött el. Nem ment hozzá Toddhoz. Az csak színjáték volt. Todd akkor már házasságban élt egy másik nővel. És körülbelül egy héttel ezelőtt valaki meggyilkolta.

Mintha bombát dobtam volna rá. Sylvia Avery feje oldalra csuklott, majd le a mellkasára, mint akinek gumiból van a nyaka. A háta mögött láttam, amint Méhkas felemeli a telefont. Végig engem nézett, miközben beszélt valakivel. A műmosoly eltűnt az arcáról.

– Natalie olyan boldog kislány volt. – A fejét nem emelte fel, álla továbbra is a mellkasát érintette. – El sem tudja képzelni. Vagy talán mégis. Hiszen maga szerette. Akkor látnia kellett az igazi énjét, de ez jóval később volt. Miután sok minden megváltozott.

– Mi változott meg?

– Natalie rajongott az apjáért, Istenem, ha azt látta volna! Az apja belépett az ajtón, Natalie pedig sikongatva rohant üdvözölni. – Sylvia Avery végre felemelte a fejét. Ajkán halvány mosoly játszott, tekintete a távoli múltba révedt. – Aaron olyankor felkapta, és megpörgette, ő meg csak kacagott… – Megrázta a fejét. – Olyan boldogok voltunk.

– És aztán mi történt, Miss Avery?

– Elhagyott bennünket.

– Miért?

Ismét megrázta a fejét.

– Nem számít.

– Már hogyne számítana!

– Szegény Natalie. Nem tudta magát túltenni rajta, és most…

– És most mi?

– Maga ezt nem érti. Soha nem is fogja megérteni.

– Akkor segítsen, hogy megértsem.

– Miért? Ki a fene maga?

– Én vagyok a férfi, aki szereti Natalie-t – feleltem. – Én vagyok a férfi, akibe szerelmes a lánya.

Erre nem tudott mit mondani. Tekintetét még mindig a padlóra szegezte, mintha annyi ereje sem maradt volna, hogy a szemembe nézzen.

– Amikor az apja elment, Natalie megváltozott. Mogorva és barátságtalan lett. Elveszítettem azt a kislányt. Mintha Aaron magával vitte volna a jókedvét. Natalie képtelen volt elfogadni a történteket. Miért hagyta el az apja? Mi rosszat csinált? Miért nem szereti már?

Elképzeltem Natalie-t kislányként, ahogy az egész világa a feje tetejére áll, mert elhagyta az apja. Elszorult a szívem.

– Hosszú ideig senkiben sem tudott megbízni. Sokat szenvedett miatta. Mindenkit eltaszított magától, de közben sosem adta fel a reményt. – Felnézett rám. – Tud valamit a reményről, Jake?

– Azt hiszem, igen – feleltem.

– A legkegyetlenebb dolog a világon. Még a halál is jobb nála. Amikor az ember meghal, a fájdalom véget ér. De a remény az egekbe emel, hogy aztán még magasabbról zuhanjunk a földre. A remény gyengéden cirógatja a szívet, majd hirtelen darabokra zúzza. Újra meg újra. Sosem hagyja abba. Ezt teszi az emberrel.

Ölébe ejtette a kezét, és szigorúan rám nézett.

– Ezért próbálta megfosztani a reménytől.

Bólintottam.

– Megpróbálta elérni, hogy Natalie elfelejtse az apját – mondtam.

– Igen.

– Ezért mondta, hogy megszökött egy másik nővel, és elhagyta magukat.

Könnyek gyűltek a szemébe.

– Úgy gondoltam, az lesz a legjobb. Érti már? Azt reméltem, hogy akkor Natalie képes lesz elfelejteni.

– Azt mondta Natalie-nak, hogy az apja újra megnősült – folytattam. – Hogy gyerekei születtek egy másik nőtől. De ez mind hazugság volt, igaz?

Sylvia Avery nem válaszolt. Arcvonásai megkeményedtek.

– Miss Avery?

A szemembe nézett.

– Hagyjon békén!

– Tudnom kell…

– Nem érdekel, mit kell tudnia. Azt akarom, hogy hagyjon békén.

Elindult a kerekes székkel, de elkaptam a karfát, és megállítottam. Az ölébe terített takaró a padlóra csúszott. Szó nélkül elengedtem a széket. Sylvia Avery jobb lábát térd alatt amputálták. Visszahúzta a takarót. A kelleténél jóval lassabban. Azt akarta, hogy lássam.

– Cukorbeteg vagyok – mondta. – Három éve vágták le.

– Sajnálom.

– Higgye el, igazán semmiség volt. – Újra meg akartam fogni a székét, de félreütötte a kezemet. – Isten önnel, Jake! Hagyja békén a családomat!

Hátrafelé gurulva elindult a kijárat felé. Nem maradt más választásom. Elő kellett húznom az utolsó ütőkártyámat.

– Emlékszik egy Archer Minor nevű hallgatóra?

A kerekes szék megállt. Az asszony szája tátva maradt a megdöbbenéstől.

– Archer Minor a férje szemináriumára járt a Lanfordon – folytattam. – Emlékszik rá?

– Hogyan…? – Mozgott a szája, de másodpercekig egyetlen hang sem jött ki rajta. Végül: – Kérem. – Ha eddig rémült volt a hangja, most egyértelmű rettegés csendült ki belőle. – Hagyjon békén bennünket!

– Archer Minor meghalt. Meggyilkolták.

– Hála istennek! – vágta rá, majd azonnal összeszorította az ajkát, mint aki rögtön meg is bánta, amit mondott.

– Kérem, mondja el, mi történt.

– Engedje el!

– Nem tehetem.

– Nem értem, mi köze ehhez az egészhez. Nem magára tartozik. – Megrázta a fejét. – Most már értem.

– Mit ért?

– Hogy Natalie miért szeretett magába.

– Hogyhogy?

– Maga is ugyanolyan álmodozó, mint az apja. Ő sem tudta elengedni a dolgokat. Vannak ilyen emberek. Öregasszony vagyok, sok mindent láttam már. Hallgasson rám, Jake. A világ bonyolult. Vannak, akik fekete-fehérnek látják. Nekik súlyos árat kell fizetniük ezért. A férjem is közéjük tartozott. Semmit nem tudott elengedni. És maga, Jake, most ugyanezen az ösvényen jár.

Távoli hangok szólaltak meg a fejemben a múltból: Malcolm Hume, Eban Trainor, Benedict. Eszembe jutott, mit éreztem, amikor megütöttem, sőt, megöltem egy embert.

– Mi történt Archer Minorral? – erősködtem.

– Nem fogja abbahagyni. Addig kutakodik, amíg mindenkit meg nem ölnek.

– Ígérem, hogy amit mond, köztünk marad – fogadkoztam. – Nem adom tovább senkinek. Csak árulja el, mi történt.

– És ha nemet mondok?

– Akkor folytatom tovább a nyomozást. Mi történt Archer Minorral?

Ismét oldalra kapta a tekintetét, alsó ajkát pedig két ujja közé csippentette, mint aki erősen gondolkodik. Kihúztam magam ültömben, próbáltam a szemébe nézni.

– Ismeri a mondást, hogy az alma nem esik messze a fájától? – szólalt meg végül.

– Igen.

– Az a kölyök megpróbálta. Archer Minor akart lenni az alma, amelyik leesik, és messzire gurul. Jó ember akart lenni. Ki akart törni onnan, ahová született. Aaron megértette a törekvését. Próbált segíteni neki.

Igazgatni kezdte a takaróját.

– És aztán mi történt? – kérdeztem.

– A Lanford túl nehéz volt neki. Középiskolában az apja nyomást gyakorolhatott a tanárokra. Kitűnő bizonyítvánnyal érettségizett. Nem tudom, hogy központi felvételin elért magas pontszáma mennyire volt reális. A lényeg az, hogy az egyetem már túl nagy falatnak bizonyult számára.

Ismét elhallgatott.

– Folytassa, kérem!

– Nincs értelme – mondta.

Ekkor eszembe jutott valami, amit Mrs. Dinsmore mondott, amikor először kérdeztem Aaron Kleiner professzorról.

– Valaki csalt a férje diákjai közül, igaz?

A testbeszéde elárulta, hogy telibe trafáltam.

– Archer Minor volt az? – kérdeztem.

Nem válaszolt. Nem volt rá szükség.

– Miss Avery?

– Archer megvette egy felsőbb éves hallgató házi dolgozatát. A másik diák ötöst kapott rá előző évben. Archer egyszerűen csak legépelte újra, és ráírta a nevét. Egyetlen árva szót sem változtatott meg benne. Azt gondolta, Aaron úgysem emlékszik rá. De Aaron mindenre emlékszik.

Ismertem az iskolai szabályzatot. Egy ilyen kaliberű csalás azonnali kizárást von maga után.

– A férje jelentette az ügyet?

– Mondtam neki, hogy ne tegye. Kértem, hogy adjon Archernek még egy esélyt. Nem mintha azt gondoltam volna, hogy megérdemli. De tudtam.

– Tudta, hogy a családja dühös lesz.

– Aaron ennek ellenére jelentette.

– Kinek?

– A tanszékvezetőnek.

Elakadt a lélegzetem.

– Malcolm Hume-nak?

– Igen.

Hátradőltem a kanapén.

– És Malcolm mit mondott?

– Azt kérte Aarontól, hogy hunyjon szemet fölötte. Menjen haza, és aludjon rá egyet.

Eszembe jutott a saját összetűzésem Eban Trainorrel. Nekem is valami hasonlót mondott, nem igaz? Malcolm Hume. Nem lehet valakiből külügyminiszter, ha nem képes kompromisszumokat, alkukat kötni, ha nem képes megérteni, hogy a világ tele van a szürke számtalan árnyalatával.

– Nagyon fáradt vagyok, Jake.

– Valamit még mindig nem értek.

– Felejtse el!

– Archer Minort mégsem csapták ki. Summa cum laude diplomázott.

– Először csak fenyegető telefonhívásokat kaptunk. Aztán meglátogatott egy férfi. Éppen zuhanyoztam, amikor bejött a házba. Amikor kijöttem a fürdőszobából, ott ült az ágyamon. Fényképek voltak nála Natalie-ról és Julie-ről. Nem szólt egy szót sem. Csak ült az ágyamon, kezében a fényképekkel. Azután felállt, és elment. El tudja képzelni, milyen érzés volt?

Eszembe jutott Danny Zuker, ahogy betört hozzám, és leült az ágyamra.

– Elmondta a férjének?

– Természetesen.

– És?

Nem siette el a választ.

– Azt hiszem, végül felfogta a veszélyt. De addigra már késő volt.

– Mit csinált?

– Elment. Mindnyájunk biztonsága érdekében.

Bólintottam, most már értettem.

– De Natalie-nak ezt nem mondhatta el. Senkinek sem beszélhetett róla. Azzal veszélybe sodorta volna őket. Ezért inkább azt hazudta, hogy megszökött egy másik nővel. Azután elköltöztek onnan, és nevet változtattak.

– Igen.

De valami még mindig nem stimmelt. Sehogy sem akart összeállni a kép. Ott motoszkált valami az agyam hátsó részében, de sehogyan sem tudtam rájönni, mi az. Például Natalie hogyan került kapcsolatba Archer Minorral húsz évvel később?

– Natalie azt hitte, az apja elhagyta – mondtam.

Sylvia Avery válasz helyett csak behunyta a szemét.

– De maga azt mondta, hogy sosem tudott beletörődni.

– Állandóan azzal nyaggatott. Annyira szomorú volt. Nem szabadott volna azt mondanom neki. De mi más választásom volt? Mindent azért tettem, hogy megóvjam a lányaimat. Maga ezt nem érti. Nem értheti, egy anyának néha mit kell megtennie. Meg akartam óvni a gyerekeim életét, érti?

– Értem.

– És nézze, mi lett belőle. Nézze, mit tettem. – Az arcához emelte a kezét, és kitört belőle a zokogás. Az öregasszony a kopott köntösben abbahagyta falhoz intézett monológját. Méhkas láthatóan arra készült, hogy közbelépjen. – Valami más sztorit kellett volna kitalálnom. Natalie egy perc nyugtot sem hagyott, állandóan arra volt kíváncsi, mi történt az apjával. Sosem hagyta abba.

Hirtelen megértettem.

– És maga végül elmondta neki az igazságot.

– Tönkretette az életét. Úgy nőtt fel, hogy azt hitte, az apja elárulta. Magyarázatra volt szüksége. Ezért végül elmondtam neki az igazat. Elmondtam neki, hogy az apja szereti, és hogy ne aggódjon, ő nem csinált semmi rosszat. Elmondtam neki, hogy Aaron soha, soha nem hagyta volna el.

Lassan bólogattam, ahogy újabb puzzle-darabkák kerültek a helyükre.

– Szóval beszélt neki Archer Minorról. Ezért volt ott azon a napon.

Sylvia Avery nem válaszolt, csak zokogott tovább. Méhkas megelégelte a dolgot, és elindult felénk.

– Hol van a férje, Miss Avery?

– Nem tudom.

– És Natalie? Ő hol van?

– Azt sem tudom. De, Jake?

Méhkas odaért hozzánk.

– Azt hiszem, ennyi elég lesz – mondta.

Ügyet sem vetettem rá.

– Mit akart mondani, Miss Avery? – kérdeztem.

– Felejtse el, mindnyájunk érdekében. Ne legyen olyan, mint a férjem!

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Amikor elértem az autópályára, bekapcsoltam az iPhone-omat. Nem gondoltam, hogy bárki be akarná mérni, hol vagyok, de ha mégis megpróbálkoznának, maximum annyit tudnának kideríteni, hogy a 287-es úton haladok a Palasides bevásárlóközpont közelében. További két e-mail és három nem fogadott hívás várt Shantától. A korábbiakkal együtt összesen öt e-mailt küldött, mindegyik egy fokkal sürgetőbb hangvételű volt, mint az előző. Az első kettőben udvariasan megkért, hogy lépjek kapcsolatba vele, a két következőben már erőteljesebben fogalmazott. Az utolsóban pedig bedobta a csalit. Tudta, hogy úgysem bírok ellenállni neki:

Címzett: Jacob Fisher

Feladó: Shanta Newlin

Jake,

Hagyd ezt abba. Találtam egy fontos kapcsolatot Natalie Avery és Todd Sanderson között.

Shanta

Ejha! Áthajtottam a Tappan Zee hídon, és lekanyarodtam az első kijáratnál. Kikapcsoltam az iPhone-omat, aztán bepötyögtem Shanta számát az egyik eldobható készülékbe, és vártam. Második csörgésre fölvette.

– Tudom, hogy dühös vagy rám – szólt bele.

– Megadtad a New York-i Rendőrségnek a telefonszámomat. Segítettél nekik, hogy el tudjanak kapni.

– Valóban így történt, de csak a te érdekedben. Agyon is lőhettek vagy összeverhettek volna, amiért ellenszegültél a letartóztatásnak.

– Nem szegültem ellen semminek. Elmenekültem néhány elmebeteg elől, akik ki akartak nyírni.

– Ismerem Mulhollandet. Rendes fickó. Nem akartam, hogy valami forrófejű járőr golyót eresszen beléd.

– Ugyan miért? Még csak nem is gyanúsítottak semmivel.

– Lényegtelen, Jake. Nem kell megbíznod bennem. Ahogy akarod. De akkor is beszélnünk kell.

Félreálltam a kocsival, és leállítottam a motort.

– Azt írtad, találtál valamilyen kapcsolatot Natalie Avery és Todd Sanderson között.

– Így van.

– Mi az?

– Elmondom, de csak személyesen.

Ezen elgondolkodtam.

– Nézd, Jake, az FBI be akart vinni kihallgatásra. Meggyőztem őket, hogy elintézem helyettük.

– Az FBI?

– Igen.

– Mit akarnak tőlem?

– Gyere ide, és elmondom, Jake. Megbízhatsz bennem.

– Persze.

– Vagy velem beszélsz, vagy az FBI-jal – sóhajtott fel Shanta. – Nézd, ha elmondom, miről van szó, megígéred, hogy eljössz hozzám?

– Igen – mondtam némi gondolkodás után.

– Megígéred?

– Esküszöm. Miről van szó?

– Bankrablásokról, Jake.

Az új, szabályokra fittyet hányó, veszélyesen élő énem több alkalommal is átlépte a megengedett sebességet a visszaúton Lanfordba. Próbáltam rendszerezni, amit megtudtam, helyes sorrendbe rakni a tényeket, végiggondoltam a különböző elméleteket és feltételezéseket, aztán elvetettem őket, és újra nekiveselkedtem. Bizonyos szempontból kezdett összeállni a kép; másfelől azonban túl nagy lyukak tátongtak még rajta.

Köztük rögtön a legfontosabb megválaszolatlan kérdés: Hol van Natalie?

Huszonöt évvel ezelőtt Aaron Kleiner professzor felkereste a tanszékvezetőt, Malcolm Hume professzort, mert plagizáláson kapta az egyik hallgatóját. Egykori mentorom arra kérte, hogy hunyjon szemet az ügy fölött – akárcsak engem az Eban Trainor-ügy kapcsán.

Eltűnődtem, vajon maga Archer Minor fenyegette meg Aaron Kleiner családját, vagy az M. M. bérgyilkosai? De a végeredmény szempontjából ez lényegtelen volt. Sikerült annyira ráijeszteniük Kleinerre, hogy rádöbbent, nincs más választása, el kell tűnnie. Próbáltam a helyébe képzelni magamat. Kleiner valószínűleg úgy érezte, hogy sarokba szorították.

Kihez fordulhatott segítségért?

A válasz kézenfekvőnek tűnt: Malcolm Hume-hoz.

Aztán évekkel később, amikor Kleiner lánya került hasonló helyzetbe, és úgy érezte sarokba szorították…

Mindenhol ott volt mentorom kéznyoma. Tényleg beszélnem kellett volna vele. Felhívtam Malcolm floridai számát, de ezúttal is csak az üzenetrögzítő kapcsolt be.

Shanta Newlin egy városi téglaházban lakott, amelyre anyám azt mondta volna, hogy „cuki”. Virágládák és boltíves ablakok mindenütt. Minden tökéletesen szimmetrikus volt. Az ajtóhoz sétáltam a keskeny kőjárdán, és becsöngettem. Legnagyobb meglepetésemre, egy kislány nyitott ajtót.

– Te ki vagy? – kérdezte.

– Jake. És téged hogy hívnak?

A kislány úgy hatéves lehetett. Már éppen válaszra nyitotta a száját, amikor felbukkant Shanta. Zaklatottnak tűnt. A haját hátrafogta, de néhány tincs a szemébe hullott. Verejtékcseppek gyöngyöztek a homlokán.

– Itt vagyok, Mackenzie – szólt oda a kislánynak. – Mit mondtam neked az ajtónyitásról, ha nincs felnőtt a közelben?

– Semmit.

– Hmm, igazad lehet. – Megköszörülte a torkát. – Sose nyiss ajtót, ha nincs ott veled egy felnőtt.

A kislány rám mutatott.

– Ő felnőtt.

Shanta elkeseredetten rám pillantott. Vállat vontam. A gyereknek igaza volt. Shanta behívott, Mackenzie-nek pedig azt mondta, játsszon a nappaliban.

– Nem mehetek ki? – kérdezte a kislány. – Hintázni akarok.

Shanta rám nézett. Ismét vállat vontam. Kezdtem egészen belejönni.

– Persze, ki is mehetünk – felelte Shanta erőltetett mosollyal.

Fogalmam sem volt, kicsoda Mackenzie és mit keres itt, de jelen pillanatban ez volt a legkisebb problémám. Kimentünk az udvarra. Vadonatúj fajátékok foglalták el a kert egyik sarkát: hinta, csúszda, hintaló, játékvár, homokozó. Úgy tudtam, Shanta egyedül él, ezért kissé meglepődtem. Mackenzie felpattant a hintalóra.

– A vőlegényem lánya – magyarázta Shanta.

– Ó.

– Ősszel lesz az esküvőnk. Ideköltözik.

– Jól hangzik.

Néhány másodpercig szótlanul figyeltük, ahogy Mackenzie lelkesen lovacskázik. Közben gyűlölködő pillantásokat lövellt Shanta felé.

– Utál engem – mondta Shanta.

– Nem olvastál tündérmeséket kislánykorodban? Te vagy a gonosz mostoha.

– Köszi, most már sokkal jobban érzem magam. – Shanta végigmért. – Borzalmasan nézel ki.

– Most jön az a rész, amikor azt mondom: „Látnod kellene a másik pasast”?

– Mit művelsz magaddal, Jake?

– Keresem a nőt, akibe szerelmes vagyok.

– És ő szeretné, hogy megtaláld?

– A szív nem tesz fel kérdéseket.

– Az a farkad – javított ki. – A szív ennél egy fokkal intelligensebb.

Nagy igazság, gondoltam.

– Mi van azokkal a bankrablásokkal?

Homlokához emelte a kezét, hogy leárnyékolja a szemét.

– Türelmetlenek vagyunk?

– Nem vagyok játékos hangulatomban, az egyszer biztos.

– Jogos. Emlékszel, amikor először megkértél, hogy nézzek utána Natalie Averynek?

– Igen.

– Végigfuttattam a nevét a rendszeren, és két találatot adott ki. Az egyik a New York-i Rendőrség ügye. Az volt a nagyobb horderejű. Mindenképpen beszélni akarnak vele. Titoktartást esküdtem ezzel kapcsolatban. A barátom vagy. Azt akarom, hogy megbízz bennem. Ugyanakkor rendőrtiszt is vagyok. Még a barátaimnak sem adhatok ki információkat folyamatban lévő nyomozásokról. Ezt megérted, ugye?

Alig láthatóan bólintottam, nem annyira egyetértésem jeléül, mint inkább azért, hogy folytassa.

– A másik találatra akkor csak egy futó pillantást vetettem – folytatta Shanta. – Azzal kapcsolatban nem keresték, csak egyszerűen megemlítették a nevét.

– Milyen ügyben?

– Mindjárt rátérek. Hadd mondjam végig, amit akarok, oké?

Ismét bólintottam. Előbb a vállrándítások, most meg ezek a bólintások.

– Szeretnélek meggyőzni róla, hogy a te oldaladon állok – mondta. – Nem lett volna muszáj megtennem, de beszéltem a New York-i Rendőrséggel, és engedélyt kaptam rá. Tehát azzal, hogy ezt elmondom, nem szegem meg az eskümet.

– Csak a barátoknak tett ígéreteket – jegyeztem meg.

– Ez övön aluli volt.

– Igen, tudom.

– És igazságtalan is. Segíteni próbáltam neked.

– Oké, ne haragudj. Szóval mi a helyzet a New York-i zsarukkal?

Bosszúból néhány másodpercig kivárt, mielőtt válaszolt volna.

– A New York-i Rendőrség szerint Natalie Avery egy gyilkosság szemtanúja volt. Alapos okuk van azt feltételezni, hogy látta a gyilkost, és felismerné. Azt is valószínűnek tartják, hogy az elkövető a szervezett bűnözés egyik jelentős alakja. Röviden, Natalie rács mögé tudja juttatni a New York-i alvilág egyik hírhedt bűnözőjét.

Vártam, hogy folytassa. Nem tette.

– Ez minden? – kérdeztem.

– Többet nem árulhatok el.

Ingatni kezdtem a fejem.

– Biztos idiótának tartasz.

– Miért tartanálak annak?

– A New York-i Rendőrség kikérdezett engem. Mutattak egy biztonságikamera-felvételt, és elmondták, hogy beszélni akarnak Natalie-val. Amit most mondtál, abban semmi újdonság nem volt. Sőt, te is tisztában voltál vele, hogy ezt már tudom. Ennyit arról, hogy az én oldalamon állsz. Azzal akarod elnyerni a bizalmamat, hogy elárulsz valamit, amit már rég tudok.

– Ez nem igaz.

– Ki az áldozat?

– Nem vagyok felhatalmazva, hogy…

– Archer Minor, a nagy Maxwell Minor fia. A rendőrség szerint Maxwell ölette meg a saját gyerekét.

Shanta döbbenten nézett rám.

– Ezt meg honnan tudod?

– Nem volt nehéz kiderítenem. Mondj még valamit!

Shanta megrázta a fejét.

– Nem lehet.

– Így aligha fogom elhinni, hogy az én oldalamon állsz. A New York-i Rendőrség tudja, mit keresett ott Natalie aznap éjjel? Legalább ennyit árulj el!

Tekintete az udvari játékok felé villant. Mackenzie abbahagyta a hintázást, és elindult a csúszdához.

– Nem tudják.

– Ötletük sincs?

– Átnézték a Lock-Horne Irodaház biztonsági kameráinak felvételét. A legmodernebb technikával készültek. Az elsőn a barátnőd a huszonkettedik emelet folyosóján rohan végig. A liftben elhelyezett kamera is felvette, de a legélesebb kép – amit neked is megmutattak – a földszinten készült róla, ahogy éppen kilép az előcsarnokból.

– És a gyilkosról nem készült felvétel?

– Nem mondhatok többet.

– Megkérdezhetném, hogy „nem tudsz vagy nem akarsz?”, ha nem lenne akkora közhely.

Összevonta a szemöldökét. Először azt hittem, én váltottam ki ezt a reakciót, de aztán követtem a tekintetét. Mackenzie a csúszda tetején állt.

– Mackenzie, az veszélyes.

– Mindig így szoktam – feleselt a kislány.

– Nem érdekel, hogyan szoktad. Most ne csináld! Ülj le, és csússzál rendesen!

Leült. De nem csúszott.

– És a bankrablás? – kérdeztem.

Shanta megrázta a fejét – de ez sem nekem szólt, hanem a csúszda tetején ülő kislány makacsságának.

– Hallottál valamit a New Yorkban és környékén elkövetett bankrablássorozatról?

Felidéztem az archívumban olvasott cikkeket.

–A bankrablók éjszaka csapnak le, amikor a bankok már zárva vannak. A média elnevezte őket „Láthatatlanoknak”, vagy valami ilyesminek.

– Így van.

– Mi köze ehhez Natalie-nak?

– Felmerült a neve az egyik bankrablás kapcsán, egészen pontosan Manhattan belvárosában, a Canal Street-i banknál, amit két héttel ezelőtt fosztottak ki. Egyesek szerint biztonságosabb, mint Fort Knox. A rablók elvittek tizenkétezer dollár készpénzt, és feltörtek négyszáz értékmegőrző fiókot.

– Tizenkétezer dollár nem hangzik valami nagy zsákmánynak.

– Nem is az. Ellentétben azzal, amit a filmekben látni, a bankok nem tartanak dollármilliókat a páncéltermükben. Viszont azokban az értékmegőrzőkben vagyonok lapulhattak. A rablók elsősorban azokra utaztak. A nagyanyám halála után anyám berakott egy négykarátos gyémántgyűrűt egy értékmegőrző fiókba, hogy egy nap majd nekem adja. Az a gyűrű valószínűleg önmagában megér negyven lepedőt. Ki tudja, mi mindent rejthettek azok a fiókok? Az egyik korábbi rablás után 3,7 millió dollár értékű kártérítési igény futott be. Az emberek persze hazudnak. Hirtelen az összes családi ékszer a kifosztott dobozokba került. De érted, miről beszélek.

Értettem. Csak nem nagyon érdekelt.

– És Natalie neve a Canal Street-i bankrablás kapcsán merült fel.

– Igen.

– Hogyan?

– Nagyon, nagyon érintőlegesen. – Shanta fél centire tartotta egymástól hüvelyk– és mutatóujját, hogy jelezze, mennyire apró dologról van szó. – Szinte szóra sem érdemes, tényleg. Önmagában semmi jelentőséget nem tulajdonítanék neki.

– De most mégis tulajdonítasz.

– Igen, most már igen.

– Miért?

– Mert túl sok olyan adat van életed nagy szerelmével kapcsolatban, amire sehogyan sem találok magyarázatot.

Ezzel nehezen tudtam volna vitába szállni.

– Mire következtetsz ebből? – kérdezte.

– Miből? Nem tudom, mit mondhatnék erre. Fogalmam sincs, hol van Natalie, és azt sem árultad el, milyen nagyon, nagyon érintőleges köze van bankrabláshoz.

– Éppen erről beszélek. Magam sem tartottam fontosnak, egészen addig, míg utána nem néztem a másik névnek is, akit említettél. Todd Sandersonnak.

– Nem kértelek, hogy nézz utána.

– Valóban, de akkor is megtettem. Róla is két találat volt. A nagyobb természetesen az, hogy egy héttel ezelőtt meggyilkolták.

– Várjunk csak, azt akarod mondani, hogy Toddnak is köze van ahhoz a bankrabláshoz?

– Igen. Olvastál valamit Oscar Wilde-tól?

– Igen – feleltem a szememet forgatva.

– Van egy csodálatos sora: „Egy szülő elvesztéséért még lehet a balszerencsét okolni; mindkettő elvesztése azonban már hanyagságra vall.”

– Idézet a Bunbury című színdarabból – mondta a bennem megbúvó örök tanár.

– Pontosan. Megkérsz, hogy nézzek utána két embernek, és az egyikük neve felmerül egy bankrablással kapcsolatban. Ebben nincsen semmi rendkívüli. De hogy mindkettőjüké? Ez nem lehet véletlen.

És egy héttel a bankrablás után Todd Sandersont meggyilkolták.

– És Todd neve is csak nagyon, nagyon érintőlegesen merült fel? – kérdeztem.

– Nem. Inkább csak érintőlegesen.

– Milyen módon?

– Mackenzie!

A hang felé fordultam, és egy nőt pillantottam meg, aki túlságosan is hasonlított Shanta Newlinre. Hasonló magasság, testalkat, hajviselet. A nő szeme elkerekedett a rémülettől, mintha hirtelen egy repülőgép csapódott volna a hátsó udvarba. Követtem a tekintetét. Mackenzie ismét a csúszda tetején állt.

Shanta megsemmisülve állt mellettem.

– Borzasztóan sajnálom, Candace. Szóltam neki, hogy üljön le.

– Szóltál neki? – ismételte Candace hitetlenkedve.

– Sajnálom. Figyeltem rá. Csak éppen egy barátommal beszélgettem.

– És ez mentség?

Mackenzie mosolya azt üzente: „elvégeztem, amiért jöttem”, aztán leült, lecsúszott a csúszdán, és odaszaladt Candace-hez.

– Szia, anya!

Anya. Nem mondhatnám, hogy meglepődtem.

– Kikísérlek benneteket – próbálkozott Shanta.

– Már itt sem vagyunk – vetette oda Candace. – Majd körbemegyünk.

– Várj, Mackenzie rajzolt egy szép képet. Odabent van. Szerintem biztos haza akarja vinni.

Candace és Mackenzie már félúton jártak a kertkapu felé.

– Több száz rajzom van otthon a lányomtól – kiáltotta vissza Candace. – Megtarthatod.

Shanta a tekintetével követte őket, amíg el nem tűntek a ház sarka mögött. Katonás testtartásának nyoma sem maradt, egy megtört nő állt mellettem.

– Mi a francot csinálok, Jake?

– Próbálkozol – feleltem. – Élni.

Megrázta a fejét.

– Ez sosem fog működni.

– Szereted az apját?

– Igen.

– Akkor működni fog. De nem lesz egyszerű.

– Mitől vagy ilyen bölcs?

– A Lanfordra jártam, és sok talk-show-t nézek.

Shanta megfordult, és a hintára pillantott.

– Todd Sanderson értékmegőrző fiókot bérelt a Canal Street-i bankfiókban – mondtam. – Ő volt a bankrablás egyik károsultja. Ez minden. Szinte említést sem érdemel.

– Egy héttel később azonban meggyilkolják.

– Igen.

– Az FBI szerint a gyilkosságnak köze van a bankrabláshoz?

– Ennyire nem vagyok képben a nyomozás részleteit illetően – felelte Shanta.

– De?

– Először nem gondoltam, hogy bármi köze lenne a két dolognak egymáshoz. A bankrablás Manhattanben történt, a gyilkosság viszont Palmetto Bluffban.

– De most már máshogy gondolod?

– Nos, miután Natalie neve is felmerült.

– Nagyon, nagyon érintőlegesen.

– Igen.

– Mennyire érintőlegesen?

– Egy ilyen bankrablás után az FBI leltárt készít mindenről. Szó szerint mindenről. Az értékmegőrzőkben a legtöbb ember fontos iratokat és dokumentumokat tart. Értékpapírokat, kötvényeket, ügyészi meghatalmazásokat, jelzálogszerződéseket, ilyesmiket. A robbantás után ezek jó része a padlón kötött ki. Ugyan mi szüksége lenne egy rablónak a papírokra? Az FBI pedig átnézi és katalogizálja őket. Ha valaki például magánál tartja a bátyja kocsijának törzslapját, akkor az illető bátyjának neve felkerül erre a listára.

Próbáltam követni, amit mond.

– Nézzük, jól értem-e. Natalie neve szerepelt az értékmegőrzőkből kiszóródott dokumentumok egyikén?

– Igen.

– De ő nem bérelt ott saját fiókot?

– Nem. Todd Sanderson értékmegőrzőjében találták.

– És mi volt az? Miféle dokumentum?

Shanta felém fordult, és a szemembe nézett.

– Natalie végrendelete.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Az FBI, Shanta elmondása szerint, azt akarta kideríteni, mit tudok erről az egészről. Elmondtam neki az igazat: semmit. Megkérdeztem tőle, mi áll a végrendeletben. Meglehetősen egyszerű volt: minden vagyonát egyenlően osszák el az anyja és a nővére között. Azt is meghagyta, hogy a holttestét hamvasszák el, hamvait pedig – érdekes módon – a Lanford Egyetem sportpályájára néző erdőben szórják szét.

A végrendeleten gondolkodtam. Azon, hogy hol találták meg. Nem tudtam még a választ, de éreztem, hogy egyre közelebb járok hozzá.

Ahogy indulni készültem, Shanta megkérdezte:

– Biztos vagy benne, hogy nem tudod, mi ez az egész?

– Biztos – feleltem.

De aztán arra gondoltam, hogy talán mégis. Egyszerűen csak nem akartam megosztani sem Shantával, sem az FBI-jal. Annyira bíztam benne, mint mindenki másban, aki nyíltan beismeri, hogy számára a hivatali esküje az első. Az például, ha beszélek neki a Tiszta Lapról, katasztrofális következményekkel járhatott volna. De ami ennél is fontosabb – és ez volt itt a kulcs –, Natalie sem bízott a hatóságokban.

Miért?

Ezen még sosem gondolkodtam korábban. Natalie egyszerűen elmondhatta volna a rendőröknek, amit látott, aztán tanúskodik, és eltűnik a tanúvédelmi program keretében. De nem tette. Miért? Miért nem bízott bennük? És ha ő nem bízott a zsarukban, nekem miért kellene?

Ismét elővettem a mobiltelefonomat, és feltárcsáztam Malcolm Hume floridai számát. Ezúttal sem vette föl. Ebből elég, gondoltam. A Clark épülethez hajtottam. Mrs. Dinsmore szokás szerint az asztala mögött ült. Rám pillantott az olvasószemüvege mögül.

– Nem szabadna itt lennie.

Nem vesződtem azzal, hogy védekezzem vagy humorizálni próbáljak. Közöltem vele, hogy beszélni akarok Malcolm Hume-mal.

– Nincsen Vero Beachben – mondta.

– Tudja, hol van?

– Igen.

– Elárulná nekem?

Szöszmötölt egy kicsit a papírokkal, és a helyére csúsztatott egy gemkapcsot, mielőtt válaszolt.

– A faházában pihen a Canet-tó mellett.

Sok évvel korábban egyszer meghívott oda horgászni, de nem mentem el. Utálok horgászni. Sosem értettem, mi olyan nagyszerű benne, nem voltam nagy rajongója a zen stílusú, köldöknéző gyakorlatoknak. Nehezemre esik teljesen kikapcsolni magam. Pihenés helyett inkább olvasok. Szeretem lefoglalni valamivel az agyamat. De arra emlékeztem, hogy az a ház nemzedékek óta Mrs. Hume családjának birtokában volt. Még viccelődött is vele, hogy mindig betolakodónak érzi magát ott, ezért olyan tökéletes nyaralóhely.

Vagy tökéletes búvóhely.

– Nem tudtam, hogy még mindig megvan neki az a hely itt északon – mondtam.

– Minden évben feljön egy-két alkalommal. Szeret egyedül lenni.

– Nem tudtam.

– Nem beszél róla senkinek.

– Magának mégis elmondta.

– Igen – felelte Mrs. Dinsmore, mintha ez lenne a világon a legtermészetesebb. – Nem szokott társaságot hívni oda. Szüksége van az egyedüllétre, hogy nyugodtan tudjon írni és horgászni.

– Érthető, hogy ki akar szabadulni a floridai nyugdíjas lakóparkok hektikus, lüktető mindennapjaiból.

– Nagyon vicces.

– Köszönöm.

– Fizetett szabadságon van, Fisher professzor – mondta. – Úgyhogy, azt hiszem, jobban tenné, ha távozna.

– Mrs. Dinsmore?

Felnézett rám.

– Ugye emlékszik, miről kérdezgettem olyan sokat az utóbbi időben?

– A meggyilkolt hallgatókra és az eltűnt professzorokra gondol?

– Igen.

– Mi van velük?

– Meg kell adnia nekem annak a tóparti háznak a címét. Személyesen akarok beszélni Hume professzorral.

HARMINCHARMADIK FEJEZET

Egy egyetemi tanár élete, különösen egy kis egyetemen, viszonylag szűk keretek között zajlik. Megmarad az úgy nevezett felsőoktatás szürreális világában. Nem sok oka van rá, hogy távozzon erről a kényelmes helyről. Volt autóm, de hetente egynél többször nem nagyon indítottam be. Gyalog mentem az összes órámra. A kedvenc lanfordi üzleteimbe, mozimba, éttermembe és egyéb törzshelyeimre is sétáltam. Az egyetem hipermodern edzőtermében emelgettem a súlyokat. Elszigetelt világ ez, nemcsak a hallgatóknak, hanem azoknak is, akik itt tanítanak.

Az ember egy liberális-művészeti akadémia hógömbjében él.

Szelleme, természetesen, szabadon szárnyalhat, de fizikai értelemben a Todd Sanderson halálhíre óta eltelt bő egy hétben többet utaztam, mint az azt megelőző hat évben összesen. Ez talán túlzás, de nem olyan nagy. Az engem ért atrocitások és a sok üldögélés az autókban és a repülőkön kiszívta az energiáimat. Tele voltam adrenalinnal, de, ahogy azt a saját bőrömön voltam kénytelen megtapasztalni, ez az erőforrás véges.

Miután lehajtottam a 202-es útról, és elkezdtem felfelé kapaszkodni a Massachusetts és New Hampshire határán húzódó terület felé, megfájdult a hátam. Megálltam a Lee’s Hot Dog Stand nevű kajáldánál, hogy kinyújtóztassam a tagjaim. A bejárt melletti tábla a sült tőkehalas szendvicsüket reklámozta. Rendeltem egy hot dogot sült krumplival és kólával. Nagyon jólesett, és – úton az isten háta mögötti faház felé – egy pillanatra az utolsó vacsora jutott eszembe. Nem valami vidám gondolat. Farkaséhes voltam, ezért vettem még egy hot dogot, és azt is befaltam, majd visszaültem a kocsiba. Úgy éreztem magam, mintha újjászülettem volna.

Elhajtottam az Otter River State erdő mellett. Ez mindössze tíz percre volt Malcolm Hume házától. Nem tudtam a mobiltelefonjának a számát – azt sem tudtam, van-e egyáltalán mobilja –, de egyébként sem hívtam volna fel. Váratlanul akartam betoppanni, és a saját szememmel látni, mi a helyzet. Nem akartam időt hagyni Hume professzornak, hogy felkészülhessen a látogatásomra. Válaszokat akartam, és azt gyanítottam, hogy idős mentoromtól megkaphatom őket.

Nem akartam mindent megtudni. Éppen eleget tudtam már. Csak arról akartam meggyőződni, hogy Natalie biztonságban van, és a tudomására akartam hozni, hogy nagyon gonosz emberek vannak a nyomában. Valamint ki akartam deríteni, lehetséges-e, hogy én is eltűnjek, és vele legyek. Igen, hallottam a Tiszta Lap szabályairól és esküjéről, de a szívet nem lehet szabályokkal kordában tartani.

Kell lennie valamilyen megoldásnak.

Annyira elmerültem a saját gondolataimban, hogy kis híján elhajtottam a bekötőút mellett. Ráfordultam a keskeny földútra, és elindultam hegynek felfelé. Amikor felértem a csúcsra, a Canet-tó mozdulatlan tükörként terült el előttem. Az emberek gyakran dobálóznak a földöntúli kifejezéssel, de amikor megláttam a tavat, új értelmet kapott számomra a mennyei tisztaság fogalma. Leállítottam a motort, és kiszálltam az autóból. Elég volt egyetlen szippantás a friss levegőből, hogy úgy érezzem, vérátömlesztést kaptam. Sokkolóan csöndes és mozdulatlan volt minden. Tudtam, ha elkiáltanám magam, az visszhangot verne, és örökké ott kísértene a fák között, fokozatosan gyengülve, de soha el nem halva, míg végül eggyé olvadna a táj halk zümmögésével.

A tó partján álló házat kerestem, de sehol nem láttam. Csak két móló volt. Kenuk himbálóztak a cölöpökhöz kötve. Más semmi. Visszaültem a kocsiba, és balra indultam. Az út egyre rosszabb minőségűvé vált. Alaposan próbára tette az autó felfüggesztését, és örültem, hogy kötöttem rá biztosítást a kölcsönzőben. Jelen helyzetben kissé bizarrnak tűnt ez a gondolat, de az elme útjai kifürkészhetetlenek. Eszembe jutott, hogy Hume professzor egy négykerék-meghajtású platós furgonnal közlekedett, ami nem igazán illett egy decens egyetemi professzorhoz. Most végre megértettem, miért.

Két platós furgont pillantottam meg, amint egymás mellett álltak. Leparkoltam mögöttük, és kiszálltam. Megakadt a szemem a rengeteg keréknyomon a porban. Vagy Malcolm járt több alkalommal is a városban, vagy őt látogatta meg valaki.

Nem tudtam, mire gondoljak.

Amikor felnéztem a dombra, és megláttam a kis házikót a sötét ablakokkal, könnyek gyűltek a szemembe.

Ezúttal nem rózsaszín hajnalpír világította meg. A lenyugvó nap hosszú árnyékokat vetett, és a ház, amely egykor üresnek és elhagyatottnak látszott, most baljósnak és fenyegetőnek tűnt.

Ez a ház szerepelt Natalie festményén.

Gyalog indultam a bejárati ajtó felé. Volt valami álomszerű ebben az egész kirándulásban, az Alice Csodaországban jutott eszembe, mintha kiléptem volna a valóságból, és Natalie festményének világába jutottam volna. Elértem az ajtóhoz. Nem volt csengő, amit megnyomhattam volna. Bekopogtam. A néma csöndben fegyverdörrenésnek tetszett az éles hang.

Vártam, de semmi zajt nem hallottam odabentről.

Ismét kopogtam. Még mindig semmi. Nem tudtam, mitévő legyek. Megtehettem volna, hogy leballagok a tóhoz, hátha Malcolm még lent horgászik, de a csendből ítélve nem volt odalent senki. A keréknyomokról nem is beszélve.

Megfogtam a kilincsgombot, és elfordítottam. Az ajtó nem volt bezárva, sőt, semmilyen zárat nem láttam rajta – nem volt rajta még egy lyuk sem, ahová a kulcsot lehetett volna dugni. Kinyitottam az ajtót, és beléptem. Sötétség honolt odabent. Felkapcsoltam a villanyt.

Sehol senki.

– Hume professzor?

Miután megszereztem a diplomát, ragaszkodott hozzá, hogy Malcolmnak szólítsam. Sosem voltam rá képes.

Bekukkantottam a konyhába. Üres volt. Csak egyetlen hálószobát láttam. Elindultam felé, magam sem tudom, miért, de lábujjhegyen, hogy ne csapjak zajt.

Amikor beléptem a hálószobába, elállt a szívverésem.

Malcolm Hume hanyatt feküdt az ágyon, arcára fehér tajték száradt. Szája félig nyitva volt, arcvonásai utolsó, gyötrelmes sikolyba torzultak.

Megbicsaklott a térdem. A falnak támaszkodtam, hogy össze ne essek. Emlékek rohantak meg, kis híján elájultam: az első órám vele gólyaként (Hobbes, Locke és Rousseau), az első alkalom, amikor az irodában jártam, amelyet most a sajátomnak hívok (a jog és az erőszak irodalmi ábrázolásairól beszélgettünk), tanácsai a szakdolgozatommal kapcsolatban (téma: A jogállam), ahogyan könnyes szemmel magához ölelt a diplomaosztó napján.

Egy hang szólalt meg a hátam mögött:

– Nem tudtad abbahagyni.

Megpördültem. Jed állt velem szemben, fegyverrel a kezében.

– Nem én öltem meg – mondtam.

– Tudom. Saját magával végzett. – Jed rezzenéstelen arccal meredt rám. – Cián.

Eszembe jutott Benedict dobozkája. Azt mondta, hogy a Tiszta Lap összes tagja magával hord egy kapszulát.

– Megmondtuk, hogy hagyd abba.

Megráztam a fejem, próbáltam összeszedni magam, próbáltam megmagyarázni összeomlani készülő énemnek, hogy gyászolni később is lesz idő.

– Ez az egész még azelőtt elkezdődött, hogy én felbukkantam volna. Fogalmam sem volt semmiről, amíg meg nem láttam Todd Sanderson halálhírét.

Jed egyszerre végtelenül kimerültnek tűnt.

– Lényegtelen. Ezerféle módon kértünk, hogy hagyd abba. Mégsem tudtál leállni. Lényegtelen, hogy bűnös vagy-e vagy ártatlan. Tudsz rólunk. Esküt tettünk.

– Hogy megöltök.

– Jelen esetben, igen. – Jed az ágyra pillantott. – Ha Malcolm elég elkötelezett volt ahhoz, hogy ezt tegye saját magával, nekem is elég elkötelezettnek kell lennem ahhoz, hogy megöljelek.

Mégsem húzta meg a ravaszt. Már nem akart mindenáron agyonlőni. Láttam rajta. Szívesen megtette volna, amikor még azt gondolta, hogy én öltem meg Toddot, de azt már nem bírta volna el a lelkiismerete, hogy csak azért végezzen velem, hogy elhallgattasson. Ismét a holttestre pillantott.

– Malcolm szeretett téged – szólalt meg végül. – Fiaként szeretett. Nem akarná, hogy… – Elcsuklott a hangja. Leeresztette a fegyvert.

Tettem egy bizonytalan lépést felé.

– Jed?

Rám nézett.

– Azt hiszem, tudom, Maxwell Minor emberei hogyan szereztek tudomást Toddról.

– Hogyan?

– Előbb kérdeznem kell valamit – mondtam. – A Tiszta Lapot Todd Sanderson indította el, vagy Malcolm Hume? Esetleg te?

– Miért fontos ez?

– Csak… most az egyszer bízz meg bennem, kérlek.

– Todd indította el – felelte Jed. – Az apját borzalmas bűncselekménnyel vádolták meg.

– Pedofíliával.

– Igen.

– És végül főbe lőtte magát – mondtam.

– Nem tudod elképzelni, mennyire megviselte Toddot. A legjobb barátja voltam, egy szobában laktunk a kollégiumban. A szemem láttára hullott darabokra. Küzdött az igazságtalanság ellen. Ha az apja legalább elköltözhetne onnan, hogy új életet kezdjen valahol máshol. De ez persze lehetetlen volt, az efféle vádak mindenhová elkísérik az embert. Sosem szabadulhat tőlük.

– Kivéve, ha tiszta lappal indulhat.

– Pontosan – bólintott Jed. – Rájöttünk, hogy sok olyan ember van, akit meg kellene menteni, és ezt csak úgy lehetne megoldani, ha tiszta lappal indulhatnának. Hume professzor egyetértett velünk. Ő is ismert valakit, akinek jól jött volna egy tiszta lap.

Ezen elgondolkodtam, és arra jutottam, hogy az a „valaki” minden valószínűség szerint Aaron Kleiner professzor volt.

– Ezért összefogtunk – folytatta Jed. – Jótékonysági alapítványnak álcázva létrehoztuk ezt a szervezetet. Apám szövetségi rendőrbíró volt. Abból állt a munkája, hogy embereket rejtett el a tanúvédelmi program keretében. Ismertem a szabályokat. A nagyapámtól örököltem azt a farmot Kraftboróban. Az lett a főhadiszállásunk, ott képeztük ki az embereket arra, hogyan viselkedjenek, amikor új személyazonosságot kapnak. Ha valaki például imádja a szerencsejátékokat, az nem mehet Vegasba vagy a lóversenypálya közelébe. Elsősorban pszichológiai tréningről volt szó, meg kellett értetnünk velük, hogy eltűnésük egyszerre öngyilkosság és újjászületés – meg kell ölniük a mostani énjüket, hogy megszülethessen egy másik. Makulátlan új személyazonosságokat alkottunk. Téves információkkal igyekeztünk félrevezetni üldözőiket. Tetoválásokat és új hajviseletet találtunk ki nekik. Bizonyos esetekben Todd plasztikai műtétet hajtott végre, hogy megváltoztassuk az illető külsejét.

– És aztán? – kérdeztem. – Hol helyeztétek el azokat az embereket, akiket megmentettetek?

Jed elmosolyodott.

– Éppen ez a legszebb benne. Sehol.

– Nem értem.

– Egyfolytában Natalie-t keresed, de nem figyelsz arra, amit mondunk. Egyikünk sem tudja, hol van. Így működik a szervezet. Ha akarnánk, se tudnánk elárulni. Megadunk neki minden szükséges eszközt, aztán kirakjuk egy vasútállomáson, és nem tudjuk, hová megy. Így szavatoljuk a biztonságukat.

Próbáltam megemészteni az információt, de nem tudtam elfogadni, hogy semmilyen módon nem találhatom meg, és soha többé nem lehetünk együtt. Sokkolt a gondolat, hogy kezdettől fogva hiábavaló volt minden igyekezetem.

– Natalie segítségért fordult hozzátok – mondtam.

Jed ismét az ágyra pillantott.

– Malcolmhoz – pontosított.

– Honnan ismerte? – kérdeztem.

– Nem tudom.

De én tudtam. Natalie anyja elmondta a lányának Archer Minor csalásának történetét, és hogy az apjának miért kellett nyomtalanul eltűnnie. Natalie nyilván megpróbálta felkutatni, és Malcolm Hume az első között lehetett, akit felkeresett. Malcolm valószínűleg örömmel fogadta egykori kollégája lányát, akinek annak idején el kellett hagyni a családját. Hogy Malcolm segített-e neki megszökni Archer Minor családja elől? Nem tudom, de azt gyanítottam, hogy igen. Akárhogy is történt, Malcolm számára Aaron Kleiner adta meg a végső lökést ahhoz, hogy csatlakozzon a születő Tiszta Laphoz. A lánya kétségkívül olyasvalaki volt, akit azonnal a szárnyai alá vett.

– Natalie azért fordult hozzátok, mert szemtanúja volt egy gyilkosságnak – mondtam.

– Nem egy átlagos gyilkosságnak, hanem Archer Minor meggyilkolásának.

Bólintottam.

– Szóval szemtanúja lesz egy gyilkosságnak. Felkeresi Malcolmot. Malcolm elviszi a kraftborói farmra.

– Először idehozta.

Hát persze, gondoltam. A festmény. Ez a hely ihlette.

Jed elmosolyodott.

– Mi az?

– Még mindig nem érted, ugye?

– Mit nem értek?

– Nagyon közel álltál Malcolm szívéhez – mondta. – Nem túloztam azzal, hogy fiaként szeretett.

– És?

– Hat évvel ezelőtt, amikor segítségre volt szükséged a disszertációd megírásához, Malcolm Hume javasolta a vermonti művésztelepet, igaz?

Hideg borzongás járta át a testemet.

– Igen, és?

– A Tiszta Lap nem csak hármunkból áll, természetesen. Van egy elkötelezett csapatunk. Cookie-val és néhány más taggal találkoztál. Nem vagyunk sokan, érthető okokból. Tökéletesen meg kell bíznunk egymásban. Malcolmban felmerült, hogy esetleg te is a szervezet hasznára válhatnál.

– Én?

– Ezért javasolta neked, hogy utazz el Vermontba. Az volt a terve, hogy megmutatja, mivel foglalkozik a Tiszta Lap, és megkér, hogy csatlakozz hozzánk.

Nem tudtam, mit mondhatnék erre, ezért feltettem a legkézenfekvőbb kérdést:

– És miért nem tette?

– Rájött, hogy nem illenél közénk.

– Nem értem.

– A világ nem fekete-fehér, Jake. Amit csinálunk, az részben illegális. A saját szabályaink szerint dolgozunk. Mi döntjük el, ki érdemli meg a segítségünket, és ki nem. Emberéletekről határozunk. A bűnös és az ártatlan közötti határvonal egyáltalán nem olyan egyértelmű.

Bólintottam, most már kezdtem érteni. A fekete-fehér és a szürke árnyalatai.

– Eban Trainor – mondtam.

– Megszegett egy szabályt. Te meg akartad büntetni. Nem vetted figyelembe az enyhítő körülményeket.

Eszembe jutott, hogyan védte Malcolm Eban Trainort a buli után, ahonnan két diákot alkoholmérgezéssel szállítottak kórházba. Most már láttam az igazságot. Hume professzor részben azért vette a védelmébe Trainort, hogy próbára tegyen – én pedig, Malcolm szerint, elbuktam a próbán. De igaza volt. Hiszek a szabályokban. Ha az ember egyszer elindul a lejtőn, az az egész civilizációnkat magával ránthatja.

Legalábbis egy hete még így gondoltam.

– Jake?

– Igen?

– Tényleg tudod, Minorék hogyan bukkantak Todd nyomára?

– Azt hiszem, igen – feleltem. – Valahol őrzitek a Tiszta Lap dokumentumait, igaz?

– Egy internetes felhőben. Todd, Malcolm és én tudunk csak hozzáférni, de nem egyedül, legalább két emberre szükség van hozzá hármunk közül. – Hirtelen elhallgatott, és pislogott néhányat. – Csak most döbbentem rá. Egyedül maradtam. Azok a dokumentumok örökre elvesztek.

– A papíralapú dokumentumokat hol tároljátok?

– Mire gondolsz?

– Például végrendeletekre – mondtam.

– Azok biztos helyen vannak. Senki nem találhat rájuk.

– Mint például egy Canal Street-i bankfiók értékmegőrzője?

Jednek tátva maradt a szája a meglepetéstől.

– Ezt meg honnan tudod?

– Kirabolták a bankot, és feltörték az összes értékmegőrző fiókot. Nem tudom, mi történt pontosan, de az biztos, hogy Natalie még mindig előkelő helyen szerepelt a Minor család körözési listáján. Komoly vérdíjat tűztek ki a fejére. Szóval szerintem az történhetett, hogy valaki – vagy a rablók, vagy egy korrupt zsaru – felismerte a nevét. Jelentették Minornak. Minor pedig kiderítette, hogy a fiók, ahonnan előkerült, egy bizonyos Todd Sanderson nevére szól, aki a dél-karolinai Palmetto Bluffban él.

– Uramisten – suttogta Jed. – És ezért ellátogattak hozzá.

– Igen.

– Toddot megkínozták – mondta Jed.

– Tudom.

– Szóra bírták. Mindenkit szóra lehet bírni a megfelelő eszközökkel. De Todd nem tudta, hol van Natalie, sem azt, hogy más hol rejtőzik. Érted már? Csak arról beszélhetett nekik, amit tudott.

– Mint például a táborról Vermontban.

Jed bólintott.

– Ezért kellett bezárnunk. Ezért kellett úgy tennünk, mintha nem lenne ott semmi, csak egy farm. Érted?

– Értem – bólintottam.

Malcolm holttestére pillantott.

– El kell temetnünk, Jake. Nekünk kettőnknek. Itt, ezen a helyen, amit annyira szeretett.

Hirtelen rádöbbentem valamire, amitől megfagyott a vér az ereimben. Jed látta az arcomon.

– Mi az? – kérdezte.

– Toddnak nem volt lehetősége bevenni a ciánkapszulát.

– Biztosan meglepték.

– Igen, és ha megkínozták, és sikerült kiszedniük belőle a nevedet, akkor valószínűleg Malcolmét is elárulta. Embereket küldhettek utána Vero Beachbe. De Malcolmnak csak a hűlt helyét találták, mert feljött ide, a faházba. Ezek a pasasok azonban nem adják fel olyan könnyen. Hat év után végre Natalie nyomára akadtak, nem fogják csak úgy elengedni. Nyilván kérdezősködni kezdtek, hátha sikerül kideríteniük, hol lehet. Annak ellenére, hogy ez a ház Malcolm néhai felesége nevén van, csak idő kérdése lehetett, mikor találják meg.

Eszembe jutottak a keréknyomok.

– Malcolm halott – mondtam az ágyra pillantva. – Az öngyilkosságot választotta, és a holttest állapotából ítélve, alig néhány órája végezhetett magával. Miért?

– Uramisten! – Jed is rájött, hová akarok kilyukadni. – Mert Minor emberei rátaláltak.

Alighogy kimondta ezeket a szavakat, motorzúgást hallottam. Most már világos volt. Minor emberei megelőztek bennünket. Malcolm Hume meglátta őket, és úgy döntött, saját kezébe veszi a sorsát. Amikor ideértek, már csak a holttestét találták.

De akkor mit csináljanak?

Csapdát állítottak. Itt maradt valaki, hogy figyelje a házat, hátha felbukkanunk.

Jeddel az ablakhoz siettünk, és láttuk, ahogy két fekete autó áll meg a furgonok mellett. Kivágódott a kocsik ajtaja. Öt fegyveres férfi szállt ki belőlük.

Az egyikük Danny Zuker volt.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

A fegyveresek szétszóródtak, majd óvatosan elindultak a ház felé.

Jed a zsebébe nyúlt, és egy kis dobozt húzott elő belőle. Kinyitotta, és a kezembe nyomta a kapszulát.

– Nem akarom – mondtam.

– Nálam van a fegyver. Feltartóztatom őket. Próbálj kereket oldani valahogy. De ha nem sikerül…

Danny Zuker hangja harsant odakintről.

– Csak egyféleképpen úszhatjátok meg – kiáltotta. – Gyertek ki feltartott kézzel!

Mindketten lekuporodtunk a padlóra.

– Hiszel neki? – kérdezte tőlem Jed.

– Nem.

– Én sem. Kizárt, hogy életben hagyjanak bennünket. Ha nem reagálunk, azzal időt hagyunk nekik, hogy körbevegyenek. – Felállt. – Próbálj kisurranni hátul, Jake! Én addig lefoglalom őket.

– Micsoda?

– Menj már!

Jed figyelmeztetés nélkül kiütötte az ablaküveget, és tüzelni kezdett. A következő másodpercben lövések kezdtek záporozni a házra, és a többi ablaktábla is betört. Üvegszilánkok hullottak rám.

– Indulj! – üvöltötte Jed.

Nem vártam meg, hogy harmadszor is szóljon. Sietve kúszni kezdtem a hátsó ajtó felé. Tudtam, hogy ez az egyetlen esélyem. Jed hátát a falnak vetve vaktában lövöldözött kifelé. Még mindig lekuporodva keresztülvágtam a konyhán, és elértem a hátsó ajtót.

Hallottam Jed diadalittas kiáltását.

– Egyet leszedtem!

Nagyszerű. Már csak négy van hátra. Egyre hevesebb sortűz zúdult a házra. A falak kezdték megadni magukat, a golyók átlyukasztották a külső burkolatot, és már magát a faszerkezetet ostromolták. Jedet eltalálta egy lövedék, majd rögtön utána még egy. Elindultam vissza hozzá.

– Ne! – kiabált rám.

– Jed…

– Ne merészeld! Tűnj el innen!

Segíteni akartam neki, de azzal a vesztembe rohantam volna. Úgysem tudnám megmenteni. Kész öngyilkosság lenne. Jednek sikerült valahogy talpon maradnia. A bejárati ajtó felé indult.

– Oké! – kiáltott ki. – Megadom magam.

A fegyver még mindig a kezében volt. Visszanézett rám, kacsintott, aztán intett, hogy menjek.

Kipillantottam a hátsó ablakon, és felkészültem rá, hogy kirontok az épületből. A ház közvetlenül egy erdő mellett állt. Ha sikerül eljutnom a fákig, talán megúszom. Nem volt más tervem. Legalábbis semmi olyan, ami ennél nagyobb sikerrel kecsegtetett volna. Elővettem az iPhone-omat, és bekapcsoltam. Volt térerő. Feltárcsáztam a 911-et, és ismét kinéztem az ablakon.

Az egyik fegyveres a háztól balra állt, és szemmel tartotta az ajtót. A pokolba!

– Kilenc-tizenegy, milyen vészhelyzetről van szó?

Gyorsan elmagyaráztam, hogy lövöldözés tört ki, és legalább két embert eltaláltak. Megadtam neki a címet, aztán leraktam a telefont a padlóra, de nem szakítottam meg a vonalat. A hátam mögül hallottam Danny Zuker hangját:

– Oké, előbb dobd ki a fegyvert!

Mintha mosolyt láttam volna Jed arcán. Erősen vérzett. Nem tudtam, milyen súlyosak a sérülései, halálosak-e vagy sem, de ő tudta. Jed tudta, hogy az élete véget ért, bármit tesz is, és ez különös derűvel töltötte el.

Kinyitotta az ajtót, és tüzelni kezdett. Hallottam, ahogy valaki felkiált fájdalmában – talán még egy gengsztert sikerült eltalálnia –, aztán meghallottam az automata fegyver könyörtelen ugatását. A hátsó ablak mellett kuporogva láttam, ahogy Jed hátratántorodik, két karja vadul rángatózik a golyózáporban, mintha valami bizarr táncot járna. Nekiesett az ajtóval szemközti falnak. További lövedékek csapódtak élettelen testébe.

Jed számára véget ért minden, és valószínűleg számomra is.

Még ha Jed valóban elintézett közülük kettőt, akkor is három felfegyverzett bűnözővel álltam szemben. Mennyi esélyem maradt? A másodperc törtrésze alatt végeztem a fejszámolással. Gyakorlatilag zéró. Igazából egyetlen dologban reménykedhettem. Ha húzom az időt. Húzom az időt, amíg a rendőrség ideér. A keskeny földútra gondoltam, és arra, hány kilométerrel ezelőtt láttam utoljára akkora várost, ahol rendőrőrs lehet.

A felmentő sereg aligha fog időben megérkezni.

Talán Minorék élve akarnak elfogni.

Én voltam az utolsó esélyük arra, hogy információhoz jussanak Natalie-ról. Ezzel lehet az utolsó ütőkártyám.

Közeledtek a házhoz. Körülnéztem, hová bújhatnék.

Húzni az időt.

De nem volt hová rejtőzni. Felálltam, és kinéztem a hátsó ablakon. A fegyveres még mindig ott volt, rám várt. Átszaladtam a konyhán, vissza a hálószobába. Malcolm ugyanúgy feküdt, mint amikor otthagytam, de nem is számítottam rá, hogy megmozdul.

Hallottam, hogy valaki belép a házba.

Az ablakhoz osontam. Arra számítottam – és tényleg ez volt az egyetlen esélyem –, hogy a hátul lesben álló pasas az ajtót figyeli. A hálószoba ablaka a ház jobb oldalán volt. Arról a helyről, ahol állt, nem láthatott ide.

A nappaliból hallottam Danny Zuker hangját:

– Fisher professzor? Tudjuk, hogy odabent van. Ne várasson meg minket, mert csak rosszabb lesz.

Az ablak megnyikordult, amikor kinyitottam. Zuker és egy másik gengszter megiramodott a hang irányába. Láttam őket, miközben kiugrottam az ablakon, és futásnak eredtem az erdő felé.

Fegyverropogás hangzott fel a hátam mögött.

Ennyit arról, hogy élve kellek nekik. Nem tudtam eldönteni, vajon csak a képzeletem játszik-e velem, vagy valóban így van, de esküdni mertem volna, hogy golyók súrolják az oldalamat. Futottam tovább. Nem fordultam hátra. Csak a fákig…

Valaki oldalról derékon kapott, és leterített.

Biztosan az a pacák, aki a hátsó ajtót figyelte. Balról ugrott nekem, és a földre döntött. Ökölbe szorítottam a kezemet, és keményen az arcába sújtottam. Megtántorodott. Újra meglendítettem az öklömet, és még egyet behúztam neki. Ez is célba talált. A fickó teste elernyedt.

De addigra már késő volt.

Danny Zuker és a másik gengszter fölöttem álltak. Mindketten rám irányították a fegyverüket.

– Életben hagyom – mondta Zuker. – Csak árulja el, hol van Natalie.

– Nem tudom.

– Akkor nem veszem semmi hasznát.

Vége volt. Most már semmiben sem reménykedhettem. A férfi, aki leterített, magához tért, és megrázta a fejét. Felállt, elővette a pisztolyát. A földön feküdtem, körülöttem három felfegyverzett gonosztevő. Nem maradt semmilyen opcióm. A távolban nem vijjogtak a megmentésemre igyekvő rendőrautók szirénái. Az egyik fickó a bal oldalamon állt, a másik – akit leütöttem – tőlem jobbra.

Felnéztem Danny Zukerre, aki valamivel hátrább állt két társánál. Belekapaszkodtam az utolsó szalmaszálba:

– Maga ölte meg Archer Minort, igaz?

Ezzel sikerült meglepnem. Értetlenség ült ki az arcára.

– Tessék?

– Valakinek el kellett hallgattatnia – folytattam –, Maxwell Minor pedig sosem lőtte volna le a saját fiát.

– Magának teljesen elment az esze.

A másik két férfi összenézett.

– Mi másért akarná annyira megtalálni Natalie-t? – kérdeztem. – Hat éve történt. Maga is tudja, hogy nem fog tanúskodni.

Danny Zuker megrázta a fejét. Mintha szomorúságot láttam volna átsuhanni az arcán.

– Fogalma sincs, mi történt, igaz?

Lassan, szinte vonakodva, felemelte a fegyvert. Kijátszottam az utolsó kártyámat. Nem így akartam meghalni, a földön fekve. Felálltam, és azon gondolkodtam, mi legyen az utolsó szavam, amikor valaki kimondta helyettem.

Egyetlen dörrenés hallatszott. A tőlem balra álló férfi feje érett paradicsomként robbant szét.

Mindhárman a hang irányába fordultunk. Én tértem magamhoz leggyorsabban. Átengedtem az irányítást a hüllőagyamnak, és a férfi felé lendültem, akit egyszer már leütöttem. Ő állt a legközelebb hozzám, és ő tűnt a leggyengébb láncszemnek a korábban bevitt ütéseim miatt.

Meg kell kaparintanom a fegyverét, zakatolt az agyamban.

De a fickó gyorsabb volt, mint ahogy számítottam. Valószínűleg az ő hüllőagya is működésbe lépett. Hátrált egy lépést, és célba vett a fegyverével. Túl messze voltam tőle, esélyem sem volt elérni, mielőtt meghúzta a ravaszt.

A következő pillanatban az ő feje is vörös felhővé változott.

Az arcomra fröccsent a vére. Danny Zuker nem tétovázott. Mögém lépett, és pajzsként használt. Egyik karjával a könyökhajlatába szorította a nyakamat, másik kezével pedig a fejemhez nyomta a fegyverét.

– Ne mozdulj! – sziszegte.

Nem mozdultam. Minden elcsöndesedett. Szorosan maga előtt tartva elindult velem vissza a házhoz.

– Mutasd magad! – kiáltotta Zuker. – Mutasd magad, különben kiloccsantom az agyát!

Zizegő hang hallatszott, mint amikor valaki a fűben gázol. Zuker jobbra kapta a fejét, vigyázva, hogy közben a testem fedezékében maradjon. Engem is jobbra fordított – arra, ahonnan a zizegő hangot hallottuk. A tisztásra pillantottam.

Elakadt a lélegzetem.

Natalie közeledett felénk, kezében fegyverrel, amit egyenesen ránk fogott.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

Danny Zuker szólalt meg elsőként.

– Nocsak, nocsak, kit látnak szemeim.

Az egész testem elzsibbadt, amikor megláttam. Találkozott a tekintetünk – Natalie-é és az enyém –, mire az egész világ megszűnt létezni körülöttem. Életem egyik legmeghatározóbb pillanata volt, ahogy kék szemébe néztem a szeretett nőnek, és annak ellenére hálát éreztem, hogy éppen egy fegyver csövét szorították a halántékomhoz. Ha meghúzza a ravaszt, ám legyen. Ez az egyetlen pillanat akkor is többet ért számomra, mint az elmúlt hat év. Ha úgy van megírva, hogy most kell meghalnom – pedig nem akartam meghalni, sőt, mindennél jobban akartam az életet és azt, hogy ezzel a nővel lehessek –, akkor boldogabb emberként halok meg, mint tettem volna azt néhány másodperccel korábban.

Natalie még mindig ránk célzott a fegyverével.

– Engedje el!

Egy pillanatra sem vette le rólam a tekintetét.

– Eszem ágában sincs, kislány – mondta Zuker.

– Engedje el, és cserébe magával vihet engem.

– Ne! – kiáltottam.

Zuker a nyakamba nyomta a fegyver csövét.

– Kuss legyen! – Azután Natalie-hoz fordult: – Miért bíznék meg benned?

– Ha csak magammal törődnék, nem jöttem volna elő – felelte.

Natalie egész idő alatt engem nézett. Tiltakozni akartam. Nem engedhettem, hogy helyet cseréljen velem, de volt valami a tekintetében, ami azt mondta, maradjak veszteg egy időre. Elgondolkodtam. Azt akarta tőlem, hogy adjam át neki az irányítást, hadd játsszon úgy, ahogy szeretne.

Talán nincs egyedül, gondoltam. Talán mások is rejtőznek a fák között. Talán kitervelt valamit.

– Oké – szólalt meg Zuker még mindig engem használva fedezékként. – Tedd le a fegyvert, és elengedem.

– Nem – rázta a fejét Natalie.

– Hanem?

– Elvisszük a kocsijához, és beül a kormány mögé. Amint elhajt, leteszem a fegyvert.

Zuker átgondolta a javaslatot.

– Berakom a kocsiba. Te lerakod a fegyvert, ő pedig elhajt.

Natalie bólintott, de közben továbbra is engem nézett, mintha arra kérne, hogy ne tiltakozzak.

– Rendben – mondta.

Elindultunk a ház felé. Natalie nagyjából harminc méter távolságból követett bennünket. Azon tűnődtem, vajon Cookie, Benedict vagy a Tiszta Lap egy másik tagja itt van-e a közelben. Talán a kocsinál várnak minket, felfegyverkezve, készen arra, hogy golyót repítsenek Zuker fejébe.

Amikor elértünk az autóhoz, Zuker úgy manőverezett, hogy a kocsi és a testem takarásában maradjon.

– Nyissa ki az ajtót! – utasított.

Tétováztam.

Ismét a nyakamhoz szorította a fegyvert.

– Nyissa ki az ajtót! – sziszegte a fülembe.

Natalie-ra pillantottam. Magabiztosan elmosolyodott, ami üres tojáshéjként roppantotta össze a szívemet. Ahogy becsusszantam a volán mögé rádöbbentem, mit is csinál.

Nem volt terve mindkettőnk megmentésére.

Nem álltak lesben a Tiszta Lap emberei, arra várva, hogy közbeavatkozzanak. Senki sem sietett a segítségünkre. Natalie azért tartotta fogva a tekintetemet, azért kecsegtetett hiú reménnyel, hogy ne ellenkezzem, és meghozhassa értem ezt az áldozatot.

A pokolba!

Beindítottam a motort. Natalie lassan leeresztette a fegyverét. Tudtam, hogy mindössze egyetlen másodpercem lesz a cselekvésre. Felért egy öngyilkossággal. Tisztában voltam vele. Tudtam, hogy mind a ketten nem élhetjük túl. Ő is így gondolkodhatott. Egyikünknek meg kell halnia. Végeredményben Jednek, Benedictnek és Cookie-nak lett igaza. Elcsesztem. Csökönyösen hajtogattam a magam mantráját, hogy a szerelem mindent legyőz, és pontosan azt értem el, amit megjövendöltek: makacsságomért Natalie az életével fizet.

Nem engedhettem, hogy ez megtörténjen.

Amint beszálltam a kocsiba, Natalie megállt, és Danny Zukerre emelte a tekintetét. Zuker megértette, hogy eljött az ő pillanata, és elvette a fegyvert a nyakamtól. Átvette a pisztolyt a másik kezébe, hogy távolabb kerüljön tőlem, és a kormány mögött ülve esélyem se legyen elérni.

– Most te jössz – szólalt meg.

Natalie lerakta a fegyvert a földre.

Ez volt az a pillanat, amire vártam. Az elmúlt néhány másodpercben pontosan megterveztem a mozdulatsort, belekalkulálva a meglepetés erejét is. Tudtam, hogy bármilyen gyorsan cselekszem, Zukernek akkor is marad ideje rám lőni. Nem érdekelt. Valahogyan meg kell majd védenie magát. Ha azt választja, hogy rám lő, akkor Natalie-nak esélye nyílik a menekülésre, vagy arra, hogy felkapja a saját fegyverét a földről, és meghúzza a ravaszt.

Én már meghoztam a magam döntését: eszem ágában sem volt elhajtani.

Figyelmeztetés nélkül a feje felé lendítettem a bal kezemet. Nem hiszem, hogy számított rá. Ha tartott is valamitől, az inkább az volt, hogy a fegyvert próbálom megszerezni. A hajába markoltam, és magam felé rántottam. Ahogy az várható volt, Zuker rám irányította a fegyvert.

Bal kézzel az arcomhoz húztam az övét. Arra számított, hogy a jobbal a fegyverért nyúlok.

Nem nyúltam.

Ehelyett a jobbal Zuker szájába gyömöszöltem a Jedtől kapott ciánkapszulát. A gengszter szeme elkerekedett a rémülettől, amikor rájött, mit tettem. Egy pillanatra elbizonytalanodott – a felismeréstől, hogy cián került a szájába, és ha nem szabadul meg tőle azonnal, akkor halott ember. Megpróbálta kiköpni, de szorosan a szájára tapasztottam a tenyeremet. Keményen ráharapott az ujjamra, felüvöltöttem a fájdalomtól, de nem vettem el a kezem. Ezzel egy időben meghúzta a ravaszt.

A fejemre célzott, de elhajoltam a lövés elől.

A golyó a vállamat találta el. Még több fájdalom.

Zuker rángatózni kezdett. Újabb lövésre készült, de már nem maradt ideje. Natalie első golyója a koponyája hátsó részét érte. Még kétszer meghúzta a ravaszt, de azokra már nem volt szükség.

A hátradőltem a vezetőülésben, kezemet lüktető vállamra szorítva próbáltam elállítani a vérzést. Vártam, hogy odajöjjön hozzám.

De nem jött. Továbbra is ott állt, majdnem tíz méterre tőlem.

Soha életemben nem láttam az arcára kiülő kifejezésnél gyönyörűbbet és szívszorítóbbat. Könnycsepp buggyant ki a szeméből. Lassan megrázta a fejét.

– Natalie?

– Mennem kell – mondta.

Elkerekedett a szemem.

– Ne! – A távolból végre meghallottam a szirénák vijjogását. Sok vért veszítettem, egyre gyengébbnek éreztem magam, de most ez volt a legkisebb problémám. – Hadd menjek veled. Kérlek!

Natalie könnyáztatta arca megvonaglott.

– Képtelen lennék azzal a tudattal élni, hogy valami történik veled. Érted? Ezért szöktem el hat éve is. Azt el tudom viselni, ha összetörik miattam a szíved. De azt nem, ha meghalsz.

– Nélküled halott vagyok.

A szirénák egyre hangosabban szóltak.

– Mennem kell – mondta hasztalan próbálva visszatartani könnyeit.

– Ne…

– Örökké szeretni foglak, Jake. Örökké.

– Akkor maradj velem – könyörögtem kétségbeesetten.

– Nem lehet. Te is tudod. Ne gyere utánam! Ne keress! Ezúttal tartsd be, amit ígértél!

Megráztam a fejem.

– Arra ne számíts – mondtam konokul.

Megfordult, és elindult felfelé a domboldalon.

– Natalie! – kiáltottam utána.

De életem szerelme nem nézett vissza. Tehetetlenül néztem, ahogy kisétál az életemből. Másodszor is.

HARMINCHATODIK FEJEZET

Egy évvel később

Az egyik hallgató a hátsó sorban felemeli a kezét.

– Weiss professzor?

– Igen, Kennedy?

Így hívnak most. Paul Weiss. Egy nagy egyetemen tanítok Új-Mexikóban. Elővigyázatosságból nem árulhatom el a nevét. A tóparton talált holttestek miatt a hatóságok úgy döntöttek, az lesz a legjobb, ha bevonnak a tanúvédelmi programba. Így kerültem ide, nyugatra. A tengerszint feletti magasság néha megvisel, de összességében szeretek itt élni. Ami meglep. Mindig is azt gondoltam, hogy tősgyökeres keleti parti vagyok, de a sikeres élet titka az alkalmazkodás.

Természetesen hiányzik a Lanford. Hiányzik a régi életem. Benedicttel még mindig tartjuk a kapcsolatot, annak ellenére, hogy nem lenne szabad. Egy e-mail címen írogatunk egymásnak, de sosem küldjük el a leveleket. Az AOL-nál hoztuk létre a fiókot. Megírjuk az üzeneteket, de meghagyjuk őket piszkozatként. Időnként belépünk, és ellenőrizzük, mit írt a másik.

Benedicttel közben az történt, hogy a drogkartellt, amelyik a nyomában volt, felszámolták. Megsemmisítette őket az egyik riválisuk. Ez röviden azt jelenti, hogy visszatérhet Marie-Anne-hez, de amikor legutóbb megnézte a Facebook-profilját, azt látta, hogy „kapcsolatban”-ról „házas”-ra változtatta a családi állapotát. Mind az ő, mind Kevin oldala tele volt az esküvőjükön készült képekkel.

Biztatom, hogy akkor is mesélje el neki az igazságot. Azt mondja, nem akarja. Nem akarja összezavarni Marie-Anne életét.

De az élet zavaros.

Mélyenszántó gondolat, igaz?

Végül a kirakós többi darabja is helyére került, bár beletelt némi időbe, mire mindent összeraktam. Minor egyik bérgyilkosa, akit Jed meglőtt, életben maradt. Vallomása megerősítette, amire gyanakodtam. A Láthatatlanok névre keresztelt bankrablók betörtek a Canal Street-i bankba. Todd Sanderson fiókjában végrendeleteket és útleveleket találtak. Az útleveleket magukkal vitték abban a reményben, hogy a feketepiacon értékesíteni tudják őket. Egyikük felismerte Natalie nevét – Minorék még mindig kerestették, hat év elteltével is –, és jelentette nekik. Az értékmegőrző Todd Sanderson nevén volt, ezért Danny Zuker és Otto Devereaux meglátogatták.

A többi már maguk is tudják. Vagy legalábbis a nagy részét.

Akadt azonban néhány dolog, ami sehogyan sem stimmelt. Az egyiket én magam is szóba hoztam Danny Zukernek, nem sokkal a halála előtt. Miért vadásztak Minorék annyira elszántan Natalie-ra? Hiszen elég egyértelművé tette, hogy nem akar tanúskodni. Mi értelme volt sarokba szorítani, hiszen azzal könnyen azt érhették volna el, hogy éppen ők kergetik a rendőrség karjába? Az egyetlen magyarázat, ami eszembe jutott, az volt, hogy Danny Zuker végzett Archer Minorral, és el akarta hallgattatni az egyetlen embert, aki ezt elmondhatná Maxwell Minornak. De ez valahogy nem tűnt kereknek, különösen azok után, hogy láttam az arcára kiülő értetlenséget, amikor megvádoltam a bűnténnyel.

„Fogalma sincs, mi történt, igaz?”

Ezt válaszolta Danny Zuker. Igaza volt. De lassan kezdtem összerakni az ábrát, főleg amikor ismét eszembe jutott a központi kérdés, ami ezt az egészet elindította:

Hol van Natalie apja?

A választ szinte napra pontosan egy éve kaptam meg a kérdésemre. Két nappal azelőtt, hogy útnak indítottak Új-Mexikó felé, megint felkerestem Natalie anyját a Hyde Park Bentlakásos Otthonban. Igyekeztem álcázni magamat. (Az álcám mostanra letisztult: kopaszra borotváltam a fejemet. Búcsút intettem ifjúságom göndör tincseinek. Úgy csillog a koponyám, mint egy bowlinggolyó. Egy aranykarikával a fülemben én lehetnék a Mr. Clean tisztítószer reklámfigurája.)

– Ezúttal az igazat akarom hallani – mondtam Sylvia Averynek.

– Már elmondtam.

Azt értettem, miért van szüksége valakinek új személyazonosságra, ha pedofíliával vádolják, magára haragít egy drogkartellt vagy szemtanúja lesz egy maffiagyilkosságnak. De az nem fért a fejembe, miért kell valakinek örökre eltűnnie egy iskolai csalás miatt – főleg azok után, hogy Archer Minor meghalt

– Natalie apja nem szökött el, igaz?

Nem válaszolt.

– Meggyilkolták, ugye?

Sylvia Averynek nem volt ereje tovább tiltakozni. Csak ült szótlanul, mint egy kőszikla.

– Maga azt mondta Natalie-nak, hogy az apja soha, semmilyen körülmények között nem hagyta volna el.

– Így van – suttogta. – Nagyon szerette. Julie-t is. És engem. Aaron olyan jó ember volt.

– Túl jó – mondtam. – Mindig fekete-fehérnek látta a világot.

– Igen.

– Amikor megtudta tőlem, hogy Archer Minor halott, azt mondta: „Hála istennek!”. Ő ölte meg a férjét?

Lehajtotta a fejét.

– Már nincs kitől félnie, nyugodtan elárulhatja. – Ez persze csak részben volt igaz. – Archer Minor ölte meg a férjét, vagy valaki más, akit az apja küldött?

– Archer volt az – felelte végül.

Bólintottam. Én is erre gyanakodtam.

– Fegyverrel rontott be a házunkba – idézte fel Sylvia. – Követelte, hogy Aaron adja oda neki a csalást bizonyító papírokat. Annyira igyekezett, hogy kilépjen az apja árnyékából, és ha kiderül, hogy csalt…

– Akkor pont olyan lesz, mint az apja.

– Igen. Könyörögtem Aaronnak, hogy adja oda neki. Nem hallgatott rám. Azt hitte, Archer csak blöfföl. Így hát Archer a férjem fejéhez szorította a fegyvert, és… – Behunyta a szemét. – Mosolygott, miközben meghúzta a ravaszt. Ez maradt meg bennem a leginkább. Archer Minor mosolya. Azután azt mondta, adjam oda a papírokat, különben én leszek a következő. Természetesen odaadtam őket. Két férfi jött utána. Az apjának dolgoztak. Magukkal vitték Aaron holttestét. Azután egyikük leült velem szemben, és azt mondta, ha bárkinek el merem árulni az igazat, borzalmas dolgokat fog művelni a lányokkal. Nemcsak megölik őket, de olyan dolgokat tesznek velük, hogy könyörögni fognak a halálért. Ezt többször is megismételte. Ő tanácsolta, hogy mondjam azt, Aaron lelépett. Megtettem. Éveken át tartottam magam ehhez a hazugsághoz, hogy megvédjem a lányaimat. Most már érti, miért tettem, ugye?

– Igen – feleltem szomorúan.

– Úgy kellett beállítanom, mintha szegény Aaron lenne a rosszfiú. Hogy a lányai ne kérdezgessenek folyton felőle.

– De Natalie ezt nem vette be.

– Állandóan az apjával nyaggatott.

– És a hazugság összetörte a lelkét. A tudat, hogy az apja elhagyta őt.

– Borzalmas dolog ez egy fiatal lány számára – magyarázta Sylvia Avery. – Valami mást kellett volna kitalálnom. De mit?

– Ő pedig képtelen volt elfelejteni az apját.

– Nem hagyta annyiban a dolgot. Amikor nagyobb lett, visszament Lanfordba, hogy beszéljen Hume professzorral.

– De Hume sem tudta.

– Nem. Natalie azonban tovább kérdezősködött.

– És ez könnyen bajba keverhette volna.

– Igen.

– Maga pedig úgy döntött, elmondja neki az igazat. Az apja nem egy tanítványával szökött meg. Nem azért tűnt el az életéből, mert félt Minoréktól. Elmondta neki az igazat, hogy Archer Minor gyilkolta meg hidegvérrel, mosolyogva.

Sylvia Avery nem bólintott. De nem is volt rá szükség. Elbúcsúztam tőle, és távoztam.

Tehát megtudtam végre, Natalie mit keresett abban a felhőkarcolóban aznap éjjel. Kiderült, hogy Natalie miért olyan időpontban kereste fel, amikor senki más nincs a közelében. Most már megértettem, Maxwell Minor miért nem hagyott fel soha Natalie keresésével. Nem kellett attól tartania, hogy Natalie tanúskodni fog.

Maxwell Minor semmi mást nem akart, csak bosszút állni a fia gyilkosán.

Nem tudom, mi történt pontosan. Nem tudom, vajon Natalie mosolyogva lőtte-e agyon Archer Minort, vagy a fegyver véletlenül sült el, esetleg önvédelem volt. Soha nem kérdeztem meg tőle.

A régi énemet talán zavarta volna. Az új nem törődött vele.

Véget ér az óra. Átvágok az egyetem udvarán. Santa Fe égboltja kéken ragyog le rám. Leárnyékolom a szemem, és megyek tovább.

Azon a napon, egy éve, golyóval a vállamban, láttam, ahogy Natalie hátat fordít nekem, és elindul. „Arra ne számíts”, mondtam neki, amikor arra kért, ígérjem meg, hogy nem fogom keresni. Hiába kiáltottam utána, nem állt meg. Úgyhogy kiszálltam a kocsival. A vállamban lüktető fájdalom semmi sem volt ahhoz a fájdalomhoz képest, amit azzal okozott, hogy másodszor is elhagyott. Utánafutottam, és a sebemmel nem törődve átöleltem. Magamhoz szorítottam, és így álltunk ott csukott szemmel. Soha életemben nem éreztem még olyan boldognak magam. Sírva fakadt, mire még szorosabban öleltem. A mellkasomra hajtotta a fejét. Még egyszer utoljára megpróbált elszakadni tőlem. De csak egy pillanatig tartott. Tudta, hogy ezúttal nem fogom elengedni.

Bármit is tett vagy nem tett.

Azóta sem engedtem el.

Gyönyörű nőt pillantok meg, az ujján az enyémmel megegyező jegygyűrű csillog. Diana Weiss a neve. Úgy döntött, a szabadban tartja a rajzórát ezen a csodálatos napon. Egyik diáktól a másikhoz lép, értékeli a munkájukat, tanácsot ad.

Tudja, hogy tudom, noha soha nem beszéltünk róla. Talán azért hagyott el először, mert attól félt, nem lennék képes együtt élni vele, ha megtudnám, mit tett. Akkor talán nem is lettem volna.

De most már igen.

Diana Weiss rám pillant, ahogy közelebb érek. Mosolya elhomályosítja a napot. Gyönyörű feleségem ma még a szokásosnál is szebb. Talán azért érzem így, mert a szerelem elvakít. Vagy azért, mert hét hónapos terhes a gyermekünkkel.

Befejeződik az órája. A diákok lassan elszállingóznak. Amikor végre kettesben maradunk, megfogja a kezem, a szemembe néz, és így szól:

– Szeretlek.

– Én is szeretlek – válaszolom.

Rám mosolyog. A szürke árnyalatai meghátrálnak, és eltűnnek vakító mosolya ragyogásában.

A könyv elektronikus változatának kiadója

Jaffa Kiadó

www.jaffa.hu

A kiadásért felel a Jaffa Kiadó vezetője.

Az e-könyv létrehozásában közreműködött:

Katona Zoltán, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Harlan Coben: Six Years

Published by Dutton, a member of Penguin Group (USA) Inc.

Fordította Illés Róbert

Szerkesztette

Totth Benedek

Copyright © 2013 by Harlan Coben

Hungarian translation © Illés Róbert, 2013

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2015

Table of Contents

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

Table of Contents

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET