Nora Roberts

Napgyémántok

Ruth Ryan Langannak ajánlom

Jöjj csak, ó, embergyerek

Várnak erdők, vadvizek

Fogd meg a tündér kezét,

Mert a világ gyászosabb, mint

ahogy sejtenéd.

W.B.Yeats

Kedves Olvasóim!

Akik írásomon keresztül jól ismernek,tudják, hogy valóságban és képzeletben Írországnál nincs számomra kedvesebb hely. Lélegzetelállító sziklák és békés mezők földje ez. Mítoszok ,legendák és varázslat ország. A Napgyémántokban a mítoszok egyikét vettem alapul, s a magam legendáját szőttem köré.

Éppenséggel így is eshetett volna. Ismerkedjenek meg hát Ismerkedjenek meg az ardmore-i Gallagherekkel: Aidannal, Shawnnal és Darcyval, akik ebben a Waterford megyei bűbájos tengerparti falucskában a helybéli kocsmát vezetik. A falutól nem messze fekszik egy kis ház – varázslatos hely, ahol egy magányos amerikai asszonya gyökereit és szívét próbálja felkutatni.

A ház falai közt sosem lesz egyedül, hiszen már él ott egy másik magányos nő. Csakhogy ez az asszony történetesen egy kísértet.

Egy tündérkirály segítségével – aki szívből, ha nem is bölcsen szeretett – az ardmore-i Aidan Aidan Gallagher és a chicagói Jude Frances Murray megtalálják helyüket, és megteszik az első lépést, hogy megtörjék az évszázados varázst.

Szeretném elröpíteni Önöket Írországba, hogy velem együtt beléphessenek a Aidan Gallagher-kocsma ajtaján; odabent már lobog a tűz, és frissen csapolt sör várja a vendégeket. Következzék hát a történet.

Nora Roberts

1

Napnál is világosabb, hogy elment az esze.

Pszichológus létére ezt igazán tudnia kell.

Egyértelmű jelek utalnak rá, gondolta; hónapok óta itt köröznek látótere perifériáján. Ingerlékenység, dühödt kifakadások, erő hajlam az álmodozásra és feledékenységre.  Hiányzik belőle a motiváltság, az energia és céltudatosság.

Szülei is megjegyezték már, a maguk finom megy- ez-neked –jobban- is Jude modorukban. Kollégái rá- rá pislantottak. Tekintetükben leplezett szánalom vagy undor tükröződött.

Lassanként megutálta a munkáját, a hallgatóit, barátaiban és családtagjaiban és feletteseiben számtalan csip-csup hibát talált.

Reggelente az aznapi tanítás előtti felkelés egyszerű feladata már-már Mt.Everest megmászásával ért fel. És ami még rosszabb, erre a hegyre még ránézni sem bírt, nem hogy érdekelte volna a megmászása.

Nem is szólva ösztönös, meggondolatlan viselkedéséről.

Ez volt z utolsó figyelmeztetés. A megfontolt Jude Frances Murray, a chicagói Murrayk családfájának egyik legerősebb ága, Lind és John K.Murray orvosprofesszorok józan gondolkodású, szerető lánya felmondott a munkahelyén.

Nem vett ki kutatói szabadságot, nem is kéredzkedett el néhány hétre, hanem a szemeszter kellős közepén bedobta a törölközőt.

Hogy miért? Halvány fogalma sem volt.

Ez a döntés őt legalább annyira megdöbbentette, mint a

Dékánt, a munkatársait és a szüleit.

Amikor két éve zátonyra futott a házassága, talán arra is így reagált? Á, dehogy! Feltűnésmentesen, a legcsekélyebb zökkenő nélkül folytatta megszokott életét – órákat tartott, tanulmányokat folytatott és megbeszéléseken vett részt – még aközben is, hogy kitérő válaszokkal etette az ügyvédeket és gondosan kartotékolta az iratokat, vagyis azt tette, amivel egy kapcsolatot le szoktak zárni.

Nem mintha különösebben erős kapcsolatról lett volna szó, vagy nagy lett volna a huzavona, aminek az ügyvédek

a törvény értelmében véget kellett hogy vessenek. Egy alig nyolc hónapig tartó házasság aligha kavar vihart, vagy okoz gondot. Vagy ébreszt erős indulatokat.

Leginkább az indulat, a szenvedély hiányzott, tűnődött.

Ha ilyesmit érzett volna, William sosem hagyja el egy másik nőért, mielőtt még elhervadtak volna a menyasszonyi csokor virágai.

De késő bánat, ezen már nem érdemes borongania. Ha

Ilyen, hát ilyen. Vagy ilyen volt, helyesbített gondolatban.

Hogy most milyen, azt csak az ég tudja.

Talán ez is az összképhez tartozik, elmélkedett tovább.

Megtorpant egy meredély szélén, letekintett az egyformaság, egyhangúság, unalom irdatlan, sötét tengerére, ami nem volt más, mint Jude Murray maga.

Karjaival evezve visszatántorodott, aztán sikoltozva menekült onnét.

Mennyire nem jellemző rá!

Ettől a gondolattól olyan szívdobogást kapott, hogy átfutott a fején, hátha a tetejében még infarktust kap.

Amerikai Egyetemi oktató holttestére bukkantak

egy bérelt Volvóban.

Furcsa nekrológ lenne. Még talán az Ír Timesba is belekerül, amit nagyanyja oly szívesen olvas. Természetesen a szüleit is megbotránkoztatná. Milyen kínos, nyilvános, zavarba ejtő halálnem! Felettébb nem helyénvaló.

A szülei természetesen le lennének sújtva, de mindenek előtt értetlenül állnának az eset előtt. Ugyan mi járhatott a

lányuk  fejében, hogy sikeres karrierjét és bájos tóparti öröklakását odahagyva Írországba utazzék?

Nagyi befolyását okolnák.

És ebben nem is tévednének, mint ahogy igazuk volt attól a perctől fogva, hogy pontosan egy évvel a szülei házasságkötése után – kifogástalanul ízléses szeretkezésük gyümölcseként – Jude megfogant.

Bár Jude nem szívesen gondolt rá, biztosra vette, hogy

Szülei mindig is mértéktartóan és kimérten szeretkeznek.

Szépen megkoreografálva, hasonlóan a klasszikus balettekhez, melyekért mindketten rajongtak

Hogy jut eszébe a szülei házaséletén elmélkedni egy bérelt Volvóban, amelynek nyomorult kormánykereke nem a megfelelő oldalon van?

Ujjait addig szorította a szemére, míg a képek el nem halványultak.

Ilyen amikor valaki megbolondul, futott át az agyán.

Mélyen beszívta a levegőt, majd még egyszer. Az oxigéntől majdcsak kitisztul a feje, és végre megnyugszik.

Két választása van, gondolta. Most rögtön kirángatja a bőröndöt a kocsiból, visszamegy a dublini repülőtér épületébe, a kulcsokat lecsapja az égővörös hajú, széles mosolyú alkalmazott elé, és jegyet vált a következő hazafele tartó gépre.

Állása ugyan nincs, de hála az égnek, egy darabig bizonyára kényelmesen eléldegélne értékpírjai hozadékából. Lakásába sem költözhet vissza, mert egy félévre kiadta annak a kedves párnak, de nem lenne akadálya, hogy otthon a nagyinál ellakjon egy darabig.

Nagyi pedig mélységes csalódottsággal emelné rá csodaszép, bár kisé már megfakult kék szemét:

Jude, drágaságom, mindig csak a küszöbéig jutsz el annak, hogy valóra váltsd a szíved vágyát. Miért nem teszed meg soha a döntő lépést?

- Jaj, nem tudom, nem tudom – Jude kétségbe esetten tenyerébe temette az arcát, s előre – hátra ringatózott. –

A te ötleted volt, hogy ide jöjjek! Nem az enyém. Mihez kezdek hat hónapon át a Tündérdombi Házban? Hiszen még ezt az átkozott autót sem tudom vezetni!

Nem sok választotta el egy kiadós bőgéstől. A sírás már a torkát kaparta, szemét csípte. De mielőtt kicsordulhatott volna az első könnycsepp, hátra hajtotta a fejét, szorosan lehunyta a szemét, korholni kezdte önmagát. Sírógörcs, hisztéria, gúnyolódás meg a hasonló méltatlan viselkedés

Csak az indulatok kontroll nélküli kiélésére szolgál. Abban a szellemben nevelték, hogy tisztában legyen vele,

Felismerje a jeleket. És ne engedje a kísértésnek.

- Lépj már túl ezen, Jude, te szánalmas nyafogó hülye!

Magadban beszélsz, bőgsz egy Volvóban, képtelen vagy elhatározásra jutni, s még ahhoz sincs elég erőd, hogy elfordítsd a slusszkulcsot és elindulj.

Kifújta a levegőt, aztán kihúzta a derekát. –A másik utat választom Befejezem amit elkezdtem – mormolta elszántan.

Elfordította a kulcsot, és egy röpke fohász után – adja az ég, hogy önmagam is beleértve senkit se üssek el vagy nyomorítsak meg! - kifordult a parkolóból.

Hangosan énekelt, főként azért, hogy ne sikoltson fel, valahányszor az autópályán egy csomóponthoz, az írek által vidáman csak „körforgalomnak” nevezett helyhez ért. Az agyműködése ilyenkor egy pillanatra leállt, elfelejtette, merre van a jobb meg a bal, lelki szemeivel már azt látta, ahogy belehajt egy rakás ártatlan gyalogosba, ezért teli tüdőből harsogta a dalt, ami rémületében eszébe jutott.

A Dublinból Waterford megyébe, azaz délnek tartó úton musicaldallamokat harsogott, ír kocsmadalokat bömbölt, végül Carlow városa előtt– ahol hajszál választotta el egy balesettől – a „Brown Sugar” refrénjét visította torkaszakadtából, hogy annak hallatán még Mick Jagger is összerezzent volna.

A carlow-i incidenst követően kissé lecsillapodott. Talán az utak

Isteneit úgy kiborította éneklésével, hogy feladták, és nem vetettek több autót az útjába. Talán a Szent Szűz az utat gyakori időközön-ként szegélyező szentélyeinek köszönhette megmenekülését, ám akárhogy állt is a dolog, attól fogva simán ment minden, és Jude már- már élvezni kezdte az utazást.

Gyöngyházfényű napsütésben lágy, üde zöld dombok halmai sorjáztak egészen a sötét hegyek árnyékáig. Az irdatlan hegyláncok füstös felhők és festő ecsetjére kívánkozó, a valóságtól merőben elütő szivárványos fény rétegeit ostromolták.

Festmények, gondolta elkalandozva; oly csodálatosan élethűek, hogy beléjük feledkezünk, szinte úgy érezzük, átsiklunk teremtett valóságukba, elvegyülünk a színekkel és formákkal, az elénk táruló látvánnyal, amelyet egy mester önnön zsenialitásából alkotott.

Amikor csak oldalt mert pillantani, ezt a csodát látta. Káprázatos ragyogás és valami lélegzetelállító, kegyetlen szépség, amely előbb összefacsarta, azután újból elcsitította a szívét.

A zöld, hihetetlenül zöld mezőket tüskés sövény zegzugos vagy satnya fák választotta el egymástól. Foltos tehenek és borzas birkák legelésztek rajtuk lustán, traktorokon ülő apró alakok gurultak ide- oda. Itt- ott fehér és krémszínű házak pettyezték a tájat, házak, ahol a szárítóköteleken ruhák csapkodtak a szélben, az ajtókban pedig vad, nem törődöm színfoltként virágok burjánzottak.

Aztán csodával határosan s megmagyarázhatatlanul felbukkant egy romos apátság ősi fala, amint töredékeiben is büszkén rajzolódik ki a szemkápráztatóan zöld mezők és kék ég hátterén, mintha arra várna, hogy ismét eljöjjön az ő ideje.

Eltűnődött, vajon mit érezne, ha átsétálna a mezőn, és felkapaszkodna a leomló köveken meghagyott sima, csúszós lépcsőfokokon? Érezné-e, érezhetné-e az évszázadokon át e köveken taposó lábak nyomát? Hallaná-e, ha nagyon odafigyelne, ahogy nagyanyja állítja, a zenét és a hangokat, volt csaták zaját, rég meghalt és elfeledett nők zokogását, gyermekek kacagását?

Ilyesmiben természetesen nem hisz. De itt ennél a fénynél, ezen a levegőn még ez is lehetségesnek tűnt.

A látóhatár a romos nagyságtól az elbájolóan egyszerűig kitágult és felkínálkozott. Zsúptetők, kőkeresztek, kastélyok, aztán falvak keskeny utcái, ír nyelvű jelzőtáblák.

Egyszer megpillantott egy öregembert, aki a kutyáját sétáltatta az út mellett, ahol magasra nőtt a fű, és egy kis tábla a felcsapódó laza kőtörmelék veszélyeire hívta fel a figyelmet. Ember és állat egyforma kisbarna sapkát viselt. Amit Jude végtelenül elbűvölőnek talált. Hosszan megőrizte emlékeiben ezt a képet; irigyelte tőlük a szabadságukat, mindennapjaik keresetlenségét.

Elképzelte, ahogy nap- nap után így sétálnak. Akár esik, akár fúj.

Aztán hazamennek valami zsúpfedeles, édes kis házba, amit gondozott kert vesz körül, és ahol forró tea várja az öregurat. Persze a kutyának is van saját háza, de rendszerint gazdája lábánál alszik.

Menyire szeretne ő is ezeken a mezőkön sétálni, nyomában egy hűséges ebbel! Addig menni, míg el nem fárad, és kedve nem szottyan egy kis üldögélésre. A gondolat elvakította. Ha azt tehetné, amit akar, akkor, amikor kedve van rá, a maga ritmusá –ban és a maga módján……

Annyira idegen tőle ez az egyszerű, hétköznapi szabadság. Legjobban attól félt, hogy egy nap rátalál, ujjaival lecsippenti ezüstös szélét, aztán elrontja az egészet.

Az út kanyarogva követte Waterford tengerpartját, s időnként megpillantotta a láthatáron selymesen kéklő tengert, ami széles ívben görbülő homokos öblökben már üveg zölden s szürkén ostromolta a partot.

Vállában enyhült a feszültség. Már nem markolta olyan görcsösen a volánt. Ez az az Írország, amelyről nagyanyja mesélt:

szín,drámaiság, béke. És feltehetően ez az, amiért ő, Jude végül idejött, hogy lássa, hova kötötték a gyökerei, mielőtt, mint a virágot, kitépték s átültették volna az óceán túlsó partjára.

Már örült, hogy nem futamodott meg a kapunál. És nem rohant vissza hanyatt- homlok Chicagóba. A három és fél órás autóút javát végül is sikerült baleset nélkül megúsznia! Az az apró hiba a

Waterfordi City-i körforgalomnál igazán nem számít, amikor háromszor került körbe, aztán meg majdnem belerohant egy hozzá hasonlóan halálra rémült turistákkal teli autóba.

Hiszen megúszták egy karcolás nélkül, nem igaz?

Nemsokára ott is van. Legalábbis az Ardmore-t jelzőábla szerint. A térkép szerint, amit nagyanyja gondosan felrajzolt, Ardmore a házhoz legközelebb eső falu. Onnan szerezhet majd be mindent.

Nagyanyjától persze rengeteg nevet is kapott, akiket fel kell keresnie, távoli rokonokat, akikkel fel kell vennie a kapcsolatot. De

Jude úgy döntött, hogy ezzel egyelőre vár.

Istenem, micsoda öröm lesz, ha napokon át senkihez sem kell szólnia! Ha senki sem tesz fel kérdéseket, és nem vár rájuk választ. Ha nem kell tanszéki összejöveteleken csevegnie. És nem kell magát határidőkhöz tartania.

A gondolat egy pillanatig mennyei boldogsággal töltötte el, de aztán elfogta a pánik. Mi az ördögöt csinál majd egy fél éven át?

Izmaiba visszatért a görcsös feszültség, mialatt azzal nyugtatta magát, hogy nem szentírás a fél év. A repülőtéren nem csapnak le rá a rendőrök, ha akár hat hét múlva hazamegy. Vagy hat nap múlva. Vagy ami azt illeti, akár hat óra múlva.

Pszichológus létére tudnia kellene, hogy legnagyobb problémája éppen az, hogy kínosan igyekszik megfelelni az elvárásoknak. Beleértve a sajátját is. Bár tudta, hogy elméletben jobb, mint gyakorlatban, ezen most rögtön változtat, és így tesz mindaddig, amíg csak Írországban van.

Megnyugodott. Bekapcsolta a rádiót. Az ír szófolyam hallatán leesett az álla. Nyomkodni kezdte a gombokat, hogy valami angol nyelvű állomást találjon, de közben túlment a Torony-hegyi lehajtón, ami egyenesen a házához vitt fel, és befordult Ardmore-ba.

Ám amint rájött a tévedésére, a súlyos felhőkből lezúdult az eső, mintha valami óriás szívükbe döfte volna kését. Eső dobolt a kocsi tetején, ömlött a szélvédőre, míg az ablaktörlő indítókarját keresgélte.

Lehúzódott a járda mellé, és várt. Az ablaktörlők vidáman surrogtak.

A falu déli irányban egy kis földnyelven feküdt, közel a Kelta –tengerhez és az ardmore-i öbölhöz. Hallotta, ahogy a hullámok szenvedélyes erővel csapódnak a parthoz. Szél rázta az ablakokat, vinnyogott a szurdokokban.

Mielőtt idejött, elképzelte, hogy kényelmesen végigsétál a falun, ismerkedik az édes kis házakkal, a füstös, zsúfolt kocsmákkal, lemegy a tengerpartra, a miről nagyanyja mesélt, bejárja a vad sziklákat, zöld mezőket.

De képzeletében tüneményes, napos délután volt; falusi asszonyok pirospozsgás babákat toltak babakocsikban, merész pillantású férfiak bökték meg előtte a sapkájukat.

Nem számított hirtelen lezúduló, heves tavaszi zivatarra, amitől vad szélrohamok söpörnek végig a kihalt utcákon. Talán senki sem lakik itt, gondolta. Lehet, hogy ez valamiféle kísértetváros, amire a múltba pottyanva bukkant.

A másik problémája, emlékeztette magát, hogy nyugtalanító rendszerességgel kell úrrá lennie a képzeletén.

Már hogy is ne élnének itt emberek! Csak épp van annyi eszük, hogy ne

Sikerült megtalálnia a lehajtót, amit – mint magában gúnyosan merészkedjenek ki az esőben. A házak tényleg aranyosak: mint csinos hölgyek állnak egymás mellett, lábuknál virág. Virágok, amiket most alaposan meggyötör a vihar.

Igazán kivárhatja azt a csodás, napos, délutánt, amikor majd visszajön a faluba. Most fáradt, a feszültségtől megfájdult a feje, és nem vágyik másra, mint valami meleg, barátságos kuckóra.

Lassan elindult a járda mellől, és lépésben haladt az esőben. Attól félt, hogy megint túlmegy az elágazáson.

Fel sem ocsúdott, hogy az út ellenkező oldalán hajt, amíg hajszál híján el nem kerülte a frontális ütközést. Bár igazság szerint inkább a szembejövő kocsi vezetőjének lehet hálás, hogy kikerülte, és figyelmeztetőleg rátenyerelt a dudára.

megjegyezte – csak a vak nem látott volna, ugyanis a dombtetőn álló kerek kőtorony égbe szökő felkiáltó jelét lehetetlen lett volna nem észre venni.  Ott állt egyenesen a zuhogó esőben, és őrizte Szent Declan ősi, tető nélküli katedrálisát, körülötte a megdőlt vagy felbillent kövek jelezte sírokat.

Egy másodpercre azt hitte: egy férfi lát a sírok között, akinek ezüstöltözékén tompán, nedvesen csillant a fény. Miközben szemét erőltette, csaknem leszaladt az útról, vagy arról, ami út gyanánt kanyargott előtte. Ezúttal idegességében még énekelni is elfelejtett. Úgy kalapálta szíve, hogy képtelen lett volna rá. Lassan hajtott, remegett a keze, míg azt próbálta kivenni az esőfüggönyön át, hogy hova lett a férfi, és vajon mit művel ott ebben a pokoli időben. De már semmit sem látott, csak az irdatlan tornyot,a romokat és a halottak nyugvó helyét.

Hogy is lett volna ott bárki is! Senki sem álldogál egy temetőben a vihar kellős közepén. Fáradt a szeme, merő érzékcsalódás volt az egész. Meleg, száraz helyre kell mennie, hogy kicsit kifújja magát.

Amikor az út sáros ösvénnyé szűkült össze, amit kétoldalt embermagasságú sövény szegélyezett, Jude úgy érezte, hogy végképp eltévedt, és reménytelenné vált a helyzete. A kocsi keréknyomokban zötykölődött. Csak egy nyílást keresett, ahol megfordulhat és visszahajthat.

A faluban fedél lesz a feje fölött, és csak akad valaki, aki megszán egy eszement amerikait, aki képtelen bárhová is odatalálni.

A sövényt csinos kis kőfal váltotta fel, amiről más időben festői szedercserje omlott le, aztán keskeny kis nyílás támadt, amit az ott lakók

Csak nagy jóindulattal nevezhettek felhajtónak, de mire Jude ráeszmélt hogy mit lát, már túlment rajta,és félt hátramenetben visszaaraszolni a sárban.

Az út egyre emelkedett, a keréknyomokból árkok lettek. Idegei apránként felmondták a szolgálatot, fogai összekoccantak, amikor egy újabb huppanón átjutott, és komolyan fontolgatta, hogy ott rögtön megáll, és bevárja, amíg valaki visszavontatja egészen Dublinig.

A megkönnyebbüléstől hangosan felnyögött, amikor újabb nyílást pillantott meg. A kocsi oldalát csaknem lekaristolva fordult be, aztán egyszerűen rádőlt a kormánykerékre, és úgy maradt.

Eltévedt, korgott a gyomra, holtfáradt volt, és rettenetesen kellett pisilnie. Most kénytelen lesz kikászálódni a kocsiból ebben az esőben, és be kell, hogy kopogjon egy idegenhez. Ha azt hallja tőle, hogy a háza három percnél messzebb van, muszáj megkérnie, hogy használhassa a vécét.

Nos, az írek állítólag híresek vendégszeretetükről, így nem kételkedett, hogy aki a kopogtatásra ajtót nyit, nem küldi el, hogy a sövény mögött könnyítsen magán. De azért nem akart eszelős tekintettel, kétségbeesetten állni az ajtó elé.

Lehajtotta a visszapillantó tükröt, és látta, hogy jobbára nyugodt, tiszta zöld szeme valóban kissé zavarodottan néz vissza rá. A nedvességtől begöndörödött a haja, és úgy nézett ki, mintha rémülettől égnek álló, fakéregszerű bokor meredezne a fején. Arcát elsápasztotta a szorongás és a fáradtság, és annyi ereje sem maradt, hogy elővadássza az arcfestékét, és némileg javítson a helyzeten.

Barátságos mosollyal próbálkozott, amitől az arcán életre keltek a gödröcskéi. A száj kicsit túl széles, gondolta, a szeme túl nagy, és kísérlete közelebb áll a fintorhoz, mint a mosolyhoz. De hát ennyi telik tőlem, tette hozzá gondolatban.

Megragadta a táskáját és kinyitotta az ajtót, hogy kiszálljon az esőbe.

Közben az emeleti ablakban egy mozdulatra lett figyelmes. Meglebbent a függöny, ami arra késztette, hogy felnézzen. Fehér ruhát viselő nő állt az ablakban, világosszőke hosszú haja lágy hullámokban omlott a hátára. A szürke esőfüggönyön ás futólag találkozott a pillantásuk, és Jude-ot szíven ütötte a tekintetéből áradó szépség és mélységes szomorúság.

Aztán a nő eltűnt az ablakból. Vigasztalanul zuhogott tovább az eső.

Jude megborzongott. A szél  és a nedvesség csontjáig hatolt, és méltóságát feladva szökdécselve futott a csinos kis fehér kapuhoz, ami a keskeny fehér utat kétfelől szegélyező virágfolyamtól lélegzetelállítóan szép kis udvarra nyílt.

Veranda nem volt, csak egy előtér, de a ház előreugró emeleti része ebben a helyzetben örvendetes védelmet nyújtott z esővel néhányszor megkocogtatta vele a durva ácsolású, tömörnek látszó és szemben. Jude felemelte a kelta csomót formázó rézkopogtatót, és bájosan ívelt faajtót.

Mialatt citerázott, és igyekezett nem gondolni a hólyagjára, amennyire tudta, menedéke alól szemügyre vette a házat. Akár egy babaház, gondolta. Fehér falak, élénkzöld szegély, az osztott üvegtáblás ablakokon dísznek éppúgy beváló, mint gyakorlati célt szolgáló spaletták. A zsúptető ámulatba ejtette és elbűvölte. A három rézrúdból összeállított szélcsengő édesen muzsikált.

Újra kopogtatott, ezúttal türelmetlenebbül. Az ördögbe is, tudom hogy odabent vagy, gondolta, majd az illendőséget félretéve visszahátrált az esőbe, és megpróbált bekukucskálni a homlokzati ablakon.

Bűntudatosan ugrott vissza a tető alá, amikor valaki barátságosan rádudált.

Rozsdás vörös kisteherautó állt meg a kocsija mögött, motorja úgy dorombolt, mint egy elégedett macska. Jude félresöpörte arcából ázott tincseit, és már a magyarázkodást fontolgatta, amikor a sofőr leugrott a vezetőfülkéből.

Eleinte izmos, apró férfink vélte; összekaristolt sáros csizmát viselt, koszos kabátot és munkában agyonnyúzott nadrágot. De a sötétbarna sapka alól rámosolygó arc tévedhetetlenül női arc volt.

- Hm – Jude-tól nem tellett okosabb válasz; az járt a fejében vajon miért társalog eldugult vécékről egy vadidegennel a zuhogó esőben.   És bámulatosan szép.

Áttetsző fehér bőr, szemek, amelyek zöld színe a körülöttük hullámzó dombok esőáztatta zöldjével vetekedett, a sapka alól mélyvörös fürtök göndörödtek elő, miközben a nő – a csizma ellenére is kecsesen – odasietett hozzá.

- Ön bizonyára Miss Murray. Remek időzítés, nem?

- Valóban?

- Nos, ami azt illeti, egy kicsit tényleg elúsztam ma, mivel Mrs. Duffy unokája, Tommy megint beletömte az építőkockáit a vécébe, aztán le is húzta. Pokoli munka volt.

.  – Nem találja a kulcsát?

- A kulcsom?

- Amivel a bejárati ajtót nyithatná. Végül is itt az enyém, majd kinyitom én, hogy ne ázzunk tovább.

Remek ötletnek hangzott. –Köszönöm – hálálkodott Jude, és követte a nőt az ajtóhoz. – De maga kicsoda?

-Jaj, bocsásson meg, Brenna O,Toole a nevem. –Brenna kinyújtotta a kezét, megragadta és megrázta Jude-ét. – Ugye, említette a nagyanyja, hogy rendet fogok tenni a házban?

- A nagyanyám …. A házban?- Jude a tlnyúló tető alá húzódott .- Az én házam? Ez az én házam?

Igen, igen, ha maga a chicagói Jude Murray – erősítette meg Brenna, felhúzta a szemöldökét, látszott, hogy furcsállja Jude kérdését.- Lefogadom, hogy a hosszú út után alig áll a lábán a fáradtságtól.

- Így van.- Jude megdörgölte az arcát, míg Brenna kinyitotta az ajtót .- Én azt hittem, eltévedtem.

- Úgy fest, hogy már ide is talált.  Ceade mile failte - tette hozzá Brenna, és félre állt, hogy Jude elsőként léphessen be.

Ezerszer is Isten hozta, fordította le magában Jude. Ennyit még ért írül. És milyen igaz, gondolta, amikor belépett a melegbe.

A fellépőnél alig szélesebb előszoba egyik feléből időtől s lábaktól fényesre csiszolt lépcsőfokok vezettek fel az emeletre. Jobbról egy

ívelt, ajtónyíláson át a kis nappaliba lehetett átmenni; csinos volt, mint a festett kép, a falak piskótaszínűek, a szegély méz sárga és naptól megsárgult volt a függöny is, így az volt a benyomása, mintha az egész szoba napfényben fürdene.

Kopott, fakó bútorok, de vidám és hívogatóan puha kék fehér csíkos párnák és kárpit. Kincsek zsúfolódtak a szedett- vetett asztalokon: kristályok, faragott szobrocskák, apró üvegek. A széles hajópadlókat szőnyegek színesítették, kőből rakott kandallóban magasra halmoztak valamit, amit Jude tőzegkockának vélt.

Föld illatú volt a ház, és valami enyhe virágillat is érződött a levegőben.

- Milyen bájos! – Jude kisöpörte az arcából a haját, ahogy körülnézett. – Akár egy babaház.

Öreg Maude szerette a csinos holmikat.

Brenna hanghordozásában volt valami, amitől Jude megtorpant és a lányra nézett. – Bocsásson meg, de én nem ismertem. Biztos kedvelte.

- De mennyire. Öreg Maude-ot mindenki szerette. Nagyszerű hölgy volt. Örülni fog, hogy maga ideköltözött, és törődik a házával. Rosszulesne neki, ha magányosan, üresen állna. Körülvezessem? Hogy tudja, mi merre található.

-Igazán hálás lennék, de előbb okvetlen fel kell keresnem a fürdőszobát…

Brenna felkacagott.- Hosszú az út Dublinból. A konyha mellett van egy kis vécé. Három éve alakítottuk ki az apámmal Maude kérésére egy kamrából. Arra, egyenesen.

Jude nem vesztegette az időt. A mosdófülkére pontosan ráillett a „kis” jelző. Ha behajlítja a karját és felemeli a könyökét, biztos beveri kétoldalt a falba. De a falakt finom

Brenna megint felkacagott, míg végig vezette Jude-ot a hallon.- hát, apám folyton egy fiúban reménykedett, de így esett. Nőkkel

van körülvéve, még a kutya is nőstény. Menjen csak fel.

- Igazán nagyon köszönöm. Nem szoktam ilyen… kába lenni.

- Végtére is nem mindennap repüli át az ember az óceánt, nem?

Szüksége van valamire, mielőtt elmegyek?

- Nem, én… - A lépcsőkorlátnak dőlt és pislogott.- Ó, majd elfelejtettem. Volt egy nő a házban. Hova lett?

halvány rózsaszínűre festették, a frissen súrolt fehér porcelán csillogott, és bájosan hímzett kéztörlők lógtak akkurátusan a törölközőtartón.

A mosdó felett ovális tükörbe elég volt egy pillantást vetnie, hogy megállapítsa, pontosan olyan rémesen fest, ahogy sejtette. Noha magassága és felépítése átlagos volt, a törékeny Brenna mellett csörtető amazonnak érezte magát.

A párhuzam bosszúsággal töltötte el. Kifújta arcából összegöndörödött fürtjeit, és visszament az előszobába.

- Behoztam volna őket….

A gondos Brenna az alatt már kivette a kocsiból Jude csomagjait, és becipelte őket az előtérbe.- Biztos alig áll a lábán az utazás után. Mindjárt felviszem a holmiját. Gondolom, Öreg Maude szobáját választja, az nagyon kellemes, aztán feltesszük a vizet, hogy teázhasson, begyújtjuk a tüzet. Nyirkos az idő.

Beszéd közben már fel is vitte a lépcsőn a két súlyos bőröndöt, de úgy, mintha pelyhet vinne. Jude szatyrával,laptopjával és hordozható nyomtatójával követte, és az járt az eszében, hogy többet kellet volna gyötörnie magát az edzőteremben.

Brenna megmutatta a két hálót, és igaza volt: valóban az Öreg Maude kertre néző szobája volt a legkellemesebb. De Jude csak elmosódott képet alkotott az egészről, mert elég volt egy pillantást vetnie az ágyra, hogy leterítse a hosszú út utáni ólmos fáradtság.

Fél füllel hallotta a vidám, lendületes hangot, amint ágyneműről, melegről, a hálószobai kis kandalló kiszámíthatatlanságáról magyaráz, mialatt Brenna meggyújtotta a tőzeget. Aztán ólomlábakon, mintha vízben menne, követte Brennát le a lépcsőn, hogya a lány teát főzzön és megmutassa a konyhát.

Szó esett valami kamráról, amit most rakott tele, és ha bevásárolni akar, legjobb, ha Duffyékhoz megy a faluban, majd a hátsó ajtó előtt felhalmozott tőzegkockákról, mert Öreg Maude azzal szeretett fűteni, de van fa is, ha azt jobban szereti, és a telefont is visszakapcsolták, végül hogyan kell begyújtani a konyhai tűzhelyben…

- Ugyan, ugyan, hiszen állva elalszik! – Brenna együtt érzően egy nagy kék bögrét nyomott Jude markába.- Vigye csak fel, és dőljön le, majd én begyújtok idelent.

- Nagyon restellem, de képtelen vagyok összpontosítani.

- Egy kis alvás, és rögtön jobban lesz. Itt a számom a telefon mellett, ha bármire szüksége lenne. A családom alig egy kilométerre lakik innen,

Anyám, apám meg a négy húgom, így bármi gond lenne, elég átszólnia, vagy átsétálnia O,Toole-ékhoz.

- Hogyan? Négy húg!

- Azt mondja, egy nő? Hol?

- Az ablaknál.- Jude megtántorodott, majdnem kilöttyintette teát, aztán megrázta a fejét, hogy kitisztuljon. – amikor ideértem, az emeleti ablakban állt egy nő, és engem nézett.

- Tényleg?

- Igen. Széke nő, fiatal, nagyon szép.

- Ó, az csak Lady Gwen lehetett.- Brenna megfordult, visszasurrant a nappaliba és meggyújtotta a felhalmozott tőzeget.- Nem mutatkozik bárki előtt.

- Hova ment?

- Hát gondolom, még most is itt van.- Brenna elégedettnek látszott, hogy a tőzeg lángra kapott. Felállt, és leporolta a nadrágját.- Itt van már vagy háromszáz éve. Lady Gwen a kísértete, Miss Murray.

- A mim?

- A kísértete. De ne izgassa magát miatta. Nem fogja bántani. Szívfájdító története van, amit majd elmondok, ha nem lesz ilyen kimerült.

Jude képtelen volt koncentrálni. Agya, teste ugyan már felmondta a szolgálatot, de ezt a kérdést még tisztázni akarta.- Azt állítja, hogy a ház kísértet járta?

- Úgy bizony. Nem említette a nagyija?

- Emlékezetem szerint nem. Ha jól értem, maga hisz a kísértetekben.

Brenna megint felhúzta a szemöldökét.- Nos, végtére is látta vagy nem látta? Tessék! – mondta diadalmasan, amikor Jude csak a homlokát ráncolta.- Szundítson egyet, aztán ha később felkel, jöjjön le a Aidan Gallagher-kocsmába. Fizetem az első pohár sörét.

Jude elképedésében nem tudta összeszedni a gondolatait, és csak ennyit válaszolt:- nem iszom sört.

- Átkozottul nagy kár! – Brenna hangja döbbenten és őszintén csengett.- Nos, a viszontlátásra Miss Murray.

- Szólítson csak Jude-nak- mondta Jude, aki még nem tért magához.

- Akkor hát viszlát, Jude.- Brenna rávillantotta gyönyörű mosolyát, és kiszaladt az esőbe.

Kísértet járta, gondolta Jude, és elindult felfelé a lépcsőn. Fejével néhányszor lustán körözött. Valóságtól elrugaszkodott ír badarság. Isten a megmondhatója, nagyanyja is sok tündérmesével traktálta, és ez sem más. Mese nem egyéb.

De valakit látott… vagy mégsem?

Nem, csak az eső, az árnyékok csalták meg. Letette a teát, amibe még bele sem ivott, és valahogy lehúzta a cipőjét. Nincs itt kísértet. Csak egy édes kis ház egy tüneményes dombon. És az eső.

Hasmánt végigdőlt az ágyon, még eszében volt, hogy magára húzza a takarót, de megtenni már nem volt ereje, elnyomta az álom.

Álmában csatát látott, amit zöld hegyen vívtak; a nap úgy csillant a kardokon, mintha ékkövek lennének, tündéreket látott, akik az erdőben táncoltak, és a holdfény könnycseppként szikrázott a leveleken, és a sötétkék tengert, amely mint eleven szív lüktetett a part mentén.

S álmait mindvégig egy asszony csendes zokogása kísérte.

2

Már besötétedett, amikor Jude felébredt. A tőzegből rakott kis tűz apró, vérvörös fénypontokká zsugorodott. Jude álomtól vaksin hunyorgott, és szíve a torkába ugrott, mert a zsarátnokokat eleinte figyelő emberi szemeknek vélte.

Aztán emlékezete működni kezdett, agya kitisztult. Írországban van, egy házban, amelyben nagyanyja lány korában élt. És majd megfagy.

Felült, dermedt karjait dörgölte, aztán kezével kitapogatta az ágy melletti lámpát. Pislogott, majd elfintorodott, amikor meglátta az óráján, mennyi az idő.  Éjfélre járt. Fáradtságát elűző szunyókálása közel tizenkét órát tartott.

Kicsit eltöprengett a tűzön. Mivel majdnem kialudt, és Jude-nak fogalma sem volt róla, hogy gyújtsa be újra, úgy hagyta, ahogy volt, inkább lement a konyhába egy kis harapnivalóért.

Egy- egy reccsenés, sóhaj törte meg a csendet; otthonos hangok, nyugtatgatta magát, bár mindannyiszor megrettent, és legszívesebben a háta mögé pillantott volna. Szó sincs róla, hogy valami ijesztő járna az eszében, az a kísértet, mondjuk, akiről Brenna mesélt. Csak éppen nincs hozzá szokva az ilyen otthonos zörejekhez, látványhoz, gondolta. Lakásában nem recseg a padló,

És az egyedüli vörös fény a bekapcsolt riasztó biztonsági világítása.

De majd csak hozzászokik új környezetéhez.

Brenna tartotta a szavát. Az apró hűtőt, a keskeny kis kamrát telerakták ennivalóval. Lehet, hogy megfagy, de éhen halni már nem fog, szögezte le elégedetten.

Rögtön arra gondolt, hogy kinyit egy leveskonzervet, és felmelegíti a mikrohullámú sütőben. A konzervet szorongatva körbefordult a konyhában, és ekkor megrázkódtatással felérő felfedezésre jutott.

Nem volt mikrohullámú.

Ez aztán komoly gond, gondolta Jude. Nincs mit tenni, mint serpenyővel és tűzhellyel bíbelődni, ám ekkor újabb problémával találta szembe magát. Nem volt elektromos

és kinyitotta. Odakint ködpára kavargott; lágy volt, mint a selyem, nedves, akár az konzervnyitó.

Öreg Maude nemcsak egy másik országban, de egy másik században is élt, vélekedett Jude, amikor egyik fiókot a másik után kutatta végig.

Sikerült valahogy kinyitni a konzervet a régi konzervnyitóval, aztán feltette a levest egy serpenyőben melegedni. Kiválasztott egy almát a konyhaasztalon levő tálból, majd a hátsó ajtóhoz ment, eső.

Nem látott mást, csak a ködöt, a sötétben halványszürkén kavargó rétegeket. Sem lak, sem fény, csak köd formálta foszlányok és alakzatok. Borzongva előrelépett egyet, és a köd azon nyomban körülölelte.

Olyan azonnali és tökéletes magányérzete támadt, amelynek mélységét még sosem tapasztalta. Rádöbbent, hogy nem érez sem rémületet, sem szomorúságot, amikor karját előre nyújtotta, és  a köd csuklóig eltüntette a kézfejét. Furcsamód felszabadító érzés volt.

Senkit sem ismer, gondolt. Őt sem ismerik itt. Semmit sem várnak el tőle, kivéve azt, amit ő is elvár önmagától. Ma éjjel, csodálatos módon, tökéletesen egyedül van.

Az éjszaka furcsán lüktette körülötte, valami halk, dübögő ütemre. Talán a tenger?, töprengett. Vagy csak a köd lélegzik? De miközben elnevette magát, hogy miket gondol, a fülét megütötte egy másik hang: csendes volt és élénk, valamiféle csilingelő zene.

Fúvósok és csengettyűk, fuvolák és sípok? Elbűvölten csaknem maga mögött hagyta a hátsó lépcsőfellépőt, hogy kövesse a varázslatos hangot a ködbe, mint egy alvajáró.

Kis kacajjal nyugtázta, ha most már kissé idegesen is, hogy csak a szélcsengő lehet. Mi más volna, mint egy kedves hangú szélcsengő itt, akár a ház elején. És biztos még félálomban van, ha olyasmin jár az esze, hogy kitáncol éjfélkor a házból, és a zenét követve elkóborol a ködben.

Kényszeríttette magát, hogy visszalépjen a házba, és határozottan becsukta az ajtót. A következő pillanatban hallotta, hogy sisteregve kifut a leves.

- A fenébe is! – a tűzhelyhez futott, és elzárta a lángot. – Mi az ördög van velem? Hisz egy levest még egy tizenkét éves gyerek is fel tud melegíteni!

Feltörölte, ami kicsordult, megégette két ujjhegyét, aztán állva bekanalazta a levest, miközben önmagát korholta.

Ideje, hogy felhagyjon a mafláskodással, és összekapja magát. Felelősségteljes ember, megbízható nő, nem olyasvalaki, aki éjfélkor álmodozva álldogál a ködben. Gépiesen ette a levest, azért, követelődző éhségét csillapítsa, s nem azért, hogy ostoba élvezetét lelje éjféli nassolásokban.

Ideje, hogy szembenézzen azzal, hogy miért is jött Írországba.

Ideje, hogy ne tegyen úgy, mintha meghosszabbított szünidejét töltené, ami alatt felderíti itteni gyökereit, és azokon a tanulmányokon dolgozik, amelyek publikációjával megszilárdíthatja nem túl fényes egyetemi pályafutását.

Azért jött ide, mert halálosan rettegett, hogy valamiféle összeroppanás határán van. Nem képes a stressztől szabadulni, amely kajánul hol migrénnel, hol gyomorfekéllyel kecsegteti.

Odáig jutott, hogy már képtelen nap mint nap helytállni a munkahelyén, elhanyagolja a hallgatóit, a családját. Saját magát.

S ami még ennél is rémesebb, nyíltan utálja a hallgatóit, a családját. És önmagát.

Bármi is ennek az oka – és még nem készült fel, hogy erre az ingoványra merészkedjen -, az egyetlen megoldásnak a radikális változás látszott. Pihenés. A teljes széthullás nem lehet alternatíva.

És szó sem lehet róla, hogy ezt a széles nyilvánosság előtt tegye.

Nem szégyenítheti meg önmagát vagy a családját, akik ezt semmivel sem érdemelték ki. Ezért aztán elmenekült – meglehet, gyáván, de valami megmagyarázhatatlan módon ez tűnt az egyetlen logikus lépésnek azok közül, amelyek csak megfordultak a fejében.

Amikor aztán Öreg Maude igencsak élemedett korban, százegy évesen kegyesen jobb létre szenderült, megnyílt előtte a lehetőség.

És okos húzásnak látszott, hogy él vele. Felelősségteljes döntésnek.

Időre van szüksége, hogy egyedül legyen, nyugalmat találjon, újraértékeljen mindent. És pontosan ezt teszi most.

Igenis szándékában áll dolgozni. Ha nincs valami terve, menthetetlen időfecsérlésnek tekintette volna az utazást. Új kísérletbe fog: olyan tanulmányt próbál írni, amely ötvözi családi gyökereit és a foglalkozását.

Ha másra nem is lesz jó, dokumentálja a helyi legendákat és mítoszokat, és jelentésükről pszichológiai elemzést készít,a kitűzött cél pedig megdolgoztatja szürke agysejtjeit, és nem hagy időt arra, hogy feleslegesen rágódjon a problémáin.

Már eddig is túl sok időt pazarolt töprengésre. Anyja szerint ez ír vonás, és ettől a gondolattól Jude nagyot sóhajtott. Az írek nagy merengők, így ha időnként át akarja adni magát ennek, jobb helyre nem is jöhetett volna.

Jude máris jobban érezte magát. Megfordult, hogy az üres tányért betegye a mosogatógépbe, de meglepve tapasztalta, hogy ebben a konyhában nincs mosogatógép.

Kuncogva ment fel a hálószobába.

Kicsomagolt, gondosan eltett mindent a recsegő, de szép ruhásszekrénybe, s csodás régi komódba, aminek meg – meg akadtak a fiókjai. Kitette a toalettcikkeit, megcsodálta a régi mosdókagylót, és élvezettel állt hosszan a zuhany alatt a karmos lábú a vékony műanyag függöny mögött, amelynek patinás rézkarikái csörögtek, amikor behúzta.

Flanelpizsamát húzott, arra köntöst vett fel, mielőtt vacogni kezdett volna, aztán nekilátott, hogy meggyújtsa a tőzeget. Sikerén felbuzdulva vagy húsz percig üldögélt a padlón, a térdét átkarolva, és belemosolygott a tűzbe, miközben azt képzelte, hogy egy farmer elégedett felesége, aki hazavárja a földeken dolgozó urát.

Amikor az álmodozásból magához tért, nekilátott, hogy felderítse a másik hálószobát, és megnézze, lehet-e dolgozószobának használni.

Kicsi szoba volt, dobozszerű, a két keskeny ablak előre és oldalra nézett. Némi mérlegelés után Jude a délre néző ablakot választotta, hogy ha felnéz, láthassa a háztetőket, a falu templomtornyait és a széles tengerpartot.

Legalábbis ilyen látványra számított napkelte után, és ha felszáll a köd.

A következő gond az volt, min dolgozzék, mivel a kis szobában nem volt asztal. Egy órán át alkalmas íróasztalt keresett, aztán a nappaliban levőt felcipelte a lépcsőn, és pontosan az ablak elé tette, mielőtt bekapcsolta a készülékeit.

Igaz, megfordult a fejében, hogy a konyhaasztalon is írhatna, a barátságos kis kandalló előtt, a szélcsengő csilingelése mellett. De elvetette az ötletet, mert hányaveti, meggondolatlan dolognak tartotta.

A dugóhoz talált megfelelő átalakítót, bedugta a laptopot, aztán fájlt nyitott, amiben írországi élete naplóját akarta vezetni.

Április 3-a, Tündérdombi Ház, Írország.

Túléltem az utazást.

Kis szünetet tartott, és elnevette magát. Úgy hangzik, mintha csatába ment volna. Már éppen azon volt, hogy kitörölje, és újra kezdje, de aztán mégis úgy hagyta. Nem. A naplót csak magának írja, és mindent úgy ír le, ahogy eszébe jut, úgy, ahogy jön.

Hosszú volt az út Dublinból, és nehezebb, mint képzeltem. Kíváncsi lennék, mennyi idő, míg megszokom a baloldali vezetést. Szerintem soha. A táj mégis csodálatos volt. A képek, amiket láttam, meg sem közelítik az ír vidék szépségét. Hogy zöld, azzal nem sokat mondok. Az életteli zöld ragyogás sem az igazi. Talán azzal járok legközelebb az igazsághoz, ha azt mondom csillámlik.

A falvak elbűvölők, és olyan hihetetlenül tiszták, hogy elképzeltem, amint egy sereg manó éjjelente észrevételen beoson, hogy végig sikálja a járdákat és letakarítsa a házfalakat.

Ardmore-ból nem sokat láttam, mert mire megérkeztem, szakadt az eső, így csupán annyit állapítottam meg, hogy itt is olyan rend van, mint másutt, és a partszakasz nagyon szép.

A véletlennek köszönhetem, hogy megtaláltam a házat. Nagyi persze a sors kezének nevezné, pedig tényleg csak szerencsém volt. Meseszerűen édes, ahogy a bejáratig virágtengerben áll egy kis domb tetején. Remélem a virágoknak gondját tudom majd viselni. Talán akad a faluban könyvesbolt, ahol kertészeti könyveket vehetek. Most mindenesetre gyönyörűen virul minden, pedig nyirkos az idő.

Láttam vagy inkább azt hittem, hogy látok egy nőt a hálószobaablakban, aki engem néz. Különös érzés volt. Mintha tekintetünk találkozott volna, sőt néhány másodpercig össze is kapcsolódott. Gyönyörű teremtés volt, szőke és tragikus jelenség. Bizonyára nem volt több, mint árnyék, a fény csalóka játéka, mert odabent nem volt senki.

A faluból egy rémisztően ügyes nő, Brenna O,Toole közvetlen utánam érkezett  kocsijával, é azonnal átvett az irányítást. Eleven volt és barátságos, segítségét nagyra értékeltem. Ragyogó szép – vajon itt mindenki ilyen? -, és azokat a nőket juttatja az eszembe, akik hozzá hasonlóan határozottan és férfiasan viselkednek, mégis tökéletesen nőiesek.

Ha jól sejtem, ostobának és idétlennek tart, de kedves teremtés, és ezt nem említette.

Említette viszont, hogy a házban kísértet lakik; a falubeliek nyílván ezt mondják minden házra. Mivel azonban elhatároztam, hogy foglalkozom a lehetőséggel, hogy írhatnék tanulmányt az ír legendákról, esetleg érdemes utána néznem állítása igazának.

Biológiai órám és a szervezetem persze teljesen megbolondult. A nap második felét végigaludtam, és éjfélkor ettem.

Odakint sötét van, és köd. A köd halványan világít, és kissé csípős. Fizikailag kellemesen érzem magam, a lelkem is nyugodt.

Minden rendben lesz.

Hátradőlt, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Igen minden rendben lesz, erősítette meg magában.

Hajnali háromkor, a szellemek óráján Jude a vastag paplan alatt kucorgott az ágyban, mellette az asztalon egy bögre tea, kezében olvasnivaló. A kandallóban parázs vöröslött, az ablakon túl köd kavargott. Talán soha életében nem volt boldogabb, gondolta.

Úgy aludt el, hogy égett a lámpa, és orráról lecsúszott az olvasószemüveg.

Nappal a szél elfújta az esőt és a ködöt, és a világ egyszerre más lett. A lágyan ragyogó fény fellobbantotta a mezők megindítóan gyönyörű zöldjét. Madarak csicseregtek, amiről eszébe jutott, hogy elő kellene keresnie a madárhatározót, amit magával, hogy tudja, melyik melyik. De e pillanatban beérte azzal, hogy áll és hallgatja tiszta éneküket. Csak az ének a fontos, nem hogy milyen madár énekel.

A sűrű, ruganyos fűre szinte szentségtörés volt rálépni, de ennek a kísértésnek Jude képtelen volt ellenállni.

A falu melletti dombon látta a Szent Declanról elnevezett, valamikor nagyszerű székesegyház romjait és fölötte magasodó csodás kerek tornyot. Futólag arra az elmosódott alakra gondolt, akit az esőben látni vélt a templom mellett. És beleborzongott.

Butaság. Olyan hely ez is, mint más. Érdekes, történelmi emlékhely. Nagyanyjától és az útikönyvéből tudott a templom belsejében látható kelta ogam feliratokról és a román stílusú oszlopsorról. Egyszer majd felmegy, és megnézi őket.

Keletre, ha emlékezete nem csal, a sziklaszirten álló szállodán túl van az ősi Szent Declan forrása, a három kőkereszt és a kőtrónus.

Majd sort kerít rá, hogy felkeresse a romokat, a kutat, felkapaszkodik a sziklára vivő ösvényen, s talán nemsokára körbesétálja a hegyfokot is. Az útikönyv esküdözött, hogy onnan pazar kilátás nyílik.

De ma egyszerűbb, nyugalmasabb dolgokra vágyik.

Az öböl vize kéken sziporkázott ott, ahol a nyílt tenger sötétebb kékjével- zöldjével találkozott. A sima, széles partszakaszon teremtett lélek sem járt.

Egy reggel majd lemegy a faluba, csak hogy egyedül sétálhasson a parton.

Ma a mezőkön csatangol, ahogy elképzelte; a falutól távol, tekintetét a hegyekre függesztve. El is felejtette, hogy csak a virágokat akarta megnézni, a ház körüli terepet akarta felderíteni, mielőtt gyakorlati tennivalókhoz lát.

A vendégszobába is be kell szereltessen egy telefoncsatlakozót, hogy internetes hozzáférése legyen a kutatómunkájához. Telefonálnia kell Chicagóba, hogy tudassa a családjával: ép és egészséges. És feltétlen be kell mennie a faluba, hogy kiderítse, hol vásárolhat és intézheti a bankügyeit.

De olyan mesés a szabadban! Szellő simogatja lágyan az arcát, hűvösével elfújja az utazási fáradalmak utolsó emlékét is. Addig ment, amíg a cipőjét át nem áztatta a vizes fű.

A korábbi gondolat ötlött fel benne: mintha egy levelek suhogásától, madarak hangjától és neszezésétől, a nedves, ég felé nyújtózó növények illatától megelevenedett festményben sétálna.

Megrázkódtatásként érte, amikor hirtelen egy házat pillantott meg. Az úttól nem messze, egy sövény mögött húzódott meg, és elől, hátul meg oldalt hozzátoldott szárnyakkal bővült ki, mintha valaki merő szeszélyből ezt - azt hozzáragasztott volna. Az összhatás mégis kellemes, gondolta Jude. Kő és fa, kiszögelések bájos kombinációja, a ház előtt és mögött virágözön. Leghátul, a kert végében fészer – amit nagyanyja bizonyára „kalyibá”-nak hívna -, ajtaján szinte kibukik a rengeteg szerszám és gép.

A felhajtón egy kőszürkére festett kocsi állt; úgy festett, mintha Jude születése előtt évekkel került volna ki a gyárból.

Az oldalsó udvarban egy nagy sárga kutya szunyókált – vagy legalábbis Jude-nak úgy tűnt – a napon; hanyatt fekve, lába az égnek, mint az mellett heverő szerencsétlen jószágok.

O,Toole-ék háza lenne?, morfondírozott Jude, aztán amikor egy asszony jött ki a hátsó ajtón egy kosár finom mosott ruhával, úgy döntött, más nem lehet.

Az asszonynak égővörös haja volt, széles csípőjű, erőteljes alakja olyan teremtésé volt, aki öt gyermeket hordott ki és hozott a világra. A kutya – bizonyítandó, hogy nagyon is életben van – az oldalára hemperedett, és kétszer megcsóválta a farkát, maikor az asszony elment mellette a ruhaszárító kötélhez.

Jude-nak egyszer csak eszébe jutott, hogy életében most lát először valakit ruhát teregetni. Chicago belvárosában még a legelhivatottabb háziasszonyok sem szoktak ilyesmit csinálni.

Jude különösebb odafigyelést nem igénylő, ezért a lelket megnyugtató foglalatosságnak találta. Az asszony csipeszeket szedett elő a köténye zsebéből, szájába vette őket, majd lehajolt egy párnahuzatért. Kivette a kosárból, határozott mozdulattal kirázta, aztán felcsippentette a kötélre. Mellé akasztotta következőt. Majd a kettőt közös csipesszel fogta oda.

Elragadó.

Az asszony szép komótosan akasztotta egyik ruhát a másik után, míg a kosár ki nem ürült, és amit kiakasztott, nedvességtől súlyosan dagadt és csapkodott a friss szélben. Társaságnak közben ott volt a sárga kutya.

A festmény egyik részlete, gondolta Jude. Akár a Falusi Asszony címet is adhatná neki. Amikor a mosott ruha elfogyott, az asszony megforult, és a szemközti kötélről kezdte leszedni a száraz ruhát; minden darabot összehajtogatott, és addig rakta őket egymásra, míg a kosár újból meg nem telt, aztán a csípőjének támasztotta a kosarat, és a kutyával a sarkában bement a házba.

Igazán kellemes délelőtti munka, gondolta Jude.

Mire este mindenki hazajön, a házat már betölti valami finomság aromája, ami a tűzhelyen rotyog. Ragu vagy szafttól megbarnult krumpliágyon sülő pecsenye illata, fűzte tovább a gondolatot. A család az asztal köré telepszik, amin egyetlen üres hely sem marad a sok egymáshoz nem illő, mégis vidám látványt nyújtó tálak és tányérok miatt, és evés közben beszámolnak a napjukról, nagyokat nevetnek, s néha egy- egy falatot vetnek az asztal alól kunyeráló kutyának.

A nagy család erőt ad, gondolta.

Persze a kicsi is jó, tette hozzá bűntudattól ösztökélve. Sok előnnyel jár ha az ember egyke. Szülei osztatlan figyelme kizárólag ráirányul.

Talán túlzottan is osztatlan, súgta egy halk hang.

Jude elnémította a tiszteletlen suttogást, aztán sarkon fordult, hogy visszamenjen a házába, és végre hasznosan töltse el a napot.

Tiszteletlen gondolatai arra sarkallták, hogy azonnal hívja fel az otthoniakat. Az idő eltolódás miatt szülei éppen munkába készülődtek, amikor telefonált. Jude boldog csevegéssel altatta el lelkifurdalását; elmesélte, hogy már ki is pihente magát, remekül van, és repesve várja az új élményeket.

Tisztában volt azzal, hogy szülei valamiféle kisérletnek tekintik hirtelen elhatározásából született utazását; negyvenöt fokos fordulat az eddigi elégedetten járt úton. Nem tiltakoztak, amikor bejelentette, és ezt Jude nagy megkönnyebbüléssel vette tudomásul. Mindössze nem értették az indítékait. És Jude sem nekik, sem magának nem tudott kellő magyarázattal szolgálni.

Ha már a családjánál időztek a gondolatai, telefonált a nagyanyjának is. Murray nagyi esetében nem kell bajlódnia magyarázkodással. Ő tisztában van mindennel. Jude könnyű szívvel számolt be nagyanyjának az utazás részleteiről, benyomásairól, arról, hogy mennyire boldoggá teszi a ház, mialatt főzött egy kanna teát és szendvicset készített.

- Épp most voltam sétálni – folytatta, vállával füléhez szorítva a kagylót, könnyű ebédjét átvitte az asztalhoz. – Egyenlőre a távolból néztem meg a romokat és a tornyot. Majd máskor megnézem őket közelebbről is.

- Nagyszerű hely - mondta a nagyi. – Sok mindent meg lehet érezni arrafelé.

- A feliratok és az oszlopsor nagyon érdekelnek, de ma nem akartam olyan messzire elkóborolni. Viszont láttam a szomszéd házát. Biztos O,Tolle-ék laknak ott.

- Á, persze, Michael O,Toole! Emlékszem rá még kiskoromból; mosolygós fajta volt, és hogy tudott bánni a szavakkal! Azt a csinos Logan lányt vette el, Mollie-t, és öt lányuk született. Szerintem az, akivel megismerkedtél, mármint Brenna, a legidősebb közülük. Hogy van a csinos Mollie?

- Nos, nem mentem oda hozzá. Lefoglalta a teregetés.

- Meglátod, hogy nincs olyan lefoglalt ember ott, akinek ne lenne egy szabad perce, Jude Frances. Ha legközelebb arra jársz, tedd tiszteletedet Mollie O,Tolle-nál.

- Helyes. Apropó, nagyi… - Előre élvezve a dolgot elmosolyodott, és belekortyolt a teájába. – Nem is említetted, hogy kísértet lakik a házban!

- Már hogyne mondtam volna, édes lányom. Nem hallgattad meg a magnófelvételeket, nem olvastad a leveleket meg a többit, amit adtam neked?

- Nem, még nem.

- És most biztos azt gondolod, a nagyi megint jön ezzel a sok sületlenséggel. Olvasd csak el, amiket neked adtam. Ott van Lady Gwenről és a tündét kedveséről szóló történet.

- Tündér kedves?

- Úgy beszélik. A ház egy tündér dombon épült, ami alatt ott a kastély, és Lady Gwen még ma is epekedik a kedvese után, mert józan eszére hallgatva lemondott a boldogságról, a férfi meg büszkesége miatt veszítette el.

- Szomorú – mormolta Jude.

- Bizony az. Mégis különleges hely a domb, alkalmas arra, hogy az ember magába nézzen, és megtudja, mi után sóvárog a szíve. Nézz te is a szívedbe, míg ott vagy.

- E pillanatban csak egy kis nyugalomra vágyom.

- Abból lesz elég, egyet se félj. De ne várj túl soká, ne pazarold az időt arra, hogy messziről szemléld az életet. Kevesebb az időnk, mint gondolnánk.

- Miért nem jössz ide, nagyi, hogy együtt legyünk?

- Ó, visszajövök, de ez most a te időd. Használd ki. Jó kislány vagy, Jude, de nem kell mindig jónak lenned.

- Mondod is eleget. Talán keresek itt egy jóképű ír szélhámost, és meggondolatlan viszonyba kezdek vele.

- Nem ártanál vele senkinek. Ugye, helyettem is viszel virágot Maude unokatestvérem sírjára, drágám? És mond meg neki, hogy amint tudom, meglátogatom.

- Meglesz. Szeretlek, nagyi.

Jude-nak fogalma sem volt, hova száll az idő. Valami hasznosat akart csinálni, és igazából csak pár percre ment ki a  virágokhoz. Egy csokornyi akart szedni a nappaliban található karcsú kék palackba. De aztán persze túl sokat szedett, és keresnie kellett még egy üveget. A házban egetlen váza sem volt. Aztán meg olyan jó volt lépcső tetején üldögélni, a virágokat rendezgetni, és arra gondolni, bárcsak ismerné a nevüket, s közben pedig, hogy, hogy nem, elment a délután.

Hiba volt a kisebb tömzsi üveget felvinni a virággal a dolgozószobájába, a számítógépe mellé. Csak egy – két percre dőlt le. És két óra múlva ébredt a dolgozószobai keskeny ágyon, méghozzá kábán és elborzadva.

Hova lett a fegyelmezettsége? Ellustult. Harminc órája mást sem csinál, csak alszik, vagy csip – csup dolgokkal bíbelődik.

És már megint éhes.

Ha így megy tovább, egy hét alatt kövér, lassú és buta lesz, gondolta, míg a konyhában valami gyorsan bekapható után kutatott.

Kimozdul itthonról, kocsival bemegy a faluba. Keres egy könyvesboltot, megkérdezi, hol a bank, a posta. Kideríti, merre van a temető, hogy nagyanyja kérését teljesíthesse, és felkeresse Öreg Maude sírját. Vagy is azt csinálja, amit már délelőtt kellett volna. De ha most elmegy, még mindent behozhat, és holnap meghallgathatja a szalagokat, átolvashatja a leveleket, amiket a nagyanyjától kapott, hogy eldöntsem írhat-e belőle egy tanulmányt.

Előbb azonban átöltözött: elegáns nadrágot, garbónyakú pulóvert és blézert vett fel, amiben rögtön éberebbnek és összekapottabbnak érezte magát, mint az egész nap hordott vastag pulóverben és farmernadrágban.

Tépni kezdte a haját, mert ez volt rá legjobb kifejezés, hogy a göndörödő, minden irányban szabadulni akaró fürtöket lesimítsa és hátul nagy nehezen lófarokba kösse.

Csínján bánt a festékkel. Sose volt nagy mestere a sminknek, de úgy ítélte, hogy ennyi elég lesz a faluban tett felderítő útra. A tükörbe pillantva megállapította, hogy nem látszik vízi hullának, sem utcalánynak, ami megeshetett volna, sőt olykor meg is esett már vele.

Mély lélegzete vett, aztán kiment a házból, hogy újra próbálkozzon a bérelt autóval és az ír utakkal. Már a kocsiban ült és a gyújtáshoz nyúlt, amikor rájött, hogy bent felejtette a kulcsokat.

- Öregkori agylágyulás – motyogta mérgesen, és kikászálódott az autóból. – Gyógyszert kellene szednem.

Bosszantó keresgélés után a konyha asztalon akadt rá a kulcsokra. Ezúttal eszébe jutott, hogy felkapcsolja a villanyt, mert előfordulhat, hogy sötétedés után ér haza, és bezárja a bejárati ajtót. Amikor aztán eszébe jutott az is, hogy talán a hátsó ajtót elfelejtette bezárni, magát szidva hátravonult, hogy ellenőrizze.

A nap már a nyugati égbolt alján vöröslött, és sugaraiban megcsillantak a könnyű zápor cseppjei, amikor végre hátramenetben kikanyarodott az útra.

Kevesebbet kellett mennie, mint emlékezett rá, és a látvány is lenyűgözőbb volt, mint a szélvédőt csapkodó esőben. A sövényeken vad fukszia vérvörös bimbói virítottak, apró fehér virágos tüskebokrokat látott, amelyekről később megtudta, hogy kökénynek hívják, és tavasziasan, fátyolosan sárgállottak mindenütt a fréziák.

A kanyar után megpillantotta a hegyen álló székesegyház leomlott falait és a tengerparti falu fölött őrködő, magasba szökő tornyot.

Senkit sem látott a templomkertben.

Nyolcszáz éve áll itt, gondolta Jude. Önmagában már ez felér egy csodával. Háborúk, bő és szűk esztendők, vér, halál és születés sem törték meg az erejét. Isten tiszteletére és védelmére építették. Vajon igaza van-e a nagyanyjának, és ha igen, mit érzene, ha e falak árnyékában olyan földön állna, amely érzete hívő és profán súlyát.

Milyen különös gondolat, hökkent meg, és rögtön el is hessentette, amint beért a faluba, ahol a következő hat hónapban élni fog.

3

Aidan Gallagher kocsmájában félhomály uralkodott, és vígan lobogott a tűz. A kora tavaszi nyirkos estéken így szerette a törzsközönség. A Aidan Gallagher- kocsma ugyanazon a helyen, több mint százötven éve oltotta az emberek szomját egy jó pohár erős barna vagy könnyű világos sörrel, jó adag nem vizezett whiskyvel, olyan környezetben, ahol kellemesen le lehetett hajtani egy vagy több pohárral.

Amikor Shamus Aidan Gallagher uram és kedves oldalbordája, Meg asszony a Mi Urunk 1842. esztendejében megnyitották italmérésüket, bizonyára olcsóbban adták itt a whiskyt. De az ember valahogy meg kell hogy keresse a betevő falatot, bármilyen vendégszerető is amúgy. Így aztán a whiskynek felment az ára, de változatlanul abban a reményben szolgálták fel, hogy felvidítja majd a kedves vendéget.

Shamus a megnyitáskor egy élet reményét és megtakarított pénzét ölte bele az üzletbe. Gyakrabban volt kopp, mint hopp, egyszer meg a tenger feltámadt szélvihar egyszerűen felemelte a tetőt, és elrepítette Dungarvanba.

Vagy legalábbis így regélték azok, akik a kelleténél egy-két pohárral többet hajtottak fel a jóféle ír whiskyből.

A kocsma azonban maradt; mélyen beásta magát Ardmore homokjába és sziklájába, és Shamus legidősebb fia átvette apja helyét a régi vadgesztenyefa pult mögött, őt megint a fia követte és így tovább.

Aidan Gallagherek nemzedékei szolgálták ki mások nemzedékeit, és voltak annyira sikeresek, hogy bővítsék az üzletet, hogy még többen térhessenek be az egész napi keménymunka után, nyirkos estéken, és jól érezhessék magukat egy-két pohár ital mellett. Italon kívül ételt is felszolgáltak, hogy megnyugtassák a testet és a lelket. És a legtöbb estén zene is volt, hogy megbékítse a szíveket.

Ardmore-ban halászatból éltek az emberek, így tenger bőkezűségétől függtek, és eltűrték szeszélyeit. Mivel a kis halászfalu festői volt, és szép homokos parttal büszkélkedhetett, a turistáktól is függött. És eltűrte szeszélyüket.

Aidan Gallagher kocsmája volt a falu legfontosabb találkozóhelye. Jó vagy rossz időben, ha bőven volt hal, vagy ha a vihar veszettül csapkodta a partot és senki sem merészkedett ki a tengerre, a kocsma ajtaja nyitva állt.

Füst, whiskygőz, raguk illatos párája és emberi izzadtság ivódott bele mélyen a sötét fába, így a kocsma örökre élettől illatozott. A padokat és a székeket sötétvörös kárpittal vonták be, amelyet megfeketedett rézszegecsek tartottak a helyén.

A mennyezet nyitott volt, látni lehetett a tető szarufáit, és nem egy szombat este olyan hangosan szólt a zene, hogy ezek a gerendák is beleremegtek. A padlót összekaristolta az emberek csizmája, a székek és asztalok lába, nyomot hagyott az óvatlan pillanatban a tűzből ki- és a cigarettából lepattanó szikra. De tisztaság volt, és évente négyszer – ha kellett, ha nem  - olyan ragyogóra fényesítették, mint egy elegáns üzleti fogadótermet.

A bárpult volt a kocsma büszkesége: meleg színű, sötét vadgesztenye-fából faragták, amihez az öreg Shamus olyan fát választott, amelyek az emberek elmondása szerint Szent Iván éjszakáján ért villámcsapás. Így aztán valami varázslat lengte körül, és akik mellette ültek, mindjárt jobban érezték magukat.

A pult mögött hosszú, tükrös fal mentén minden féle ital sorakozott.  És mindegyik tisztán sziporkázott, mint egy vadonatúj rézpenny. A Aidan Gallagherek vidám, de tiszta és rendes üzletvitelükről voltak híresek. A kiöntött italt rögtön feltörölték, nem ült meg a por semmin, és soha nem szolgáltak fel italt piszkos pohárban.

Tőzegből raktak tüzet, mert ez elbűvölte a turistákat, és gyakran tőlük függött, hogy éppen csak megélnek vagy jól élnek-e.  Nyaranta és kora ősszel elözönlötték a falut, hogy jól érezzék magukat a tengerparti strandon, telente és kora tavasszal megfogyatkozott számuk. De azért jöttek, és többségük betért a Aidan Gallagher kocsmába, hogy megigyon egy pohárral, meghallgassa a zenét, vagy belekóstoljon a kocsma fűszeres húspástétomába.

A törzsvendégek vacsora után kezdtek beszivárogni, legalább annyira egy kis beszélgetés vagy pletykálkodás, mint egy pohár Guiness sör kedvéért. Némelyikük vacsorára is betért, de inkább ünnepi alkalmakor, ha családról volt szó. A magányosok

van, mint egy hangyának. Ingerült férfihang vágta rá, hogy inkább lenne hangya, mint olyan ostoba, mint a föld.

Az átkozódásokon és kiabálásokon láthatóan senki sem ütközött meg, sem azon a váratlan csörömpölésen, amitől Jude összerándult, és kiloccsantott néhány cseppet a kézfejére.

- Két másik kuzinja az – magyarázta Aidan, aztán megfogta megint Jude kezét, és szépen letörölte. – Darcy húgom és Shawn öcsém.

- Ó. Nos, nem kellene valakinek utánanéznie, hogy mi baj van?

- Mivel van baj?

Jude csak a szemét meresztgette, ahogy hátul egyre élesebb lett a szóváltás.

- Ha a fejemhez vágod azt a tányért, te vipera, esküszöm, hogy…

Dühös káromkodás csattant fel, ahogy valami a falnak csapódott. Másodpercekkel később egy nőrobbant ki a pult mögötti ajtón, kezében tányérokkal megrakott tálca. Kipirult volt és elégedettnek látszott.

- Eltaláltad Darcy? – kérdezte valaki.

meg azért, mert elegük lett a saját főztjükből, vagy Darcy Aidan Gallagherrel akartak flörtölni, akinek ez ellen általában nem volt kifogása.

Egyformán jól ellátta a pultot vagy az asztalokat vagy a konyhát, de legkevésbé a konyhában érezte otthon magát, így ha csak tehette, ezt bátyjára Shawnra hagyta.

Azok, akik ismerték a családot, tudták, hogy Aidan, a legidősebb fiú vezeti a boltot most, hogy a szüleik úgy döntöttek, inkább Bostonban maradnak. Legtöbben egyetértettek, hogy Aidan mintha megállapodott volna mehetnékes, nyughatatlan ifjúsága után, és úgy vezette a kocsmát, ami még Shamust is büszkévé tette volna.

Aidan maga elégedett volt az életével és a munkájával. Kóborlásai alatt sokat megtudott önmagáról és z életről. Nyughatatlanságát állítólag anyai ágon, a Fitzgeraldoktól örökölte; anyja is sokat utazott mielőtt férjhez ment, és hangjával fizette a költségeket.

Aidan épphogy betöltötte a tizennyolcat, amikor felcsatolta a hátizsákot, beutazta hazáját, aztán átment Angliába, onnan Franciaországba, Olaszországba, de még Spanyolországba is. Egy évet töltött Amerikában, ahol elkáprázatták a Nyugat hegyei és síkságai, a Dél tikkasztó hősége és az északi tél fagya.

Akárcsak anyjuk, testvérei és ő is muzikálisok voltak, így énekelt a vacsorájáért, vagy felszolgált, mai épp abban a pillanatban kedvére volt. Amikor megnézett mindent, amit akart, szépen hazajött. Huszonöt évesen világlátott ember volt.

Azóta hat év telt el, ami alatt a kocsmát vezette és a kocsma fölötti lakásban lakott.

De mindegyre csak várt. Nem tudta, mire, csak azt, hogy vár.

Még most is, amikor egy pint Guinesst engedett a pohárba, egy másikba meg egy Harpot, miközben fél füllel a beszélgetést hallgatta, hogy ha a véleményére kíváncsiak, elmondhassa, lénye egy része türelmesen és figyelmesen visszavonult.

Ha alaposabban szemügyre vette volna valaki, látta volna szemöldöke – amely olyan sötét volt, mint az értékes pult, ami mögött dolgozott – alól kivillanó kék szemekben az éberséget.

Csontos kelta arca volt, zabolátlan jóképűségét szülei kiváló génjeitől kapta; orra egyenes volt, szája telt és szégyentelenül érzéki, erős állán leheletnyi bevágás.

Verekedésre alkalmas felépítése volt: széles vállak, hosszú karok, keskeny csípő. És fiatal korában sok csetepatében részt vett, ökle nem egyszer célba talált, és maga is kapott nem egy ütést. Nem szégyellte bevallani, hogy legalább annyira heves vérmérsékletének engedve verekedett, mint mulatságból.

Arra azonban büszke volt, hogy öccsétől, Shawntól eltérően az ő orrát senkinek sem sikerült eltörnie.

Ahogy idősebb lett, többé már nem kereste a bajt. Figyelt, és bízott benne, hogy tudja majd, mire vár, ha egyszer megtalálja.

Amikor Jude belépett, felfigyelt – először, mint kocsmáros, másodszor, mint férfi. Egyenes kabátjában, hátrafogott hajával olyan takaros volt, ugyanakkor olyan elveszett, ahogy nagy szemének pillantása körbeszaladt a termen. Mint egy őz, aki ismeretlen útra tévedt az erdőben.

Csinos jószág, gondolta, mint minden férfi, amikor vonzó női arcot és alakot lát. Mivel élete során sok ilyet látott, észrevette az idegességet is, ami miatt Jude nem mozdult egy tapodtat sem, és úgy állt az ajtónál lecövekelve, mint aki bármelyik percben megfutamodik.

Érdeklődését felkeltette Jude külseje, viselkedése, és vérét kellemes izgalom pezsdítette fel.

Jude kihúzta magát – Aidant mulattatta a mozdulat – és a pulthoz ment.

- Jó estét – szólalt meg a férfi, és törlőrongyával feltörölte a kicsurrant italt. – Mivel szolgálhatok?

Jude kinyitotta a száját, hogy egy pohár fehérbort kérjen, de a férfi elmosolyodott, és ajkai lassú, lusta kunkorodásától Jude-ot megmagyarázhatatlan izgatottság fogta el, agya pedig felmondta a szolgálatot.

Igen, szögezte le magában kábultan. Itt mindenki káprázatos.

A férfi nem sürgette, hogy válaszoljon, csak kényelmesen a pultra könyökölt, hihetetlen jóképű arcát közelebb tolta Jude-hoz, és fejét oldalra hajtva felvonta a szemöldökét.

- Eltévedt tán, kedves?

Jude úgy érezte, elolvadnak a csontjai, és egyetlen hormon – és folyékony gerjedelem tócsa marad utána a padlón. A gondolat annyira zavarba ejtette, hogy rögvest magához tért. – Nem, nem tévedtem el. Kaphatnék egy pohár bort? Chardonnayt, ha akad.

- Azzal szolgálhatok – mondta Aidan, de nem mozdult. – Szóval amerikai. Maga lenne az Öreg Maude fiatal amerikai kuzinja, aki egy időre beköltözött a házába?

- Igen, én. Jude vagyok, Jude Murray. – Gépiesen kézfogásra nyújtotta a kezét, és félénk mosolya életre keltette arca gödröcskéit.

Aidannak mindig is a gyöngéi voltak a gödröcskék egy szép arcon.

Megfogta Jude kezét, de nem rázta meg. Csak a kezében tartotta, közben pedig kitartóan nézte a lányt, aki úgy érezte, hogy lassan sisteregni kezd a bőre. – Isten hozta Ardmore-ben, Miss Murray. És Aidan Gallaghernél. Aidan vagyok, és enyém a kocsma. Tim, add át a helyed a hölgynek. Hova lett a modorod?

- Én nem, csak…

Tim, egy nagydarab, acélforgács színére emlékeztetőhajú férfi lecsusszant a bárszékről. – Bocsánat – szabadkozott. Tekintetét elszakította a tévében közvetített sporteseményről, és kedvesen Jude-ra kacsintott.

- Nem akar inkább egy asztalhoz ülni? – kérdezte Aidan, amikor Jude nem moccant, és úgy festett, kicsit kínban van.

- Nem, dehogy, ez jó lesz. Köszönöm. – Felkapaszkodott a székre, és igyekezett hogy ne keltsen benne feszültséget, amiért egyszerre a figyelem középpontjába került. A tanítással ez volt a legnagyobb gondja,

Hogy minden arc felé fordult, és azt várta tőle, hogy valami bölcset és korszakalkotót mondjon.

A férfi végre eleresztette a kezét, éppen abban a pillanatban, amikor Jude azt hitte, elolvad a férfi tenyerében, hogy kinyújtott kezekbe csúsztasson egy - egy pint sört. – És milyennek találja Írországot? – kérdezte, miközben a tükrös polcról leemelt egy borosüveget.

- Tüneményesnek.

- Nos, nincs itt egy teremtett lélek sem, aki ebben ellentmondana magának. – Kitöltötte Jude-nak a bort, de közben inkább a lányt nézte, mint azt, hogy hova tölti. – És hogy van a nagyanyja?

- Ó – lepődött meg Jude, hogy anélkül tölti meg a poharat, hogy ránézne, és aztán még pontosan elé is csúsztatja. – Nagyon jól. Ismeri talán?

- De mennyire, hogy ismerem. Anyám Fitzgerald volt, és a nagyanyja unokatestvére – harmad – vagy negyedíziglen, azt hiszem. Így aztán mi is unokatestvérek vagyunk. – Ujjával megkocogtatta a poharat. – Slainte, Jude kuzin.

- Nos…köszönöm. – Ahogy ajkához emelte a poharat, hátul kiáltozás kezdődött. Kristálytisztán csengő női hang valakit átkozott, kétbalkezes fafejnek nevezett, akinek annyi agyveleje- Nem, csak behúzta a fejét. – Darcy hátravetette a fejét, és hollófekete hajkoronája csak úgy repkedett az arca körül. Jól állt neki a tüzes természet. Kék szeme megvillant, telt ajka csücsörített. Pimaszul ringó csípővel kivitte a tálcát egy alacsony asztal mellett ülő öttagú családnak. Amikor eléjük tette a tányérokat lehajolt, hogy hallja, amit az asztalnál ülő asszony mond neki, aztán megint hátravetette a fejét, és nagyot bevetett.

A nevetés is jól áll neki, nemcsak a hevesség, gondolta Jude.

- Levonom a tányér árát a fizetésedből – közölte Aidan, amikor a lány visszament a pulthoz.

- Helyes. Hidd el, megérte, de még jobban megérte volna, ha eltalálom. Clooneyéknak még két kólát, egy gyömbérsört és két Harpot – egy korsóval és egy pohárral.

Aidan kezdte kitölteni a rendelt italt. – Darcy, hadd mutassam be Jude Murrayt Amerikából. Öreg Maude házában lakik egy darabig.

- örülök, hogy megismerhetem. – Darcy szemében kihunyt tűz, és élénk érdeklődés támadt a helyében. A durcás száj mosolyra húzódott. – Jól berendezkedett?

- Igen, köszönöm.

- Ugye Chicagóba valósi? Jól érzi ott magát?

- Gyönyörű város.

- És teli van elegáns üzletekkel, éttermekkel meg hasonlókkal. És mit csinál ott,mivel keresi a kenyerét?

- Pszichológiát tanítok. – Tanítottam, igazította helyre gondolatban Jude, de ezt nehéz lett volna megmagyarázni különösen akkor, amikor megint minden tekintet rá irányult.

- Tényleg? Hát ez éppen kapóra jött! – Darcy gyönyörű szemében nevetés csillant, és csipetnyi rosszindulat. – Talán megvizsgálhatná Shawn bátyámat, ha van egy kis ideje. Születésétől fogva nem stimmel nála valami.

Felkapta a tálcát, amit Aidan elé tolt, aztán rámosolygott. – Egyébként két tányér volt. Mindkétszer elhibáztam, de másodszor majdnem fültövön találtam.

Elvonult, hogy felszolgálja az italokat, és az asztaloknál felvegye a rendeléseket.

Aidan italt szolgált ki, pénzt vett el, újabb két poharat tett csap alá, hogy lassan, hab nélkül telitöltse őket, aztán felhúzta a szemöldökét, amikor Jude-ra pillantott. – Nem ízlik tán a bor?

- Hogyan? – Jude lenézett a pohárra, és látta hogy alig fogyott belőle. – Ó, dehogynem ízlik. – Udvariasságból beleivott, aztán elmosolyodott, és gödröcskéi félénken életre keltek. – Sőt nagyon finom. Csak nem oda figyeltem.

- Ne izgassa magát Darcy és Shawn miatt. Shawn ugyan fürge, de a húgunknak biztos a dobása, és ha el akarta volna találni, biztos nem dobja mellé.

Jude diplomatikusan helyeselt. A sarokban valaki harmonikázni kezdett.

- Chicagóban élnek unokatestvéreim. – Tim szólalt meg, aki mögött állt, és türelmesen várta a második sörét. – Dempseyék, Mary és Jack. Nem ismeri őket véletlenül?

- Sajnálom, de nem. – Jude arrébb csusszant a székén, és felnézett a férfira.

- Chicago nagyváros. Jack unokatestvéremmel együtt nőttünk fel, aztán Amerikába ment, hogy anyai nagybátyjánál egy húscsomagoló üzemben dolgozzon. Ennek már tíz éve, és szörnyen panaszkodik a szélre meg a telekre, bár arról nemigen beszél, hogy hazakészülne.

Elvette Aidantól a poharat, megköszönte, és a pulton át elé tolta a pénzérméket. – Te jártál Chicagóban, Aidan, nem?

- Inkább csak átutazóban láttam. A tó nagyszerű látvány, és akkorának látszik, mint a tenger. A szél meg csontig hatol, olyan jeges. De ha emlékezetem nem csal, olyan marhasültet lehet ott enni, hogy az ember könnyes szemmel ad hálát Istennek, amiért marhát teremtett.

Beszéd közben megállás nélkül járt a keze; húga tálcájára tette következő rendelést, a csapok alá tett poharakat, kinyitott egy amerikai sört egy fiúnak, akinek szemmel láthatóan még tejet kellett volna innia.

A zene pattogósabb, elevenebb lett. Darcy elvette a pultról a tálcát, és dalra fakadt, aminek a hallatán Jude csak ámult irigykedett.

Nemcsak a hang képesztette el, bár csengő tisztasága önmagában is bámulatos volt. Inkább az, a fesztelen könnyedség lepte meg, amivel valaki mások füle hallatára dalolni kezd. A dal egy vénlányról szólt, aki a padlásszobában haldoklik, és ahogy Jude a tízéves Clooney fiútól a távoli sarokban ülő vénemberig a férfiak pillantásából megítélhette, ez a sors nem fenyegeti majd Darcy Aidan Gallaghert.

A vendégek is csatlakoztak a kórushoz, és egyre sűrűbben rendelték a söröket.

Az első dal után rögtön következett a második, szinte még a tempó sem változott. Aidan is énekelni kezdett; egy fekete bársony szalagot viselő asszonyról szólt a dal, és Jude csak bámult, a férfi olyan könnyedén kapcsolódott bele a dalba. A hangja telt volt, mint a húgáé, és éppoly önfeledten gyönyörű.

Éneklés közben egy pint világos sört töltött a csapból, aztán Jude-ra kacsintott, miközben a poharat végig csúsztatta a pulton. Jude érezte, hogy arcába szökik a vér – a kínos érzéstől, hogy rajta kapták, amint tátott szájjal bámészkodik -, de remélte, hogy a félhomályban nem tűnik fel senkinek.

Felkapta a poharát, és magában azért fohászkodott, hogy ne vegyék észre rajta, hogy nem mindennap ül kocsmákban, ahol körülötte dalra fakadnak az emberek, és remekbe szabott férfiak rákacsintanak. Most döbbent csak rá, hogy teli a pohara. Összeráncolt szemöldökkel nézte, mert biztosan emlékezett, hogy már a felét megitta. De Aidan a pult másik felében állt, és Jude nem akarta sem a munkájában zavarni, sem a dalt félbe szakítani, ezért vállat vont, és élvezte a borát.

Megint kicsapódott az ajtó, ami Jude sejtése szerint a konyhába vezetett. Hálás volt, hogy senki sem figyelt rá, mert biztosra vette, hogy elkerekedett a szeme. A férfi, aki kilépett, akár filmszínésznek is elmehetett volna, és eljátszhatta volna egy királyságokat és bajba jutott hölgyeket megmenté kelta lovag szerepét.

Magas volt és szikár, alakjára jól illett a viseltes farmer és a sötét, vastag kötött pulóver. Éjfekete haját hosszan viselte. Sötétkék szemében jó kedély csillant. Szája Aidanéra hasonlított, telt volt, erős és érzéki, horga orra pedig megóvta attól a veszélytől, hogy tökéletes legyen.

Jude észrevette. Hogy apró vágás van a fülén, és ebből arra következtetett, hogy ez csak Shawn Aidan Gallagher lehet, aki mégsem ugrott el elég gyorsan a tányér elől.

A férfi könnyed léptekkel átment a termen, hogy felszolgálja az ételt, amit a tálcán hozott. Majd villámgyors mozdulattal, amitől Jude-nak elakadt a lélegzete és lélekben felkészült a verekedésre, derékon kapta a húgát, magához rántotta, és bonyolult tánclépésekkel magával ragadta.

Micsoda népek ezek, ámuldozott Jude, hogy egyik percben egymást szapulják, a másikban nevetve körbe táncolják a kocsmát?

A vendégek füttyögtek és tapsoltak. Lábak dobogtak. A táncosok olyan közel forogtak el mellette, hogy Jude-ot megcsapta forgó testek szele. Amikor megálltak, barátságosan összeölelkeztek, és bután egymásra vigyorogtak.

Shawn szájon csókolta a húgát, aztán megfordult, és barátságosan végigmérte Jude-ot. – Ugyan ki ez, aki a kinti sötétségből érkezett a Aidan Gallagher- kocsmába?

- Jude Murray, Öreg Maude unokatestvére - magyarázta Darcy. – A testvérem, Shawn, aki szakmai segítségre szorul.

- Á, hisz Brenna említette, hogy összefutottak, amikor megérkezett. Jude F. Murray Chicagóból.

- Mit jelent az „F”? – érdeklődött Aidan.

Jude odafordult hozzá, és érezte, hogy kicsit szédül. – Francest.

- Látta Lady Gwent – jelentette be Shawn, és mielőtt Jude visszafordulhatott volna, a kocsmában síri csend támadt.

- Igazán? – Aidan a konyharuhába törölte a kezét, félretette, aztán a pultra könyökölt. – Ez már valami.

Várakozásteljes csönd volt. Jude dadogva próbálta megtörni. – Nem, én csak… szóval csak azt hittem, hogy látom. Esett…- Felkapta a poharát, nagyot kortyolt belőle, és hevesen fohászkodott, hogy újra rákezdje a harmonikás.

Aidan is látta Lady Gwent. A szikláknál sétált.

Jude Shawnra bámult, aztán vissza Aidanra. – Kísértetet látott – mondta, óvatosan ejtve a szavakt.

- Sír, miközben járkál, és vár. És zokogása olyan szívszaggató, hogy az ember szíve vérzik tőle

Jude valahol úgy érezte, hogy legszívesebben hagyná, hogy a férfi hangjának a muzsikája magával ragadja, de aztán pislogott, és megrázta a fejét. – De valójában nem hisz a kísértetekben, ugye?   Aidan ismét felvonta szépen ívelt szemöldökét. – Miért ne hinnék?

- Mert… nem léteznek…

A férfi elnevette magát, a hang telten, gyöngyözve szállt, aztán rögtön meg is oldotta a teli pohár rejtélyét, amikor utántöltött Jude borának. – Kíváncsi vagyok, ugyan ez lesz-e a véleménye, ha már egy hónapja él itt. Nagyanyja nem mesélte el Lady Gwen és a tündérkirály, Carrick történetét?

- Nem. Bár az igazat megvallva, kaptam tőle pár magnószalagot, levelet és naplókat, amelyekben legendákról és mítoszokról van szó. I azt illeti…én is fontolgatom, hogy tanulmányt írok az ír népköltészetről és a nép kultúrájának lélektanban játszott szerepéről.

- Hm. Ez már valami. – Nem is próbálta leplezni, hogy mulat Jude-on, bár látta a lány pillantását elfelhőző rosszallást. Elbűvölőnek találta Jude duzzogását. – A legmegfelelőbb helyre jött egy ilyen nagyszerű vállalkozáshoz.

- El kellene mondanod neki Lady Gwen történetét. – szólt közbe Darcy. – És másokat is. Te tudod a legjobban elmesélni, Aidan.

- Sort is kerítek rá, de majd egy másik alkalommal. Már ha érdekli az ilyesmi, Jude Frances.

Jude mérges volt, és mint kissé elkeseredve megállapította, kicsit részeg is. Méltóságát összeszedve bólintott. – Hogyne érdekelne. A kutatási anyagom szívesen kiegészíteném helyi színezettel és történetekkel. Nagy örömmel beszélnék meg egy időpontot, amikor önnek is megfelel.

A férfi ismét elmosolyodott. Lassan, könnyedén. Ellenállhatatlanul.

- Nos, errefelé nem ragaszkodunk ilyen mereven a formaságokhoz.

Egyszer majd átugrom magához, és ha nem nagyon elfoglalt, elmondok néhány történetet, amit ismerek.

- Helyes. Köszönöm. – Jude kinyitotta a táskáját, a pénztárcáját kereste, de a férfi megfogta a kezét.

- Ne fizessen. Vendégem volt a borra. Megérkezése örömére.

- Nagyon kedves öntől. – Jude arra gondolt, bárcsak fogalma lenne róla, mennyi is volt a fogadtatás örömére megivott bor.

- Remélem, visszatér hozzánk – tette hozzá a férfi, amikor Jude lekászálódott a székről.

- Okvetlen. Jó éjszakát. – Jude körülnézett a teremben, s mert amit mondott, általános udvariaskodásnak tűnt, visszafordult a férfihoz, és hozzá fűzte: - Köszönöm.

- Jó éjszakát magának is, Jude Frances.

Aidan figyelte, ahogy elmegy, és szórakozottan a csap alá tett egy poharat a rendelt sörnek. Csinos teremtés, gondolta ismét. És van annyira kimért, hogy egy férfinak megforduljon a fejében, vajon mivel is lehetne rávenni, hogy kicsit elengedje magát.

Aztán arra gondolt, hogy szívesen rászánná az időt, hogy kiderítse. Végtére is rengeteg ideje van.

- Biztos sárgazdag – sóhajtott fel Darcy.

Aidan rápillantott. – Miből gondolod?

- Az öltözékéből. Egyszerű és tökéletes. A fülében viselt karikák aranyból voltak, a cipője olasz, vagy majmot adjon az ég férjül, ha tévedek.

Aidan észre sem vette a fülbevalót vagy a cipőt, csak az összhatást, a visszafogott és ízléses csinos nőiességet. Férfi lévén, csak az járt a fejében, milyen lenne kibontani a szalagot a hajban, és leereszteni a haját.

De a húga duzzogását látva tréfásan felpöckölte az orrát. – Lehet, hogy gazdag, Darcy drágám, de magányos és félénk, amilyen te sosem leszel. Pénzen nem tud barátokat venni.

Darcy hátralökte arcába hulló haját. – Felnézek a házhoz, és meglátogatom.

- Jó szíved van.

Darcy rávigyorgott a bátyjára, miközben felkapta a tálcát. – A fenekét bámultad, amikor kiment.

- Nekem meg a szemem jó – vigyorgott vissza Aidan.

Amikor az utolsó vendég is hazacsámborgott és az utolsó poharat is elmosta, feltörölte a padlót és bezárta az ajtót, Aidan úgy érezte, nyugtalan ahhoz, hogy álom jöjjön a szemére, vagy akár békésen megigyon a tűz mellett egy pohár whiskyt, és könyvet olvasgasson.

Szerette nap utolsó óráját a kocsma feletti lakásban egyedül tölteni. Gyakran valóságos kincsnek érezte. De legalább úgy értékelte a hosszú sétákat, amelyekre olyan éjszakákon támadt kedve, ha a csillagos ég tágasan feszült a feje felett és a hold fehéren suhant a víz felett.

Ma éjjel a sziklák felé indult, mert körülöttük jártak a gondolatai. Az öccse igazat beszélt. Aidan valóban látta Lady Gwent, méghozzá nem is egyszer, amint magasan a tenger felett áll, halvány szőke haja úgy lobog a szélben, mint a vadló sörénye, köpenye vitorlaként verdes, és fehér, akár odafent a hold.

Első ízben még kisgyerek volt, és eleinte izgatott rémület lett úrrá rajta.

Azután szívébe markolt Lady Gwen boldogtalan zokogása és arcának kétségbeesett kifejezése.

Az asszony sosem szólt hozzá, de ránézett, látta. Erre akár a pápa előtt is megesküdne.

Ma éjjel nem kísérteteket akart, nem annak az asszonynak a szellemmé vált emlékét kereste,a ki elvesztette, amit mindennél jobban szeretett, mielőtt ráeszmélhetett volna, mi is az.

Csak az éjszakától és a tengertől hűssé vált levegőre, a földre vágyott, ahová visszatért, mert soha sehol nem érezte otthon magát.

Amikor felkapaszkodott az ösvényen, amit olyan jól ismert, mint a tenyerét, nem érzett mást maga körül, csak az éjszakát, a levegőt és a tengert.

Alatta a tenger ostromolta a partot a sziklával folytatott örök háborúságában. A hold keskeny sarlója finom ösvényt festett a fekete vízre, amely sosem volt teljesen moccanatlan. Itt végre szabadon lélegezhetett, zavartalanul szőhette hosszú gondolatai, amikre ritkán maradt ideje a nap nap után ismétlődő munka közben.

Rá hárult a kocsma gondja. És bár sosem számított osztatlan felelősségre, a feladatot erejéhez szabottnak érezte. Nem lepte meg különösebben szüleinek az a döntése, hogy végleg Bostonban maradnak, és nemcsak addig, míg nagybátyja megnyitja a kocsmáját és túljut az első hat hónapon.

Apjának igencsak hiányzott a bátyja, anyja pedig mindig szívesen költözött új vidékre. Vissza fognak jönni. Meglehet, nem fognak itt élni, de visszatérnek megnézni a barátokat, és mert felelősek a gyerekeikért. De a Aidan Gallagher-kocsma immár megint apáról fiúra szállt. Mivel a kocsma az ő öröksége volt, jól akart sáfárkodni vele.

Darcy nem fog örökké felszolgálni és szendvicseket készíteni. Aidan ezt is elfogadta. Darcy úgy gyűjtögeti a pénzt, akár a mókus a téli elemózsiát, és ha annyit sikerül félretennie, amit már elegendőnek ítél, azonnal szélnek ered.

Shawnt pillanatnyilag kielégíti, hogy a konyhában ügyködhet, és a faluban minden második nő utána epekedik. Egy nap azonban megtalálja élete álmát s élete asszonyát, és akkor neki is búcsút mondhat.

Ha tehát Aidn azt akarja, hogy a Aidan Gallagher fennmaradjon – és ezt akarta -, akkor hozzá kell látnia ahhoz, hogy asszonyt találjon magának és vele fiút – vagy lányt – nemzeni; Aidan nem ragaszkodott annyira a hagyományokhoz, hog ne hagyta volna egy lányra azt, amije van.

De Istennek hála, ez még odébb van. Végtére is még csak harmincegy éves, és csak a felelősség nem készteti nősülésre. Az esküvést szerelem, szenvedély és rokon lelkek találkozása kell hogy megelőzze.

Utazásai alatt megtanulta, mi az, amivel egy férfi beéri, és mi az, amivel nem. Az ember beéri egy hepehupa ággyal, ha egyébként a földön kellene éjszakáznia, és még hálás is lesz érte. De soha nem éri be olyan asszonnyal, aki untatja, vagy nem ébreszt benne vágyat, akármilyen szép is az arca.

Épp e körül jártak a gondolatai, amikor megfordult, és tekintete a hullámzó mezőn túl a lágy halmon állapodott meg, ahol a fehér ház az ég és a csillagok alatt állt magában. Vékony füst szállt fel a kéményből, egyetlen ablak volt csak világos.

Jude Frances Murray, gondolta, és rádöbbent, hogy megpróbálja felidézni a lány arcát. Mit csinálsz most a tündérek dombján álló kis házadban? Talán egy tartalmas, súlyos és mély gondolatokkal teli könyvet olvasol. Vagy amikor senki sem látja, szórakozást és boldogságot nyújtó olvasmányba merülsz?

A tükörkép nyugtalanít, töprengett. Ennyi világossá vált számára az alatt az egy – két óra alatt, amit Jude a bárszéken töltött. Mire gondolnak az emberek? Mit látnak, amikor rád néznek?

És mialatt Jude ezen törte a fejét, Aidan tudta, hogy mindent, amit maga körül látott és hallott, magába szívott. Azt nem tudná eldönteni, hogy tudatosan-e, de hogy így volt, azt látta a szemében.

Aztán arra gondolt, rászánna egy kis időt. Hogy kiderítse, mit gondol a lány felől, mit látott benne, és mi az, ami valóságos.

Vére már felpezsdült a tengeristennőéhez hasonló szemektől, a szigorúan hátrafogott hajtól. Kellemesnek találta a hangját, amelynek szabatossága olyan izgalmas ellentétet alkot a lány félénkségével.

Mit tennél, csinos kis Jude, morfondírozott, ha most odamennék, és bekopogtatnék az ajtódon?

Szükségtelen halálra rémíteni, szögezte le aztán, csak azért, mert nyugtalan, és a lányban volt valami, ami sóvárgást ébresztett benne.

- Akkor hát szép álmokat – mormolta maga elé, és zsebébe süllyesztette kezeit, miközben a szél kavargott körülötte. – Egy éjjel, amikor sétálni megyek, nem a sziklák felé, hanem az ajtódhoz indulok. Aztán majd meglátjuk, mi lesz.

Árnyék suhant el a világos ablak előtt, aztán félre lebbent a függöny. Ott állt, mintha csak meghallotta volna a férfi szavait. Olyan messze volt Aidantól, hogy nem látta tisztán, csak a fény előtt kirajzolódó körvonalait.

És arra gondolt, hogy talán Jude is látja; pusztán árnyékot a sziklákon.

Aztán visszahullott a függöny, és pillanatokkal később kialudt a fény.

4

A megbízhatóság felelősségen alapszik, gondolta Jude. És mindkettő a fegyelemben gyökerezik. Ezt a rövid kis intel¬met tartotta szem előtt, amikor másnap reggel felkelt, egy¬szerű reggelit készített, aztán egy kanna teával felvonult a dolgozószobájába, hogy letelepedjen az íróasztalhoz, és munkához lásson.

Nem megy ki a házból, nem sétál a dombokon, bár me¬sés az idő. Nem álmodozik a virágok között, bármilyen csá¬bítóan szépek is az ablakból. És semmiképp sem megy le a faluba, és nem csatangol pár órát a tengerparton, akármi¬lyen vonzónak tűnjék is a gondolat.

Noha sokan legjobb esetben is hebehurgya ötletnek mi¬nősítenék a nemzedékről nemzedékre szálló ír legendák kutatását, kellő megközelítés és tisztánlátás esetén megva¬lósíthatónak látszik, vélekedett. Végül is a mesélés és az írott szó művészete a kultúra sarokkövei.

Képtelen volt szembenézni a ténnyel, hogy legrejtettebb, legtitkosabb vágya az írás. Novellákat, regényeket írni, egy¬szerűen kitárni szíve zárt kamráját, hogy kitörjenek a sza¬vak és a képek.

Valahányszor a kamra ajtaján zörögni kezdett a zár, arra emlékeztette magát, hogy gyakorlati értéket nélkülöző, ro¬mantikus, sőt ostoba becsvágyat dédelget. Köznapi tehet¬séggel megáldott köznapi emberek jobban járnak, ha föld¬hözragadt dolgoknál maradnak.

A kutatás, részletezés, elemzés ésszerű dolgok, olyasmik, jj amikre megtanították. Olyasmik, amiket elvárnak tőle, tet- { te hozzá enyhe nehezteléssel. A témaválasztás már önma- % gában elég lázadás. Ezért az ősei hazájára jellemző, száj- m hagyomány útján terjedő mítoszok megteremtésének és»Üj| fennmaradásának lélektani okát fogja kutatni.

Írország bővelkedik ilyen mítoszokban.

Szellemek és házi kísértetek, manók és tündérek. Micso¬da gazdag, képzeletdús csodákra képes a kelta gondolko¬dás! Azt állítják, hogy a ház is egy tündérdombon épült, egyikén azoknak a varázslatos helyeknek, amelyek alatt csillogó kastély húzódik meg.

Ha emlékezete nem csal, a legenda szerint a halandókat le lehet csábítani, mi több, le lehet vonszolni a domb alatti tündérvilágba, és akár száz évig is ott lehet tartani.

Hát nem lenyűgöző?

A huszadik század végén látszólag józan gondolkodású, egyszerű emberek kritikádanul képesek ilyesmit kijelenteni.

Ilyen erős hatással vannak a mítoszok az értelemre és a pszichére.

És elég erősek és magukkal sodrók ahhoz, hogy egy ide¬ig, míg éjjel egyedül volt, szinte már... maga is higgyen ben¬nük. A szélcsengő muzsikája és a szél is hozzájárulhatott, vélte. A légmozgástól keletkezett dalok álmodozásra kész¬tetik az embert, fűzte hozzá.

Ahogy a sziklákon álló alak is. Egy férfi ég és tenger hát¬tere előtt kirajzolódó alakja, ami ellenállhatatlanul vonzot¬ta a tekintetét és megdobogtatta a szívét.

Talán a szerelmesére várt, vagy éppen őt gyászolja. Talán a tengert varázzsal behintő tündérkirályt látta.

Nagyon romantikus, állapította meg. Nagyon magával ragadó.

És csak természetes, hogy bárki is volt, aki éjfél után a szélfútta sziklákon sétált, az csak bolond lehetett. De ez reggelig meg sem fordult a fejében, mert a látottak hatása alatt csak sóhajtozott és remegett az ablaknál.

Ara jobb kifejezés híján ez az eszelősség elválaszthatatlan az itt élők egyéniségétől és történeteitől. Tehát felhasználja majd. Kutatja majd, megmártózik benne.

Izgatottan fordult vissza a gép felé, és a szalagokról, le¬velekről megfeledkezve nekifogott a tanulmánynak.

Azt mondják, a ház egy tündérdombon áll, az Írországban fellelhető számtalan magaslat egyikén, amely alatt a tün¬dérek éltek palotáikban és váraikban. Úgy tartják, hogy ha az ember egy tündérdomb felé közeledik, hallja a zenét, amit a magas zöldfűalatti kastély termeiben játszanak. És ha felmegy egy ilyen dombra, azt kockáztatja, hogy maguk¬kal ragadják a tündérek, és kényszerítik, hogy parancsai¬kat teljesítse.

Szünetet tartott és elmosolyodott. Komoly tudományos érte¬kezéshez ez persze túlságosan lírai és - valljuk be - túlságosan is ír bevezető, gondolta. Első egyetemi évében éppen emiatt rendre alulosztályozták a dolgozatait. Zavaros, nem követi a téma lényegét, nem tartja magát az előzetes vázlathoz.

És mivel tudta, szülei szemében milyen sokat jelentenek az osztályzatok, megtanulta elnyomni magában ezeket a színes kalandozásokat.

Most viszont nem osztályzatért dolgozik, és egyelőre még a fogalmazványnál tart. Majd később letisztázza. Úgy dön¬tött, először papírra veti a gondolatait, és lerakja az elemzés alapjait.

Nagyanyja meséiből már tudott annyit, hogy röviden kör¬vonalazza a leggyakoribb mitikus figurákat. Később rá hárul majd a feladat, hogy az egyes mesebeli figurákhoz kapcsoló¬dó történeteket és szerkezetet megtalálja, majd megmagya¬rázza, milyen helyet foglalnak el annak a népnek a pszicho¬lógiájában, amelyben megszülettek.

Az alapvető meghatározásokon dolgozott egész délelőtt, gyakran megjegyzéseket fűzött a főbb alakokhoz, utalva más kultúrákban előforduló megfelelőikre.

Annyira belefeledkezett a munkába, hogy először nem is hallotta meg a kopogtatást, és amikor feleszmélt, és pislog¬va magához tért a régi időkben a legtöbb ír faluban fellel¬hető bölcs vajákos asszony, a Pisogue magyarázatából, és levett szemüvegét a nyakába akasztva lesietett a földszint¬re, Brenna O'Toole már visszafelé sétált a furgonjához.

- Bocsáss meg, hogy zavarlak - szabadkozott a lány, ami¬kor az ajtónyitásra megfordult.

- Nem zavarsz. - Hogy félemlítheti meg egy lány, aki sá¬ros gumicsizmát visel?, értetlenkedett Jude. - A fenti kis szo¬bában voltam. Örülök, hogy benéztél. A múltkor meg sem köszöntem rendesen, amit értem tettél.

- Ugyan már, rá se ránts. Hisz állva elaludtál. - Brenna hátat fordított a kapunak, és elindult a bejárathoz vezető lépcső felé. - Kezdesz belerázódni? Megvan mindened?

- Köszönöm, meg. - Jude észrevette, hogy Brenna a fejé-In- nyomott kifakult sapkára, közvetlen az ellenző fölé egy kis szárnyas alakot ábrázoló kitűzőt szúrt. Megint a tündé¬rek, gondolta, és elbűvölte, hogy egy ilyen gyakorlatias te¬remtés ilyesmit viseljen talizmánként.

- Lenne kedved bejönni egy kis teára?

- Nagyon kedves, boldogan bejönnék, de még dolgom van. - Míg ezt mondta, látszott, hogy szívesen elálldogál a kerti ösvényen. - Csak be akartam nézni, hogy lássam, kiis-mered-e már magad, vagy nincs-e valamire szükséged. Na¬ponta egyszer-kétszer el szoktam érre járni.

- Nem jut eszembe semmi. Bár ami azt illeti, talán meg tud-nári mondani, hogy kihez kell fordulnom, ha egy telefoncsat-l.ikozót szeretnék betenni a másik hálószobába. Dolgozószo¬bának használom, és a modemhez szükségem lenne rá.

- A modemedhez? Szóval komputered van? - csillant fel lirenna szeme. - Mary Kate húgomnak van komputere, mi¬vel az iskolában programozást tanul. Azt gondolhatná az ember, hogy feltalálta vele a hülyeség ellenszerét, és köze¬lébe sem ereszt.

- Érdekelnek a számítógépek?

-Szeretem tudni, hogy működnek a dolgok, ő meg fél, hogy szétszedem, amiben igaza is van, hiszen ha nem szedem nzét, hogy állapítom meg, miképpen működik valami, nem? Neki is van modemje, és üzeneteket vált valami New York-i unokatestvéreinkkel meg a galwayi barátaival. Igazi csoda.

- Gondolom. De amíg egyszer csak nem tudjuk használ¬ni, hajlamosak vagyunk természetesnek venni.

- Szólok az illetékesnek, hogy ilyen igényed van - nyug-l.Kta meg Brenna. - Előbb-utóbb bekapcsolják majd. - El-11 k >solyodott. - Előbb-utóbb, az igaz, de általában egy hétnél löbbet nem kell várni rá. Ha mégis, akkor összebuherálok valami ideiglenes megoldást, amivel addig elleszel.

- Nagyszerű. Előre is köszönöm. Ja, és tegnap bemen¬lem a faluba, de mire odaértem, már bezártak az üzletek. Kíméltem, hogy találok egy könyvesboltot, ahol kertészeti n/akkönyvet vennék.

- Hm. - Brenna ajkát csücsörítette. Még ilyet! Hogy va-liiki könyvből akarjon kertészkedést tanulni! - Hát, fogal¬mam sincs, hol találsz ilyet Ardmore-ban, biztosabb, ha át¬mész Dungarvanba vagy Waterford Citybe. De ha az itteni virágok érdekelnek, akkor elég, ha megkérdezed anyámat. Szenvedélyes kertész.

Brenna hátranézett, amikor közeledő autó zaját hallotta.

- Nos, itt is van Mrs. Duffy és Betsy Clooney, hogy üdvözöl¬jenek. Ki is hajtok a teherautómmal innen, hogy behajthas- ,,, sanak. Mrs. Duffy biztos tortát hozott - tette hozzá Brenna. íj

- Híres a tortáiról. - Vidáman integetett a kocsiban ülő két nőnek. - Csak kiálts át a hegy túloldalára, ha bármire szük¬séged lenne.

- Igen, én... - Ó, istenem, csak ne hagyj egyedül idege¬nekkel, gondolta kétségbeesetten Jude, de Brenna már be is ugrott a furgonjába.

Brenna Jude szerint meggondolatlanul és a sövényen nyitott keskeny rés, valamint - bármily halvány is volt rá az esély - az esetleg arra járó autók iránti teljes közönnyel farolt ki, aztán szorosan a másik kocsi mellé állva csevegett a látogatókkal.

Jude lelki kezeit tördelve állt a lépcső tetején, míg a te¬herautó lezötyögött az úton, és az újonnan érkezett kocsi beállt a ház elé.

-Jó napot, Miss Murray! - A kormánykerék mögött he¬lyet foglaló asszonynak olyan fényes, kerek szeme volt, mint egy vörösbegynek, világosbarna haját láthatóan nagy erőfeszítéssel fékezte meg: a fejét sisakként körüllengő hullámokat vastag lakkréteg tartotta a helyükön. A lakk csil¬logott a napfényben.

Kiugrott a kocsiból; Jude hatalmas kebleket látott, aztán az asszony teste csípőben megint kiszélesedett, hogy kurta lábakban és apró lábfejekben érjen véget.

Jude merev mosolyt erőltetett az arcára, és úgy ment végig a kerti ösvényen, mint egy halálraítélt. Miközben agyában il¬lendő üdvözlőszavak után kutatott, az asszony felrántotta a kocsi hátsó ajtaját, és lélegzetvétel nélküli szófolyamot inté¬zett Jude-hoz meg a másik asszonyhoz, aki az anyósülésról szállt ki, valamint úgy általában a széles világhoz.

- Kathy Duffy vagyok a faluból, ez pedig itt Betsy Clooney, a húgom unokahúga. Patty Mary a húgom ma az élelmiszer¬boltban dolgozik, különben ő is itt lenne velünk, hogy tisz¬teletét tegye. De ma reggel azt ajánlottam Betsynek, hogy hagyja a kisbabáját a szomszédasszonyra, míg a két nagyobb iskolában van, és akkor feljöhetünk a Tündérdombi Házba, hogy illendően köszöntsük Öreg Maude Amerikából érke¬zett unokatestvérét.

Vörös pipacsokkal ékes ruhába préselt tekintélyes fene¬ke égnek meredt, míg a kocsi csomagtartójában matatott, majd ismét előkerült, ezúttal egy fedett tortaformával, és arcán ragyogó mosollyal nézett Jude-ra.

- Kicsit a nagymamájára hasonlít - folytatta Kathy -, már amennyire lánykoromból emlékszem rá. Remélem, jól van.

- Ó, hogyne, nagyon jól. Köszönöm. Milyen kedves, hogy idefáradtak. - Kinyitotta a kaput. - Kérem, kerüljenek bel¬jebb.

- Őszintén remélem, elég időt hagytunk magának, hogy berendezkedjen. - Betsy megkerülte a kocsit, és Jude-nak eszébe jutott, hogy előző este látta az asszonyt a kocsmá¬ban. Az egyik alacsony asztalnál ült a családjával. Ez a hal¬vány emlék mégis megfoghatatlan módon segített zavara eloszlatásában.

- Kathy néninek említettem, hogy láttam magát tegnap este a kocsmában, Aidan Gallagheréknél. Gondoltuk, most már talán kész arra, hogy szívesen fogadjon.

- A családjával volt - mondta Jude. - Nagyon jól nevel¬ten viselkedtek a gyerekei.

- Hát mit is mondjak? - forgatta tiszta zöld szemét az asz-szony. - Korai, hogy tévedéséből kiábrándítsam. Ezek sze¬rint magának nincs még gyereke?

- Nincs. Nem vagyok férjnél. Ha innának egy kis teát, boldogan főzök - ajánlotta, amikor beléptek az ajtón.

- Az bizony jólesne. - Kathy szemmel láthatóan otthono¬san mozgott a házban. - Megleszünk a konyhában.

És Jude legnagyobb megdöbbenésére jól meg is voltak. Kel¬lemes órát töltött a két asszony társaságában, akik melegszívű-ek voltak és nevetősek. Minden nehézség nélkül rájött, hogy Kathy Duffy igazi locsifecsi, és elképzeléseihez körömszakad¬táig ragaszkodik, de mindezt nagyszerű humorral csinálja.

Mielőtt az óra letelt, Jude feje már szédült a sok névtől, az ardmore-iak rokoni kapcsolataitól, ellenségeskedéseitől és családjaiktól, esküvőktől és halálesetektől. Ha volt vala¬mi, amit Katherine Anne Duffy nem tudott egyetlen terem¬tett lélekről, aki az elmúlt száz évben a környéken élt, azt már nem is volt érdemes tudni.

- Kár, hogy már nem ismerhette Öreg Maude-ot - je¬gyezte meg Kathy. - Bámulatos asszony volt.

- Nagyanyám nagyon szerette.

-A korkülönbség ellenére is inkább testvérek voltak, mint unokatestvérek - bólintott rá Kathy. - A nagyanyja ebben a házban élt lány korában, miután elvesztette a szüleit. Anyám is jóban volt velük, és a nagyanyja igen hiányzott mindkettő¬jüknek, amikor férjhez ment és kiment Amerikába.

- És Maude itt maradt - nézett körül Jude a konyhában. - Egyedül.

- Ez állt a sors könyvében. Volt egy szerelme, és össze akartak házasodni.

- Valóban? És mi történt?

-John Mageenek hívták. Anyám elmondása szerint csi¬nos fiú volt, aki nagyon szerette a tengert. Katonának állt az első világháborúban, és Franciaországban esett el.

- Szomorú - vette át a szót Betsy. - De romantikus is. Maude nem szeretett mást, és gyakran emlegette, amikor benéztünk hozzá, bár akkor már majdnem háromnegyed évszázada halott volt.

- Van, akinek csak egy szerelem van az életében - sóhaj¬totta Kathy. - Se előtte, se utána nincs senki más. De Öreg Maude boldogan élt itt az emlékei és a virágai között.

- Elégedettséget sugárzik a ház - jegyezte meg Jude, de ahogy kicsúszott a száján, rögtön megbánta, hogy butaságot mondott. Csakhogy Kathy Duffy elmosolyodott, és megint bólintott.

- Úgy van, ahogy mondja. És mi, akik ismertük, örülünk, hogy egy rokona lakik e fedél alatt. Meg annak, hogy bejár a faluba, ismerkedik az emberekkel és összejön a rokonaival.

- Rokonaimmal?

- Maga Fitzgerald lány, és belőlük bőven akad errefelé meg a régi parókia táján. Deidre barátnőm, aki most Bostonban él, Fitzgerald volt, mielőtt hozzáment Patrick Aidan Gallagherhez. Tegnap este náluk járt maga is.

-Ó, igen. - Jude lelki szemei előtt megjelent Aidán ar¬ca. A lassú mosoly, a szikrázó kék szemek. - Szegről-végról unokatestvérek vagyunk.

- A nagyanyja szerintem első unokatestvére volt Deidre Hnyai nagynénjének, Sarah-nak. Vagy talán a dédmama és <>k voltak másod-unokatestvérek. Nem mintha számítana. A legidősebb Aidan Gallagher fiú... - Kathy elhallgatott, míg a sü¬teménybe harapott - egy időben nagyon nézegetted, nem, Hetsy?

- Talán egyszer-kétszer ránézhettem, és talán vissza is né¬zett, amikor úgy tizenhat lehettem. - Betsy szeme nevetett ■t csésze karimája fölött. - Aztán elindult világot látni, ne¬kem meg itt az én Tomom. Amikor aztán Aidán Aidan Gallagher visszajött... nos, talán akkor is ránéztem, de már csak Isten remekművét bámultam.

- Vad fiú volt fiatalabb korában, és még most is megvan benne a lehetőség, hogy megint vad legyen. - Kathy felsó¬hajtott. - Mindig is gyengéim voltak a zabolátlan szívű férfi¬ak. Ezek szerint nincs kedvese odaát az Államokban, Jude?

- Nincs. - Futólag felrémlett előtte William. Vajon gon¬dolt-e valaha is a férjére úgy, mint a kedvesére? - Senki, aki s/ámítana.

- Ha meg nem számít, ugyan mi értelme az egésznek?

Valóban: mi értelme?, gondolt vissza később Jude, mi¬után vendégeit kikísérte. Nem állíthatja, hogy William volt élete nagy szerelme, ahogy Maude-nak John Magee. Jude és William nem voltak a század nagy szerelmi regénye.

Bár így kellett volna lennie. És egy ideig Jude élete va¬lóban William körül forgott. Szerelmes volt belé, vagy leg¬alábbis azt hitte. Az ördögbe is, szeretni akarta, és mindent megtett érte.

De még ez a minden sem volt elég. Megalázó tudat. És William milyen könnyen, milyen szívtelenül szegte meg friss esküjüket, és távolította el őt, Jude-ot az életéből.

Igaz, ő sem gyászolta volna hetven éven át, ha hősként vagy tragikus balesetben elhunyt volna. Be kell hogy ismer¬je, hogy ha William valamilyen szörnyű sorscsapásban éle¬tét vesztette volna, az elhagyott feleség helyett a rendíthe¬tetlen özvegy szerepe várt volna rá.

És milyen iszonyatos szembenézni a ténnyel, hogy ha rajta múlik, ő biztos az utóbbit választja.

Belegondolt, hogy vajon mi ejtett mélyebb sebet a lel¬kén: a férfi elvesztése vagy a büszkeségén esett csorba? De akár egyik, akár másik, ez még egyszer nem fordulhat elő ve¬le. Nem alkalmazkodik, nem ugrik bele a házasságba, aztán nem válik el engedelmesen, csak mert ezt várják el tőle.

Ezúttal saját magával törődik, és azzal, hogy egyedül is megállja a helyét.

Nem mintha bármi kifogása lenne a házasság ellen, bi¬zonygatta, míg a kertben ténfergett. Szülei tartós házasság¬ban élnek, odaadóan szeretik egymást. Talán nem az az eget-földet rengető szenvedély fűzi össze őket, amire so¬kan vágynak, de kapcsolatuk nagyszerű bizonyítéka volt egy működőképes partneri viszonynak.

Talán csak úgy tett, mintha Williammel valami hasonló¬ban, egy nyugalmas, méltóságteljes házasságban lenne ré¬sze, pedig a valóság közelében sem járt vágyainak. És ezért csakis ő, Jude hibáztatható.

Nincs benne semmi különleges. Restelli bevallani, de Willi-am szemében puszta szokássá, napi teendői részévé vált.

Szerda este hétkor három kedvenc éttermük egyikében találkozó, közös vacsora. Szombatonként színház vagy mozi, utána vacsora, aztán disztingvált szex. Ha mindketten akar¬ják, szex után pihentető nyolcórányi alvás, másnap reggeli és a vasárnapi újság híreinek megvitatása.

Párkapcsolatuk e szerint alakult, és ennek kézenfekvő folytatása volt a házasság.

És mi tagadás, ugyanilyen kézenfekvő volt az egésznek véget vetni.

De, istenem, édes istenem, milyen jó is lett volna, ha ő vet véget neki! Ha lett volna hozzá mersze vagy készsége. Szenvedélyes viszony valami olcsó kis motelban. Másodál¬lásként egy vetkőzőszám. Szökés, és beállás egy motoros bandába.

Megpróbálta elképzelni, ahogy testhez álló bőrruhába pré¬seli magát, aztán felugrik a csillogó-villogó gépre egy nagyda¬rab, tetovált vadmotoros mögé, akit Zérónak hívnak. Hango¬san felkacagott.

- Ez aztán a férfiszemet gyönyörködtető látvány egy ápri¬lisi délután. - Aidán a sövény nyílásában állt, kezét kényel¬mesen zsebre vágta, és rámosolygott. - Virágok közt ülő, nevető lány. És ha hozzávesszük, hol vagyunk, még azt hi¬luljük, hogy egy tündér, akinek varázslatos érintésére ki-nyílnak a virágok.

lieszéd közben komótosan előrébb jött, megállt. Jude még életében nem látott romantikusabb képet, mint Aidán Aidan Gallagher, ahogy szél borzolta sűrű, sötét hajával, tiszta, vlllogóan kék szemével a kapu előtt áll, és háta mögött ki¬rajzolódnak a távoli sziklák.

- De maga nem tündér, ugye, Jude Frances?

- Hát persze hogy nem. - Jude önkéntelen a hajához kapta H kezét, hogy megbizonyosodjon, nem kócolódott össze. -fin... szóval most járt itt nálam Kathy Duffy és Betsy Clooney.

- Idejövet elmentem mellettük. Mesélték, hogy kellemes órát töltöttek el teázással és süteményevéssel.

- Gyalog jött idáig? A faluból?

- Nincs olyan messze, ha az ember szeret sétálni, és én n/eretek. - Már megint nyugtalan, tűnődött Aidán. Mintha nem egészen tudná, mihez kezdjen vele.

Nos, akkor már nincs egyedül, gondolta Aidán. De ő leg-.ilább mosolyt szeretne fakasztani, elnézni, ahogy a lány n/.ája óvatosan és félénken mosolyra görbül, a gödröcskék ('•létre kelnek.

- Behív a kertbe, vagy sétáljak tovább?

- Dehogy, ne haragudjon. - Jude a kertkapuhoz sietett, és a férfival egyszerre nyúlt a csappantyúért. A férfi keze melegen, erősen fonódott Jude-éra, így együtt emelték fel .1 zárnyelvet.

- Mire gondolt, ami megnevettette?

- O... - Mivel a férfi nem eresztette el a kezét, Jude csak hátrálni tudott. - Csak valami ostobaságra. Mrs. Duffy ha-Kyott egy kis süteményt, és tea is maradt.

Aidán nem emlékezett rá, hogy találkozott-e olyan nővel, akit ennyire megrémített, hogy beszélnie kell vele. De azt «em állíthatta, hogy a jelenség kedve ellenére lenne. Tovább lógta a lány kezét, és elindult felé, míg az csak hátrált.

- És felteszem, elege lett mostanra mindkettőjükből. Hogy őszinte legyek, időnként nekem is szükségem van egy kis levegőzésre, így nekiindulok annak, amit errefelé csak Aidán kalandozásainak hívnak. Ha nem siet befelé, leülhet¬nénk idekint is a lépcsőre.

Szabad kezével megállította a csípőjénél fogva. - Mind¬járt rálép a virágaira - mormolta. - Kár lenne összetaposni őket.

-Jaj! - Jude vigyázva arrébb araszolt. - Kétballábas vagyok.

- Nem mondanám. Csak talán kicsit ideges. - Bár furcsa gyönyörűséget okozott, hogy ennyire zavarba hozza, ugyan¬akkor szívesen meg is nyugtatta volna, hogy el tudja enged¬ni magát.

A férfi szorosabban fogta a kezét, s közben oly könnye¬dén és észrevétlen fordította a másik irányba, hogy Jude egészen elképedt. - Eszembe jutott - folytatta Aidán, míg a lépcső felé vezette -, hogy talán érdekelnék a mesék, ami¬ket tudok. A tanulmányához.

- Igen, nagyon is. - Megkönnyebbülten engedte ki a visszatartott levegőt, és lezöttyent a lépcsőre. - Ma reggel neki is fogtam... mármint a tanulmánynak... próbáltam rá¬érezni, körvonalazni, megtalálni a rendszerét.

Karjával átfogta a térdét, és görcsösebben szorította, ami¬kor oldalra nézett és látta, hogy Aidán figyeli. -Mi az?

Aidán felvonta a szemöldökét. - Semmi különös. Csak hallgatom. Szeretem hallgatni. A hangja olyan megfontolt és amerikai.

- Ó! - Jude megköszörülte a torkát, és megint egyene¬sen előrenézett, mintha szemmel kellene tartania a virágo¬kat, nehogy meglépjenek. - Hol is tartottam... igen, a rend¬szer. A különféle szempontok, amik szerint sorba venném őket. A képzelt alkotóelemek és természetesen a hagyo-mányos mítoszok társadalmi, kulturális és szexuális vonat¬kozásai. Hagyományos alkalmazásaik: mint szórakoztatás, mint példázatok, figyelmeztetések vagy mint románcok.

- Figyelmeztetések?

- Nos, amikor az anyák mocsári kísértettel ijesztgetik a gyerekeket, hogy távol tartsák őket a veszélyes helyektől, vagy gonosz szellemekről és mumusokról mesélnek nekik, hogy tisztességes viselkedésre szorítsák őket. Sok, sőt több groteszk legendát ismerünk, mint ahány jóakaratút.

- Milyet szeretne inkább?

-Hát... - Jude elbizonytalanodott. - Azt hiszem, mind¬kettőt, a hangulattól függően.

- Változóak szoktak lenni?

- Micsodák?

- A hangulatai. Szerintem igen. Szeszélyes a tekintete. -lessék!, gondolta elégedetten Aidán. Ettől rögtön rám né¬zett.

Jude-ot megint hatalmába kerítette az a csodálatos olva¬dékonyság, ezért elkapta a pillantását. Gyorsan. - Nem... umi azt illeti, nem vagyok különösebben szeszélyes. Hm... Szóval csecsemőket rabolnak el a bölcsőből, és tündérgyer-tncket csempésznek a helyükre, emberevő óriások gyere-keket falnak fel. A múlt században részleteket változtattunk meg, a befejezést boldogra írtuk át, amikor a valóság az, hogy eredetileg ezek a legendák tele voltak vérrel, halállal es emberevéssel. Pszichológiailag a kulturális változást tük¬rözik, és azt, hogy a szülők mit szeretnének, hogy a gyere¬keik mit halljanak és mit higgyenek.

- Es maga mit hisz?

- Hogy a mese csak mese, de a boldog befejezés ritkáb¬ban okoz rossz álmokat.

- Édesanyja mesélt váltott gyerekekről?

- Ugyan! - A gondolat megnevettette Jude-ot. ^ De a nagy¬anyám igen. Végtelenül szórakoztatóan. Gondolom, maga is n/órakoztató mesét mond.

- Elmondok egyet, ha visszasétál velem a faluba.

- lessék? - Jude megrázta a fejét. - De hiszen a falu mér¬földekre van.

- Kettőnél nem többre. - Hirtelen nagy kedve támadt a l.innyal sétálni. - Ledolgozza Mrs. Duffy süteményét, aztán k.ip tőlem vacsorát. Ma hamisgulyás szerepel az étlapon, i'h az jót tesz az emésztésnek. Kis idő múlva gondoskodom róla, hogy valaki hazahozza.

Jude pillantása a férfira siklott, aztán megint félrekapta ii tekintetét. Szédítően spontán ötletnek hangzott: egysze¬rűen felállni, és elmenni valahova, se tervezgetés, se rend-»y,cr. Persze pont e miatt szó sem lehetett róla.

- Nagyon csábító, de igazán tovább kellene dolgoznom.

- Akkor jöjjön le holnap. - Aidán megint megfogta a ke¬iét, és ahogy felállt, felhúzta magával Jude-ot is. - Szombat esténként zene van a kocsmában.

- Tegnap este is volt.

- De ez más lesz - mondta Aidán. - Egy kicsit... szerve¬zettebb, ahogy szerintem maga mondaná. Waterford City-ból jönnek hagyományos zenészek. Élvezni fogja, és nem írhat ír legendákról a helyi muzsika nélkül, igaz? Szóval ok¬vetlen jöjjön le holnap este, én meg feljövök vasárnap.

- Hozzám?

Aidán elmosolyodott. Lassan, sietség nélkül, szívmelen-getően. - Hogy elmondjak egy legendát. A tanulmányához. Vasárnap délután megfelel?

- Hogyne, nagyon is. Tökéletesen.

-Akkor hát a viszontlátásra, Jude Frances. - Ráérősen a kapuhoz sétált, aztán megfordult. A szeme kékebb volt, át¬hatóbb, amikor elfogta és rabul ejtette Jude pillantását. -Jöjjön el szombaton. Szeretem nézni magát.

Jude-nak arcizma sem rándult, akkor sem, amikor a férfi kinyitotta a kaput, kiment és lesétált az úton. Akkor sem, amikor már eltűnt a magas sövény mögött.

Szereti nézni? Hogyan értette ezt? Pontosan.

Fesztelen flörtölés volt? A tekintete komoly volt, gondol¬ta, és idegesen elkezdett fel-alá járkálni a keskeny ösvé¬nyen. Hát persze, honnan is tudhatná, amikor most talál¬kozott vele életében másodszor?

Csak az lehetett. Keresetlen, ösztönös flörtölés valakitől, aki hozzászokott, hogy nőkkel flörtöljön. Sőt, ha a helyze¬tet nézzük: csak barátságos megjegyzés.

- „Szeretném ott látni a kocsmában szombat este. Jöjjön le" - mormolta. - Mindössze ennyit akart mondani. Az ör¬dögbe, minek is kell nekem mindent kiveséznem?

Önmagára dühösen visszatrappolt a házba. Határozot¬tan csukta be maga mögött az ajtót. Minden értelmes nő rámosolygott volna, amikor ezt mondta, és kicsit visszaflör¬tölt volna. Ártalmatlan, megszokott reflex. Hacsak az illető nem egy neurotikus, gátlásos idióta.

- Vagyis pontosan az, aki te vagy, Jude F. Murray. Szoron¬gó idegbeteg. Képtelen voltál kinyitni azt a hülye szád, hogy ennyit kinyögj: „Majd meglátom, mit tehetek. Én is szeretek magára nézni." Ó, nem! Te csak álltál ott megkövülten.

Jude megtorpant, magasba emelte két karját, és lehuny¬ta a szemét. Már nemcsak magában beszél. Szidja magát, mintha tudathasadása lenne.

Mélyeket lélegzett, próbált lecsillapodni, aztán úgy döntött, eszik egy kis cukormázas süteményt, hogy elverje az éhét.

Bemasírozott a konyhába, és nem vett tudomást a fontos¬kodó hangról, ami azt suttogta, hogy az evés orális öröm-n/erzés, amivel kompenzálni próbál. Na és akkor? Ha egy fantasztikus férfi, akit alig ismer, vulkánkitörést okoz a hor¬monháztartásában, akkor igenis cukorba fojtja a bánatát.

Felkapott egy süteményt, amin halvány rózsaszín cukor-ináz ült, ám ekkor hatalmas dörej hallatszott a hátsó ajtó felól, amire megpördült a tengelye körül. A szőrös pofa és .1 hosszú fogak láttán felsikkantott, a sütemény felröpült, nekivágódott a mennyezetnek, onnan visszatoccsant - fej¬jel lefelé - a padlóra.

Míg a sütemény a levegőben volt, már rájött, hogy nem c^y szörny van az ajtó előtt, hanem egy kutya.

-Jesszusom! Mi van ezzel az országgal? Kétpercenként felbukkan valaki az ajtónál! - Ujjaival a hajába szántott, ki-n/abadította fürtjeit, aztán farkasszemet nézett a kutyával ti/, ajtó üvegén át.

A kutyának nagy, barna szeme volt, és Jude érzése sze¬rint inkább reménykedve, mint agresszívan bámulta. A foga rióvillant, de mit tehet, gondolta Jude, ha egyszer liheg? Mancsaival már összesarazta az üveget, de amikor barátsá¬gosan vakkantott, Jude beadta a derekát.

Ahogy elindult az ajtó felé, a kutya hirtelen eltűnt. De Minikor kinyitotta, az eb udvariasan a hátsó lépcsőn ült, a torkával dobolt, és várakozásteljesen nézett fel rá. Ugye, O'Toole-ék kutyája vagy?

A jószág ezt meghívásnak vette, és Jude-ot félrelökve, sá-ii >s mancsnyomokat hagyva becsörtetett a konyhába. Cse¬rébe megkímélte Jude-ot a sütemény feltakarításától, aztán .1 tűzhelyhez ment, és ismét letottyant a fenekére.

Ma valahogy nem akaródzott begyújtani - szabadko¬zol i Jude. Odament az állathoz, kinyújtotta felé a kezét, Ik >gy lássa, hogyan reagál. A kutya udvariasan megszagolta, ti/ián orrával megböködte, és fejét simogatásra aládugta.

- ()kos kutya! - Jude engedelmesen megvakarta az állat fi«|e búbját. Kutyája sosem volt, de anyjának volt két rossz Itimiészetű sziámi macskája, akiknek elkényeztetett, nagy-ürl dolguk volt.

Ha belegondol, a kutya biztos rendszeresen átlátogatott Öreg Maude-hoz, összegömbölyödött a konyhai tűzhely előtt, és társaságot tartott az öregasszonynak. Vajon a ku¬tyák bánatosak-e, ha egy barátjuk meghal? Aztán eszébe ju¬tott, hogy még nem tett eleget az ígéretének, hogy virágot vigyen Maude sírjára.

Előző este kérdezősködött a faluban, hogy hol a sír. Maude-ot a falutól keletre, a tenger felett, a szálloda köze¬lében elhaladó ösvény közelében, a romok, a kápolna és Szent Declan forrása mögött temették el.

Szép látnivalókkal kecsegtető, kiadós séta, vélekedett Jude.

Hirtelen elhatározásának engedve kivette a csokrot az üvegből, amit a konyhapultra tett, aztán félrehajtott fejjel a kutyára nézett:

- Van kedved meglátogatni Öreg Maude-ot? J

A kutya egyet vakkantott, feltápászkodott, és ahogy együtji kivonultak az ajtón, Jude azon morfondírozott, hogy ki vei zet kit.

Egyszerűségében falusias érzés fogta el, ahogy a sárga ku¬tyával a sarkában hegynek fel kapaszkodott, hogy virágot vigyen egy rokon sírjára. Elképzelte, hogy hetente feljár a sírhoz. A falun élő ír asszony hűséges kutyájával tiszteletét teszi egy távoli unokatestvérénél.

Olyasmi, amiből rendszert csinálna - már ha lenne tyája és valóban itt élne.

Megnyugtató volt jó levegőn sétálni, érezni az eny' szellőt az arcán, nézni, ahogy a kutya elrohan, hogy isten tudja, mit megszimatoljon, felfigyelni a tavasz virágzó jelei¬re a sövényeken, egy madár gyors röptére, trillázására.

Lent morajlott a tenger, a sziklák komoran álltak fölötte.

A meredek tetős kápolna felé igyekezett, amikor hirtelen előbukkant a felhők mögül a nap, és vakító fénnyel árasztott el füvet és követ. A három kőkereszt árnyékot vetett, alattuk a forrásban szent víz.

Zarándokok mosakodtak itt, emlékezett vissza az úti¬könyvre. És hányan loccsanthattak ki titkon - hogy kéréseik biztosan meghallgatásra találjanak - egy kis vizet a földre?

Miért ne mennének biztosra, bólintott rá. Maga is így tett volna. t

Békés hely, gondolta. És megkapó, mert mintha megér¬tené az életet és a halált, és ami a kettőt összeköti.

A szél ellenére nyáriasan meleg volt, a fűben elszórt és a halottakat vigyázó virágok illata hirtelen vad és édes lett. Hallotta a madárdalt és a méhek zümmögését; érettnek, dallamosnak tűnt.

Magas volt a fű, és zöld, a hepehupás földön kicsit elva¬dult. Maroknyi kicsi, durván faragott követ vett észre, amik földbe süppedt ősrégi sírokat jeleztek. Mellettük egyetlen friss sír. Öreg Maude itt választott magának nyughelyet, csaknem egyedül, azon a dombtetőn, amely a sakktábla¬szerűen rendezett kis falura tekintett le, a tenger kék, bő szoknyájára és a hegyek lábáig hullámzó zöld mezőre.

A romok egy kőlapos párkányán hosszú műanyag tartó¬ban mélyvörös virágok virítottak. Jude szívét megfogta a látvány.

Az emberek gyakran elfeledkeznek róluk, gondolta. De itt nem; itt virágokkal tisztelegnek a halottak emléke előtt.

„Maude Alice Fitzgerald", állt az egyszerű sírkövön. „Igaz¬látó", írták a neve alá, alatta pedig szokatlanul hosszú élete kezdetének és végének dátumai.

Furcsa sírfelirat, vélekedett Jude, amikor letérdelt a kis halom mellé. Már volt virág a síron, korai ibolyákból kis csokor, a szirmok már fakulni kezdtek. Jude melléjük fek¬tette a magáét, aztán a sarkára zöttyent.

-Jude vagyok - kezdte -, Ágnes kuzinod unokája. Ame¬rikából érkeztem. Egy darabig a házadban lakom majd. Iga¬zán aranyos hely. Sajnálom, hogy nem ismertelek szemé¬lyesen, de nagyi sokat mesélt azokról az időkről, amikor tnég együtt laktatok a házadban. És arról, hogy mennyire örültél, amikor férjhez ment és Amerikába költözött. De te Itt maradtál. Otthon.

- Nagyszerű asszony volt. 1 Jude szíve az ijedségtől a torkába ugrott. Felkapta a fejét, és a sötétkék szempárba tekintett. Szép férfiarc volt, fiatal, sima bőrű. Fekete haját hosszan viselte, csaknem a válláig ért. Szája barátságos mosolyra húzódott, ahogy közelebb lé¬pett, hogy a sír túloldaláról szembenézzen Jude-dal. 1 - Nem hallottam, hogy közeledik. Nem vettem észre, hogy itt van.

-Megszentelt helyen halkan illik járni. Nem akarom megrémíteni.

- Tudom. - Csak halálra, tette hozzá magában. - Pusztán megriadtam. - Kisöpörte arcából a haját, amit a szél kisza¬badított és szeme eló'tt táncoltatott. - Ismerte Maude-ot?

- Ismertem Öreg Maude-ot, nagyszerű asszony volt, mint már mondtam, aki gazdag, adakozó életet élt. Jól tette, hogy virágot hozott neki, mert nagyon szerette őket.

- Az ő virágai, a kertjében szedtem.

- Tudom. - A férfi szélesen elmosolyodott. - Annál jobb. - Kezét a mozdulatlanul mellette üldögélő kutya fejére tet¬te. Jude látta, hogy valami megvillan a kezén: súlyos ezüst¬foglalatban sötétkék kő. - Sokáig várt, míg visszatért a kez¬detekhez.

Jude a homlokát ráncolta, és pislogva nézett fel, mert a nap fénye hirtelen erősebb lett, annyira, hogy Jude nem is látott már tisztán. - Á, értem már, Írországra gondol! Talán igaza van.

- Olyan helyre jött, ahol a szívébe nézhet, és eldöntheti, mi számít igazán. - A férfi szeme kobaltkékre sötétedett. In¬tenzíven, hipnotikusan nézett Jude szemébe. - Azután vá¬laszthat - folytatta. - Jól válasszon, Jude Frances, mert a dön¬tése nemcsak a maga sorsát dönti el.

A virágok, a fű és a föld illata Jude fejébe szállt, szinte megrészegült tőle. A nap elvakította, tüzes karikák táncoltak a szeme előtt, amik elhomályosították a látását. Felerősödött a szél, mintha egy váratlan, kápráztató energiakitörés lenne.

Jude megesküdött volna, hogy sípokat hall, a szél süvölté-séből kiváló magas futamokat. - Nem értem, mire gondol. -Kábán homlokára szorította a kezét, és lehunyta a szemét.

- Majd megérti.

- Láttam magát az esőben. - Szédül, istenem, hogy forog vele a világ! - A hegyen, a kerek torony mellett. í|

- így van. Vártuk magát. I

- Vártak? De kicsoda?

A szél elült; gyorsan, ahogy felélénkült, és a zene vele együtt csenddé olvadt. Jude megrázta a fejét, hogy kitisz¬tuljon. - Bocsásson meg, mit is mondott?

De amikor kinyitotta a szemét, egyedül volt a néma holr takkal és a nagy sárga kutyával. A

Aidán nem tiltakozott a papírmunka ellen. Egyszerűen gyű¬lölte.

De hetente háromszor, akár esett, akár fújt, egy-két órát az íróasztala mellett ült a kocsma feletti szobában, rende¬lésekkel és rezsivel, bérelszámolással és nyereséggel bajló¬dott.

Rendre megkönnyebbült, hogy nyereséget termel. Mi-eló'tt megörökölte a kocsmát, nem sokat izgatta a pénz. Gyakran eltűnődött, hogy nem ezért hagyták-e rá a szülei. Utazásai során jól elvolt úgy is, hogy máról holnapra élt. Épp csak annyija volt, hogy éhen ne haljon. És egyetlen fil¬lért sem takarított meg, de még csak vágyat sem érzett rá.

Nem volt jellemző rá a felelősségérzet.

Végtére is kényelemben nőtt fel, kamaszként és később is eleget dolgozott. De a felmosás, sörök kihordása vagy egy dal eléneklése nem említhető egy lapon azzal, hogy ki kell számítani, mennyi világos sört rendeljen, hány száza¬lék a töréskár - hála neked, Darcy húgom -, mennyit bír el a vállalkozás, hogy számokkal kelljen bűvészkedni a fő¬könyvben, és ki kelljen számolni az adót.

Alkalmanként belefájdult a feje, és legalább annyira sze¬retett bent ülni a könyvei mellett, mint fogat húzatni, de azért igyekezett beletanulni.

És ahogy egyre többet értett az üzletvezetéshez, úgy ra¬gaszkodott egyre inkább a kocsmához. Hát igen. A szülők okos teremtmények. És az övéi jól ismerték a fiukat.

Szállítókkal vitatkozott telefonon, hogy megpróbálja ki¬csikarni a legkedvezőbb árat. Ezt a részét nem bánta; kicsit a lóvásárra emlékeztette. Felfedezte azt is, hogy van hozzá érzéke.

Örömmel töltötte el, hogy dublini, waterfordi zenészek, de még olyan messziről is, mint Clare vagy Galway, nem¬csak hajlandóak voltak fellépni nála, de egyenesen meg¬tiszteltetésnek vették. Büszke volt, hogy az alatt a négy év alatt, amióta a kocsmát vezeti, sokat tett azért, hogy a hely zenés kocsma hírében álljon.

Arra számított, hogy a nyári szezon, amikor seregestül érkeznek majd a turisták, az eddigi legjövedelmezőbb idő¬szak lesz.

De mindez nem könnyítette meg az összeadást és kivo¬nást.

Fontolgatta már, hogy számítógépet vesz, de akkor meg kellene tanulnia dolgozni az átkozott masinán. Szégyenke¬zés nélkül beismerte, hogy már maga a gondolat a frászt hozza rá. Amikor Darcynak megemlítette, hogy talán meg¬tanulhatná a gép mikéntjét, a húga akkorát nevetett rajta, hogy könnyek csorogtak le szép arcán.

Aidannak volt annyi sütnivalója, hogy Shawnnál ne is pró¬bálkozzék, aki inkább sötétben olvasna, semhogy egy vil¬lanykörtét kicseréljen.

Nem adja ki idegennek a feladatot, amikor a Aidan Gallagher a megnyitás óta saját erőből működik. Vagy marad a ceruz és a számológép, vagy össze kell szednie a bátorságát, ho, szembenézzen a technológiai fejlődéssel.

Jude biztos ért a számítógépekhez. Nem is jönne rosz-szul, ha a lány egy-két dologra megtanítaná. Élvezetes len¬ne, nyugtázta magában, és komótosan elmosolyodott. Egy merőben más területen viszonozhatná is a szívességet.

Szerette volna a karjába kapni. Már előbb is megfordult a fejében, hogy milyen lehet a lány bájos, széles ajkának íze, tapintása. Jó ideje már, hogy egy nő utoljára ilyen kel¬lemesen megbizsergette a vérét, és most élvezte a várako¬zást, hogy nála időzhetnek a gondolatai.

Kiscsikóra emlékeztette, aki még nem áll biztosan a lá¬bán. Aki még akkor is megriad egy férfi közeledésétől, ha jóleső, gyöngéd simogatásra számít. Vonzó, izgalmas kom¬binációnak érezte a tétova viselkedést, az eszességet és a kulturált beszédmodort.

Remélte, hogy aznap este ellátogat a kocsmába, ahogy kérte.

Remélte, hogy elegánsan öltözik, és hátrafogja a haját, hogy elképzelhesse, milyen is lenne összekócolni. <

I la Jude-nak sejtelme lett volna arról, Aidannak mi jár a fe¬lében, sosem lett volna bátorsága elindulni otthonról. Még c további nehézség nélkül is vagy fél tucatszor gondolta meg magát, hogy menjen-e vagy sem.

Udvariatlanság lenne nem menni az után, hogy meghívta.

Úgy festene, mintha igényt tartana a férfi idejére és figyel¬mére.

Mindössze arról van szó, hogy barátságos emberek kö¬zött kedvére eltölt egy estét.

Nem az a fajta, aki esténként bárokba jár.

Ingadozása végül annyira felbosszantotta, hogy úgy dön¬tött: elvből azért is elmegy egy órára.

Kőszürke nadrágot és kabátot vett, ezt feldobta egy bor¬vörös csíkos mellénnyel. Végtére is szombat van, nem? Vi¬dáman himbálódzó ezüst fülbevalót tett a fülébe. Eszébe jutott, hogy zene is lesz, miközben azzal a gondolattal játsza-«lozott, hogy józanságát sutba dobva két vékony ezüst karpe¬recet is feltesz.

Titkolt, szenvedélyes szerelem kötötte az ékszerekhez.

Felhúzta a karpereceket, és közben felrémlett előtte a fér-li a temetőben, és a gyűrű, amit viselt. A vésett, nehéz ezüst-loglalatban megvillanó zafír, ami annyira nem illett a csen-i les vidéki hangulathoz.

Különös férfi volt, gondolta Jude. Olyan hangtalanul jött es ment, mintha csak álmodta volna. Pedig kristálytisztán emlékszik az arcára és hangjára, olyan pontosan, mint a hirtelen erős virágillatra, a váratlanul feltámadó szélre és a szédülésre.

Egyszerű szénhidrátsokk, döntötte el. Az a rengeteg sü¬temény, amit evett, bekerült a véráramába, aztán kikerült belőle, és ettől szédült meg.

Egy vállrándítással elűzte a gondolatot, és a tükörhöz ha¬lolt, hogy megnézze, nem maszatolta-e el a szempillafesté¬ket. Biztos összefut ma este a kocsmában azzal a férfival, vagy amikor legközelebb virágot visz Maude-nak.

Vígan csilingeltek a karkötői, és ettől rögtön önbizalomra kapott, mialatt leszaladt a földszintre. Ezúttal nem kellett a kocsiig elmennie, hamarabb eszébe jutottak a kulcsok, és ezt máris nagy előrelépésnek tekintette. Mint ahogy azt is, hogy nem izzad a tenyere, míg a kocsival a sötétben végig¬lavíroz az úton.

Önmagával elégedetten, csendes, élvezetes estére szá¬mítva a Aidan Gallagher-kocsmán túl leparkolt a járda mellett. A bejárathoz közeledve lesimította a haját, vett egy mély lé¬legzetet, és benyitott.

Majdnem hanyatt esett a kirobbanó zenétől.

Dudaszó, hegedű, ének, aztán a „Pohár whiskey" kó¬rusban, teli torokból. Olyan sebes ritmusban, vadul szólt, hogy a hang szinte elmosódott, és ez az elmosódott hang berántotta a helyiségbe, aztán körülfogta.

Nem azt a sötét, csöndes kocsmát látta maga előtt, mint első alkalommal. Zsúfolásig megtöltötték a vendégek, egy¬máshoz préselődve ültek az alacsony asztaloknál, fürtök¬ben vették körül a bárpultot, teli és üres poharakkal jöttek-mentek.

A zenészeket - hogy képes három ember így zenélni? -az elülső bokszba szuszakolták be; minden talpalatnyi he¬lyet elfoglaltak munkásruhájukban és csizmájukban, miköz¬ben boszorkányosan húzták a talpalávalót. A terem füsttől, élesztő- és szappanszagtól bűzlött.

Egy pillanatra átfutott a fején, hogy tévedésből nem egy másik helyre tért-e be, de aztán szeme megakadt Darcyn, aki egy kihívó vörös szalaggal kötötte hátra csodálatos sö¬tét hajsátrát. Megrakott tálcát cipelt, teli üres üvegekkel, poharakkal, csikkel teli hamutartókkal, s közben ügyesen flörtölt egy fiatalemberrel, akinek a zavart boldogságtól olyan vörös volt a képe, mint Darcy szalagja, és akinek sze¬méből kétségbeesett imádat sütött.

Elkapta Jude pillantását, rákacsintott, a szerelemittas lo¬vagot kedvesen arcon veregette, aztán odafurakodott Jude-hoz. - Nagy élet van ma. Aidán mondta, hogy benéz ma es¬te, és figyeljem.

- Ó, ez nagyon kedves tőle... magától. Erre, őszintén, nem számítottam.

- Mifelénk szeretik a zenészeket, mindig nagy tömeget vonzanak.

- Csodálatosak.

-Jól játszanak, igen. - Darcyt jobban érdekelte Jude fül¬bevalója; kíváncsi lett volna, mibe kerülhetett és hol vette.

Jöjjön csak, maradjon szorosan a nyomomban, és odavi-n/vm rendben a pulthoz.

lizt is tette; kígyózott és tekergett a tömegben, hol a kö¬nyökével csinált utat, hol egy kedves szóval, ide egy meg¬jegyzést fűzött, ott valakit nevén szólított. A pult távoli vegét vette célba, ahol a testek között a rendeléshez csúsz¬ni ta a tálcáját.

-Jó estét, Mr. Riley - köszönt egy ősöreg embernek az utolsó széken.

-Jó estét magának is, ifjú Darcy. - Reszelős volt a hang-|,i, szeme, amely Darcyra mosolygott, csaknem vaknak lát¬szott. Sűrű, sötét Guinness sört kortyolgatott. - Ha hozzám |on, kedvesem, királyi élete lesz.

- Akkor jövő hét szombaton egybekelünk, mert királyi kell hogy legyen az életünk. - Darcy cuppanós csókot nyo¬mott az öregúr papírszerű arcbőrére. - Add át a helyed, Will Riley, hogy a jenki ideülhessen nagyapád mellé.

- Örömmel. - Vékony fiatalember ugrott le a székről, és ragyogó mosolyt vetett Jude-ra. - Szóval maga a jenki. Ül¬lőn csak ide a nagyapám mellé, és meghívjuk egy sörre.

- A hölgy inkább a bort szereti. - Aidán kezében a kitöl-lótt borral tűnt fel Jude látóterében.

- Igen. Köszönöm.

- Akkor hát írd csak hozzá, Aidán, Will Riley számlájához, és igyunk a nagy vízen túli összes unokatestvérünk egészsé¬gére.

- Úgy lesz, Will. - Aidán lassú mosolya csak Jude-nak n/ólt. - Maradjon egy kicsit, helyes? - Aztán dolgára ment.

Jude maradt. Udvarias gesztusnak tűnt, ezért pohárkö-Nzöntőt mondott olyanokra, akikről sosem hallott. Mivel csekély erőfeszítésébe került, elbeszélgetett a két Rileyvel amerikai rokonaikról, az Egyesült Államokban tett látogatá¬saikról, bár érezte, hogy csalódást okoz nekik, amikor be¬vallja, hogy sosem járt Wyomingban, és igazi cowboyt sem látott még.

Ezzel szemben hallgatta a zenét, ami csodálatos volt. Is¬merős és ismeretlen dallamok, felvillanyozok és szívfacsa¬rók ragadták magukkal a tömeget. Önkéntelen dúdolta a dalt, ha ismerősnek találta, és elmosolyodott, amikor az öreg Mr. Riley gyönge hangján énekelni kezdte a szöveget.

- Szerelmes voltam Maude unokatestvérébe - mondta egy¬szer csak Mr. Riley Jude-nak. - De ő egyedül John Magee-é volt, Isten nyugtassa. - Mélyen felsóhajtott, és meghúzta a sörét. - Egy nap, amikor kalapommal a kezemben megint az ajtaja elé álltam, azt mondta, hogy még az év vége előtt egy szőke hajú, szürke szemű lányt veszek el.

Kis szünetet tartott, és maga elé mosolygott, mint aki a múlton mereng, gondolta Jude. Közelebb hajolt hozzá, hogy a dübörgő zenében is hallja, mit mond. - És egy hó¬nap sem telt, amikor megpillantottam az én Lizzie-met, sző¬ke haját, szürke szemét. Júniusban megesküdtünk, és csak¬nem ötven évig éltünk együtt, míg aztán magamra hagyott.

- Milyen gyönyörű...

- Maude... hát igen, tudott egyet s mást. - Kifakult szeméi Jude-ra emelte. - A tündérek gyakran suttogtak a fülébe.

-Valóban? - Jude-ot kezdte mulattatni a dolog.

- O, igen, és mivel maga is az ő vére, talán a magáéba is suttognak majd. Ne felejtsen el odafigyelni arra, amit mon¬danak.

- Nem fogok.

Kis ideig békésen iszogattak egymás mellett, és hallgat¬ták a zenét. Jude szeme könnyes lett, amikor Darcy átölelte az öregúr csontos vállát, és gyönyörű hangját az öregéhez igazítva végtelen szerelemről és veszteségről énekelt.

Amikor észrevette, hogy Brenna a pult mögött whiskyt tölt és sört csapol, rámosolygott. A lány ez egyszer sapka nélkül volt, és vörös fürtjei szabadon göndörödhettek.

- Nem is tudtam, hogy itt dolgozol.

-Á, csak nagy ritkán besegítek. Mivel szolgálhatok, Jude?

- O, Chardonnayt iszom, de igazán nem...

De már csak Brenna hátának beszélt. Mielőtt feleszmélt volna, Brenna már meg is pördült, és elé tette a bort. - A hétvégék mozgalmasak a Aidan Gallagherben - folytatta. - Nya¬ranta is be szoktam segíteni. Jó a zene ma este, ugye?

- Remek.

- Mi újság, drága Mr. Riley?

-Minden a legnagyobb rendben, csinos kis Brenda O'Toole. Aztán mikor jön hozzám, hogy ne epekedjek to¬vább maga után?

Május víg hónapjában. - Brenna észrevétlen kicserélte rt kiürült söröspoharat egy telivel. - Vigyázz erre a latorra, luile, különben összetöri a szívedet.

Átmennél a másik végére, Brenna? - csusszant a háta imigé Aidán, és meghúzkodta a lány égővörös haját. - Sze¬lelnek inkább itt dolgozni, hogy Jude-dal flörtölhessek.

No, még egy lelketlen nőcsábász. Ez a hely teli van velük.

Csinos kislány - szúrta közbe Mr. Riley, és Aidán Jude-

i .1 kacsintott.

Melyikük, Mr. Riley?

Mindegyik. - Mr. Riley sípolva göcögött, és csontos ke-• vei a bárpultra csapott. - Igaz, sosem láttam olyan női

ii < (>t, amit ne lett volna érdemes megcsipkedni. De ennek ii iciikinek itt boszorkányos szeme van. Légy óvatos, Aidán, mert még megbűvöl.

Talán már el is varázsolt. - Aidán összeszedte a poha-lakat, a pult alatti mosogatóba tette, aztán tisztákat vett Hó, hogy sört csapolhasson. - Nem járt kint éjfélkor, Jude 11 ances, hogy százszorszépet szedjen és a nevem suttogja?

- Szívesen megtettem volna - vágta rá Jude gondolkodás nélkül -, ha tudom, melyik a százszorszép.

Mr. Riley ettől úgy elkezdett hahotázni, hogy Jude attól tar¬lón, leesik a székéről. Aidán csak mosolygott, kiadta a meg¬rendelt söröket, elvette a pénzt. Aztán közel hajolt a lányhoz, ne/.te, ahogy Jude szeme meglepetten kitágul, ajka megre¬meg. - Ha legközelebb beugrom, megmutatom, melyik az.

- Nos... hm... - Ennyit a csípős visszavágásról, morgott magában Jude, és nagyot kortyolt a borából.

Vagy a bor, vagy Aidán bensőséges pillantása szállt a fe¬lébe, de úgy döntött, mindkettővel szemben óvatosabb és lilvolságtartóbb lesz. Amikor aztán Aidán felemelte az üve¬gei, hogy töltsön, Jude tenyerével eltakarta a poharát, és megrázta a fejét.

- Köszönöm, elég lesz. Inkább egy kis vizet kérek.

- Buborékosat?

- Hogyan? Ó, igen, azt kérek.

Aidán alacsony pohárban hozta ki, jég alig volt benne. Jude belekortyolt, aztán elnézte, ahogy Aidán újabb két poharat írsz a csapok alá, és módszeresen kezdi teletölteni őket.

- Hosszú ideig tart - jegyezte meg Jude, bár inkább csak magának szánta, mint a férfinak, az azonban hátranézett a válla fölött, de kezével továbbra is a csapokat állította be.

-Az a lényeg, hogy olyan legyen, amilyennek lennie kell. Ha egyszer kedve van rá, töltök egyet magának is, és akkor meglátja, mit veszít azzal, hogy azt a francia vackot issza ott.

Darcy pördült oda, és letette a tálcáját. - Egy pint, egy fél Smithwick, egy pint Guinness és két pohár Jameson. És ha ezzel végeztél, Aidán, Jack Brennan eleget ivott.

- Rögtön megnézem. Hány óra, Jude Frances?

- Óra? - Jude eltépte a pillantását Aidán kezéről - milyen ügyes és gyors!, gondolta -, és az órájára nézett. - Jesszu¬som, már tizenegy van. Nem is sejtettem. - A tervezett egy óra majdnem háromra nyúlt. - Indulnom kell.

Aidán szórakozottan rábólintott, szórakozottabban, mint amiben Jude reménykedett, aztán teljesítette húga rende¬lését, míg Jude a pénzt kereste, hogy fizessen.

-Az unokám fizet - tette gyönge kezét az öregember Jude vállára. - Jó fiú. Tegye csak el a pénzét, kedves.

- Köszönöm. - Jude kezet nyújtott, de meghatódott, ami¬kor Mr. Riley az ajkához emelte és kezet csókolt. - Örömöm¬re szolgált, hogy megismerhettem. - Jude leszállt a székről, és rámosolygott az ifjabb Rileyre. - Mindkettőjüket.

Most nem járt előtte Darcy, hogy utat csináljon, így ne¬hezebben verekedte el magát az ajtóig, mint korábban az ajtótól a pultig. Mire oda jutott, arca kipirult a testek mele¬gétől, vére felpezsdült a szilaj zenétől, amit a hegedűs ját¬szott.

Élete egyik legszórakoztatóbb estéje volt, szögezte le. Aztán kilépett a hűs esti levegőre. És meglátta Aidant, amint kitér egy faág vastagságú kar lendületes ütése elől.

- Ejnye, Jack - érvelt nyugodt hangon, amint egy papri¬kapiros hajú óriás ismét ütésre emelte lapáttenyerét. - Te is tudod, hogy nem akarsz megütni.

- De mennyire, hogy meg akarlak ütni! És Jézusra foga¬dom, hogy ezúttal eltöröm az orrod, Aidán Aidan Gallagher, amit mindenbe beleütsz! Minek mondod, hogy nem ihatok egy kibaszott pohárral a kibaszott kocsmába, amikor kibaszottul kedvem van rá?

Jack, te tényleg kegyetlenül berúgtál. Ideje hazamen¬ni ti, és kialudnod...

Majd meglátjuk, ezt ki tudod-e aludni! Nekiveselkedett, és míg Aidán arra készült, hogy elfor-iluljon, és könnyedén kitérjen a bikaszerű támadás elől, I ni le rémülten felsikoltott, és ezzel sikerült elterelnie Aidán lóvéimét, hogy Jack céltalan vagdalkozása telibe találjon.

Az ördögbe is. - Aidán az állkapcsát mozgatta, és na¬gyi )l fújt, Jack meg az esetlen roham végén hasmánt elte¬rült a járdán.

-Jól van? - Jude ijedten odaszaladt, megkerülte a ki¬nyúlt alakot, aki akkora volt, mint egy zátonyra futott Óce¬ániám. - Vérzik a szája. Nagyon fáj? Hiszen ez borzalmas! -M táskájában keresgélt papír zsebkendőt.

Aldan annyira bosszús volt, hogy majdnem kibökte: a sé¬rülése legalább annyira az ő hibája, mert felsikoltott, mint Itii ke, aki szájon vágta. De a lány olyan csinos volt, és any-iiylra odavolt az aggodalomtól, és máris Aidán száját tö-inlgctte a papír zsebkendővel, hogy Aidán csak elmosolyo¬dni l, ez viszont átkozottul fájt, amitől kínosan megrándult ii/ arca.

Micsoda vadállat! Ki kell hívnunk a rendőrséget. Minek?

I lát hogy letartóztassák. Mert megtámadta magát. Aidán őszinte megdöbbenéssel bámult Jude-ra. - Ugyan in.li- miért akarnám az egyik legrégibb barátomat sittre vág¬ni csak azért, mert szájon teremtett?

Uarátját?!

Azt, azt. Whiskybe fojtja megtört szíve bánatát, ami osto-Inimig, de nagyon is érthető. A lány, akit szeretni vélt, múlt n/erdához két hete elment egy dublini fickóval, és Jack az ült ibbi napokban rászokott, hogy itallal tompítsa a szomorú¬éit, aztán meg rumlit csapjon. Nem gondolja komolyan.

Ököllel az arcába vágott. - Talán, gondolta Jude, ha ta¬goltan mondja, Aidán is felfogja. - Azzal fenyegette, hogy Hiori az orrát.

(Isak azért, mert ezzel már korábban is próbálkozott, de nrm járt sikerrel. Reggel már bánni fogja, annál is inkább, mert a feje majd szétrobban majd, és nem lesz tőle nyugta.

Aidán most már el mert mosolyodni, bár nagyon óvato¬san. - Aggódott értem, drágám?

- Nyilván nem kellett volna - jegyezte meg Jude kimér¬ten, és összegyűrte a véres papír zsebkendőt. - Úgy látszik, szeret verekedni az utcán a barátaival.

- Volt idő, amikor még fiatalabb voltam, hogy idegenek¬kel is verekedtem, de manapság már inkább a barátaimmal szoktam. - Kinyújtotta a kezét, és Jude összefogott hajával játszott. - És köszönöm, hogy aggódott értem.

Egy lépést tett előre. Jude ugyanannyit hátra.

Aidán felsóhajtott. - Egy szép napon nem lesz ennyi hely, ahova hátrálhat, az én lábam előtt meg nem hever sze¬gény részeg Jack, akit nem lehet itt hagyni.

Filozofikusan lehajolt, majd Jude meglepetésére felkap¬ta a hatalmas termetű, félig eszméletlen embert, és köny-nyedén a vállára lendítette.

- Te vagy az, Aidán?

- Én, Jack, én.

- Eltörtem az orrod?

- Nem, de kicsit felszakítottad a szám.

- Kibaszott Aidan Gallagher-mázli.

- Egy hölgy áll mellettünk, te fafej.

- O. Ezer bocs.

- Milyen nevetségesek. - Jude haragosan megfordult, és az autójához indult.

-Jude drágám? - Aidán elvigyorodott, aztán felszisszent, amikor a sebe továbbrepedt. - Holnap feljövök, mondjuk, úgy fél kettőre. - Csak kuncogott, ahogy elnézte, hogy Jude megy egyenesen tovább, cipősarka szaporán kopog, aztán mielőtt beszállna a kocsiba, még megfordul, és dü¬hös pillantást vet rá.

- Elment már? - kíváncsiskodott Jack.

- Most indul. De nem megy messzire - mormolta Aidán, míg Jude illedelmesen végighajtott az utcán. - Nem bizony. Nem megy messzire.

A férfiak kétségtelen faragatlan alakok. Majmok. Jude a fe¬jét csóválta, és helytelenítőn kocogtatta meg ujjával a kor¬mánykereket. Az utcai részeg verekedés nem tartozik a szórakoztató időtöltések körébe, és akinek mégis más á vf leménye, annak sürgős szüksége van egy pszichológus m'Ki'lségére.

Istenem, micsoda ostoba helyzetbe hozta! Állt, és vigyor¬gó! I rá, miközben ő, Jude felitatta a vért a szájánál, és gü-gyi >gött hozzá. Elnéző mosoly, helyesbített most, hazafelé Idi Iva, a nagy, erős férfi részéről, hogy megnyugtassa a híg¬velejű, sipítozós nőt.

Es ami még rosszabb, tényleg ostobán viselkedett, és fe¬leslegesen izgult. Amikor Aidán úgy vetette azt a nagydarab • mbert a vállára, mintha egy zsák toll lenne, a gyomra ha-ii' >/.ottan remegni kezdett az izgalomtól. Ha akkor nem

■ ili össze magát, és nem vonul el, talán szűkölni kezd a

■ilálattól.

Megalázó.

Hs érzett-e Aidán egy szemernyi zavart is, amiért szájon villák Jude szeme láttára? Ugyan, dehogy. Vagy elpirult, miközben a lába előtt heverő részeg bolondot mint régi, ko/eli jó barátját mutatta be? Nem!

Most minden bizonnyal a pult mögött áll, és a vendége¬kel szórakoztatja a meséjével, akik nagyokat nevetnek Jude iciniilt sikolyán és reszkető kezén.

A gazember.

Megvetően szipogott egyet, és ettől rögtön jobban érez¬te magát.

Mire behajtott a ház elé, sikerült meggyőznie magát, In >gy kifogástalan méltósággal és okosan járt el. Az ostoba nem ő, hanem Aidán Aidan Gallagher.

Még hogy százszorszépek! Úgy vágta be a kocsi ajtaját, ln»Ky talán még a völgyben is hallották.

I hihösen kifújta a levegőt, lesimította a haját, és elindult M kapu felé. Ekkor, ki tudja, miért, felpillantott, és meglátta rt nőt az ablakban.

- (), istenem!

Arcából kiszaladt a vér. Cseppenként. A holdfény lágyan Illkröződött vissza a halványszőke hajról, a fehér arcról, a noiélzöld szempárról.

A nő mosolygott, mosolya gyönyörű volt, és szívszorító. I.aitan Jude lelke fájdalommal telt meg.

Ma torságát összeszedve benyomta a kaput, és az ajtóhoz hitott. Amikor feltépte, rájött, hogy elfelejtette kulcsra zár-

ni. Valaki biztos bejött, míg oda volt, bizonygatta magának. Megoldódott a rejtély.

Remegett a térde, míg felszaladt az emeletre.

A hálószoba üres volt, és ahogy végigsietett a házon, üres volt minden más helyiség is. Csak egy halvány női illat érződött a levegőben.

Idegesen bezárta az ajtót. És amikor visszatért a hálószo¬bájába, ott is kulcsra zárta az ajtót.

Aztán levetkőzött, és égve hagyott lámpa mellett össze¬kuporodott az ágyban. Hosszú időbe telt, míg álom jött a szemére. A napból sziporkázva kirobbanó és az égből le¬bucskázó ékkövekről álmodott, amiket egy hófehér, szár¬nyas lovon ülő férfi ezüstzacskóban fogott fel.

Lecsaptak az égből, átrepültek a mezők és hegyormok, tavak és folyók, mocsarak és zsombékok felett, ami Íror¬szág. A várak oromzata, szegényes kunyhók zsúpfedele fe¬lett a ló fehér szárnyai sziszegve hasították az eget.

Villámként torpantak meg, a ló patája a dombon álló ház előtt ért földet, a fehérre festett falú, zöld spalettás ház előtt, amely virágok közt állt.

A lány kijött elé; halvány aranyhaja betakarta a vállát, sze¬me zöld volt, mint a mezők füve. A férfi, akinek oly sötét volt a haja, amilyen világos a lányé, és aki ujján ezüstgyűrűt viselt kék kővel, amelynek színe és fénye szeme színével vetekedett, leugrott a lóról.

Odalépett a lányhoz, és lába elé öntötte a köveket. A fű¬ben gyémántok szikráztak.

- íme, irántad érzett szenvedélyem - mondta a lánynak. - Fogadd el őket, és velük engem, mert mindent neked adok, amim csak van, és még annál is többet.

-A szenvedély kevés, ahogy a gyémánt sem elég - felel¬te a lány. Hangja nyugodt volt, tartózkodó, kezét összekul¬csolta maga előtt. - Másnak ígértek el.

-Tőlem mindent megkapsz. Örökre. Gyere el velem, Gwen, és száz emberöltőt adok neked.

- Nem szép ékkövekre és öröklétre vágyom. - Arcán egyetlen könnycsepp gördült le, de az úgy csillogott, mint lába előtt a gyémántok. - Nem hagyhatom el az otthonom. Nem adom oda világom a tiédért. Akárhány gyémántot, akárhány emberöltőt ígérsz is.

I

A férfi válasz nélkül sarkon fordult, és felült a lovára. Ahogy felemelkedtek a levegőbe, a lány visszament a kis hit/ha, és ott hagyta a földön a gyémántokat, mintha csak vlúgok lennének.

Igy azután azok is lettek, és szerény, édes illattal terítet¬lek be a földet.

f

I

Jude halk, egyenletes esőkopogásra ébredt. Halvány eni lék motoszkált benne egy színes, mozgalmas álomról. Ki sértést érzett, hogy mélyebbre fészkelje magát a takaró alá, újból elaludjon, és megtalálja az elillant álmot. De józan esze ezt helytelennek ítélte. Mértéket nem ismerőnek.

Eredményesebb, ha napirendet állít fel, és ehhez tartja magát. Az esős vasárnap délelőttöket például háztartási te* endőknek lehet szentelni. Elvégre itt, Ardmore-ban nincs bejárónője, mint odaát Chicagóban volt.

Titkon még örült is a portörlésnek, felmosásnak, a sok apró feladatnak, amitől a házat igazán magáénak érezheti Meglehet, ez nem vall józan megfontolásra, de határozot¬tan szívesen matatott a takarítóeszközök között, hogy kivá¬logassa a rongyokat, törlőket.

Derűsen töltötte e délelőtt jó részét; törölgetett, átren¬dezte Öreg Maude mindenütt szétszórt csecsebecséit. Csi¬nos kis festett tündéreket, elegáns varázslókat és kíván¬csiságát felkeltő kristálytömböket, amelyek asztalokon és polcokon hevertek. A könyvek többnyire az ír történelem¬ről és népköltészetről szóltak, de jó néhány ronggyá olva¬sott puha fedeles könyv is meghúzódott közöttük.

Öreg Maude szeretett szerelmes regényeket olvasni, fe¬dezte fel Jude, és ezt nagyon kedvesnek találta.

Porszívó helyett előásott egy régimódi szőnyegseprűt, és dúdolgatva tolta végig a nyikorgó gépet a padlón, szőnye¬geken.

Tisztára súrolta a konyhát, és elégedetten pillantott kői¬be, amikor a zománc és a króm csillogni-villogni kezdeti Ahogy haladt, úgy kapott önbizalomra, és a földszint után a dolgozószobában fogott neki a törölgetésnek. Megígért e magának, hogy hamarosan sort kerít az apró kamrában fel¬halmozott dobozokra is. Talán még ma este, gondolta. Es

".iKvanyjának postára adja azt, amit gyakorlati vagy szenti¬mentális értéke miatt érdemesnek ítél. Szobájában lehúzta az ágyneműt, összeszedte a többi

■ /ennyest is. Kicsit zavarba jött, mert életében még sosem

.....sott. De talán nem olyan bonyolult, hogy ne tudná meg-

i.miilni. Megfordult a fejében, hogy okosabb lett volna ta-i irítás előtt beindítani a mosást, de megfogadta, hogy leg-' • >/elebb nem felejti el.

A konyha melletti zsúfolt kis helyiségben megtalálta a i > isarat, amit - mint rájött - fel kellett volna hogy vigyen,

• beledobta a nagy rakás szennyest.

I'elfedezte azt is, hogy nincs szárító. Ha nem téved, akkor

• csak egyet jelenthet: kötélre kell kiakasztania a ruhát. És i'.ir élvezetes volt Mollie O'Toole-t elnézni, ahogy tereget, i f.sé problémásabbnak érezte, ha ezt neki kell csinálnia.

Sok tanulnivaló vár rá. De megbirkózik vele, bizonygat-

■ i magának. Megköszörülte a torkát, és elszánt pillantással < inügyre vette a mosógépet.

I ppenséggel nem volt új: fehér zománcfelületét rozsda-i' iliok tarkították. A programozás egyszerűnek tűnt. Hideg v.iHV meleg vizes indítás. Ha tisztára akar mosni valamit, Irglobb forró vízzel indítani, méghozzá bőséges mennyi-WKgel, gondolta. Elolvasta a mosóporos dobozra írt hasz¬nálati utasítást, majd pontról pontra betartotta. A dobba Omló' víz hangja hallatán a siker feletti boldogság fogta el.

I inneplés gyanánt feltette forrni a teavizet, és megenged¬te magának, hogy a dobozból teasüteményt majszoljon.

A ház tiszta és rendes. Az ó'háza tiszta és rendes, javítot¬ta ki magát. Minden a helyén, a szennyes a mosógépben... Ilrin maradt ürügy, hogy ne gondoljon arra, amit előző es-lr látott.

Az ablakban álló asszonyra. Lady Gwenre. A kísértetére.

Ma az eszére hallgat, tagadhatatlan, hogy már kétszer lAll.i Tisztán, felismerhetően. Ha akarná, még kezdetleges l'ii|/uidásával papírra is tudná vetni az arcvonásait, abban a po/ban, ahogy az ablakból figyeli.

Kísértetek. Nem úgy nevelték, hogy higgyen bennük, bár li Ike egy része mindig is rajongott nagyanyja meséiért. Am hacsak nem vált hirtelen hallucinációkra hajlamossá, akkor most kétszer látott kísértetet.

Lehet, hogy az, ami Chicago óta nyugtalanította, bekö¬vetkezett, és idegei felmondták a szolgálatot?

De mostanában kevésbé labilis. Nincsenek ideges fejgör csei, hányingere vagy napokon át tartó fullasztó szorongása

Valójában akkor szűntek meg a tünetek, amikor átlépte a Tündérdombi Ház küszöbét.

Jól... igen, jól érzi magát, döntötte el egy gyors mentális ellenőrzés után. Éber, higgadt, egészséges. Sőt boldog.

Következésképpen vagy látott kísértetet, és ezek szerini vannak kísértetek, ami azt vonja maga után, hogy nézeteii helyesbítenie kell...

Vagy kiborult, és ez elégedettség formájában nyilvánul meg.

Gondolatokba merülve rágcsált egy süteményt, és úgy határozott, hogy mindkét eshetőséggel kiegyezik.

A bejárati ajtón felhangzó kopogtatásra gyorsan lesöpörte pulóveréről a morzsákat, és az órára pillantott. Észre sem vette, hogy ilyen hamar elröpült a délelőtt, egyébként is szándékosan igyekezett megfeledkezni Aidán beígért látoga tásáról.

Most azonban kétségkívül megérkezett. Helyes. Jude seb tiben eligazgatta hajában a tűket, és amíg az ajtóhoz ment, eldöntötte, hogy a konyhában dolgoznak majd. Kezdeti -hogy is fogalmazza? - vegyi reakciója után a férfi iránt pusz tán szakmai érdeklődést táplál. Nem vonzzák az olyan fér¬fiak, bizonygatta magának, akik részegekkel verekszenek a nyílt utcán, és felháborítóan flörtölnek számukra csaknem idegen nőkkel.

Civilizált embernek tekinti magát, aki vitás kérdések meg¬oldásában az észérvekre, tapintatra és kompromisszumra hagyatkozik. Csak sajnálni tudja azokat, akik nyers erővel és öklükkel rendezik a problémáikat.

Még akkor is, ha nagyon szép az arca, az izmai pedig, ha megfeszíti őket, valósággal hullámzanak.

Több esze van annál, semhogy a külső elkápráztassa.

Feljegyzi legendáit, köszönetet mond közreműködésé¬ért. És ennyiben maradnak.

Amikor ajtót nyitott és meglátta a férfit, amint az eső¬ben áll, haja fénylik a víztől, mosolya meleg, mint egy nyári nap, és olyan lusta is, csak annyi esze volt, mint egy ma N/.tiletett kiskutyának. Jó napot, Jude.

Jó napot. - A férfi rá gyakorolt hatását mi sem bizo¬nyította jobban, mint az, hogy Jude-nak tíz másodpercébe i' Nett, hogy felfigyeljen arra a nagydarab férfira, aki lapát-i- uycrében virágot szorongatva toporgott Aidán mellett, i ■ i ni róla, hogy komiszul érzi magát, átázott sapkaellenző-i. iól csöpögött az eső, széles képe, akár a holdvilág, díjbir-11 i/.óhoz méltó vállai meggörnyedtek.

Nagyot sóhajtott, amikor Aidán könyökével oldalba ta-i/iKiita.

Izé... jó napot, Miss Murray. Jack Brennan vagyok. Aidán darálom azt mondja, hogy tegnap este csúnyán viselkedtem •' (in jelenlétében. Restellem, és remélem, megbocsát.

Inde felé nyújtotta a virágot. Véreres szemében egy meg-11 11 kutya szánalmas pillantása ült.

Sokat ittam - folytatta. - De ez nem mentség, hogy egy Imígy előtt káromkodjak, bár nem tudtam, hogy ott van, nKyc, Aidán? - Szeme sarkából Aidanra sandított, száját dur-i asan elhúzta.

Nem tudta - hagyta rá Jude. Igyekezett megőrizni hang-|,i szigorát, bár az agyonázott virágcsokor szánandó látványa meglágyította a szívét. - A barátja püfölésével volt elfoglalva.

Hát, ami igaz, az igaz, Aidán túl gyors nekem, hogy Hiulesen behúzzak neki, amikor... hogy úgy mondjam... al¬koholos befolyásoltság alatt vagyok. - Ajkán egy pillanatig meghökkentően édes mosoly játszott, aztán megint lecsüg-He*/.tette busa fejét. - De a körülmények ellenére sem hoz-hatok fel semmit sem mentségemre, hogy egy hölgy előtt Igy viselkedtem. Kérem még egyszer a bocsánatát, és remé¬lem, nem lesz rólam rossz véleménnyel.

így ni. - Aidán lelkesen hátba veregette a barátját. - Jól vim, Jack. Miss Murray jószívű, és ilyen csinos bocsánatkérés illan biztos nem neheztel rád. - Visszanézett Jude-ra, és úgy Irnyczte meg, mintha valami kedves közös tréfára utalna. -I igye, Jude Frances?

Ami azt illeti, neheztelt, de bosszantotta, hogy Aidán eny-nyire átlát rajta. Aidanról tudomást sem véve Jack felé bólin¬tott. - Nincs rossz véleményem magáról, Mr. Brennan. Na¬gyon figyelmes volt öntől, hogy benézett hozzám, és virágot hozott. Lenne kedve beljebb fáradni, és meginni egy teát?

Jack arca felderült. - Felettébb kedves öntől! Igazán jól¬esne...

- Még sok a dolgod, Jack.

Jack szemöldöke összeszaladt a nagy fejtöréstől. - Nem éppen. Nincs semmi különösebb.

- Ugyan, dehogy nincs! Ez meg az. Ülj be a kocsimba, és intézd el őket. Emlékszel, hogy mondtam: Miss Murrayvel még elintéznivalónk van.

-Jól van, no - morogta Jack. - Bár nem értem, miért nem fér bele egy átkozott csésze tea... Isten áldja, Miss Murray

- Nyakát behúzva, csöpögő sapkával visszabaktatott a kocsi¬hoz.

- Megengedhette volna neki, hogy bejöjjön megszáradni

- feddte meg Jude.

- Engem sem siet behívni. - Aidán félrehajtott fejjel né¬zett rá. - Talán mégis neheztel?

- Nem hozott engesztelésül virágot. - De azért félreállt, hogy beengedje a férfit az esőről.

- Legközelebb nem felejtem el. Takarított, ugye? Citrom¬olaj illata érződik a levegőben. Kellemes, otthonos illat. Ha ad egy rongyot, feltörlöm, amit széthordok a szép tiszta há¬zában.

- Hagyja csak, majd én. Felmegyek, és lehozom a mag¬nót meg a többi holmim. Gondoltam, a konyhában dolgoz¬hatnánk. Menjen csak előre.

- Rendben. - Aidán keze az övére kulcsolódott, ami rosz-szalló homlokráncolást váltott ki, de aztán a férfi kivette ke¬zéből a virágot. - Beteszem őket valamibe, hogy ne kornya-dozzanak.

- Köszönöm. - A mereven udvarias modor volt egyetlen védelme az előszobájában álló hatlábnyi nedves, elbűvölő férfiassággal szemben. - Egy perc, és itt vagyok.

Alig maradt tovább, mégis, amikor leért a konyhába, a vi¬rágok már Maude egyik üvegében díszelegtek, a kancsóban már állt a leforrázott tea.

- Tüzet gyújtottam, hogy ne fázzunk. Rendben?

- Természetesen. - Igyekezett nem bosszankodni azon, hi >gy minden, amit a férfi elvégzett, neki háromszor annyi Idejébe kerül. - Üljön le. Kitöltőm a teát.

- Még állnia kell egy keveset.

- Tisztában vagyok vele - mormolta Jude, miközben a d/ekrényben csészét, csészealjat keresett. - Amerikában is ín/.ünk teát. - Visszafordult a férfi felé, az asztalra tette a csé-Kzéket, aztán szisszenve kifújta a levegőt. - Ne bámuljon.

- Hlnézést, de olyan csinos, amikor ilyen felhevült és ki¬bomlik a haja.

Jude szeme villámokat szórt. Olyan vadul szúrta vissza a hajúikét, hogy a haja helyett majdnem a fejbőrében kötöt¬tek ki. -Azt hiszem, nem árt, ha tisztázunk valamit. Kizáró-lug intellektuális ismeretség van köztünk.

Á, intellektuális. - Bölcsen uralkodott az arcizmain, ne¬hogy elvigyorodjon. Sikerült megőriznie a nyugalmát. -Pompás dolog egymás elképzelései iránt érdeklődni. A ma-

tííéi igen határozottak lehetnek. És ezen mit sem változtat, ii azt mondják magának, hogy csinos, ugye?

- Nem vagyok csinos, és nincs szükségem rá, hogy hall-|um. Esetleg el is kezdhetnénk?...

Aidán leült, mert Jude is helyet foglalt, aztán megint fél¬rehajtotta a fejét. - És ez szent meggyőződése, ugye? Nos, CZ érdekes, mármint intellektuális szinten.

- Nem azért vagyunk itt, hogy rólam beszéljünk. Az a be¬nyomásom támadt, hogy tehetséges mesemondó, és ismeri a környéken elterjedt legendákat és mítoszokat.

- Tudok néhány mesét. - Amikor Jude hanghordozása ki¬mértre váltott, Aidán legszívesebben összecsókolta volna. IKV ;izonban csak hátradőlt a székében. Ha Jude intellektuá¬lisra vágyik, ám legyen, kezdhetik azzal is, aztán majd... on¬nan lépnek tovább.

- Némelyeket esedeg ilyen vagy olyan formában már ismer, ügy hely szájhagyományai aszerint változnak, ki mondja el i ikei, de a lényeg ugyanaz marad. Az alakváltoztatót másként mesélik el az amerikai bennszülöttek, a román parasztok és megint máshogy az írek. De a történetek lényege azonos.

Jude továbbra is összeráncolt szemöldökkel hallgatta. Aldan félemelte a kancsót, hogy kitöltse a teát. -Vegyük pél¬dául Mikulást, Karácsony apót és Kris Kringle-t - az egyik le¬kúszik a kéményen, a másik édességgel tölti meg a cipőket, de a legenda azonos gyökerekre vezethető vissza. És mivel így van, időről időre, országról országra az intellektus arra a következtetésre jut, hogy a mítosz tényeken alapul.

- Ezek szerint hisz a Mikulásban.

Aidán mélyen a szemébe nézett, míg letette a kancsót. - Hiszek a mágiában, s hogy abból is a legjobb, a legiga¬zabb magában a szívben van. Néhány napja már itt él, Jude Frances. Nem érintette meg a varázslat?

- Légkör - szólalt meg Jude, és bekapcsolta a magnót. -Írország légköre bizonnyal elősegíti a mítoszok kialakulását és fennmaradását, kezdve a pogányokkal, akik apró szenté¬lyeket építettek és az isteneknek áldoztak, a figyelemfelkel¬tő jelekkel és jutalmakkal teli kelta néphagyományon át ad¬dig a kultúráig, amelyet a vikingek, normannok és mások hódításaik révén oltottak be a meglevő hagyományba.

- A hely varázsa - vetette ellen Aidán. - Nem az emberek, akik elözönlötték. A föld, a hegyek és a sziklák. A levegő. És a föld megtartásáért vívott harcokban kiontott vér, amely mindezekbe beleivódott. Az írek asszimilálták a vikingeket, a normannokat meg a többieket, s nem fordítva.

Jude megértette és tisztelte a büszkeségét.

- Mindenesetre ezek az emberek ideérkeztek, egybekel¬tek az itteni asszonyokkal, gyermekeket nemzettek, és ma¬gukkal hozták babonáikat és hiedelmeiket is. Írország asz-szimilálta azokat is.

- Mi volt előbb: a mese vagy a mesélő? Ez is a tanulmá¬nya tárgya?

Gyorsan vág az esze, gondolta Jude. Éles eszű, és jól fo¬rog a nyelve. - A kettő elválaszthatatlan. Azt, hogy ki mond¬ja és miért, legalább annyira tanulmányozni kell, mint azt, amit mond.

- Rendben. Elmondok egy történetet, amit nagyapámtól hallottam, ő pedig az apjától és így tovább, amíg a lánc vége el nem vész az idők homályában, mert ezen a parton s ezen a hegyes-völgyes vidéken mindig is éltek Aidan Gallagherek.

- Apai ágon terjedt a történet? - szakította félbe Jude, és Aidán válaszképp felvonta a szemöldökét. - Általában anyai vonalon jár szájról szájra a hagyomány.

- Igaz, de az ír bárdok és hárfások a hagyományt követ¬ve mindig is férfiak voltak, és azt beszélik, hogy élt egyszer egy Aidan Gallagher, aki vándorlásai során elvetődött erre a kör¬nyékre, és pénzért, egy kis sörért elénekelte a történeteit. Amit most elmondok, azt a saját szemével látta, a többit (iurricktól, a tündérkirálytól hallotta, és maga mondta el a történetet mindenkinek, aki hajlandó volt meghallgatni.

lehallgatott. Látta Jude szemében a derűs érdeklődést. Az¬tán belekezdett: - Volt egyszer egy lány, akit Gwennek hív-t.ik. Egyszerű származású volt, de szívében és viselkedésé-ln-n száz nemesi születésűvel felért. Haja szőke volt, mint ,i (éli napsütés, szeme zöld, mint a moha. Szépségének az e^ész országban híre ment, és bár büszke leány volt, alakja karcsú és tetszetős, szerény is volt, és miután áldott édesany¬ja születésekor meghalt, Gwen tartotta rendben koros apja kicsi házát. Engedelmes volt, tette, amit mondtak neki, és iimit elvártak tőle, és soha nem volt egy panaszszava sem. Mégis időnként látták, amint a leszálló estében a sziklákon nciál, és tekintete úgy mereng a messzeségben, mintha szár¬nyakat akarna növeszteni és elrepülni.

Mese közben egy halvány napsugár tört elő a felhők kö¬zül, s az ablakon behullva csendben kettejük közé ereszke¬dett az asztalra.

-Nem tudhatom, mi rejtőzött a szívében - folytatta Aldan. - Talán még maga sem tudta. De rendben tartotta a hazat, gondoskodott édesapjáról, és egyedül sétált a sziklá¬kon. Egy nap, amikor virágot vitt anyja sírjára, mert anyját Szent Declan forrása mellett temették el, egy férfival talál¬kozott, vagy legalábbis azt hitte, hogy az. Magas volt, szál-líilermetű, sötét haja vállára hullott, szeme kék volt, mint a harangvirágok, amelyeket a lány a kezében hozott. Nevén szólította a lányt, hangja muzsikált Gwen fülében, és szíve láncra perdült tőle. S míg a magas fű közt tündérsuttogás-kent szél kelt, ők ketten egy szemvillanás alatt egymásba d/erettek Gwen drága anyjának sírja mellett.

- Szerelem első látásra - jegyezte meg Jude. - Mesékben gyakran előforduló elem.

- Nem hisz benne, hogy a szív szívre ismer?

Milyen különös, költői megfogalmazás, csodálkozott el lude, s örült, hogy sikerült felvennie magnóra a kérdést. -

Hiszek az első látásra támadt vonzalomban. De a szerelem¬hez több kell.

- Szinte teljesen kiirtották magából az írt - csóválta a fe¬jét a férfi.

- Annyira azért nem, hogy ne értékeljem egy jó történet romantikáját. - Rámosolygott a férfira, gödröcskéi egy pil¬lanatra feltűntek. - Mi történt azután?

- Nos, bármennyire is ráismert szív a szívre, leány és férfi nem fonhatták egyszerűen egymásba kezeiket, hogy együtt éljenek az idők végezetéig, mert a férfi Carrick volt, a tün¬dérkirály, aki a domb alatti ezüstpalotájában lakott, az alatt a domb alatt, amelyen Gwen háza állt. Gwen varázstól tar¬tott, kételkedett a férfi érzelmeiben, és a magáéban is. És minél inkább vágyott a szíve, annál inkább megerősödött benne a kétely, mert arra tanították, hogy vigyázzon a tün-dérekkel, és óvakodjon palotáiktól, ahol egybegyűlnek.

Emelkedő-eső hanglejtése szavakra komponált muzsika volt Jude füleinek, és úgy elandalították, hogy rákönyökölt az asztalra, és állát tenyerébe támasztotta.

- Mégis egy este, amikor a hold kerek, fényes tallérként úszott az égen, Carrick kicsalta Gwent a kunyhóból, hogy hatalmas szárnyas lován repüljön vele a föld és a tenger fe¬lett, hogy megmutathassa a sok csodát, amit neki ad majd, ha örök szerelmet fogad. Szívét Gwennek adta, és min¬dent meg akart osztani vele, amije csak volt. Véletlenül úgy esett, hogy apja, akinek fájó csontjai miatt nem jött álom a szemére, meglátta ifjú Gwenjét, amint az égből légörvény közepén, a szárnyas ló hátán leszáll a földre, s mögötte a tündérkirály ül. Félelmében s megértés híján egyetlen vá¬gya volt csak, hogy megmentse Gwent a bűbájtól, aminek máris rabjaként látta. Megtiltotta hát, hogy még egyszer sétáljon Carrickkel, és lánya biztonságáról úgy vélt gon-doskodni, hogy eljegyezte egy komoly fiatalemberrel, aki halászattal kereste kenyerét. Lady Gwen, aki mélységesen tisztelte apját, kötelességtudóan lemondott szíve vágyáról, nem sétált többé, és esküvőjére készült, ahogy apja meg¬hagyta neki.

A keskeny napcsík, amely eddig köztük táncolt az asztal¬lapon, eltűnt, és a homályba borult konyhát már csak a pa¬rázsló tűz világította meg.

Aidán le nem vette a szemét Jude-ról. Lenyűgözte, amit l.uott: álmokat, szomorúságot és vágyakat.

- Carrick, amikor meghallotta, mi történt, iszonyú ha-i .igjában hegyeket és tengert ostromló mennydörgést, vil¬lámot és szelet bocsátott a földre. A falusiak, parasztok és halászok remegtek a félelemtől, de Lady Gwen háborítat¬lan nyugalommal ült és varrogatott a házában.

- Egyszerűen elragadhatta volna magával a palotájába -s/ólt közbe Jude -, és száz éven át ott tarthatta volna.

- Á, szóval tudja, hogy megy ez. - A kék szemekből helyes¬lő melegség áradt. - Igaz, hogy elrabolhatta volna a lányt, < le büszkeségében azt akarta, hogy Lady Gwen önként jöjjön hozzá. E tekintetben az előkelők nem sokban különböznek .iz egyszerű népektől.

Félrehajtotta a fejét, és Jude arcát fürkészte. - Kérdezés nélkül elraboltatná magát, vagy inkább elvárná, hogy té¬nyék a szépet, udvaroljanak magának?

- Mivel nem tartok tőle, hogy a tündérek egyszer csak ielbukkannak itt, és egyiket vagy másikat tennék velem, nem kell döntenem. Hadd halljam, mit tett Carrick.

- Helyes, akkor hát elmondom. Hajnalban Carrick fel¬szállt szárnyas lovára, és felrepült a naphoz. Tüzet gyűjtött, abból sziporkázó gyémántokat varázsolt, s azokat ezüst¬zsákba tette. A lángoló, varázslatos ékköveket Gwen házá¬hoz vitte. Amikor a lány kiment elé, Carrick a lány lábához szórta a köveket, és így szólt: „Gyémántokat hoztam neked a napból. Irántad érzett szenvedélyem testesítik meg. Fo¬gadd el őket, s velük engem, mert mindent neked adok, ■nnim csak van, s még annál is többet." De a lány visszauta¬sította, mondván, hogy másnak ígérték oda. Lady Gwent kötelességtudata, Carricket büszkesége tartotta vissza, és .1 virágok közt heverő ékköveknek hátat fordítva váltak el egymástól.

- így lett a gyémántokból virág.

Amikor Jude megborzongott, Aidán a keze után nyúlt. -Iázik?

- Nem. - Jude mosolyt kényszerített az arcára, aztán szándékosan kiszabadította a kezét, felkapta a teáját, és las-Nan kortyolgatott belőle, hogy a torkát szorongató izgalmat csitítsa.

Ismerte a történetet. Látta maga előtt a pompás lovat, a gyönyörű lányt, a férfit, aki nem volt ember, a földön heve¬rő gyémántok tüzét.

Látta már őket máskor is. Az álmaiban.

- Nincs semmi baj, jól vagyok. Bizonyosan nagyanyám mesélte el a történet egyik változatát.

- Még nincs vége.

- Ó! - Jude ivott a teájából, és próbált lazítani. - Mi tör¬tént azután?

-Aznap, amikor Lady Gwen hozzáment a halászhoz, édesapja meghalt. Mintha csak azért kapaszkodott volna az életbe, annak kínjaiba, hogy megbizonyosodjék: Gwenje biztonságban van, és gondját viselik. így azután Lady Gwen férje beköltözött a kis házba. Nap mint nap odahagyta fe¬leségét, mielőtt még a nap felkelt volna, hogy kimenjen a tengerre és kivesse hálóját. Életük az elégedettség és rend nyugalmába süppedt.

Amikor elhallgatott, Jude a homlokát ráncolta. - Itt nem érhet véget!

Aidán mosolygott, kortyolt a teából. Ügyes mesemondó lévén tudta, miként változtasson a mesélés ritmusán, hogy fenntartsa az érdeklődést. - Mondtam, hogy vége? Nem, valóban nem ért itt véget. Mert tudnia kell, hogy Carrick nem felejtette el Lady Gwent. A lány ott élt a szívében. Míg Lady Gwen élte az életét, ahogy elvárták tőle, Carrick töb¬bé nem lelte örömét sem zenében, sem nevetésben. Mér¬hetetlen kétségbeesésében egy este ismét szárnyas lovára pattant, felszállt a holdhoz, összegyűjtötte sugarát, amely gyöngyökké lett ezüstiszákjában. Újból Lady Gwenhez ment, aki bár első gyermekét hordta a méhében, felkelt fér¬je oldaláról, és kiment, hogy találkozzék vele.

- „íme, a hold könnyei", mondta a tündérkirály. „Irántad érzett vágyódásom lásd e gyöngyökben. Fogadd el őket, s velük engem, mert mindent neked adok, amim csak van, s még annál is többet." Lady Gwen, noha az ő könnyei is legördültek orcáján, ismét visszautasította, mert már más¬hoz tartozott, más gyermekét hordta a szíve alatt, és sosem szegte volna meg esküjét. Újból elváltak, elválasztotta őket kötelesség és büszkeség, és a gyöngyökből, amelyek a föld¬re szóródtak, százszorszépek lettek.

leltek-múltak az évek. Carrick búslakodott, Lady Gwen pedig kötelességének élt. Gyermekeket szült, és örömét lei-le bennük. Gondozta a virágait, és emlékezett a szerelemre, ii-rje ugyan jó ember volt, mégsem érintette meg asszonya /ivét, annak legrejtettebb zugát. És az asszony megörege-■ lett, arca, teste vénült, míg szíve ifjú maradt, s benne érin-i< ilen egy ártatlan leány vágyódása.

- Milyen szomorú.

- Bizony az, de még nincs vége. A tündéreknek más az idő, mint a halandóknak, és így egy nap Carrick ismét felpattant ■•/árnyas lovára, kirepült a tenger fölé, azután leszállt a legmé¬lyére, hogy megtalálja a tenger szívét. Ott ezüstzsákjába gyűj-1< ii t e, amit a tenger szíve kilövellt, s az zafírokká lett. A köveket < Ivitte Lady Gwennek, akinek már unokái voltak, akinek haja I k (fehér lett, szeme megtört. Csakhogy a tündérkirály még azt ,i lányt látta benne, akit megszeretett, és aki után sóvárgott. I.iba elé szórta a zafírokat, és így szólt: „íme, a tenger szíve. Allhatatosságom záloga. Fogadd el őket, s velük engem, mert mindent neked adok, s még annál is többet."

lís Lady Gwen most, az öregség bölcsességének fényénél meglátta, mit cselekedett, amikor kötelességtudatból eluta-notta a szerelmet, mert egyetlenegyszer sem bízott a szívé¬ben. És mit tett a férfi, amikor ékkövekkel halmozta el, de nem adta meg az egyedülit, ami Lady Gwen szívét felé haj¬lította volna.

Aidán észre sem vette, hogy ujjai ráfonódtak Jude-éra. Ahogy a két kéz egymásba kulcsolódott, a kis napsugár visz-s/.atáncolt az asztalra.

- Nem mást, mint a szerelem szavait - nem a szenvedé¬lyét, nem is a vágyódásét, de még csak az állhatatosságét sem. Lady Gwennek a szerelem szavaira volt csak szüksége. I >e most már öreg volt, és hajlott, és tudta, ahogy a tün-ilérkirály nem, hiszen nem volt halandó, hogy már késő. lígy öregasszony keserű könnyeit zokogta, és azt mondta, vege az életének. És azt is mondta, hogy ha Carrick szerel¬met adott volna ékkövek helyett, szerelemről beszélt vol¬na szenvedély, vágyódás és állhatatosság helyett, akkor szí¬vében a szerelem győzött volna a kötelesség felett. Lady (íwen azt mondta, hogy Carrick büszke volt, ő pedig vak, hogy nem látta, mi után sóvárog a szíve.

Szavai haragra gerjesztették a tündérkirályt, mert az egyi düli módon, ahogy tudta, újra meg újra szerelmet hozol i Lady Gwennek. És most, mielőtt elváltak, megigézte Lady Gwent. Ne leljen addig nyugalmat, várjon évek végtelen so rán át, egyedül és magányosan, amíg igaz szívek nem talál koznak, s el nem fogadják az ajándékokat, amelyeket Carrick is felajánlott neki, Lady Gwennek. Háromszori egymásra ta¬lálás, háromszori felajánlás és elfogadás, hogy végre megtör jön a varázs. Carrick ezután lovára szállt, és elrepült az éjsza kába, az ékkövek pedig megint virágokká váltak Lady Gwen lába előtt. Lady Gwen még aznap éjjel meghalt. Sírján azóta évról évre virágok nyílnak, szelleme pedig szépségesen, akár egy fiatal lány, csak vár, és sír az elveszett szerelem után.

Jude is a sírás határán volt. A hallottak furcsán felkavar¬ták. - Miért nem ragadta magával, miért nem mondta meg neki, hogy nem számít?

- Nem így szól a történet. És belátja, ugye, Jude Frances, hogy a tanulság nem más, mint az, hogy hallgassunk arra, mit súg a szívünk, és soha ne utasítsuk el a szerelmet?

Jude hirtelen észbe kapott. Rádöbbent, hogy nagyon is az elmondottak hatása alá került, s még kezét is a férfiéban fe¬lejtette. Sebesen visszahúzta. - Megeshet, mint ahogy az is, hogy a kötelességnek szentelve magunkat hosszú, elégedett, ha nem is izgalmas életet élhetünk. Az ékkövek - bármily hatásosak voltak is - nem oldottak meg semmit. Carricknek vissza kellett volna néznie, hogy lássa, virágokká válnak, ami¬ket Lady Gwen megőrzött.

- Ahogy mondtam, határozott véleménye van. Igaz, Lady Gwen megtartotta a virágait. - Aidán megpöckölte az üveg¬ben álló virágok szirmait. - Egyszerű teremtés volt, egysze¬rű szokásokkal. De a történetnek van egy lényegesebb vo¬natkozása is.

- Éspedig?

- A szerelem. - A virágok felett Jude szemébe nézett. -Legyőz időt és akadályokat. Arra várnak csak, hogy az átok leteljen, azután Lady Gwen csatlakozik szerelmeséhez a tündérdomb alatti palotában.

Jude tudta, hogy le kell ráznia magáról a mese varázsát, vissza kell térnie az észérvekhez. Az elemzéshez. - A le¬gendákban gyakran támasztanak követeléseket. Próbatéte¬lek, feladatok, feltételek teljesítése elé állítják a szereplő¬it el. Még a népköltészetben is ritkán adnak valamit ingyen, i'bben a történetben hagyományos jelképek fordulnak elő. Anyátlan lány, aki idős apját ápolja, ifjú herceg fehér lovon. \ természeti erők: nap, hold, tenger. Kevés szó esik viszont i férfiról, akihez férjhez ment, hiszen ő csak arra szolgál, Ih >gy egymástól távol tartsa a szerelmeseket.

Kapkodva jegyzetelt, aztán felpillantott, és látta, hogy Mdan elgondolkodva figyeli. - Igen?

- Vonzó, ahogy ide-oda vált.

- Hogy érti ezt?

- Míg meséltem, álmodozó, ellágyult volt a tekintete, el¬engedte magát, most meg kiegyenesedett, összeszedte raa-

gyakorlatias, a történet részeit, amik egy perccel előbb elbűvölték, szétszedi, és rekeszekbe osztja.

- Pontosan erről van szó. És nem voltam álmodozó te¬kintetű.

- Én jobban meg tudom ítélni, nem? Hiszen én néztem magát. - A férfi hangja átforrósodott, körbevette Jude-ot. -lengeristennőhöz méltó szemei vannak, Jude Frances. Na¬gyok, ködösen zöldek. Lelki szemeimmel akkor is látom nket, amikor távol van tőlem. Mi erről a véleménye?

- Az, hogy ügyesen bánik a szavakkal. - Felállt, bár fogal¬ma sem volt, mihez kezdjen. Ötíet híján visszavitte a teás-kancsót a tűzhelyhez. - Ezért mesél olyan szórakoztatóan, főbbet is meghallgatnék, hogy azután összevessem őket a nagyanyámtól és másoktól hallottakkal.

Visszafordult, és összerezzent, amikor látta, hogy a férfi közvetlen mögötte áll. - Mit csinál?

- E percben még semmit. -Á, sarokba szorítottalak, mi?, gondolta Aidán, aztán fesztelen hangon folytatta: - Öröm¬mel mesélek magának. - Könnyedén két kezével a lány két oldalán nekitámaszkodott a tűzhely szélének. - És ha kedve tarija, valamelyik nyugalmas estén benézhet a kocsmába, és kereshet másokat is, akik boldogan mesélnének magának.

- Igen. - Gyomra összeszorult. - Remek ötlet. Meg kelle¬ne...

-Jól érezte magát tegnap este? Hogy tetszett a zene?

- Hát... - Aidán eső- és férfiillatú volt. Jude nem tudta, mit kezdjen a kezeivel. - Igen. A zene pompás volt.

-Az a gond, hogy nem ismeri a dalokat? - Aidán egészen közel hajolt, látta a pupillák selymes feketeségét és a szivár¬ványhártya ködös zöldjét elválasztó keskeny borostyánsárg;i kört.

- Nos, némelyiket ismerem. Kér még teát?

- Szívesen innék. Akkor miért nem énekelt?

- Tessék? - Jude torka csontszáraz volt, idegek tikkadt si¬vataga.

- Figyeltem magát, csaknem végig. Egyszer sem énekelt, sem a dalt, sem a refrént.

- Hát, nem is tudom. így van. - Miért nem megy arrébb? Hiszen nem kap levegőt! - Nem szoktam énekelni, csak ha ideges vagyok.

- O, hát erről van szó? - Aidán nem vette le Jude arcáról a szemét, de közben közelebb nyomult, amíg tökéletesen össze nem simultak.

Jude most tudta, mit kezdjen a kezeivel. Nekinyomta őket a férfi izmos mellkasának. - Mit művel?

- Gondoltam, jó lenne magát énekelni hallani, ezért most kicsit felidegesítem.

Jude tétován felkacagott, de amikor megpróbált kitérni a férfi elől, csak azt sikerült elérnie, hogy még szorosabban simuljon hozzá. - Aidán...

- Csak egy kicsit idegesítem fel - mormolta a férfi, és aj¬kával finoman harapdálni kezdte Jude állát. - Ne remegjen. - Izgató, könnyű érintések. - Nyugodjon meg. Hisz nem akarom halálra rémíteni, csak kicsit felpiszkálni.

Pedig mindkettőt elérte. Jude szíve olyan hevesen kala¬pált, hogy a füle is csöngött tőle. Ahogy a férfi ajka lassú érin¬tésekkel felfelé vándorolt Jude arcán, a lány keze nekifeszült kemény, izmos mellkasának. Jude csodálatosan gyengének és nőnek érezte magát.

-Aidán, ez nem... szerintem nem kellene...

- Helyes. Kitűnő ötlet, most, ha lehet, egyikünk se gon¬dolkozzon...

Fogai közé csippentette Jude alsó ajkát; széles volt, pu¬ha és csodálatos. Jude halkan felnyögött, tekintete elfel-hősödött, elsötétült. A férfit vegytiszta, fékezhetetlen vágy öntötte el.

-Jesszusom, milyen édes vagy. - Aidán elengedte a tűz¬helyet, ujjai leheletkönnyen megérintették Jude kulcscsont-jftt. Hs amikor végre a két keze közt tartotta a lány arcát, bir-lokba vette a száját. Eleinte óvatosan, aztán ízlelgetve, végül elmerülve a csókban.

Es bár Jude már a megadás felé siklott, Aidán még min-illg a fogaival ajzotta. És jobban elvesztette a fejét, mint iihogy szándékában állt.

Jude remegése nem hagyott alább. Aidán kitörés előtti vulkánnak, készülő viharnak érezte. Jude kezei kettejük kö¬ze szorultak, de ujjaival most a férfi ingébe kapaszkodott, és K<>rcsösen szorította.

11 állotta, hogy Aidán suttog valamit, de vére dübörgése el¬nyomta a hangját. Szája forrón, gyakorlottan tapadt az övére,

i iós volt és kemény. A férfi ujjai lepkeszárnyként érintették 1/ arcát. Jude csak adni tudott, és még, még adni, bár ösz-icinci felháborítón, felismerhetetlenül sürgették, hogy elve-c.yen.

Es amikor a férfi elhúzódott tőle, úgy érezte, mintha ful-ilokló lenne, aki víz alól merült fel.

Aidán nem vette el kezét Jude arcáról, csak azt várta, Im >gy kinyíljon a lány szeme, és fókuszáljon. Csak meg akar-11 ízlelni, élvezni szerette volna a pillanatot. Hogy meglás-.1, milyen. De szándékai porrá omlottak, a helyzet felett már nem volt uralma. - Enyém leszel?

Jude szeme óriásira tágult, zavar és gyönyör homályosí-

ii illa el. És ezzel Aidant csaknem térdre kényszerítette. Az ' i /.és nem volt kedvére való.

- lin... tessék?

Feljössz velem a hálószobába? A döbbenet egy másodperc töredékével akadályozta meg, In így egyszerűen rábólintson. - Én... nem tehetem. Nem. Fe¬lelőtlenség lenne.

- Van valakid Amerikában, akinek felelősséggel tartozol?

- I logy mivel? - Agya felmondta a szolgálatot. - Ó... nem. Nincs senkim. - Aidán szeme felcsillant, és ez rögtön vissza¬kozásra kényszerítette. - Ez persze nem azt jelenti, hogy én i'Kyszerűen fogom magam és... Nem fekszem le olyan férfi-vhI, akit alig ismerek.

-1: percben szerintem elég jól ismerjük egymást.

- Fizikai vonzalom, nem több.

- Milyen igazad van. - Újra megcsókolta, erősen és forrón.

- Nem kapok levegőt.

- Én sem. - Aidán hátrált egy lépést, bár ösztönei mási diktáltak. - Akkor hát mi legyen, Jude Frances? Netán intel¬lektuális szinten vesézzük ki?

Hangja ír muzikalitása mellett is Jude elevenébe vágott. Mivel nem akart összerezzenni, kihúzta magát. - Nem fo¬gok elnézést kérni, amiért nem fekszem le rögtön veled. Es ha intellektuális szinten szeretek funkcionálni, az kizárólag rám tartozik.

Aidán összeszorította a száját, mielőtt dühösen visszavá¬laszolt volna, aztán két kezét zsebébe süllyesztve elkezdett fel-alá járkálni az apró helyiségben. - Muszáj mindig ilyen hűvös fejjel gondolkodnod?

- Igen.

Aidán megtorpant, résnyire szűkült szemmel méregette, aztán Jude legnagyobb megdöbbenésére hátravetette a fe¬jét, és hahotázni kezdett. - A fenébe is, Jude, ha kiabálnál, vagy hozzám vágnál valamit, jót veszekedhetnénk, aztán a padlón birkózva fejezhetnénk be. Jobban levezetné a fe-szültségem, az biztos.

Jude óvatosan és halkan kifújta a levegőt. - Nem szok¬tam kiabálni, dobálózni vagy birkózni.

- Soha? - vonta fel Aidán a szemöldökét.

- Soha.

Aidán mosolya ezúttal humort és kihívást sugározva gyor¬sabban villant fel. - Lefogadom, hogy ezen változtatni fogok.

- Jude felé indult, aki hátrálni kezdett. Aidán megcsóválta a fejét. Elkapta Jude egyik elszabadult hajtincsét, és meghúzta.

- Fogadjunk?

- Nem. - Jude tétován rámosolygott. - Hazardírozni sem szoktam.

- Ilyen névvel, mint Murray, azt állítod, hogy nem szok¬tál fogadni. Szégyent hozol a fajtádra.

- A nevelés tanúbizonysága vagyok.

- Én azért inkább a vérre fogadok. - Sarkán ringva mére¬gette Jude-ot. - Nos, azt hiszem, indulok is. Lehűt majd ;i séta az esőben.

Jude kicsit megnyugodott, amikor látta, hogy Aidán leve-n/.I a fogasról a kabátját. - Nem haragszol?

- Miért haragudnék? - A férfi pillantása fürkészőn villant rá. - Jogod van nemet mondani, nem?

- De igen, persze... - Jude megköszörülte a torkát. - Csak vannak férfiak, akiket ez feldühít.

En nem tartozom közéjük, vagy igen? Ráadásul eldön-lóiicm, hogy az enyém leszel, és ehhez tartom magam. Nem kell annak ma bekövetkeznie.

I Ijabb futó mosoly ragyogott fel az arcán, amikor Jude-nak Iresett az álla, aztán az ajtóhoz sétált. - Gondolj erre, Jude liances, és rám, amíg megint a karomban nem tartalak.

Amikor Aidán mögött becsukódott az ajtó, Jude ugyan¬ul i állt, ahol addig. Es bár gondolt arra is meg a férfira is, meg rengeteg velős, leereszkedő és csípős replikára, ami¬vel visszavághatott volna, jóval többet gondolt arra, milyen volt Aidanhoz simulni.

7

Történeteket szerkesztek - jegyezte fel Jude a naplójába -, és a munkát a vártnál érdekesebbnek találom. A sza¬lagok, amelyeket nagyanyám küldött, szinte idevarázsol¬ják. Míg az elbeszéléseit hallgatom, szinte úgy érzem, itt ül velem szemben. Vagy ami még kedvesebb kép, ismét kis¬gyerek vagyok, és eljön hozzám, hogy elalvás előtt mesél¬jen nekem.

A Lady Gwenről szóló történetet azzal vezeti be, hogy ezt a történetet most meséli el nekem először. Ebben biztos téved, mert a történet egyes részei ismerősek voltak előt¬tem, miközben Aidán elmesélte.

Nyilvánvalóan azért álmodtam róla, mert a történet emléke leszállt tudatalattim mélyére, és az szabadította fel, hogy a házban lakom.

Jude abbahagyta a gépelést, hátrébb tolta székét, és ujjaival dobolt az asztalon. Hát persze, csakis így történhetett. Most, hogy leírta, rögtön jobban érezte magát. Ez pontosan az a gyakorlat, amit elsőéves hallgatóinak szokott adni. „Köny-nyed stílusban, semmit ki nem hagyva írjátok le egy problé¬mával vagy döntésre váró kérdéssel kapcsolatos gondolatai¬tokat. Aztán dőljetek hátra, olvassátok el, és vizsgáljátok mej» a válaszokat."

Akkor hát miért nem írt naplójába egy szót sem Aidannal való együttlétéről? Nem említette, hogy szorította be a férfi teste és a tűzhely közé, hogy csipegette, mintha valami íz¬letes falat lenne. Egy szót sem írt arról, hogy mit érzett vagy mit gondolt.

Ó, istenem. Már a puszta gondolattól remegni kezd a gyomra.

Végtére is része a megismerésnek, a naplót pedig élmé¬nyei, gondolatai és érzései lejegyzésére szánta.

Nem akarja tudni, mik a gondolatai és az érzései, emlé¬keztette önmagát. Valahányszor ésszerűen próbál közeled¬ni feléjük, érzései átveszik az uralmat, és agyára az érzel-nősség ködét bocsátják.

- Egyébként sem tartozik a tárgyra - jelentette ki fenn¬hangon.

Ingerülten kifújta a levegőt, körözött a vállával, aztán ne¬kilátott a folytatásnak.

lirdekes, hogy Lady Gwen története nagyanyám előadá¬siban csaknem tökéletesen megegyezik Aidanéval. Mind¬kél változatot az előadó egyénisége határozza meg, de ezt leszámítva a szereplők, a részletek, a történet hangvétele azonos.

Jól begyakorolt és ügyes szájhagyomány egyértelmű ese¬tevei van dolgunk, amely arra mutat, hogy a nép tiszteli annyira az elbeszélőművészetet, hogy minél tisztábban im'gőrizze. Számomra ezenfelül pszichológiailag azt is bi-tonyítja, hogy egy történet hogyan válik legendává, és a le-gendát azután hogyan fogadják el igazságnak. Az agy újra meg újra, ugyanazzal a ritmussal hallja ugyanazt a törté¬netet, és igaznak kezdi elfogadni.

Álmodom róluk.

Jude ismét abbahagyta a munkát, és a képernyőre meredt, lí/.t a mondatot nem akarta leírni. Egyszerűen kipattant a/, agyából, és ujjain keresztül megtalálta az utat a képer¬nyőhöz. Viszont igaz, nem? Majdnem minden éjjel álmo¬dik róluk: fehér szárnyas lován a férfiról, aki döbbenetesen hasonlít a Maude sírjánál látott férfira. A józan pillantású HN.szonyról, akinek arca tükörképe volt annak, amit vélhe¬tően a ház ablakában látott, vagyis amit igazán látott, he-lyesbített Jude.

Természetesen tudatalattijából származnak ők is. Töké¬letesen érthető. Mivel a mesében történtek állítólag a ház¬hoz kötődnek, ahol lakik, világos, hogy az így elvetett ma¬gok álmában szöktek szárba.

Sem meglepődnie, sem nyugtalankodnia nem érdemes emiatt.

Mégis úgy döntött, hogy nincs kellő hangulatban, hogy a naplójába írjon, az agyát erőltesse, ezért elzárta, a gépet Vasárnap óta nemigen mozdult ki a házból, saját bevallása szerint azért, hogy dolgozzék. Szó sincs arról, hogy bárkit is el akarna kerülni. És bár a munka kielégítette, sőt bizonyos tekintetben fűtötte, ideje, hogy kimozduljon, gondolta.

Atmehetne kocsival Waterfordba, hogy bevásároljon, és kertészkedéssel kapcsolatos könyveket keressen. Alaposab¬ban felderíthetné a környéket, ahelyett hogy a háza köze¬lében levő hegyekben és mezőkön bóklászik. Minél többel vezet, annál jobban hozzászokik az itteni vezetési körülmé¬nyekhez.

A magány megnyugtat, bizonygatta. De néha fojtogató-vá válhat. És feledékennyé is teheti az embert. Nem ma történt, hogy meg kellett néznie a naptárban, hogy szerda van-e vagy csütörtök, mert magától nem tudta?

Kifelé, Jude, mondta magának, míg előkotorta táskáját és kulcsait. Félfedezőút, bevásárlás, találkozás másokkal. Fény¬képezés, tette még hozzá, és táskájába gyömöszölte a fény¬képezőgépét, hogy nagyanyjának a következő levélben küld¬hessen képeket.

Talán kicsit tovább marad a városban, és kellemes vacso¬rával kényezteti magát.

De amint kilépett az ajtón, rájött, hogy itt akar őgyeleg¬ni, ebben az édes kertben, ahonnan a zöld mezőkre, elmo¬sódott hegyekre és vad sziklákra lehet látni.

Mi baj kerekedne abból, ha indulás előtt egy félórácskái gyomlálna? Igaz, nem ehhez öltözött, de akkor mi van? El¬végre tudja, hogy kell mosni, nem?

Első mosási kísérlete kiváló eredménnyel járt, kivéve azi a kötött pulóvert, amit gyerekméretűvé zsugorított.

És az is igaz, hogy képtelen egy gyomot egy százszor-széptől megkülönböztetni. Végül is meg kell egyszer tanul¬nia! Nem rángat ki semmit, ami mutatós.

Lágyan simogató volt a levegő, a fényviszonyok gyönyö¬rűek, a felhők vastagok, hófehérek.

Amikor a sárga kutya nagy ugrásokkal a kapujánál ter¬mett és le-fel pattogott előtte, Jude feladta. Csak7fél óra, es¬küdözött magának, amikor odament a kapuhoz, hogy been¬gedje.

Jude olyan boldoggá tette a kutyát simogatásaival, vakargászásával, hogy az szinte elolvadt a lába előtt.

- Cézár és Kleo sosem engedik, hogy kényeztessem őket mormolta maga elé, anyja fennhéjázó macskáira gondol¬va. - Méltóságukon alulinak tekintik. - Felkacagott, amikor .1 kutya hátára fordult és hasát mutatta. - Benned aztán egy csepp méltóság sincs. Ezért szeretlek!

Eszébe véste, hogy kutyacsemegét is vegyen. Brenna fur¬gonja zötyögött végig az úton, és fordult be elé.

- Á, szóval megismerkedtél Bettyvel!

- Hát így hívják? - Jude remélte, hogy nem úgy vigyorog, mint egy idióta, miközben a kutya az orrát a tenyerébe fúr¬ia. - Nagyon barátságos.

- Ó, különösen a hölgyeket részesíti előnyben. - Brenna i isszefont karjával a nyitott ablakra támaszkodott, állát rá-lektette. Közben azon járt a feje, miért hozza Jude-ot zavar¬ba, hogy egy kutya simogatásán kapják rajta. - Szóval sze¬reted a kutyákat?

- Úgy fest.

- Ha eleged van belőle, taszigáld csak ki nyugodtan a ka¬pun kívülre. Rögtön elindul haza. A mi Bettynk tudja, ki¬nek lágy a szíve, és vissza is él vele.

- Pompás társaság, de édesanyád már biztos hiányolja.

- Más gondja van, nem az, hogy Betty most épp merre csavarog. Megint bedöglött a hűtőgép. Hozzá indultam, hogy rendbe szedjem. A héten nem láttalak a kocsmában.

- Nem mentem le. Dolgoztam. Alig mozdultam ki.

- De látom, hogy ma készülsz valahova - intett fejével Itrcnna Jude táskája felé.

- Á, igen. Gondoltam, bemegyek Waterfordba, felhajtom a kertészeti könyveket.

- Minek mennél olyan messzire, hacsak nem akarsz min-i lenképp odamenni. Gyere át hozzánk, s míg anyámmal be¬szélgetsz, én megbuherálom a hűtőt. Anyám boldog lesz, es legalább nem engem nyaggat a kérdéseivel.

- Biztos nem számít vendégre. Igazán nem akarom...

- Nálunk mindig nyitva az ajtó. - Fura egy teremtés, gon¬dolta Brenna. Pár szónál alig mond többet, csak ha no¬szogatják. Ha akad, aki szóra tudja bírni, az csak Mollie (í'Toole lehet, döntötte el.

- Gyerünk, ugorj be - biztatta Jude-ot, aztán füttyentett a kutyának.

Betty vidáman vakkantott egyet, a furgonhoz szökellt, és ügyesen felugrott hátra.

Jude valami udvarias kifogáson törte a fejét, de ami csak eszébe jutott, azt gorombának vagy mesterkéltnek érezte. Halványan elmosolyodott, felemelte a kapu kallantyúját, és a furgont megkerülve a másik oldalra ment. - Biztos vagy benne, hogy nem leszek útban...

- Hogy lennél! - Brenna elégedetten vigyorgott rá, aztán megvárta, míg Jude bekászálódik, és csikorogva kifarolt az útra.

-Jézusom!

- Mi az? - Brenna rátaposott a fékre, amitói Jude előre¬zuhant, és hogy ne fejelje ki a szélvédőt, kezével a műszer¬falra tenyerelt. Még arra sem maradt ideje, hogy becsatolja a biztonsági övet.

- Izé... - Jude kapkodva maga elé húzta az övet, és pró¬bált úrrá lenni ijedségén. - Nem gondoltál arra, hogy eset¬leg jöhet valaki?

Brenna hangosan felkacagott, aztán hátba veregette Jude-ot. - De nem jött, vagy igen? Ne izgulj, egyben maradsz. Szép a cipőd - fűzte hozzá minden átmenet nélkül, bár nem értette, hogy érhet fel kényelem tekintetében egy masszív bakanccsal. - Darcy bármibe lefogadná, hogy olasz cipőket hordasz. Igaz?

-Én... - Bizonytalan szemöldökráncolással nézett ele¬gáns, fekete lapos sarkú cipőjére. - Igaz.

- Darcynak jó szeme van a divathoz. Imád képeslapokat meg hasonlókat nézegetni. Már gyerekkorunkban azokat böngészte, és ábrándozott.

- Darcy gyönyörű.

- Igen, az. A Aidan Gallagherek mind szépek és jó vágásúak.

- Érthetetlen, hogy ilyen szép embereknek nincs senki¬jük. Úgy értem, akivel komolyan járnának. - Már amikor kimondta, bár igyekezett közönyt mutatni, átkozta magát kíváncsiságáért.

- Darcyt nem érdeklik, sosem érdekelték a helybeli fiúk. Már persze egy kis flörtölésen túl. Aidán... - Fejével hátra¬bökött. - Amióta hazajött, vagy nem érdekli más az üzleten kívül, vagy nagyon diszkréten csinálja. Shawn...

í

Brenna homloka elfelhősödött, miközben beállt a házuk előtti felhajtóra. - Ha kíváncsi vagy a véleményemre, hát ő ii/i sem látja meg, ami az orra előtt van.

A kutya leugrott hátulról, és a hátsó bejárathoz futott.

lírenna homloka kisimult. - Ha vásárolni akarsz Waterford (átyben vagy Dublinban, Darcy a te embered. Semmit sem Imád jobban, mint boltokba mászkálni, ruhákat, cipőket próbálni, kozmetikumokkal pacsmagolni magát. De ha va¬ra kol a tűzhelyed vagy beázik a tető - Jude-ra kacsintott, tthogy mutatta az utat a bejárathoz -, akkor engem hívj.

Virágok mindenütt, ámult el Jude. Színben, formában egymással harmonizálva színes szőnyegként borították a földet, felkapaszkodtak a lugasrácson, vagy sima vörös cse-répedényekből ontották szépségük kincseit.

Mintha csak kedvükre burjánoztak volna, de Jude észre¬vette, hogy a ház bejáratáig gondos kéz teremt szinte kí¬nos rendet. A bejárat előtti fellépőt olyan tisztára súrolták, hogy akár operálni is lehetett volna rajta, és Jude arca fáj¬dalmasan megrándult, amikor látta, hogy Brenna - a nagy tisztaságban - sarat hord be a bakancsával.

- Mama! - Brenna kiáltása visszaverődött a ferdén ka¬nyargó lépcsőben végződő csinos előszoba falairól. Kövér nzürke macska jött elő egy ajtó mögül, és Brenna lábához tlörgölődzött. - Látogatót hoztam!

Jude első gondolata az volt, hogy női illat lengi be a há¬zat: nemcsak a virágok, a padló- és bútorfény, de a nők illa¬ta is - kölni, rúzs, sampon, az az édes illat, amit fiatal nők és lányok árasztanak maguk körül.

Még egyetemi éveiből emlékezett rá, és nem tudta el¬dönteni, hogy ettől szorult-e görcsbe a gyomra. A hányave-tln magabiztos nők közt reménytelenül félszegnek és ide¬gennek érezte magát.

- Mary Brenna O'Toole, majd szólok, ha megsüketültem és ordítanod kell. - Rövid rózsaszín kötényét huzigálva Mollie jött végig az előszobán.

Kemény húsú asszony volt, ha nem is magasabb a lányá¬nál, de mindenképp terebélyesebb. Haja egy árnyalattal fa¬kóbb volt Brennáénál, de jóval rendezettebb. Telt, csinos ar¬cán fesztelen mosoly, és barátságos zöld szeméből hamarabb sugárzott a szívélyesség, mint hogy kezet nyújtott volna.

- Szóval elhoztad végre Miss Murrayt! A nagyanyjára üt arra a drága teremtésre. Boldogság, hogy megismerhetem,

- Nekem is. - Mollie keze eró's volt, és érdes egy élet szorgos otthonteremtésétől. - Remélem, nem alkalmatlankodom.

- Ugyan, dehogy! Ha nem ez, valami mindig van O'Toole éknál. Jöjjön csak, üljünk le a nappaliban. Főzök egy teát.

- Nem akarom fárasztani...

- Nem fáradság. - Mollie megnyugtatóan megszorította a vállát, mintha Jude is a lánya lenne, aki épp kínban van. Elszórakoztat majd, amíg ez a lány itt a konyhában kalapál és átkozódik. Brenna, neked is elmondom meg apádnak is, ha előkerül, hogy ideje, hogy ez a hűtőszekrény kikerüljön a házból, és egy új jöjjön a helyére.

- Meg tudom javítani.

- Folyton ezt hajtogatjátok. - Fejét ingatva átvezette Jude-ot a széles, mély fotelokkal berendezett, virágokkal ékes elülső nappaliba. - Nehéz kereszt, Miss Murray, ha az em¬ber olyanokkal él együtt, akik mindent meg tudnak javíta¬ni, mert így soha semmi nem kerül kidobásra. Két válasz létezik: „majd megjavítom" vagy „még jó lesz valamire". Szórakoztasd Miss Murrayt, Brenna, míg felteszem a teát. Aztán nekiláthatsz.

- Tényleg meg tudom javítani - motyogta Brenna, ami¬kor az anyja hallótávolságon kívül került. - És ha nem, az alkatrészek még jók lesznek, nem?

- Mire?

Brenna hátrapislantott, aztán Jude-ra szegezte a szemét, és elvigyorodott. - Mit tudom én, erre vagy arra vagy vala¬mi másra. Hallom, hogy Jack Brennan virágot szorongatva esedezett a bocsánatodért múlt vasárnap.

- Igen. - Jude a fotel szélén ült, és csak irigyelte Brennát, aki kényelmesen elterpeszkedett. - Aranyosan viselkedett. Szörnyű zavarban volt. Aidán igazán nem kellett volna hogy rákényszerítse.

- Részben ezzel fizette vissza Jacknek a feldagadt száját. - Brenna hunyorított, és arrébb mozdult a fotelban, aztán lábát bokában keresztezte. - Nem is értem, hógy sikerült neki. Whiskytől lelassulva ritkán tudnak Aidannal elbánni.

-Attól tartok, az én hibám volt. Felkiáltottam... - „Fel¬sikoltottam", igazította undorodva helyre magát gondolat¬ii - és ezzel biztos eltereltem a figyelmét. Jack az arcába gott, Aidán feje hátrabicsaklott, száján kiserkent a vér. ("letemben nem láttam ehhez foghatót.

- Komolyan? - Brenna szája elkerekedett a megdöbbenés-mi. Még túlnyomóan nőkből álló otthonában is suhogtak ök-\< >k. Nemegyszer épp az övé. - Chicagóban nem szoktak bal¬hék lenni?

A szó megmosolyogtatta Jude-ot, és valami oknál fogva a l useballt juttatta eszébe. - Amerre én lakom, nem - mondta i i.ilkan. - Aidán gyakran bonyolódik közelharcba a vendégei-

vel?

- Á, szó sincs róla, bár annak idején sok csetepatéból ki-^ cite a részét. Manapság, ha valaki alaposabban a pohár fe¬nekére néz, és egy kicsit viszket a tenyere, Aidán inkább ••/ép szóval ér célt. Többségük amúgy sem menne ölre ve¬le A Aidan Gallagherek rosszkedvükről és indulatosságukról hí¬resek.

- Nem úgy, mint az O'Toole-ok - jegyezte meg fanyarul Mollie, míg betolta a zsúrkocsit. - Akik éjjel-nappal szelí¬dek és derűsek.

- Ahogy mondod. - Brenna felpattant, és cuppanós csó¬kot nyomott anyja arcára. - Megyek, megjavítom a hűtőd, mama. Úgy fog működni, mint az új.

- Azóta nem működött úgy, amióta Alice Mae megszüle-lett, pedig ő idén nyáron lesz tizenöt. Menj, mielőtt meg¬savanyodik a tej. Jó lány az én Brennám - folytatta Mollie, amikor Brenna kicsörtetett. - Akár a többi lányom. Kér egy kis teasüteményt is, Miss Murray? Tegnap sütöttem.

- Köszönöm. Kérem, hívjon csak Jude-nak.

- Rendben van, te meg hívj Mollie-nak. Jó, hogy megint van szomszédom a Tündérdombi Házban. Öreg Maude-ot boldoggá tenné, hogy itt laksz, mert nem szerette volna, ha ilresen áll a háza. Nem adok, ne is reménykedj, te bélzsák-loködte le a karfára felugró macskát Mollie, de előbb ked¬vesen megvakargatta a fülét.

- Elbűvölő a házuk - jegyezte meg Jude. - Szívesen elné¬zegetem, amikor erre sétálok.

- Nagy összevisszaság, de nekünk megfelel. - Mollie ün¬nepi porceláncsészéibe töltötte ki a teát, és amikor letette a kancsót, elmosolyodott. - Az én Mickem hol itt, hol ott toldott hozzá egy szobát, és amikor Brenna már akkora len, hogy fel tudta emelni a kalapácsot, apja és lánya összefog tak ellenem, és azt műveltek itt, ami csak eszükbe jutott.

-Ennyi gyerek mellett szükségük is lehetett a helyre mondta Jude, és köszönettel elvette a teát és két aranyló cuk¬rozott süteményt. - Brennától tudom, hogy öt lánya van.

- Öt, de néha húsznak tűnt, amikor megvadulva rohan¬gáltak fel s alá. Brenna a legidősebb, apja szeme fénye Maureenomnak jövő ősszel lesz az esküvője, és mindenkii őrületbe kerget az előkészületekkel meg a vőlegényével folytatott perpatvarokkal. Pattynek most volt az eljegyzése Kevin Rileyvel, és meg mernék esküdni rá, hogy hamaro¬san ugyanazt végigcsináltatja velünk, mint amit Maureen Mary Kate lányom Dublinban jár egyetemre, és ha hiszed, ha nem, számítógép-programozónak tanul. A kisbabám, a kis Alice Mae minden szabad percét az állatok mellett tölti, és megpróbál rávenni, hogy Waterford megye összes töröti szárnyú madarát fogadjam be.

Mollie lélegzetvételnyi szünetet tartott. - És amikor nin¬csenek itthon és láb alatt, valami iszonyatosan hiányoznak. Édesanyádnak is ugyanígy hiányozhatsz, hogy olyan mesz-szire utaztál tőle.

Jude semmitmondó hümmögéssel válaszolt. Anyja bizo¬nyára gondol rá, de hogy fájdalmasan átélje a hiányát, ezt nehezen tudta elképzelni; amilyen szoros időbeosztás sze¬rint él, az anyjának biztos nincs erre ideje.

- Én... - Jude-ban benne szakadt a szó, amikor a ház vé¬géből dühödt átkozódások hallatszottak.

- A pokol fenekére veled, te istenverte, pápaszemes kí¬gyó! Ezzel a két kezemmel dobom le ezt a gyatra tested a sziklákról!

-Brenna más szempontból is az apjára üt - folytatta Mollie, és nyugodt eleganciával fejezte be az uzsonnát, amit lánya átkai és szidalmai, kalapálás és csattanások kísértek. -Kiváló, okos lány, de hirtelen haragú. Brenna mesélte, hogy érdekelnek a virágok.

- Ó, igen. - Jude megköszörülte a torkát. - így van. Vagy¬is hogy nem értek semmit a kertészkedéshez, de szeret¬ném, ha a ház körül megmaradnának a virágok. Könyveket akartam venni.

- Igazad is van. Könyvekből sokat meg lehet tudni, bár I henna inkább kiköttetné magát fejjel lefelé egy hangyaboly-lu, mint hogy könyvekből tanulja meg valaminek a műkö-c lesét. Inkább szétszedi apró darabkákra, amire kíváncsi. Én i seppet értek a kerthez. Talán szívesen körbejársz velem, in megnézed, mit csináltam. Aztán mondd el, mit szeretnél még tudni.

Jude letette a csészéjét. - Boldogan.

- Helyes. Hagyjuk magára Brennát, hadd üvöltözzön .mélkül, hogy a hallásunk épségéért kellene aggódnunk. -Mollie felállt. Látszott rajta, hogy magában tanakodik vala¬min. - Megnézhetném a kezeid?

- Tessék? - Jude elképedt, nem értette a kérdést, de .i/ért úgy tett, ahogy Mollie kérte.

- Öreg Maude-nak is ilyen kezei voltak. Persze ráncosak, Izületi bántalmaktól göcsörtösek, de fiatal korában szerin-lem ilyen keskeny, finom kezei lehettek: hosszú, egyenes u||ak, karcsúak, akár a tieid. Alkalmasak. - Jude kezét fogva Mollie a lány szemébe nézett. - Alkalmasak a kertészkedés¬hez, Jude.

-Jól akarom csinálni - bukott ki Jude száján, és kijelen-lese őt is meglepte.

Mollie szeme mosolygott. - Akkor jól is fogod csinálni.

lílvezetesen röpült el a következő óra. Jude félénkségét, /arkózottságát mintha elfújta volna a virágok varázsa, Mollie veleszületett türelme.

A leheletkönnyű levelű virág szarkaláb volt, ami Mollie rlmondása szerint rikító színekben pompázik, a bájos két-i/ínű trombiták a harangláb. A szélben kedvükre táncoló \ I ragoknak olyan különös és elbájoló neveik voltak, mint len, azálea, palástfű vagy mézfű.

Jude tudta, hogy elfelejti majd a neveket, vagy összeke¬veri őket, de elbűvölte, ahogy Mollie elsorolta, melyik vi-i .igzik tavasszal, melyik nyáron. Melyik szívós, melyik érzé¬keny. Melyikre szállnak a méhek és a pillangók.

Nem érezte ostobának magát, ha olyan kérdéseket tett lel, amelyek érzése szerint gyermetegen egyszerűek voltak. Mollie ilyenkor csak bólintott, mosolygott és elmagyarázta.

- Öreg Maude-dal folyton csereberéltünk, hol egy tövet, hol egy dugványt, hol meg magokat. Szóval amit csak itt látsz a kertemben, az megvan neked is odaát. Maude a r mantikus virágokat szerette, én meg a vidámakat. így az¬tán mindkettőnknek jutott ebből is, abból is. Valamelyik nap, ha nem alkalmatlankodom, átsétálok hozzád, és meg nézem, nem kellene-e megcsinálnod valamit, amit nem vé¬geztél még el.

- Nagyon hálás lennék, kivált, mert tudom, mennyire el foglalt.

Mollie félrebillentette a fejét, arca ragyogott, és vidám volt, akár a kertje. - Kedves lány vagy, Jude, és örömmel ta¬nítgatnálak időnként egy kis kertészkedésre. Es finom, csi¬szolt a modorod. Nem bánnám, ha az én Brennámra is át¬ragadna belőle. Nagy a szíve, okos is, de kicsit nyers.

Mollie elnézett Jude válla fölött, és felsóhajtott. - Emlc getett szamár... Sikerült kivégezned, Mary Brenna?

- Nagy küzdelem volt, alaposan megizzasztott, de végül én kerekedtem felül. - Brenna hetvenkedve jelent meg a ház sarkánál. Arcán elkent fekete olajcsík, bal keze bütykén rászáradt vér. - Most már működik majd, mama.

-Az ördögbe is, te lány, tudtad, hogy minden vágyam egy új hűtő!

- Ó, ez még évekig elzötyög! - Brenna vígan arcon csó¬kolta az édesanyját. - De most már mennem kell. Megígér¬tem Betsy Clooneynak, hogy beugrom hozzá, és bepasszí-tom az ablakait. Velem tartasz, Jude, vagy maradsz még egy kicsit?

- Rám is vár a munka. Igazán remekül éreztem magam, Mollie. Köszönöm.

- Gyere csak, ha egy kis társaságra vágysz.

- Boldogan. Jut eszembe, bent felejtettem a táskám. Gyorsan beszaladok érte, ha nem gond.  ,

- Dehogy, menj csak. - Mollie megvárta, ínig Jude mögött becsukódik az ajtó. - Szomjazik - súgta oda Brennának.

- Mire, mama?

- Hogy csináljon valamit. Az életre. De fél attól, hogy egy¬szerre felhabzsoljon mindent. Bölcs gondolat apránként, kis kortyokkal inni, de néha nem árt...

- Darcy úgy látja, hogy tetszik Aidannak.

- Á, tényleg? - Mollie derűsen mozgatta a szemöldökét. - Hó, az bizony gyors és különleges ivászat lenne, nem?

- Darcy azt is mesélte, hogy egyszer kikémlelte Aidant, Imikor a Duffy lánynak udvarolt, és miután Aidán megcsó¬kolta, a lány úgy tántorgott, mint egy részeg.

- Darcynak semmi köze ahhoz, mit művelnek a testvérei

- jelentette ki prűdén Mollie, aztán pillantása Brennára sik¬lót l. - Melyik Duffy lány? Később majd meséld el... - tette hozzá kapkodva, amikor Jude kilépett a házból.

•■ Ezek szerint kellemesen töltötted az időt - vetette oda Hrenna, amikor visszaültek a teherautóba.

- Csodálatos asszony az édesanyád. - Ösztönösen meg¬írni lult, hogy integessen, míg Brenna szokott gyorsaságá-

* al is lelkesedésével kihajtott az útra. - A felére sem fogok ■ inkkezni, amit mondott, de kezdetnek bőven megteszi.

Elvezni fogja, hogy veled beszélgethet. Patty ért a kert-i ■■•/., de mostanában a fellegekben jár Kevin Riley miatt, és i>ibbára csak sóhajtozik, és ábrándos szemmel bámul ma-elé.

- Büszke rád és a testvéreidre.

- Egy anyának így illik.

- Igen, de ez nem mindig rí le róluk - jelentette ki ha-•ozottan Jude. - Talán már megszoktad, és nem veszed

él/re, de ez pompás dolog.

- Foglalkozásodnál fogva jobban felfigyelsz az ilyesmire

- töprengett Brenna. - Elsajátítottad, vagy mindig is volt érzéked hozzá?

-Talán mind a kettő... ahogy azt is észrevettem, hogy büszke volt rád, hogy megjavítottad a hűtőt, még ha titkon m-niénykedett is abban, hogy kudarcot vallasz.

Hrenna Jude-ra nézett, cs nagyot kacagott. - Ezúttal majdnem nem sikerült. Rohadt szeszélyes dög! Neked el¬un lom, hogy apám megalkudott egy vadonatújra, és mi-

• m >da szépség! El sem hinnéd, de egy-két hétig még nem iixljuk megkötni az üzletet és hazahozni. Ha anyámat meg akarjuk lepni, ennek a csotrogánynak még egy darabig el kell döcögnie.

- Milyen kedves! - Jude elragadónak találta az összees¬küvést, aztán megpróbálta elképzelni, hogyan reagálna az anyja, ha apja és ő egy hűtőszekrénnyel lepnék meg.

Elképedne, és meg is sértődne. Nem is kicsit. A gondolái tói kuncogni kezdett. - Ha anyámat egy háztartási géppel lepném meg, szerintem azt hinné, hogy elment az eszem.

- O, de anyád dolgozó nő, ha jól emlékszem.

- Igen, méghozzá nem is akármilyen. De anyád is az. Fő» foglalkozású anya.

Brenna pislogott, aztán szemében derűs öröm csillant. -Ez tetszeni fog neki! Tartalékolom arra az alkalomra, ami¬kor legközelebb valamiért fenéken akar billenteni. Á, nézd már, ki jön felfelé az úton! Szép, mint az ördög, és legalább olyan veszélyes.

Jude kellemesen ellazult idegei azonnal görcsbe rándul¬tak, mialatt Brenna lefékezett a ház keskeny behajtója előtt, és kihajolt a fülkéből, hogy Aidannal beszéljen.

- Lám, az országutak vándora!

- Többé már nem. - Aidán rákacsintott, aztán megfogta Brenna kezét, amit az ablakon nyugtatott, és közelebbről megvizsgálta felsértett bütykeit. - Mit műveltél már megini magaddal?

-Az a nyomorult hűtő kiharapott belőlem egy darabot.

Aidán helytelenítőn csettintett, és ajkához emelte a fel¬sértett kezet. Pillantása Jude-ra vándorolt. - És hova készül a két szép hölgy, ha szabad kérdeznem?

- Jude-dal anyámnál jártunk, és most hozom haza, aztán máris rohanok tovább Betsy Clooneyhoz, hogy megjavít¬sam az ablakait.

-Ha apádnak vagy neked van holnap egy kis időtök, nézzetek be. A kocsma tűzhelye rendetlenkedik, és Shawn morog miatta. ^

- Egyikünk majd megnézi.

- Kösz. Átveszem az utasod.

- Vigyázz rá - szólt utána Brenna, ahogy Aidán megke* rülte a furgont. - Kedvelem. i

- Én is. - Aidán kinyitotta az ajtót, és kezét nyújtotta. -Csak idegesítem, ugye, Jude Frances? >i

- Dehogyis. - Kecsesre tervezett kiszállását meghiúsítotJ' ta, hogy elfelejtette kicsatolni az övét, ami visszarántotta.

De mielőtt zavartan matathatott volna, Aidán kiszabadí¬totta, és derekánál fogva leemelte, amitől Jude megnémult, én elfelejtett még egyszer köszönetet mondani Brennának, ■ki vigyorogva és integetve elfüstölt.

- Úgy vezet, mint egy őrült, ez a lány - csóválta a fejét Aldan. Elengedte Jude derekát, hogy megfogja a kezét. -Bgész héten nem láttalak a kocsmában.

- Sok dolgom volt.

- De most nincs.

- Hát, tulajdonképpen...

- Hívj be egy szendvicsre - vetette fel a férfi, de Jude elké¬pedését látva elnevette magát. - Ha nem, akkor gyere, járj egyet velem. Szép idő van a sétához. Nem csókollak meg, ne lelj, csak ha te is akarod.

- Nem félek.

- Akkor semmi gond. - Lehajolt, és már majdnem szájon > NÓkolta a lányt, amikor az ijedten hátrahőkölt.

- Nem így értettem!

- Tartottam tőle - mondta Aidán sajnálkozva, de kiegye-i usedett. - Akkor maradjunk a sétánál. Jártál már fent a To¬rony-hegyen? Megnézted a székesegyházat?

!    - Még nem.

I   - Hova lett a kíváncsiságod? Akkor most arra sétálunk, és i lincselek egy történetet a tanulmányodhoz. Nincs nálam a magnó. Aidán lassan felemelte Jude kezét, és ajkával végigsimí¬tana a kézfejét. - Majd egyszerűen mondom, hogy emlé¬kezz rá.

Aidannak igaza volt. Elképzelni sem lehetett volna szeb időt a sétára. Gyöngyházfényű napsütés ragyogta be a ha matos tájat. A hegyeken és hullámos mezőkön túl Jude egy keskeny, ezüstös csíkot látott, ami bizonyosan esőt jelzett.

Napsugarak törték át, fodrozták. Folyékony arany a fo¬lyékony ezüstön.

Az ilyen nap szinte kiált a szivárványért.

A szellő lágyan simogatott, meglegyintette a nyári kitel jesedésük felé törekvő zöld leveleket, és friss fűillattal vette körül Jude-ot.

Aidán gondtalan, laza kézfogása ismerősnek tetszett Jude úgy érezte, ennél mi sem természetesebb. Feszültségtől mentes, könnyed, egyszerű. Aidán gördülékeny szavai végképp elvarázsolták.

- Azt beszélik, élt egyszer egy fiatal lány. Arca szép volt, mint az álom, bőre tiszta, mint a hó, és fehér, mint a tej, haja fekete, mint az éjszaka, szeme kék, mint a tó vize. De szépségénél is nagyobb volt szíve kedvessége, mert igen derék lány volt. És hangja gyönyörűsége még kedvességéi is felülmúlta. Amikor dalra fakadt, a madarak e|némultak, hogy jobban hallhassák, s a mennyben mosolyogtak az an gyalok.

Ahogy elkezdtek kapaszkodni a hegyre, a tenger aláfes tő zenét játszott Aidán meséjéhez, vagy legalábbis Jude így érezte.

- Éneke reggelente a hegyen túl is elhallatszott, öröme versenyre kelt a felkelő nappal - folytatta a férfi, és magával vonta Jude-ot az ösvényen. - A szellőből szél kerekedett, és vígan táncolt tengeren, sziklán. A hang szépsége, kitön > öröme eljutott egy boszorkány fülébe, és felkeltette irigy ségét.

- Mindig van valami turpisság - szólalt meg Jude, mire Aidán halkan felnevetett.

114

- Van bizony, ha a történet érdekes. Gonosz szívű boszor¬kány volt, aki visszaélt a hatalmával. Megsavanyította a tejet, t s miatta nem fogtak semmit a halászok. Bár mesterkedései-m I visszataszító arcát széppé varázsolta, amikor dalra nyi¬totta száját, énekénél a békabrekegés is szebben hangzott. Meggyűlölte a lányt gyönyörűséges énekéért, és olyan va-

i i/st bocsátott rá, hogy örökre megnémuljon.

De biztos volt rá gyógymód - esetleg egy szép királyfi kepében?

Hogyne lett volna, hiszen a gonosz fortélyt mindig le kellene hogy győzze a jó.

Jude boldogan elmosolyodott, mert hitte, amit a férfi mondott. A logika ellenére is hitt a boldog befejezésben. I •. ez mindennél elérhetőbbnek tűnt itt, sziklák és magasra mc iii fű, piros kis halászhajókkal pettyezett mélykék tenger ■ .1 meleg, erős kéz világában, amelybe biztonsággal kul-• < >lódott az övé. Nem is elérhetőnek, végzetszerűnek tűnt.

A lányt némaságra ítélte a boszorkány. Képtelen volt megosztani másokkal a szívét feszítő örömöt, mert hangját

ii boszorkány egy ezüstládikába zárta ezüstkulccsal. És a lá-iIlkában a hang zokogva dalolt.

Miért olyan szomorúak az ír legendák?

Azok lennének? - csodálkozott el őszintén a férfi. - Nem iinnyira szomorúak, mint amilyen... megrendítőek. A költé¬s/el általában nem boldogságból, hanem bánatból születik.

Igazad lehet. - Jude szórakozottan kisimította arcából rt Nzél miatt elszabadult fürtöket. - Mi történt azután?

- Akkor hát folytatom. A lány öt éven át járta ezeket a hegyeket és sziklákat, ahol most mi járunk. Hallgatta a ma¬darak énekét, a szél dalát a fű közt, a hullámok dübörgését. I(n a hallottakat megőrizte magában, míg a boszorkány az c/.tistládikában gyűjtögette a lány hangjának örömét, szen¬vedélyét és tisztaságát, hogy egyedül csak ő élvezhesse.

Amikor elérték a hegyormot az ősi katedrális, a robusztus, kerek torony árnyékában, Aidán Jude felé fordult, és hátra-ilmította a haját. - Mi történt azután? - kérdezte a lánytól. Tessék?

- Mondd tovább, mi történt azután.

- De hát ez a te történeted.

Aidán lehajolt oda, ahol apró fehér virágok próbáltak megkapaszkodni leomlott sziklák réseiben, leszakított egyet, és Jude hajába tette. - Mondd el, Jude Frances, ho¬gyan szeretnéd, hogy folytatódjék a történet.

Jude odanyúlt, hogy kivegye a virágot, de Aidán lefogta a kezét, és felhúzta a szemöldökét. Jude némi tűnődés után vállat vont. - Egy nap jóvágású fiatalember lovagolt erre. Hatalmas fehér lova fáradtan baktatott, a lovag páncélja tompa és ütött-kopott volt. A lovag eltévedt, csatában ka¬pott sebe fájt, és messze volt még otthonától.

Ha becsukta a szemét, maga előtt látta. Az erdőt, az ár¬nyakat, a honvágytól gyötört sebesült harcost.

-Amikor beért az erdőbe, olyan sűrű köd támadt, hogy saját keserves lélegzetvételén kívül nem hallott semmit. Minden szívdobbanással úgy érezte, hogy egyre elkerülhe¬tetlenebb a vég.

Ekkor megpillantotta a lányt, felé lépdelt az ezüstfolyó-nak tetsző ködben. A beteg és bajba került lovagot a lány magával vitte, némán bekötözte sebét, ápolta, amikor láz gyötörte. Nem tudta megvigasztalni, mert néma volt, de gyöngédsége többet ért minden szónál. Szótlanul szerettek hát egymásba, és a lány szíve majd megszakadt a vágytól, hogy elmondja a lovagnak, amit érez, hogy eldalolja bol¬dogságát és odaadását. Es tétovázás, sajnálkozás nélkül be¬leegyezett, hogy követi az ifjút távoli otthonába, elhagyva érte a magáét, családját, barátait és azt a tulajdonát, amit a boszorkány bezárt az ezüstíádikába.

Mivel maga előtt látta, érezte, amit mond, Jude megrázta a fejét, a megdőlt sírkövek között a kerek toronyhoz ment, és hátát nekitámasztotta. Az öböl kitárult alatta, lomhán ringatóztak a kis piros halászhajók a káprázatos kékségen, de Jude nem látott mást, csak a mesét.

- Mi történt azután? - kérdezte Aidantól.

- A lány felült az ifjú mögé a lóra - folytatta a férfi, fel¬véve az elbeszélés fonalát, mintha eddig ő mesélt volna. - Nem vitt magával mást, csak hitét és szerelmét, és nem kért cserébe mást, csak a lovag hitét és szerelmét. Abban a pillanatban a boszorkány kezében mohón szorongatott ezüstládika fedele felpattant. A benne foglyul ejtett hang kiröppent, aranyfonalként suhant át a hegyek fölött, és

116

visszatért a lány szívébe. És miközben a lány ellovagolt sze¬relmesével, a hangja, amely gyönyörűbb volt, mint valaha, kristálytisztán szállt. És a madarak elnémultak, hogy job¬ban hallhassák, s a mennyekben megint mosolyogtak az Hngyalok.

Jude felsóhajtott. - Igen. Tökéletes volt.

- Értesz a mesemondáshoz.

A dicséret boldog borzongást ébresztett Jude-ban, s any-nyira megrázta, hogy visszatért félszegsége. - Nem hiszem - hárította el. - Azután, hogy elkezdted, könnyen ment.

- Elmondtad a közepét, és olyan szépen, hogy azt kell hinnem, mégsem pusztították ki belőled ír mivoltod. Tes-íék - mormolta örömtelin. - Nevet a szemed, virág van a hajadban. Hadd csókoljalak most meg, Jude Frances!

Jude gyorsan hátrább lépett. Nem árt az óvatosság, mond-la magának, és a gyorsaság. Átbújt Aidán karja alatt, és meg¬kerülte a férfit. - Elfeledteted velem, miért is jöttünk ide. (Hvastam már kerek tornyokról, de a valóságban most látok Ilyet először.

Türelem, Aidan Gallagher, figyelmeztette magát Aidán. Hü¬velykujját nadrágzsebébe akasztotta. - Valaki mindig meg¬próbálta meghódítani és leigázni Írország ékkövét. De még Itt vagyunk, nem?

- Igen, még itt vagytok. - Jude lassan körbefordult, s el¬nézte a tengert, a sziklákat és a hegyet. - Gyönyörű hely. Uéginek érzem. - Megállt, megrázta a fejét. - Nevetségesen hangzik, nem?

-Egyáltalán nem. Valóban réginek... és megszenteltnek tűnik. Ha hegyezed a füled, hallhatod, hogy a kövek csaták¬ról és dicsőségről énekelnek.

- Félek, a fülem nem elég éles az éneklő kövekhez. - Las-nan továbbment az egyenetlen földön, megkerülte a vésett sírköveket, a virágokkal borított halmokat. - Nagyanyám mesélte, hogy gyakran feljárt ide, és elüldögélt ezen a he¬lyen. Ő biztos hallotta a kövek énekét.

- Miért nem tartott veled?

- Kértem rá. - Jude kisimította a haját, és szembefordult a férfival. Illik ide, futott át az agyán. A régihez és megszen¬telthez, a csaták és dicsőség dalaihoz.

És vajon én hova illek?, tűnődött.

117

Bement az ősi romok közé, ahol az ég kékje volt a tető. -Azt hiszem, rá akar vezetni valamire - hogyan legyek Jude hat hónap alatt, vagy valami ilyesmire.

- Es tanulod már?

- Meglehet. - Ujját végighúzta a bevésett kelta betűkön, és egy pillanatra, egyeden pillanatra úgy érezte, mintha megégetnék.

- Mi akar Jude lenni?

- Ez így túl általános kérdés, ami sok egyszerű választ szül: mint boldog, egészséges, sikeres.

- Nem vagy boldog?

-Én... - Ujjai megint a kövek fölött táncoltak, aztán le¬ejtette a karját. - A tanítás nem tett boldoggá, a végén leg¬alábbis nem. Nem csináltam jól. Elkeserítő, ha rosszul csinál az ember olyasmit, amit életre szóló pályának választott.

- Messze még életed vége, bőven van időd mást válasz¬tani. Lefogadom, hogy jobban csináltad, mint képzelted.

Jude felpillantott rá, aztán újból elindult. - Miből gondo¬lod?

- Mert amióta veled vagyok, haUgatlak, és tanultam tőled.

- Miért vagy velem, Aidán? '

- Mert kedvellek.

Jude megcsóválta a fejét. - Nem is ismersz. Ha én ma¬gam nem jöttem rá, ki is vagyok, te honnan tudnád?

- Amit látok, kedvemre való.

- Akkor hát testi vonzalmat érzel.

Aidán megint felvonta a szemöldökét. - És ez számodra problémát jelent?

Jude kényszerítette magát, hogy megálljon és szembe¬forduljon vele. - Bevallom, igen. És próbálom megoldani.

- Remélem, hamar megy, mert örömöm szeretném lelni benned.

Jude-nak elakadt a lélegzete; lassan, akarattal fújta ki. -Nem tudom, mit válaszoljak erre. Életemben nem folytat¬tam ilyen beszélgetést, következésképpen fogalmam sincs, mit feleljek, és csak olyasmi jutna eszembe, ami biztos mér¬hetetlen butaságnak hangzana.

Aidán közelebb lépett hozzá, és homlokát ráncolta. - Mi¬ért hangzana ostobaságnak, ha egyszer úgy gondolod?

118

- Mert ha ideges vagyok, badarságokat beszélek. Aidán visszanyomta a virágot Jude hajába, amikor a szél

megpróbálta kicibálni. - Úgy tudtam, énekelsz, amikor ide¬ges vagy.

- Vagy ezt, vagy azt - mormolta Jude, és biztonságos tá¬vi >lságra hátrált.

- És most ideges vagy?

- Igen! Jaj, istenem! - Jude tudta, hogy mindjárt dadogni li ig. Feltartotta a kezét, hogy távol tartsa a férfit. - Állj meg, kérlek. Soha nem bénított így meg semmi. Vonzalom első Lilásra. Azt mondtam, hogy hiszek benne, és így is van, de még sosem éreztem. Át kell gondolnom.

Miért? - Csak ki kell nyújtania a kezét, megragadnia lude csuklóit, és maga felé húzni a lányt. - Miért nem veted bele magad, amikor tudod, hogy élvezni fogod? Majd kiug¬rik a szíved. - Hüvelykujjával megsimogatta Jude csuklóját.

Szeretem, amikor így zakatol, amikor elködösül, elsöté¬tül a tekinteted. Miért nem csókolsz most meg te, aztán majd meglátjuk, mi lesz?

- Nem vagyok olyan mestere a csókolózásnak, mint te. Aidán nagyot nevetett. - Jesszusom, asszony, te aztán

tényleg kihozod az embert a béketűrésből! Hadd döntsem el én, hogy jól csinálod-e vagy sem. Gyere, csókolj meg, Jude. És bármi történjék is, az kizárólag tőled függ.

Jude őszintén akarta. Újra érezni szerette volna a férfi aj¬kát az ajkán, az ízét, tapintását, formáját. Aidán ajkán most ui< >soly játszott, szemében derű csillant. Derű, mélázott el lude. Miért ne lehetne csak jó mulatság?

Míg a férfi ujjai lazán tartották a csuklóját, Jude felé ha¬ji >li. És Aidán le nem vette róla a szemét. Jude lábujjhegyre emelkedett, de Aidán még akkor sem vette le róla a szemét. Jude kicsit félrebillentette a fejét, és ajkával végigsimította ii férfiét.

- Csináld még egyszer, jó?

Jude engedelmeskedett. Megbabonázta a férfi makacsul tagra nyitott szeme, a pillantása, amivel kényszerítette, hogy csókolja meg újra. Ezúttal hosszabban elidőzött, elő-NZ.ör balról, aztán jobbról érintette ajkát az övéhez. Érde¬kes. Kísérletképpen finoman harapdálni kezdte a férfi alsó

119

ajkát, és mintegy a messzeségből hallotta önnön gyönyöré¬nek sóhaját.

A férfi szeme kék volt, élénken csillogó, mint odalent a tenger, amely a láthatárig húzódott. Jude úgy érezte, egész világa ebben az egyetlen csodálatos színben oldódik fel. Szí¬ve hevesen vert, látása elhomályosult, mint akkor először, Maude sírjánál.

Kimondta a férfi nevét, de szava csak egy sóhajtás volt, aztán karját Aidán nyaka köré fonta.

Ölelése, a nem várt forróság, a hirtelen felcsapó szenve¬dély, amely kirobbant a lányból és körülölelte a férfit, vele¬jéig megrázta Aidant.

Keze végigfutott a lány csípőjén, hátán, aztán a hajába markolt, hogy erősebben magához szoríthassa. A csók sze¬mérmes simogatásból és ízlelgetésből nyelvek és fogak és ajkak vad csatájává fajult, amelyben test testnek feszült, szívdobbanás szívdobbanásra felelt dübörögve.

Jude elmerült az érzékek magukkal ragadó kavargásá¬ban. Vagy talán épp most talált rá önmagára, arra a Jude-ra, akit ugyanúgy bezártak a testébe, mint a legendabéli lány hangját az ezüstládikába. 1

Később még arra is megesküdött volna, hogy hallotta a köveket énekelni.

Arcát a férfi nyakába temette, és úgy itta be illatát, mint a vizet.

- Gyors ez nekem. - De már amikor kimondta, erőseb¬ben szorította magához Aidant. - Képtelen vagyok lélegez¬ni, gondolkodni. Magam sem értem, mi zajlik a testemben.

A férfi gyöngén felnevetett, és orrát Jude hajához dörgölte.

- Ha csak nyomokban hasonlít arra, ami az enyémbe zajlik, akkor bármelyik pillanatban felrobbanhatunk. D gám, percek alatt visszamehetünk a házba, és egy szemv lanás alatt ágyba bújhatunk. ígérem, hogy mindketten job-' ban érezzük majd magunkat.

- Biztos igazad van, de...

- De nem teheted ilyen elhamarkodottan, különben nem lennél Jude.

Bár nehezére esett, Aidán mégis eltartotta magától a lányt. Csinosnál több, és mellette még erős is. Miért van az, hogy sejtelme sincs róla, milyen szép és milyen erős?

120

S mert nem sejti, több időre és gyöngédebb figyelemre vun szüksége.

- És mint már mondtam, én kedvelem Jude-ot. Udvarlás¬ra tartasz igényt, tudom.

Jude nem tudta, hogy meghökkenjen, mulasson, vagy nértve érezze magát. - Szó sincs róla!

-Ó, de mennyire, hogy erről van szó. Virágot szeretnél, H/avakat, lopott csókokat, szép időben kellemes sétákat. Jude liances romantikára vágyik, és tőlem ezt meg is kapja. No-no, nézzék csak ezt az arcot. - Megfogta Jude állát, ahogy egy fel¬nőtt fogja egy duzzogó gyerekét, és Jude e pillanatban eldön¬tötte, hogy mégiscsak sértve érzi magát. - Felhúztad az orrod.

- Nem én. - Jude ki akarta szabadítani az állát, de a férfi cró'sebben fogta, aztán odahajolt, és keményen szájon csó¬kolta.

- Én látom az arcod, édesem, és ha ez nem duzzogás, én vagyok a pápa. Magadban azt gondolod, hogy kifigurázlak, pedig nem, vagy legalábbis nem nagyon. Mi baj a romanti¬kával? Magam is vágyom rá.

Aidán hangja átforrósodott és Jude fejébe szállt, akár kandalló tüze mellett a whisky.

- Nézel a szemembe hosszan, mosolyogsz rám melegen ii terem másik végéből? Megsimogatod-e a karom, amikor elmész mellettem? Váltasz-e szenvedélyes, gyors csókot ve-lein, ahol senki sem lát? Megérinthetlek-e... - ujjhegyével végigsimította Jude keblének lágy vonalát, amitől annak el-akadt a lélegzete - titkon?

- Nem romantikázni jöttem ide.

Valóban nem?, merült fel Aidanban a kérdés. Minek ak¬kor a mítosz, legenda és mese? - Akár ezért jöttél, akár nem, megkapod. - E tekintetben tántoríthatatlan volt. - És ■miikor először szerelmeskedünk, hosszan, lassan és éde¬sen szeretlek majd. Megígérem. És most sétáljunk vissza, mielőtt pillantásoddal arra kényszerítesz, hogy amint sza¬vam adtam, meg is szegjem.

- Te akarsz diktálni. Te legyél a helyzet ura.

Aidán barátságosan és bosszantóan fogta meg Jude ke¬zet. - Gondolom, mert hozzászoktam, hogy így tegyek. De ha te akarsz felülkerekedni, és el akarsz csábítani, ígérem, hogy megadom magam, és nem tiltakozom.

121

Jude akarata ellenére is elnevette magát. - Szerintem mindkettőnket vár a munka.

- De azért eljössz - folytatta Aidán séta közben. - Leülsz a kocsmámban, megiszol egy pohár bort, hogy nézhesselek és gyötrődhessek.

- Istenem, mennyire ír vagy! - suttogta Jude.

- Csontom velejéig. - Aidán felemelte a lány kezét, és ii noman megharapdálta az ujjperceit. - Jut eszembe, meste rien csókolsz, Jude.

- Hm. - Jude ennél többet nem mert mondani.

De elment a kocsmába, ült, és hallgatta a történeteket. Ahogy teltek a napok, és Ardmore-ban észrevéüen kitavaszo¬dott, Jude-ot gyakran lehetett délutánonként vagy esténként egy-két órát a kocsmában látni. Figyelt, felvételeket készített, jegyzetelt. Es ahogy híre ment, min dolgozik, egyre többen keresték fel, hogy elmeséljenek egy-egy legendát, vagy meg¬hallgassák a mesemondókat. ^

Magnószalagok sorjáztak, lapok teltek meg, & Jude kö-telességtudóan átmásolt mindent a számítógépére, kiele¬mezte az anyagot, miközben szokásává lett csésze teáját iszogatta.

Ha olykor beleálmodta magát a románc és varázs törté¬neteibe, úgy vélte, ártatlan szórakozásnak hódol. Még talán hasznos is, ha kitágítja a határokat. Végtére is, ha a törté¬net, a cselekmény minél személyesebb színezetet kap, an¬nál jobban megérti majd a jelentést és az indítékokat.

A leírtakra már nem viszi át álmodozásait, ezt megfogad¬ta. Egy tudományos értekezésben nincs helye képzelgésnek vagy fantaziálásnak. Csak óvatosan feltérképezi a lehetősé¬geket, amíg rá nem talál dolgozata lényegére, aztán majd rendbe teszi a fogalmazást, és kitörli a témától elkalandozó gondolatait.

És ugyan mi az ördögöt kezdesz az egésszel, Jude?, kér¬dezte magától. Mégis mire gondolsz, mihez kezdesz vele, még ha addig csiszolgatod, tökéletesíted és alakítgatod, amíg olyan száraz nem lesz, mint a sivatag pora? Meg aka¬rod jelentetni valami szakmai folyóiratban, amit a kutya sem olvas élvezetből? Vagy előadáskörutat építesz rá?

122

A gondolat, bármily távolinak tetszett is, rögtön görcsbe rAntotta Jude gyomrát.

ügy pillanatra majdnem tenyerébe temette arcát, és meg¬adta magát a kétségbeesésnek. Soha semmi nem lesz ebból a tanulmányból, ebből a tervből. Önmaga ellen tenne, ha más elképzelésbe ringatja magát. Senki sem fog kari foga¬dásokon ácsorogni, és Jude F. Murray dolgozatának meglá-lásait és fontosságát vitatni. S ami még ennél is rosszabb, lude nem is akarta, hogy ezt tegyék.

(Isak valami terápiának szánta, hogy visszarántsa a vál¬ságból, amit jószerivel nem is tudott meghatározni.

I Igyan mit ért annyi év tanulás és munka, ha még saját válságait sem tudja megfogalmazni?

(iyatra önbecsülés, sebzett ego, megingott hit önnön nőiességében, munkaköri elégedetlenség.

De mi van mindezek alatt? Igazából? Identitászavar?, tű¬nődött. Talán részben igen. Valahol elvesztette önmagát, mígnem az, ami megmaradt, amire még rá tudott ismerni, annyira elhalványult, olyan taszító nem lett, hogy menekül¬nie kellett tőle.

I )e hova?

Ide, gondolta, és meglepetten tapasztalta, hogy ujjai szá¬guldanak a billentyűkön, és gondolatai ott sereglenek a kép¬ernyőn.

Ide menekültem, és itt valóságosabbnak érzem magam, ezerszer otthonosabban, mint egyszer is abban a házban, ttmit Williammel vettünk, vagy a lakásban, ahova átköl¬töztem, miután rám unt. Otthonosabban, mint az elő¬adóteremben valaha is.

(), istenem, istenem, mennyire gyűlöltem tanítani! Mi¬ért nem ismertem be soha, miért nem mondtam ki hango¬san? Nem akarom ezt csinálni, nem akarok ez lenni. Va¬lami másra vágyom. Jóformán bármi más megtenné.

Hogy lett belőlem ilyen gyáva nyúl, vagy ami még ré¬mesebb, ilyen szánalomra méltóan unalmas nő?Miért ké¬telkedem ebben a vállalkozásban még most is, amikor annyi örömöm találom benne, és magamon kívül senki¬nek sem tartozom elszámolással? Miért nem merülök be-

123

le, ha csak egy kis időre is, olyasmibe, aminek nincs ha¬tározott, garantáltan gyakorlatias célja vagy haszna?

Ha ez terápia, ideje, hogy hagyjam, hadd segítsen. Ká¬romra biztos nem válik. Mi több, hiszem - sőt remélem -, hogy jót tesz. Vonz a szépirodalom, az írás. Fura, hogy ezt a kifejezést használom, de pontosan illik arra, amit érzek. Vonz az írás, a rejtélyessége, az, ahogy a szavak egy oldalon összekapcsolódnak, hogy képet alkossanak, kifejezzék a lényeget, vagy csak ott legyenek és muzsikál¬janak.

Izgalommal tölt el, hogy saját szavaimat leírva látom. Valami megfoghatatlanul csodálatos önteltség önt el, hogy tudom, az enyémek. Bizonyos fokig meg is ijeszt, mert olyan hihetetlenül izgató. Hiszen életem során oly sok mindentől fordultam el, hátráltam meg, rejtőztem el csak azért, mert megijesztett. Még ha kellemesen ijesztett is meg.

Szeretném ismét valóságosnak érezni magam. Sóvár-gom az önbizalomra. És azon túl mély, csaknem teljesen elfojtott gyönyörűségem lelem a fantasztikumban. Igazá¬ból mellékes, hogy ki és hogyan fojtotta el ezt a tüzet. Kivált most, hogy rájöttem, itt parázslik még bennem, valahol elrejtve. Eparázs elég, hogy leírjam, legalábbis ti¬tokban, hogy hinni akarok a legendákban, mítoszokban, tündérekben és kísértetekben. Mi bajom lehetne ebből? Le¬hetetlen, hogy károm származna belőle.

Nem, gondolta Jude. Hátradőlt, kezét az ölébe ejtette. Per¬sze hogy nem lesz bajom belőle. Ártalmatlan, és felkelti a kíváncsiságom. Régóta nem csodálkozom rá semmire.

Hosszan kifújta a levegőt, szemét becsukta, és nem ér¬zett mást, mint a megkönnyebbülés édességét. - Úgy örü¬lök, hogy idejöttem - mondta ki hangosan.

Felállt, hogy kinézzen az ablakon. Elégedettség járta át, hogy az írás segítségével elűzte a kétségbeesés rémét. Itt töl¬tött napjai, éjszakái elcsitították lelkében a kitöréssel fenye¬gető vihart. Végtelen sokra becsülte az öröm e röpke pilla¬natait.

Elfordult az ablaktól. Egyszerre a szabadba, friss levegő¬re vágyott. Odakint majd tovább elmélkedik új élete másik tényezőjén.

124

Aldan Aidan Gallagheren. Aki bámulatos, némileg egzotikus és megmagyarázhatatlan módon érdeklődik az akkurátus, jó¬zanul gondolkodó Jude F. Murray iránt. Ha ez nem fantasz¬tikus, akkor mi az?

Talán a vele töltött idő már nem mentes az izgalmaktól, bar Jude mostanában vigyázott, hogy soha ne maradjanak kellesben, ez azonban nem akadályozta meg Aidant abban, hogy - amint ígérte - flörtöljön vele, hosszan a szemébe néz¬zen, titkon rámosolyogjon, futólag meg ne simogassa a ha¬jai, karját, arcát.

Es ebben még mi a rossz?, kérdezte magától, miközben h iss virágcsokrával Maude sírja felé sétált. Egy nőnek sincs megtiltva a flörtölés. Talán a kezében vitt virágokkal ellen-leiben ő későn érő, jobban mondva virágzó típus, de jobb későn, mint soha.

Majd megszakadt a szíve, annyira vágyott a virágzásra. A H< indolat annyira megborzongatta, amennyire megijesztet-ie, olyan izgalmas volt, mint az írás.

I lát nem lenne csodálatos felfedezni, hogy szereti, ha flör¬tölnek vele, ha csinosnak és kívánatosnak tartanák? Az isten szerelmére, ha hat hónapig itt marad, betölti a harmincat, mielőtt visszamenne Chicagóba, hát nem ideje, hogy végre < sinosnak érezze magát?

A férje sosem flörtölt vele. És ha emlékezete nem csal, a legékesebb bók, ami a szájából elhangzott, az volt, hogy lude „egész jól néz ki".

- Egy nő nem arra vágyik, hogy ezt mondják neki -mondta Jude, amikor lehuppant Maude sírja mellé. - Azt akarja hallani, hogy gyönyörű és szexis. Hogy lélegzetelállí¬tóan néz ki! Az sem számít, ha nem felel meg a valóságnak.

Felsóhajtott, és a sírkőnek támasztotta a csokrot. - Mert abban a pillanatban, amikor a szavakat kimondják és meg¬hallgatják, azok igazabbak már nem is lehetnének.

- Ha szabad ilyesmit mondanom, végtelenül bájos ezen a szép napon, Jude Frances.

Jude felkapta a fejét, és szeme az idegen kék szemének merész tekintetével találkozott. A férfiéval, akivel a múltkor ugyanitt találkozott. Azokkal a szemekkel, amelyeket álmá¬ban oly sokszor lát, gondolta feszengve.

- Halkan jár - jegyezte meg Jude.

- In így illendő. - A férfi leguggolt a kettejük közt doro^ borodó sírhant zöld füve és színpompás virágai mellé.    m

A régi forrás csobogása monoton pogány éneknek hall látszott. J

- Hogy érzi magát a Tündérdombi Házban? £

- Nagyszerűen. Van itt valakije?

A férfi ragyogó tekintetét szomorúság felhőzte, ahogy p i i lantása elsiklott az álló sírkövek és a magas fű felett. - Van Azok, akikre emlékszem, s akik emlékeznek rám. Szerettem régen egy lányt, és mindenem a lába elé tettem volna. Cs:;k egyet felejtettem el felkínálni neki: a szívem. Elfelejtettem kimondani a szavakat.

Felnézett, és tekintetében kérdés és nem magabiztosság tükröződött. - Valóban olyan fontosak a szavak egy nőnek?

- A szavak mindenkinek fontosak. Ha elhallgatják őket, csapdákká válnak. - Sötét csapdákká, melyek mélyén két¬ség és kudarc tenyészik, tette hozzá gondolatban. A ki nem mondott szó fájdalmas pofónnal ér fel.

- Igen, de ha a férfi, akihez hozzáment, kimondta volna őket, akkor maga ma nem lenne itt, igazam van? - Jude el¬képedt pislogása láttán a férfi önelégülten elmosolyodott - Hazugság lett volna amúgy is minden szava, mert nem gondolta volna komolyan őket. Most már tudja, hogy nem ő volt az igazi.

Jude megborzongott a félelemtől. Nem, ez nem is a fé¬lelem, eszmélt rá elakadó lélegzettel. Inkább fel van villa nyozva, gondolta.

- Honnan tud Williamről?

- Tudok egyet s mást - mosolyodott el fesztelenül a férfi. • Kíváncsi vagyok, miért okolja magát olyasmiért, amiben nen hibás. De hát a nőket mindig is bájos talánynak éreztem.

Jude arra gondolt, hogy talán nagyanyja beszélt Maude-dal az pedig ezzel az emberrel, bár nem repesett, hogy tea mellet idegenek tárgyalják ki magánéletét és kínos helyzetét.

- Kétlem, hogy a házasságom s annak kudarca magára tai tozna.

Ha Jude hűvös rendreutasítása telibe is talált, a féri könnyed vállrándítása nem erről tanúskodott. - Nos, min ilig is önző voltam, és hosszú távon az, amit tett, vagy amit h lövőben megtehet, megszerezheti számomra azt, amire li'giobban vágyom. De bocsássa meg, ha esetleg megsértet¬tem. Mint mondtam, nem ismerem ki magam a nőkön.

- Gondolom, ennek nincs jelentősége.

- Van. ha hagyja, hogy legyen. Megenged egy kérdést?

- Kérdése válogatja.

- Kn egyszerű kérdésnek érzem, de ez megint csak női nézőpont kérdése. Elárulná nekem, Jude, hogy egy marok¬nyi ékszert választana-e inkább, olyat, mint ezek...

Kezét elegánsan megfordította, és a tenyerén csillogó halomban briliánsok és zafírok, köztük szívfájdítón ragyo¬gó tejfehér gyöngyök feküdtek.

- (), istenem, de honnét?...

- filfogadná-c őket, ha az a férfi adná, aki tudja, hogy a maga szíve az övé, vagy inkább a szavakat választaná?

lude kábultan emelte fel a fejét. A kövek tüzétől, szikrá-jtasálöl még káprázott a szeme, de azt látta, milyen átha-ln.in, sötéten kutatja a férfi tekintete az övét. Kimondta, hídi eszébe jutott, mert ezt találta az egyedül lehetséges vulasznak.

Mik azok a szavak?

A férfi felsóhajtott. Hosszan, mélyen, büszke válla meg¬görnyedt, tekintete ellágyult, és végtelen bánat tükröződött benne. - Igaz tehát, hogy ennyit számítanak. És ezek itt nem inas, mint... - szétnyitotta ujjait, s hagyta, hogy a tűz. a fény, h kövek sziporka ja a sírra hulljon - hivalkodás.

Jude némán, kapkodó lélegzettel, kótyagosan figyelte, ahogy a kövek fénytócsává olvadnak, és a tócsákból virágok lesznek.

- Álmodom - suttogta maga elé. Forgott vele a világ. -l'.laludtam.

- Olyan éber, amilyen éber csak lenni akar. - A férfi véli-«/a elcsen, türelmedenül csattant. - Egyszer az életben lás-Min végre az orránál tovább, asszony, és hallgasson rám. A varázslat páradan a maga nemében. De ereje semmi a sze¬lelem erejéhez képest. Saját kiírómon tapasztaltam meg, és hi >k időmbe telt, míg megértettem. Ne essen ugyanabba a hibába, most a szívénél több forog kockán,

Jude meg sem moccant, míg a férfi felállt. Ujján a gyűríí kövén szikrák villantak, s mintha a férfi boréból is fény áradl volna.

- Finn mentsen meg, hogy egy halandó s ráadásul egy jenki kezébe kell letennem a sorsom. A varázs felülmúlna tatlan - ismételte meg. - Ne menjen el mellette, vegye fi¬gyelembe!

Még egy utolsó, türelmetlenségtől izzó pillantást vetéli Jude-ra, aztán két karját drámai mozdulattal égnek emelte, és eloszlott, mint a buborék.

Álmodom, gondolta Jude szédülve, és botladozva feltá pászkodott. Hallucinálok. Túl sok időt töltött tündérmesék hallgatásával, a kelleténél többet olvasgatta őket otthon, egyedül. Úgy tűnik, hiába bizonygatta magának, hogy ártal¬matlanok; feszült idegei kétségkívül megpattantak.

Lenézett a sírra, a halom felett színesen hajladozó friss virágokra. Valami megcsillant köztük. Jude lehajolt, óvato¬san benyúlt a szépséges szirmok közé, és felemelt egy ne¬gyed dollár nagyságú gyémántot.

Igaz, gondolta, és megpróbált egyenletesen lélegezni, szemével meggyőződhetett róla, hogy a kezében tartja, kit pinthatta alakját, érezte hideg tüzét.

Vagy megőrült, vagy most beszélt másodszor Carrickkel, a tündérkirállyal.

Szabad kezével megdörzsölte az arcát, és megborzon¬gott. Helyes, végtére is így is, úgy is bolond, szögezte le.

Akkor meg miért érzi olyan remekül magát?

Lassú léptekkel ment, a felbecsülhetetlen értékű ékkövet úgy morzsolgatta ujjai között, mint gyerek egy színes kavi¬csot. Le kell írnia az egészet, határozta el. Gondosan, tömö¬ren. Hogy a férfi hogy nézett ki, mit mondott, mi történt.

Azután megpróbálja valamilyen szemszögből megközelí¬teni. Tanult, diplomás nő. Bizonyosan talál rá valamilyen értelmes magyarázatot.

Amikor a házához vezető lejtőn elindult, meglátta a kis kék kocsit és a belőle éppen kiszálló Darcy Aidan Gallaghert.

Darcy farmerban és égőpiros pulóverben volt. Haja feke¬te selyemként omlott a vállára. Elég volt egy pillantást vet¬nie rá, és Jude-ot elfogta az irigység. Gyorsan zsebébe süly-lyesztette a gyémántot.

128

(!sak egyszer, egyetlenegyszer lennék ilyen gondtalanul gyönyörű, gondolta. Ilyen tökéletesen magabiztos. Szóra¬kozottan babrálta a gyémántot, és megfordult a fejében, In >gy ezért gyémántokat is áldozna.

I )arcy is észrevette, és tenyerével beárnyékolta a szemét, másik kezével meg vadul integetett. - Á, itt is vagy! Sétálni vi illái? Szép az idő, még ha ma éjszakára esőt jósoltak is.

Maude-nál jártam. - És egy tündérkirállyal beszélget¬tem, aki akkora gyémántot hagyott nálam, amin egy kisebb harmadik világbeli országot vehetnék, aztán hipp-hopp, nyoma veszett. Jude halvány mosollyal úgy döntött, a tör¬ténetnek ezt a részét megtartja magának.

Volt pár menetem Shawnnal, és autóztam kicsit, hogy lehiggadjak. - Darcy a szeme sarkából - mint remélte - kö¬zönyös pillantást vetett Jude cipőjére, hogy megállapítsa, egyforma-e a lábméretük. Mesésen jó ízléssel választ cipőt, lilgykedett Darcy. - Kicsit sápadt vagy - jegyezte meg, ami-Imi Jude közelebb ért hozzá. - Csak nincs valami bajod?

Nincs, jól vagyok. - Jude önkéntelen megigazgatta a ha-!>n A szél kiszabadított néhány fürtöt a hajszalag alól, ami¬től Jude érzése szerint rendetlen benyomást kelt, szemben I i.ucy vonzó kócosságával. - Gyere be, igyunk egy teát.

Holdogan, de vissza kell mennem. Aidán már biztos en¬gem átkoz. - Tüneményes mosolyt vetett Jude-ra. - Te is el¬kísérhetnél, elterelnéd Aidán figyelmét, és akkor nem nyúz-Mn meg elevenen azért, hogy olajra léptem.

Nos, én... - Szó sem lehet róla, tiltakozott Jude magá¬im n. Amíg ilyen kába, jobb, ha távol marad Aidán Aidan Gallagher-

- Muszáj dolgoznom. Át kell futnom a jegyzeteimet. I hircy elgondolkodva csücsörítette az ajkát. - Ugye, élve¬zni? Mármint a munkát.

Igen. - Ez aztán a meglepetés, álmélkodott Jude. - Azt, iimü most csinálok, végtelenül élvezem.

A helyedben én minden ürügyet megragadnék, hogy »/,ubaduljak a melótól. - Ragyogó tekintete a házról a kert-le s onnan a hullámos domboldalra siklott. - És itt, egye-ilill bele is pusztulnék a magányba.

I Igyan, hiszen ez gyönyörű! A csend, a kilátás. Minden. I )arcy vállat vont, mozdulata elárulta elégedetlenségét. -No persze. Hisz aztán visszamehetsz Chicagóba.

129

Jude arcáról lehervadt a mosoly. - Igen. Visszamehete Chicagóba.

- Egy nap majd én is eljutok oda. - Darcy a kocsiján dőlt. - Amerika nagyvárosaiba. A világ összes nagyváro ába! És tudd meg, hogy csakis első osztályon utazom. - N gyot nevetett, és megrázta a fejét. - De most rohanok, m előtt Aidán valami rémes büntetést eszel ki számomra.

- Remélem, meglátogatsz, ha majd több időd lesz. Darcy újfent káprázatos pillantást vetett rá, és beszállt

kocsijába. - Hála az égnek, ma este szabad vagyok. Beug runk hozzád Brennával, és majd meglátjuk, miféle zűrb tudunk belerángatni. Ahogy elnézlek, rád is férne.

Jude épp kinyitotta a száját, hogy valamit válaszoljon, d nem kellett fáradnia, mert Darcy begyújtotta a motort, é Brennához hasonló körültekintéssel kilőtt az útra.

130

9

Ilii rom lányról van szó - írta Jude, s közben omlós süte¬ményt majszolt -, akik a nőiességről alkotott hagyományos nézetek egy-egy oldalát képviselik. Van mese, amelyben ketten gonoszak, egy jó, mint a Hamupipőke-mítoszban. Másutt vér szerinti testvérek vagy közeli jó barátnők, sze-gények, árvák, vagy beteg szülőt gyámolítanak.

Némely változat szerint a női szereplők egyike vagy ta¬lán többen is misztikus erővel rendelkeznek. A lányok ki¬vétel nélkül páratlanul szépek. Fontos elem az erényesség, más szóval a szüzesség, ami arra mutat, hogy a legenda kialakulásának elengedhetetlen alkotóeleme a testiség, a Ktrxualitás ártatlan mivolta.

Ártatlanság, próbatétel, szegénység, testi szépség. Ezek in alkotóelemek számos állandósult mesében ismétlőd¬nek, amelyek nemzedékek során legendává lettek. Hason¬lóan közös jellemzőnek tekinthető az úgymond „túlvilági" lények jó vagy rossz szándékú közbeavatkozása. A törté¬netben szereplő halandónak vagy halandóknak erkölcsi tanulságot kell levonniuk, vagy önzetlenségük révén el¬nyerik méltó jutalmukat.

Olykor megjutalmazhatják magát a szépséget és az ártatlanságot.

Jude hátradőlt, és lehunyta a szemét. Nagy szerencséje van. Mivel se nem szép, se nem ártatlan, különösebb erővel v.igy tehetséggel sincs megáldva, nem kell tartania attól, hogy egy boldog befejezést nyújtó tündérmese végén elra¬gadják.

Nem mintha vágyna rá. Már attól elfogta a remegés, ha úrra gondolt, hogy szemtől szembe kerülhet egy tündér-di >mb vagy égi kastély lakóival, egy - akár jó, akár gonosz -boszorkánnyal.

131

Annyira retteg tőle, ismerte be, hogy azt képzeli: ékkő-vekből virág válhat. Óvatosan a zsebébe nyúlt, és kivette a csillogó követ, hogy még egyszer megvizsgálja.

Üveg, nem más, bizonygatta magának. Csodálatosan csi¬szolt, sziporkázik, mint a gyémánt, de azért csak üveg.

Az egy dolog, hogy elfogadta: egy háromszáz éves kísér* tet a lakótársa. Már ez is nagy lépés volt. Ezt még el is tud¬ja fogadni, hiszen e jelenségről vannak tanulmányok, bizo¬nyító anyagok. A parapszichológia ugyan nem általánosan elfogadott, de igen jó hírű tudósok és tiszteletreméltó el¬mék hisznek olyan energiaformációkban, amiket a laiku¬sok mind közönségesen kísértetnek neveznek.

Ezt tehát még meg tudja emészteni. Ésszerűsíteni tudja, amit tulajdon két szemével látott.

De tündérek, manók meg hasonlók. Nohát, azt már nemi Az, hogy az ember azt állítja, hinni akar benne, vagy azt, hogy el is hiszi, nem egy és ugyanaz. Az álmodozás ezen a ponton többé már nem ártalmatlan, hanem pszichózissá válik.

Nincsenek jóképű, daliás tündérek, akik temetőkbe jár¬nak, filozófiai eszmecserét folytatnak, aztán megharagsza¬nak a véJetlen arra járó emberekre.

És ezek a nem létező tündérek nem hajítanak felbecsül¬hetetlen drágaköveket idegen amerikai nők lába elé.

Mivel logikával képtelenség magyarázatot találni erre a helyzetre, fel kell tételeznie, hogy a képzelete, amivel min¬dig is meggyúlt a baja, fékezhetetlenné vált.

Nem marad más hátra, mint újra sínre tenni, és végezni a munkáját. Nagyon is elképzelhető, hogy valamiféle történés idézte elő. Vándorhajlamra utaló állapotba került, amelybe kutatómunkája különféle elemeit vegyítette. A lényegen mit sem változtat, hogy hihetetlenül egészségesnek érzi magát. Talán most jön ki rajta az elmúlt évek feszültsége, és bár fi¬zikailag kifogástalan állapotban van, lelkileg lerobbant.

Fel kell hogy keressen egy kitűnő neurológust, és a testi panasz kizárására teljes kivizsgálást kell kérnie.

És egy jó nevű ékszerészhez is el kell mennie, hogy fel-becsültesse a gyémántot - jobban mondva a csiszolt üve¬get, helyesbített Jude.

Az első ötlettől megrémült, a másodiktól lehangolt lett, ezért a logikával dacolva mindkettőt egyelőre talonba tette.

t .sak még pár napig, bizonykodon. Úgy tesz, ahogy a jó¬im ész diktálja, de nem most rögtön.

I: pillanatban nem vágyik másra, mint munkára, hogy ön¬magát a történeteken át önfeledten kifejezésre junassa. És nem enged a sürgető kényszernek, ami arra sarkallja, hogy ménként lemenjen a kocsmába, és egész este úgy tegyen, mintha nem Aidán Aidan Gallaghert bámulná. Szépen inhon ma¬mii a tanulmányával, a jegyzeteivel, aztán néhány napra át¬ugrik Dublinba, és keres egy orvost meg egy ékszerészt.

bevásárol, könyveket vesz, megnézi a város nevezetes-Kgfit.

Komoly munkával tölti az estét, ígérte magának. Utána néhány napig a környéken barangol, falvakat, városokat jár be, a hegyekben mászkál. Logikus, hogy elhatárolja magát á legendáktól, amelyeket gyűjt és kutat, és így a nézőpont¬jai is tisztázza, mielőtt Dublinba menne.

A felhangzó kopogásra összeakadtak ujjai a billentyűze¬ten, szíve pedig majd kiugrón a helyéről. Aidán, gondolta rtigtön, s már ettől ingerült lett. Már hogy is lehetne Aidán, rima meg magát, mialatt hanyatt-homlok rohant a tükör¬höz, hogy megigazítsa a haját. Régen elmúlt nyolc, ilyenkor Aldan már a kocsmában dolgozik.

Mégis, amikor lesietett ajtót nyitni, a szíve hevesebben vert. Kitárta az ajtót, de megmukkanni sem maradt ideje.

- Hoztunk kaját - csörtetett el mellette Brenna egy csí¬pőjének támasztott nagy, barna bevásárlószatyorral. - Tea-•ílleményt, burgonyaszirmot, csokoládét.

- És ami a legjobb: bort! - csörrentett össze három pa-Imkot Darcy, aztán mintha csak otthon lenne, lábával be¬lökte maga mögött az ajtót.

- Ó! Nos... - Jude nem vette komolyan Darcy korábbi be-Irkntését, és képtelen lett volna egyetlen jó okot is mon¬dani, hogy Brennával mién akarnának átjönni hozzá. De h két lány már sietős léptekkel, vidám fecsegés közben a konyha felé tartott.

- Aidán megpróbált ma este rám sózni még egy műsza¬kot, amiért délután megléptem. Mondtam is, hogy ne szó¬rakozzon velem - mesélte vígan Darcy, és letette a pultra az üvegeket. - Ha nem lennék elég gyors, biztos a söröshor-dokhoz láncolna. Dugóhúzó kellene...

- Ott van a...

- Megtaláltam - fojtotta bele a szót Brenna, és míg kivette a fiókból, rávigyorgott Jude-ra. - Láttad volna, micsoda gyil¬kos tekintettel bámult utánunk Aidán, amikor kivonultunk a kocsmából. „Miért nem hozzátok le ide, és isztok itt" - kér¬dezte, és egész idő alatt csak morgott, mint a bolhás kutya.

-Aztán amikor észrevette, hogy felkapok három üveget

- folytatta Darcy, és poharakat halászott elő, míg Brenna az üveget nyitotta ki -, hetet-havat összehordott, hogy Judo Frances nem bírja az italt, és nehogy addig itassunk, míg rosszul leszel. Mintha valami kiskutya volnál, akit az asztal alatt titkon agyontömünk maradékokkal. Esküszöm, a fér¬fiak agya tisztára beszáradt.

- Erre mindjárt ihatunk is! - Brenna lendületes mozdu¬lattal teletöltött három poharat. - Ürítsük poharunk az em¬beri faj hímnemű egyedeinek zanzaagyára! - kiáltotta, Jude kezébe nyomott egy poharat, és magasba emelte a sajátját

-Isten áldja valamennyit! - tette hozzá Darcy, és ivott Aztán csillogó szeme Jude-ra villant, aki addig csak tátott szájal bámult. - Idd csak ki, drágám, aztán szépen körbe¬üljük az asztalt, és megvitatjuk szexuális életünk hullámhe¬gyeit és -völgyeit, hogy jobban összemelegedjünk.

Jude nagyot kortyolt, aztán szusszantott egyet. - Ehhez a témához nem tudok mivel hozzászólni.

Darcy torokhangon felnevetett. - Aidán épp abban mes¬terkedik, hogy ezen változtasson, nem?

Jude kinyitotta a száját, aztán megint becsukta, és úgy döntött, biztosabb, ha iszik.

- Ne cukkold már, Darcy. - Brenna letépte egy burgo-nyaszirmos zacskó szélét, és belenyúlt, aztán kacsintott. -Előbb leitatjuk, aztán kiszedjük belőle.

-Amint berúgott, rábeszélem, hogy felpróbálhassam minden holmiját. Jude képtelen volt lépést tartani a pergő párbeszéddel.

- A holmimat?

- Csodás ruháid vannak. - Darcy lezöttyent egy székbe.

- Színben és méretben nem vagyunk olyan messze, így azt hiszem, némelyik jól illik majd rám. Hányas cipőt hordasz?

- Cipőt? - Jude lenézett a vádlija közepéig érő csizmára.

- Izé... hét és feleset, közepes méretűt.

134

- Amerikai méret, lássuk csak, hányas is az... - Darcy vál¬tul vont, és kortyolt a borából. - Nos, elég közel van az én meretemhez. Vesd csak le, és lássuk, hogy áll rajtam.

Vegyem le a cipőm?

Ugy ám, a cipőd, Jude. - Darcy szeme játékosan csillo¬gói t, míg kibújt a sajátjából. - Néhány pohár bor után már it nadrág következik.

- Ne tiltakozz - ajánlotta Brenna burgonyaszirommal te¬li szájjal. - A mi Darcynk valósággal megvadul a cuccokért, i*n halálra nyúz, ha nem engedsz neki.

Jude, aki olyan zavarodott volt, mint délután Maude sír-Innál, leült és lehúzta a cipőjét.

- ()! - cirógatta Darcy a csizmát, mint elnéző anya gyer¬meke orcáját. - Puha, mint a vaj, nem, lányok? - Felnézett, .in a elbűvölő volt, és leplezetlen női gyönyörűség tükrö¬ződött róla. - Őrült jól fogunk mulatni.

lejébe veszi, hogy ha beleegyezem, hogy egyszer-kétszer elvigyen vacsorázni, és a nyelvét bedugja a számba, ami kö¬zel sem olyan izgalmas, mint ahogy ő gondolja, azzal olyan h( ikloggá és büszkévé tesz, hogy egyből pucérra vetkőzöm, Cs engedem, hogy rajtam tornázzon. A szex kellemes időtöl¬tés - folytatta Darcy, és lenyalta ujjáról a csokoládét. - De az rseiek többségében jobban járunk, ha lábkörmöt festünk Ín a tévét bámuljuk.

- Talán a férfiakkal van a baj, akiknek hagyod, hogy kö¬ri II zsongjanak - hadonászott Brenna a borospoharával. -I így elvakítod őket, hogy a végén elidétlenkedik a dolgot. D.ircy fiam, tudod, kire van szükséged? Olyan férfira, aki hozzád hasonlóan csontja velejéig cinikus, öntelt és hiú.

Jude torkán megakadt a bor; biztosra vette, hogy szóvál-liis lesz a sértésből, de Darcy csak ravaszkásan somolygott.

lís amikor rátalálok, s feltéve, hogy olyan gazdag, mint egy Krőzus, akkor szépen e köré az ujjam köré csavarom, ni! - Feltartotta jobb mutatóujját. - És kegyesen megenge¬dem, hogy tejben-vajban fürösszön.

Hrenna megvetően felhorkant, és belemarkolt a krumpli-nzlromba. - És amint így tesz, halálra fog untatni. Darcy iszonyúan perverz - fordult oda Jude-hoz. - Pont ezt sze¬retjük benne. Ezzel szemben én egyszerű, egyenes teremtés vagyok. Olyan pasit keresek, aki a szemembe néz, látja, mi és ki vagyok... - ivott, aztán felvihogott - aztán térdre hullik előttem, és mindent megígér.

- Sosem látják, ki is vagy valójában. - Jude elképedve né¬zett körül, hogy ki beszél, majd rádöbbent, hogy ő maga.

- Komolyan? - érdeklődött Brenna. Míg Jude poharát te« litöltötte, kíváncsian felvonta a szemöldökét.

- Saját megfigyelésük visszatükröződését látják. Kurva vagy angyal, anya vagy gyermek. Elképzelésüktől függően kényszert éreznek, hogy megvédjenek, leigázzanak vagy ki-zsákmányoljanak. Vagy épp használati tárgynak néznek -tette hozzá halkan. - Akit bármikor elhajíthatnak.

- Es még engem neveztek cinikusnak - vigyorgott Darcy Brennára. - Téged tehát félredobtak, Jude?

Jude vére kellemesen bizsergett, és forgott vele a világ, Maradék józan esze ezt a borra fogta, de a szíve, kiéhezett szíve azt súgta, hogy a baráti társaság az oka. Lánytársaság, Életében nem vett részt még ilyen lánymurin.

Kivett egy krumpliszirmot, megszemlélte, beleharapott, és felsóhajtott.

-Jövő júniusban lesz három éve, hogy férjhez mentem.

- Férjhez?! - hajolt közelebb Brenna és Darcy.

- Hét hónappal később hazajött, és higgadtan közölte ve« lem, hogy nagyon sajnálja, de beleesett valaki másba. Úgy gondolja, az érdekeltek mindegyikének úgy a jobb, ha még aznap este elköltözik, és azonnal beadjuk a válókeresetet.

- O, a gazember! - Brenna nagy együttérzésében min¬denkinek bőven töltött. - A címeres disznó!

- Ugyan. Csak becsületes volt.

- Francba a becsületességgel. Remélem, megkopasztot-tad. - Darcy szemében rosszindulat csillant. - Még fél éve¬sem nős, és már másba szeret bele? Az a csirkefogó addig sem várt, hogy megszáradjon a menyasszonyi csokrod. Mit léptél?

- Tessék? - Jude a szemöldökét ráncolta. - Másnap bea tam a válókeresetet.

- És elszedted mindenét.

- Távolról sem. - Jude szája tátva maradt, olyan őszinte megütődött Darcy felvetésén. - Mindenki vitte, ami az öv Nagyon civilizáltan váltunk el.

136

Mivel Darcy a megdöbbenéstől szólni sem bírt, Brenna vcite át a szót. - Ha kíváncsi vagy a véleményemre, a ci¬vilizált válások okolhatók, amiért annyi átkozott házasság > alással végződik. Én sokkal inkább egy kiadós veszekedés l».irtján állok, nagy ordibálással, tányérhajigálással és elcsat¬tanó pofonokkal. Ha úgy szeretnék egy férfit, hogy esküvel l< igadjatn, egy életen át hozzá tartozom, én bizony vérszom-l.isan megfizettetném vele, ha faképnél hagyna.

Nem szerettem - csúszott ki Jude száján, és ezek a sza¬vak neki okozták a legnagyobb meglepetést. - Úgy értem... min tudom, hogy szerettem-e. Istenem, milyen rettenetes, milyen borzasztó! Csak most jöttem rá, hogy nem is tu-ilom, szerettem-e egyáltalán Williamet!

- Nahát, szerintem akkor is egy rohadt alak, akit jól fe¬lieken kellett volna billentened, aztán a kutyáknak hajíta¬ni, akár szeretted, akár sem. - Darcy kivett egyet Mollie i > lóole házi sütésű csokis-mogyorós süteményéből, és nagy élvezettel beleharapott. - ígérem nektek, mit ígérem, rsküvel fogadom itt és most, hogy aki férfival együtt élek, Mkarmikor is élek vele együtt, én leszek az, aki befejezi. És ha megpróbálna ebben megelőzni, mielőtt még én készen állnék, akkor élete végéig fizet majd érte.

- Á, a férfiak nem hagyják ott az olyan nőket, mint te -nzakította félbe Jude. - Te abba a típusba tartozol, akiért öli hagyják az olyanokat, mint én. -Jude-nak elállt a szava.

Nem úgy értettem... csak arra gondoltam, hogy...

- Sose izgasd magad. Szerintem ezt akár bóknak is vehe¬tem. - Darcyn látszott, hogy inkább örül, mint sértődött. Megveregette Jude karját. - És ha már ennyire megoldódott a nyelved, akkor ittál már annyit, hogy megengedd, hogy eljátsszak kicsit a ruháiddal. Vigyük fel ezt az egész minden-neget.

Jude nem tudta, hogyan értse. Talán mert sosem volt lánytestvére, aki kérdezés nélkül hordta volna a holmiját. Harátnői sem mutattak érdeklődést a holmijai iránt, ha az •KT-egy új kabátra vagy kosztümre tett szokásos megjegy¬zést nem számítja.

Sosem tekintette magát különösebben divatbolondnak; szívesebben választotta a klasszikus szabású, drága anyag¬ból készült ruhákat.

137

Darcy azonban már javában ásott a szekrényben, és a mélyről kiszűrődő fojtott kiáltásokból ítélve az ő szemében Jude ruhatára maga volt Aladdin barlangja.

- Ó, nézzétek ezt a pulóvert! Kasmír! - Darcy előránton egy sötétzöld garbónyakú pulóvert, és gyönyörűséggel dör gölte az arcához.

- Szeles hidegben elengedhetetlen... - kezdte Jude, az tán elképedve nézte, hogy Darcy kibújik a pulóveréból.

- Helyezkedj csak kényelembe - tanácsolta Brenna. Vé¬gigheveredett az ágyon, bokában keresztbe tette a lábát, és kortyolt a borából. - Eltart egy darabig.

- Puha, mint a babapopsi. - Darcy valósággal gügyögött, miközben a tükör előtt forgolódott. - Csodás, de nekem kicsit sötét. Szerintem jobban állna neked, Brenna. - Vidá¬man kibújt belőle, és az ágyra dobta. - Próbáld csak fel.

Brenna szórakozottan simogatta a pulóver ujját. - Tapin¬tásra finom.

Jude leereszkedett az ágy szélére, és Darcyt figyelte, amint egy krémszínű selyemblúzt próbál. - A másik háló¬szobában is van még...

Darcy felkapta a fejét, mint egy figyelő vadászkutya. -Ruha?

- Igen... nyáriasabb holmi, meg néhány koktélruha, arr: az esetre, ha netán...

- Egy perc és itt vagyok.

- Ezt jól megcsináltad! - súgta oda gyászos hango: Brenna, amint Darcy kirohant a szobából. - Többé nem sza¬badulsz tőle. - Letette a borospoharát, és kigombolta a blú¬zát. A szomszéd szobából boldog sikoly hallatszott. Brenna ég felé emelte a tekintetét, és áthúzta a fején a pulóvert.

- Hisz ez csodás! - Brennát meglepte, milyen nagyszerű érzés a bőréhez érő puha gyapjú. Felállt, hogy megnézze magát a tükörben. - Úgy áll rajtam, mintha lennének mel¬leim.

- Remek alakod van.

Bár Brennát nem lehetett hiúsággal vádolni, most mégis* forgolódni kezdett a tükör előtt. - Azért jó lenne, ha lenne mellem. Maureen húgomnak jutott szerintem az enyém is. Bár mint legidősebbet engem illetett volna az övé is.

1

138

Elég volna egy jó melltartó - vetette oda Darcy, amint pgy fekete koktélruhában, karján egy halom ruhával vissza-Irjtett. - Használd ki, amit Isten adott, ahelyett hogy lógat¬nád. Ez a ruha zseniális, Jude, bár vagy öt centit fel kellene hajtanod az aljából.

- Magasabb vagyok nálad.

- Nem sokkal. Gyerünk, vedd fel, lássuk, hogy áll rajtad.

- Nem is tudom... - De Darcy már hámozta is le magá¬ról. Jude ott állt egy nővel szemben, akin csak egy bugyi meg melltartó volt, és elvette tőle a kis fekete ruhát. Nagyot nyelt, majd szégyenlősségét legyőzve levetkőzött.

- Tessék. Tudtam, hogy jó lábad van - bólintott helyeslő¬en Darcy. - Mi a fenének rejtegeted egy ilyen göncben? Jó kél centit fel kell hajtani, nem, Brenna? - Darcy továbbra is félmeztelen letérdelt, felhajtotta a szoknya szélét, és szá¬lat csücsörítve szemlélte az eredményt. - Öt centi, és azzal ,1/ elöl nyitott, tűsarkú fekete cipővel viseld. Dögös leszel I tenne.

Ilólintott, aztán a következő pillanatban már egy szűk s/tirke nadrágot húzott fel. - Dobd csak oda félre, majd fel-li.íjlom.

- Igazán ne fáradj...

- Tekintsd fizetségnek - villant gonoszkásan Darcy sze¬me. - Amiért kölcsönveszem a ruháid.

- Darcy nagyon ügyesen varr - nyugtatta meg Brenna. -Ne aggódj. - Közben őt is elragadta a játék heve, és felka¬pott egy szénfekete blézert a pulóverre.

- Dobd fel ezzel a mellénnyel - ajánlotta Jude, és elő-.Isott egy apró zöld-bordó kockásat.

-Jó szemed van - dicsérte meg Darcy, és fél karjával megölelte Jude-ot. - Ehhez már csak egy tenyérnyi szoknya kell, Brenna, és a pasik a lábaid elé zuhannak.

- Kell az ördögnek. Aztán csak rugdoshatom el őket az inból.

- Ha elegen esnek eléd, egyszerűen végigsétálsz a hason lekvőkön a következő hapsiig. - Darcy felfedezett egy pa-l.ikék kosztümöt, és felcibálta magára a szoknyát. - Ugye, hetyegsz majd Aidannal, Jude?

- Hogy mit?

139

- Ezt a szoknyát is fel kell hajtani. Hát hetyegsz - folyta ta Darcy. - Még nem feküdtél le vele, ugye?

- En... - Jude egy lépést hátrált, és felemelte a borosp harát. - Nem. Még nem.

- így gondoltam én is. - Darcy megpördült, hogy hátul* ról is ellenőrizze a kosztümkabát vonalát. - Szerintem más-ként csillogna a szemed, ha már túl lennétek egy numerán. - Felfogta a haját, és illegette magát a tükör előtt, közben meg az járt az eszében, hogy kölcsönkéri azt a szép ezüst* függőt, amit Jude fülében látott. - De azért, ugye, lefekszel majd vele?

-Jaj, Darcy, te agyament, nem látod, hogy zavarba hozod?

- Miért? - Darcy leengedte a haját, mert a keze kellett, hogy két csontszínű magas sarkú cipő között válogasson. -Magunk közt vagyunk, csak lányok, és egyikünk sem szűz már. Nincs baj a szexszel, ugye, Jude?

Csak el ne pirulj, ismételgette Jude. Nem pirulhatsz el! -Nem, persze hogy nincs.

-Aidán állítólag híresen jó az ágyban. - Darcy felkaca¬gott, míg Jude ivással leplezte zavarát. - Szóval amikor túl¬esel vele a dolgon, leköteleznél Brennát meg engem, ha megosztanád velünk a részleteket, mivel jelenleg egyikünk életében sincs pasi, akivel hempereghetnénk.

- A szex után mindjárt az a legjobb, ha az ember dumál¬hat róla. - Brenna szeme megakadt egy csíkos blúzon, és rögtön kihúzta a szekrényből. - Hármunk közül belátható időn belül egyedül neked van rá kilátásod. Egy éve akkor kerültem hozzá a legközelebb, amikor múlt szilveszterkor oda kellett vágnom Jack Brennannak, mert tapizni próbált, bár a mai napig nem tudom biztosan, hogy nemcsak a sö¬réért nyúlt-e, ahogy állította.

Eldobta a blúzt, bugyiban-melltartóban leült, és töltött a borból.

- Én, a magam részéről, meg tudom állapítani, hogy mi¬kor nyúl egy férfi a söréért vagy értem - nézte félrehajtott fejjel a tükörképét Darcy. Elegánsan fest, gondolta. Úgy néz ki, mint egy hölgy, aki finom helyekre jár, és érdekes dol¬gokat csinál. - Hova veszel fel egy ilyen kosztümöt, Jude?

- Értekezletekre, előadásokra, munkaebédekre.

140

- Munkaebédek! - sóhajtott fel vágyakozva Darcy, és las-»nn körbefordult. - Valami előkeló' étteremben vagy bálte-i cinben, ahol fehér zakós pincérek sürgölődnek.

- És a konyhafőnök ízetlen heti csirkeajánlatát ehetem -lejczte be mosolyogva Jude. - Hozzá meg hallgathatom a leg-.ilmosítóbb előadót, akit csak a tanszék fel tudott kajtatni.

- Csak azért beszélsz így, mert megszoktad.

- Annyira, hogy boldogan leélném az életem, ha többé egyen sem kellene részt vennem. Pocsék oktató voltam.

- Tényleg? - Brenna teletöltötte Jude poharát, mielőtt visszavette volna saját pulóverét.

- Tényleg. Utáltam kurzusokat összeállítani, a válaszokat lichiflázni, dolgozatokat osztályozni. És mindennél jobban utáltam a smúzolást és a formaságokat.

- Akkor minek csináltad?

Jude figyelme elkalandozott. Darcyt bámulta. Milyen ma¬gabiztos, gondolta. Egyszerű melltartóban és kölcsönszok-nyában is végtelenül öntudatos. Hogy is érthetné meg egy i ilyan nő, aki ennyire tudja, kicsoda és micsoda, azt, amit képtelenség felfogni. Amit lehetetlen megérteni.

- Mert elvárták tőlem - felelte nagy sokára.

- És mindig azt teszed, amit elvárnak tőled?

Jude hosszan kifújta a levegőt, és felemelte a poharát. -Sajnos igen.

I lirtelen érzelmi kitörésének engedve Darcy két keze kö¬zé fogta Jude arcát, és arcon csókolta. - Majd teszünk róla, egyet se félj.

Mire a második üveg borral is végeztek, a hálószoba úgy fes¬lett, mintha forgószél söpört volna végig rajta. Brennának volt annyi esze, hogy begyújtson a kandallóba, aztán süte¬ményt és sajtot hozzon fel. Most a padlón ült, és csalódott képet vágott, mert Jude cipői nagyok voltak a lábára. Nem mintha volna hova felvennie, gondolta, de rém elegánsak.

Jude elterült az ágyon, és öklére támasztott állal nézte, ahogy Darcy ruhák végtelen kombinációját próbálja ki. Kó¬tyagos arckifejezése felébresztette benne a kérdést, hogy vajon berúgott-e vagy csak vízeszű.

Időnként halkan csuklott.

141

-Először tizenhat évesen Declan O'Malleyvel voltam együtt - hallotta Darcyt. - Megfogadtuk, hogy szeretjük egy¬mást, amíg világ a világ. Elügyetlenkedtük az egészet. Egyik éjjel mindketten kiszöktünk, és a parton egy takarón cm náltuk. Mit mondjak, nincs abban semmi romantikus, hogv ide-oda hengergőzik az ember a homokban, még ha tizen hat is és annyi esze sincs, mint egy sügérnek.

- Szerintem nagyon kedves - jegyezte meg álmodozó Jude. Maga elé képzelte a holdfényt, a hullámok moraját, két fiatal, szerelemtől és a felfedezés gyönyörűségétől cs logó testet. - Mi lett Declan O'Malleyvel?

- Hát az örökké pontosan három hónapig tartott, azt' mindketten másfelé vettük az utunkat. Két éve felcsinál Jenny Duffyt, ezért össze kellett házasodniuk, és az els után született egy második lányuk is. Meglehetősen bol dognak látszanak.

- Én is szeretnék gyerekeket. - Jude átfordult, hogy elé , je a poharát. Kezdett olyan íze lenni, mint az ambrózián

- Amikor Williammel erről beszélgettünk...

- Á, szóval beszélgettetek róla? - csipogott közbe Brenna, aki mint a borosüveg őrzője elvette Jude-tól a poharát, hogy utánatöltsön.

- De mennyire. Logikusan, gyakorlatiasan és igen civill-záltan. William mindig szörnyen civilizált volt.

- Szerintem jól fenéken kellett volna billenteni. - Brenna visszaadta Jude-nak a poharat, és lekapta a fejét, hogy a bor, amit Jude nevetés közben kilötykölt, ne csorogjon a hajára.

-A hallgatói csak Savanyú Powersnak hívták. Tudjátok, így hívják: William Powers. Magától értetődik, hogy mai gondol¬kodású dolgozó nőként nem vettem fel a férjem nevét, ezért váláskor nem volt semmi hajcihő. De... hol is tartottam?

- Hogy Savanyú Pofa mennyire civilizáltan viselkedett. -Ja, igen. William úgy döntött, hogy öt-hét évet kell vár¬nunk a gyerekkel. Azután - ha a körülmények megfelelőek

- ismét megvitatjuk a gyerekkérdést. És ha úgy határozunk, hogy vállaljuk, akkor tüzetesen megvizsgáljuk a lehetősé¬geket, és kiválasztjuk a megfelelő óvodát, iskola-előkészí¬tőt, és ha már tudjuk a születendő gyermek nemét, akkor megszabjuk, hogy egészen egyetemig milyen iskoláztatási terv szerint járunk el.

142

- Egyetemig? - fordult felé Darcy. - Mielőtt még megszü-jrine?

- William igen előrelátó volt.

- Ahhoz képest, hogy az ülepével gondolkodott.

- Biztos rosszabbnak állítom be, mint amilyen volt - me¬redt Jude a poharába. - És biztos boldogabb most Allysonnal.

- Elképedve vette észre, hogy könnyek szöknek a szemébe.

- Nem volt boldog velem.

- A gazember. - Darcyt elöntötte az együttérzés. A szek¬rénynek hátat fordítva lehuppant Jude mellé az ágyra, és átölelte a vállát. - Nem érdemelt meg.

- Egyetlen nyavalyás percig sem - kontrázott Brenna, cn megveregette Jude térdét. - Nagyképű, csökött agyú, nők után kujtorgó csirkefogó. Ezerszer lekörözöl bármilyen Allysont.

- Szőke - szipogta Jude. - És olyan hosszú a lába, mint egy zsiráfnak.

- Lefogadom, hogy a szőkeségre rásegít - vágta rá ren¬díthetetlen szolidaritással Darcy. - És isteni lábaid vannak. Világbajnokok. Megőrülök az irigységtől.

- Komolyan? - Jude kézfejével megtörölte az orrát.

- Egyszerűen mesések. - Brenna biztatóan megsimogat¬ta Jude lábikráját. - Szerintem William esténként elalvás rJó'tt azt sajnálja, hogy elvesztett.

- A francba is! - fakadt ki Jude. - Unalmas fajankó volt. Nyugodtan átengedem Allysonnak.

- Biztos képtelen kielégíteni - mondta Darcy, és Jude vi¬dáman felhorkant.

- Hát én nem szálltam el a mennyországba egyszer sem, unnyi szent. - Öklével letörölte a könnyeit. - Sosem voltak barátnőim, akik átjöttek volna hozzám, hogy együtt becsíp¬tünk és felvegyük egymás cuccait.

- Ránk mindig számíthatsz - szorította meg a kezét Darcy.

Valahol a harmadik üveg felénél Jude elmesélte, amit látott vagy látni vélt - a régi temetőben.

- A véredben van - bólogatott mindentudóan Darcy. -()reg Maude is igazlátó volt, és gyakran tanácskozott tün¬dérekkel.

- Ne ugrass.

143

Jude hitedenkedése hallatán Darcy felvonta szépen íveli szemöldökét. - így nyilatkozik az, aki éppen most számolt be a tündérkirállyal történt két találkozásáról.

- Ilyet nem állítottam! Csak annyit mondtam, hogy két¬szer összefutottam egy fura alakkal. Vagy legalábbis ez volt a benyomásom. De az is lehet, hogy agydaganatom van.

Brenna elfintorodott. - Hülyeség. Egészséges vagy, mint egy ló.

- Ha nem erről van szó, ha nincs fizikai oka, akkor szimp¬lán megőrültem. Végtére is pszichológus vagyok - emlékez¬tette őket. - Vagy az voltam, közepes, az igaz, de annyi kép¬zettségem csak van, hogy felismerjem egy súlyos mentális rendellenesség tüneteit.

- Miért lenne az? - heveskedett Brenna. - Véleményem szerint nagyon is józan gondolkodású nő vagy. Anyám úgy véli, hogy emiatt és a finom modorod miatt jó hatással le¬szel rám. - Brenna vidáman belebokszolt Jude vállába. - És én ezzel együtt is igazán kedvellek.

- Komolyan mondod?

- Hát persze, és Darcy is kedvel, mégpedig nemcsak a jó cuccaidért.

- Naná, hogy nemcsak a ruháiért kedvelem a mi Jude-unkat! - Maga a feltételezés sértettséget lopott Darcy hangjá¬ba. - A csingilingijeiért is szeretem! - Eldobta magát a neve¬téstől. - Á, csak hülyéskedem. Persze hogy szeretünk, Jude. Jól érezzük magunkat a társaságodban, és jobbára szórakoz¬tató, hogy a felét sem értjük annak, amit mondasz.

- Boldog vagyok. - Jude szeme megint könnyben úszott. -Jó, hogy barátnőim vannak, főként, ha az ember vagy agy¬daganatban haldoklik, vagy elment az esze.

- Egyik sem áll fenn. Carricket, a tündérkirályt láttad -jelentette ki Brenna. - A hegyekben kószál, a tündérkastély felett, amíg Lady Gwen nem jöhet el hozzá.

- Te tényleg hiszel ebben? - Jude egyszerre lehetséges¬nek érezte azt, amit órákkal ezelőtt nem tartott annak, vagy inkább aminek eshetőségétől mereven elzárkózott. - Hi¬szel tündérvárakban és kísértetekben és évszázados átkok¬ban? Nemcsak azért mondod, hogy megnyugtass?

- Nem, dehogy. - Brenna Jude vastag köntösébe bugyo¬lálva vett a csokoládé maradékából. - Mindenfélében hi-

144

•vek, míg be nem bizonyosodik az ellenkezője. Amennyire ii idom, senki sem járt utána, hogy nincsenek tündérvárak i hegyek alatt, pedig az emberek jobbára amellett voksol¬nak, hogy vannak.

- Éppen ez az! - Jude lelkesedése még a bor tompító hatá-mt alatt is olyan elsöprő volt, hogy vállon veregette Brennát.

Iliről beszélek. A legendákat megőrzik, és a folytonos is¬métléstől lassanként igaznak tűnnek. A történelmi Arthurból i legendák Arthurja lesz, Merlinnel és varázskarddal kiegé-/iive. Pusztító Vladból vámpírt kreálnak. A falvakban élő l.iió asszonyok, gyógyítók boszorkányok lesznek és így to¬vább. A mese értelmezésére, kivetítésére, fantáziadús kiszí¬ni vesére, érdekesebbé tételére bennünk meglévő hajlam legendát csinál a meséből, amit bizonyos csoportok kultúrá¬inkba építve ténynek fogadnak el.

- Hallgasd csak, hogy szónokol. Szépen és emelkedetten. I )arcy, aki boldog volt, hogy az egyik kasmírpulóvert hord¬hatja, elgondolkodva csücsörített. - És biztosra veszem, drá¬ga Jude, hogy abban, amit mondtál, van valami mélységesen Igaz és csodás egy pszichológus számára, még ha csak köze¬pesnek is mondja magát. De e percben én azért csak egy ra¬kás szamárságnak tartom. Láttad vagy nem láttad Carricket, a nindérkirályt ezen a szent napon?

- Valakit láttam. A nevét nem árulta el.

- És felszívódott ez a valaki a szemed láttára? Jude morcos képet vágott. - Úgy tűnt, de...

- Csak semmi de. Maradjunk a tényéknél. így kell csinál¬ni, nem, ha az ember logikusan akar gondolkodni? Ha be-n/.elt veled, akkor akar tőled valamit, mivel még életemben nem hallottam arról, hogy bárkihez is szólt volna, az egy Öreg Maude-ot kivéve. És te, Brenna?

- Nem, én sem. Megrémültél tőle, Jude?

- Dehogyis.

- Akkor jó. Szerintem éreznéd, ha rosszat akarna, vagy hajt okozna. Ha engem kérdezel, csak magányos, és szeret¬ne maga mellett tudni végre a szerelmesét. Háromszáz év

sóhajtott fel sóváran Brenna. - Vigasztaló tudat, hogy a -./erelem tartós is lehet.

- A, reménytelen romantikus vagy, Brenna. - Darcy ásí-loti egy nagyot, és összekucorodott egy fotelban. - A szerelem addig tart, míg epekedés van. Ha összekerülnek, hat hónapba sem telik, és már acsargás, veszekedés van.

- Még sosem akadtál olyan bátor pasira, aki meghódítot¬ta volna a szíved.

Darcy vállat vont, és kényelmesebben elhelyezkedett. -És nem Is áll szándékomban egynek sem esélyt adni erre. Amíg mi uralkodunk a szívükön, mi diktálunk. De fordul¬jon csak a kocka, máris véged.

- Én szeretnék szerelmes lenni - csukódott le Jude pillá¬ja. - Még ha fáj is. Az ember csak nem érzi olyan minden¬napinak magát, ha szerelmes, nem?

- Nem, de hülyének igen - motyogta Brenna, és Jude még halkan felnevetett, mielőtt álomba merült.

I

(Masszív fapapucsban apró manók sebesen szteppeltekJude fejében, amikor felébredt. Még az ütemet is érezte, halán¬tékán dobolt minden kis csoszogás-dobogás-rúgás. Inkább Érthetetlen volt, mint kellemetlen, és Jude szemhéja, ami¬kor kinyitotta, megrándult.

Felszisszent az éles fényre, azonnal lehunyta, aztán sok¬kal óvatosabban, először csak résnyire nyitotta ki megint.

Ruhák mindenütt. Az volt az első gondolata, hogy vihar volt, valami Ózból idevarázsolt tornádó, ami felkapta és a szoba minden pontján szétszórta a holmiját.

Az arra is magyarázatot adna, hogy miért fekszik kereszt¬ben, félmeztelenül és hasmánt az ágyon.

Az ágy alól hallatszó halk szuszogástól elakadt a lélegze¬te, aztán hevesebben kezdett verni a szíve. Először rágcsá¬lókra gondolt, legrosszabb esetben valami tébolyult babá¬ra, amelyik életre kel, és késsel döfködi az ember kezét, lábát, ha van olyan óvatlan, hogy éjjel az ágy fölé akassza.

Gyermekkora óta rémálmaiban gyakran látott ilyen ba¬bákat, és soha, egyetlenegyszer sem akasztott babát az ágya fölé. Minden eshetőségre számított.

Bármi is van lent, gondolta, egyedül kell megbirkóznia vele. Meg kell hogy védje magát. Szerencsére a párnáján ta-lált egy sötétkék antilopbőr cipőt, amit marokra fogon, és felkészült a támadásra.

Összeszorított foggal, lassan közelebb mászott az ágy szé¬léhez, és lekukkantott. Kész volt megküzdeni azzal, amit oda¬lent lát.

A padlón Brenna feküdt, múmiaként becsavarva Jude Irottírköntösébe, feje alatt párna gyanánt egy halom puló¬ver, lábánál üres borosüveg.

Jude kimeredt szemmel bámult, aztán szorosan lehuny¬ta a szemét, és újra kimeresztette.

A bizonyíték, gondolta Jude. Megcáfolhatatlan. Borod-üvegek, poharak, széthányt ruhák.

Nem rágcsálók vagy gyilkos babák támadtak rá. Ivászattal egybekötött bulit rendezett.

Vigyor terült szét az arcán, ezért villámgyorsan a gyűrűit ágyneműbe rejtette az arcát, nehogy felébressze Brennát, aztán kénytelen legyen elmagyarázni, miért lóg fejjel lefelé az ágy szélénél, és röhög, mint egy hülye.

Hogy meg lennének döbbenve a barátai, rokonai és mun« katársai, ha ezen a macskajajos reggelen látnák! Fájó gyom¬rára szorított kézzel hátára hengeredett, és boldogan felné¬zett a mennyezetre. Chicagói vendéglátásai mindig aprólékot gonddal megtervezett vacsorák vagy összejövetelek voltak, amelyeken a halk zenét éppolyan előrelátóan választották kl, mint a bort.

És ha valaki a kelleténél többet ivott, az ügyet mindig diszkréten kezelték. A háziasszony sosem vesztette eszmé¬letét az ágyon, ó, dehogy, hanem bájosan kikísért minden vendéget, aztán szolidan eltakarította a romokat.

Eddig még nem akadt, aki Összegömbölyödve aludt vol¬na a padlóján, és életében először ébredt másnaposan.

Ráadásul élvezte a dolgot.

Méghozzá annyira, hogy naplójában azonnal meg is akar¬ta örökíteni. Leevickélt az ágyról, lüktető fejfájása elsőre grimaszt, majd boldog mosolyt varázsolt az arcára. Élete el¬ső másnapossága! Nagyszerű!

Lábujjhegyen kisettenkedett, és már előre élvezte, hogy megoszthatja élményeit naplójával. Aztán következhet a zuhanyozás, kávéfőzés. Kiadós reggeli vendégeinek.

Az ám, vendégek, ötlött hirtelen az eszébe. Hol a csudá¬ban van Darcy?

Jude egy perc múlva megtudta, amint dolgozószobájába lépett. A vendégágyon alvó halom csak Darcy lehet, ami annyit tesz, hogy a naplóírással várnia kell.

Nem baj, gondolta derűsen és örömmel Jude, lényeg, hogy új barátnői annyira otthon érezték magukat, hogy éj¬szakára is itt maradtak. Fejfájása ellenére is szinte táncolva állt a zuhany alá.

Még soha ilyen kellemes éjszakája nem volt. Fütyül arra, mennyire szánalmasan hangzik, gondolta, míg fejét a forró vízsugár alá dugta. Csodás volt — a beszélgetés és nevetés, h luilyéskedés. Ez a két érdekes nő eljött hozzá, jól érezte magát nála, bevonták mindenbe.

Harátság. Egyszerűen történt, mint a karikacsapás. Nem «/on múlt, hogy hova járt iskolába, mivel foglalkozik, hol inni fel. Csakis azon, hogy kicsoda, mit mond, hogy érez.

Es nem is kevéssé a ruhatárán, kuncogott magában. Vég¬iére a ruhái azt tükrözik, aki, nem? Vagy azt, akinek látja magát. És miért ne hízelegne a hiúságának, hogy egy olyan gyönyörű teremtés, mint Darcy Aidan Gallagher, odavan a holmi-Iliért?

Mosolyogva lépett ki a zuhany alól, hogy megtörülköz-rtón, aztán kivett két szem aszpirint az orvosságos szekrény¬ből. Maga köré tekerte a törülközőt, és épp azon járt a fe¬je, hogy elég végignéznie, mit szórtak szét a hálószobában, hogy valami felvehetőt találjon, amikor csepegő hajjal kilé¬pett az előszobába.

Első sikításától a falak is megrepedhettek volna, de a tor¬ka mindenképp megfájdult, szegény megkínzott feje pedig torogni kezdett. A második inkább csak sikkantásnak sike¬redett. Törülközőjébe kapaszkodva bámult Aidanra.

- Bocsáss meg, hogy megijesztenélek, drágám, de mi¬előtt bejöttem, kopogtattam elöl is meg hátul is.

- A zuhanytól nem hallottam...

-Látom... - És milyen szemgyönyörködtető látványt nyújt, gondolta Aidán. Rózsás, harmatos, haja csöpögő csi¬gákban göndörödik a vállára. Sűrű, fényes barna haj a ró¬zsás fehér bőrön.

Minden akaraterejére szüksége volt, hogy ne rohanja le, és ne harapjon bele.

- Izé.., nem jöhetsz be csak így,

- A hátsó ajtó nem volt kulcsra zárva, ahogy már errefe¬lé lenni szokott. - Aidán arcáról nem hervadt le a mosoly, és egyenesen Jude szemébe nézett, bár komoly kísértésnek volt kitéve, hogy tekintete másfelé vándoroljon. - Láttam az utcádban Brenna teherautóját, ebből rögtön sejtenem, hogy Darcyval még itt lehetnek. Igazam van?

- Igen, de...

- Kénytelen vagyok elvinni Darcyt. Ma ő a soros délben, és hajlamos megfeledkezni az ilyesmiről.

- Még nem öltöztünk fel.

- Ezt magam is látom, drágám, és már épp készültem rí, hogy elhalmozzalak bókjaimmal. De most, hogy említetted, szeretném elmondani, hogy tüneményes vagy ma reggel. Friss, mint egy rózsa, és... - közelebb lépett és megszimatol¬ta - kétszer illatosabb.

- Hogy a fenébe aludjon az ember ekkora jammerolán közben! - Jude megriadt Brenna hálószobából felhangzó kiáltásától. - Csókold már meg, Aidán, az isten szerelmére, ahelyett hogy lyukat beszélsz a hasába.

- Épp ebben mesterkedem.

- Nem! - Sikkantása olyan butaságnak tűnt, hogy Jude szé¬gyenében úgy érezte, megnyílik alatta a föld. A hálószobába futott, és felkapott egy pulóvert. Mieló'tt a nadrághalomból előhúzhatott volna egyet, Aidán már fel is bukkant mögötte,

- Szent isten, miféle titkos női ceremónia folyt itt? -Jesszusom, Aidán, nem tudnál hangfogót feltenni? Szét¬reped a fejem.

Aidán leguggolt a kócos hajkorona mellé. - Tudod, hogy ha sok bort iszol, mindig megfájdul a fejed.

- Sört nem ihattam, mert nem volt - motyogta Brenna.

- Akkor hát mit tegyünk? Mindenesetre hoztam magam¬mal Aidan Gallagher Varázsitalából.

- Igen? - Brenna megfordult, fehér arcát, fátyolos sze¬mét felé fordította, és megragadta a kezét. - Esküszöl? Is¬ten áldjon, Aidán. Ez az ember szent, Jude. Én mondom, nincs hozzá fogható. Szobrot érdemel Ardmore főterén.

- Ha sikerül feltápászkodnod, mássz le a konyhába. Hoz¬tam egy kancsóval. Gondoltam, nem árt. - Puszit nyomott Brenna homlokára. ~ Hol a húgom?

-A dolgozószobámban, a másik hálóban - világosította fel Jude, a melléhez szorított ruhák ellenére reményei sze¬rint hűvös méltósággal.

- Sok a törékeny holmi bent?

- Tessék?!

Aidán kiegyenesedett. - Ne törődj a sildtással és robajjal. Igyekszem minimálisra csökkenteni a kán.

- Mit ért ezen? - sziszegte oda Jude Brennának, amint Aidán kitette a lábát a szobából, ő meg sebtiben magára kapta a nadrágját.

- Á, csak annyit, hogy ébredéskor Darcy nem túl vidám -dnnott egy hatalmasat Brenna.

Az első visításra Brenna a fejére szorította két kezét, és li'lnyögött. Jude rémülten rántotta magára a pulóverét, és N duhajok, átkozódások irányába futott.

- El a kezekkel, te elvetemült alak! Szétrúgom a feneked!

- A te feneked bánja mindjárt, ha nem emeled fel az ágy¬ból, és nem tűzöl dolgozni!

I la a szavak és a dühös hangvétel el is képesztette Jude-til, mindez semmi volt a látványhoz, ami fogadta. Épp akkor rontott be, amikor a komor, elszánt képű Aidán az ágyból a padlóra ráncigálta Darcyt, akin csak bugyi és melltartó volt.

- Hagyd abba, te vadállat! Most azonnal! - Jude frissen nzerzett barátnője védelmére kelt. A parancs és Jude meg-|fknése elvonta Aidán figyelmét, így Darcynak maradt any-nyí ideje, hogy fogait kivicsorítsa, ökölbe szorítsa a kezét, f s lesújtson Aidán legérzékenyebb pontjára.

Aidán nem emberi nyögést hallatott, térdre roskadt -umit Jude cseppet sem büszkén egyszerre meghökkenve és magában mulatva figyelt -, Darcy pedig mint egy nőstény liirkas rávetette magát.

- Jaj! Jézusom! Ördög és pokol! - Aidán védte magát, ahogy indta, mialatt húga ököllel csépette. ütlegelte és harapta, ahol eiie, pontosan úgy, ahogy Aidán tanította Aidán az első, övön aluli ütéstől még mindig zihálva végül leteperte.

- Egy szép nap, Darcy Alice Mary Aidan Gallagher, megfeledke¬zem női mivoltodról, és behúzok neked egyet.

- Tessék csak, te undoríró zsarnok! - Darcy előretartotta a/, állát, és haját kifújta a szeméből. - Húzz csak be most, mire vársz?

- Eszemben sincs, még összetörném a fejeden az öklöm. Ilármilyen szép is a pofid, a bórt kőkoponyára feszítenék rá.

Aztán egymásra vigyorogtak, és Aidán szeretettel vegyes hosszúsággal simította meg Darcy arcát. Jude csak bámult, amikor talpra kecmeregtek.

- Vegyél fel valamit, te szégyentelen némber, és mars dolgozni.

Darcy félresimította összekuszálódott haját. Látszott, hogy a verekedés nem rázta meg. - Kölcsönkérhetem a kék Itasmírpulóvered, Jude?

- Hát, izé, persze...

- Édes vagy, kösz szépen. - Darcy futó csókot nyomott Jude arcára. - Ne aggódj, rendet rakok, mielőtt elhúzom a csíkot.

- Rendben. Felteszem a kávét.

- Isteni lesz. De tea még jobb lenne, ha akad itthon.

- Kávét főzöl? ~ kérdezte Aidán, amikor Darcy kivonult a szobából. - Legalább annyival tartozol, hogy meghívj en¬gem is.

- Hogy érted?

Aidán odalépett Jude-hoz. - Verekedés közben másod¬szor vonod el a figyelmem, ami két olyan ütést jelent, amit egyébként biztos kikerültem volna. Látom ám, hogy meg¬próbálod visszatartani a vigyort, csak a szemedben bujkáló nevetés elárul.

-Tévedsz - mondta Jude, és szándékosan félrekapta a pillantását. - De azért főzök egy kávét.

- És hogy van a fejed? - kérdezte Aidán, ahogy Jude nyo¬mában lebaktatott a lépcsőn.

- Szuperül.

Aidán kétkedőn felhúzta a szemöldökét. - Semmi mel¬lékhatás, hogy egy kicsit többet ittál a hegy levéből?

- Talán egy kis fejfájás. - Büszkeségében még zavart sem érzett. - Bevettem aszpirint.

- Ennél jobbat adok. - Kezével megdörgölte Jude nya¬kát, csodás módon azon a ponton, hogy érintésétől Jude-nak dorombolni lett volna kedve, aztán a pulthoz ment. Felemelt egy kancsót, amiben valami ijesztően sötétvörös folyadék volt.

- Aidan Gallagher Varázsitala. Ez rögtön rendbe hoz.

- Borzalmasan néz ki.

-Az íze nem olyan pocsék, mim a külseje, bár egyesek szerint hozzá kell szokni. - Kivett a szekrényből egy poha¬rat. - Ha az ember italt árul, másnap reggelre gyógyírral Is kell szolgálnia.

- Csak enyhe fejfájás. - Kétkedve szemlélte a kitöltött italt.

- Akkor keveset igyál, én meg csinálok reggelit.

- Igazán?

- Egy kis ezt meg azt, aztán leheveredhetsz. - Jude ke¬zébe nyomta a poharat. Sápadt, és homályos a tekintete.

gondolta Aidán. Eldédelgette volna, míg magához nem tér.

- Mire felébredsz, elfelejted, hogy tegnap este hedonista orgiát rendeztél.

- Nem is volt orgia. Férfiak nem voltak.

- Legközelebb hívj meg engem is. Gyerünk, igyál belőle, aztán tedd fel a kávét meg a teát, én meg intézem a lobbit.

Az előző este természetes folytatásának tűnt, hogy egy csinos férfi áll a konyhájában, és reggelit készít. Korábban iv sem esett meg vele.

Bámulatos, hogy milyen gyorsan és gyökeresen megvál¬tozhat az ember élete. Jude óvatosan belekóstolt az italba, tűrhetőnek találta és lehajtotta. Aztán feltette forrni a tea-vizet.

-Jude, hisz itt nincs kolbász. És szalonna sincs. Aidán halk és döbbent hangja mulattatta Jude-ot. -Nincs, mert nem szoktam ilyesmit enni.

- Nem eszel? Akkor mit főzöl reggelire?

Mivel Aidán megbotránkozása hangerőben emelkedett, Jude nem bírt ellenállni a vágynak, hogy kicsit megremeg¬tesse a szempilláit. Ez igen, gondolta, reggeli előtti flörtö¬lés. - Általában egy szelet korpás búzakenyeret vágok, be¬teszem a kenyérpirítóba, és lenyomom a kallantyút.

- Egyetlen szelet pirítóst eszel?!

- És egy fél grapefruitot vagy egy pohár friss gyümölcsle¬vet, attól függően, mi van itthon. De bevallom, néha kirú¬gok a hámból, és megeszem egy kis zsírtartalmú krémsajt¬tal megkent egész bagelt.

- És ezt nevezi egy értelmes ember reggelinek?

- Egészséges reggelinek.

- Ezek a jenkik - csóválta a fejét Aidán, és tojást vett elő.

- Miért hiszitek, hogy Örökké éhek, s vágytok rá, közben megtagadjátok magatoktól az élet legalapvetőbb örömeit?

- Valahogy csak sikerül életben maradnom, anélkül hogy zsíros disznóhúst csócsálnék.

- Mintha székárnak lennénk ma reggel, nem? Más han¬got ütnél meg, ha tisztességesen reggeliznél. De majd meg¬látjuk, mit tehetünk ebben az ügyben.

Jude megfordult, hogy visszavágjon, de Aidán szabad ke¬zével elkapta a nyakát, magához húzta, és ajkai közé csip¬pentette Jude alsó ajkát, majd mielőtt Jude tiltakozhatott volna, hosszan és lágyan megcsókolta, amitói Jude-nak az a kevés gondolat is kiszaladt a fejéből, ami még ődöngött benne.

- Muszáj ezt reggeli előtt? - nyafogott Brenna.

- De mennyire, és utána is, ha rajtam múlik - felelte Aidán, és végigsimította Jude hátát oda-vissza, amitől t lányt kellemes borzongás járta át.

- Elég baj, hogy becsörtetsz, és felébreszted az embert. -Brenna még abban a köntösben volt, amiben aludt. Morco¬san a kancsóhoz talpalt, és töltött Aidan Gallagher Varázsitalából, Lehörpintette, aztán összehúzott szemmel Aidanra sandí¬tott. - Reggelit csinálsz?

- Máris. Nyúzott vagy ma reggel, Mary Brenna. Kérsz te is egy csókot?

Brenna szipogott, aztán rávigyorgott. - Az bizony jólesne.

Aidán félretette a tojásokat, odalépett Brennához, kö¬nyökénél fogva a levegőbe emelte, és amikor Brenna felki¬áltott, hangos, cuppanós csókot nyomott a szájára. - Tes¬sék. És most már az arcod is rózsásabb-

- Az a Aidan Gallagher Varázsitaltól van - replikázott Brenna. Aidán jót nevetett. - Igyekszünk a vendégek kedvében

járni. Darcy még talpon van?

-Zuhanyozik, és téged szid. Mint ahogy én is, ha nem osztogatnád olyan bőkezűen a csókjaid.

- Ha Isten nem csókra teremtette volna a nők száját, nem tette volna ennyire könnyen hozzáférhetővé. Van krumpli a kamrában, Jude?

- Azt hiszem... igen.

Bőkezűen osztogatja? Eddig magában mulatva nézte a fesztelen, szeretetteljes közjátékot, de most hirtelen rágód¬ni kezdett azon, pontosan hogy is értse azt, hogy Aidán „osztogatja a csókjait". A férfi közben megmosta a krump¬likat, és feltette egy edényben főni őket. Azt jelenti, hogy úton-útfélen felkap nőket, és megcsókolja Őket? Kétségte¬len megvan benne a kellő vonzerő.

És a kellő hozzáértés.

És külső.

De mit számít? Nincs köztük semmi, amit kapcsolatnak lehetne nevezni. Nem is vágyik kapcsolatra, gondolta Jude. Vagy nem igazán.

Inkább csak azt szeretné tudni, hogy nem egy a sok ko¬rul, vagy hogy legalább egyszer az életben különleges. Fon-Kis valakinek.

- Min merengsz? - kérdezte Aidán.

lude visszatért a valóság talajára, és magára parancsolt. In >gy ne piruljon el. - Semmin - felelte, és kávéfó'zésbe mene¬kült. Igyekezett azon sem megütődni, hogy Brenna a konyha¬szekrényében turkál, tányérokat és evőeszközöket keresve.

Még sosem ismert olyanokat, akik ilyen egykettőre ott¬honosan érezték magukat nála. Meglepve tapasztalta, hogy nincs ellenére a dolog. Mintha valami egyszerű, barátságos rnus részese lenne, gondolta.

Nem számít, hogy Brenna ügyessége mellett egy jól programozón robot is elbújhat. Mint ahogy az sem, hogy Darcy szépsége minden más nőt elhomályosít.

lóvábbá az sem, ha Aidán a hét minden napján egy tucat női csókol meg reggeli előtt.

Pár rövidke hét alatt a barátai lenek, állapította meg ma¬gában. És nem várnak el tőle többet, mint hogy önmaga legyen.

Apró, de becses csoda.

- Miért nem érzem a sülő szalonna illatát? - érdeklődött Darcy, amikor belépett.

-Jude nem tart itthon - világosította fel Aidán. Míg Darcy kávét töltőn magának, Jude ragyogva közölte: - De veszek. Következő alkalomra.

A melegség, a nyugalmas öröm érzése nem hagyta el egész nap. Reggelizés közben abban is megegyeztek, hogy Darcyva! bemegy Dublinba vásárolni, vasárnap O'Toole-cknál ebédel, és Aídannal ismét összeül, hogy újabb mesé¬ket jegyezzen fel.

Aznap estére senki sem hívta le a kocsmába. Természe¬tesnek vették, hogy meghívás nélkül is lemegy. És így sok¬kal jobb volt. Azt, aki beilleszkedett, nem kell meghívni, gondolta.

A konyhában sült krumpli és kávé illata terjengett. Az aj-lo előtt a szélben csilingelt a szélcsengő. És amikor felállt, hogy még egy kis kávét töltsön magának, meglátta, amint i idakint Betty egy ugráló nyuszit üldöz a vadvirágos réten.

Jude emlékezetébe vésett minden drága pillanatot, * megfogadta, hogy maga elé idézi, amint magányosnak vagy rosszkedvűnek érzi magát.

Később, amikor magára maradt és leült dolgozni, úgy érezte, hogy a ház még őrzi a meleget és életadó energiai, Naplójába a következőket írta:

Érthetetlen, miért nem jöttem rá eddig, hogy ez az, amin vágyom. Otthonra. Egy helyre, ahova bármikor, ha ked¬vük tartja, eljöhetnek azok, akikkel jól érzem magam, és akik élvezik a társaságomat. Talán nem is magányra vágytam, amikor olyan hirtelen elutaztam Amerikából. Amit akartam, megkaptam az elmúlt néhány órában. Ba¬rátság, nevetés, bolondozás és, valljuk be, egy kis roman¬tika.

Feltehetően azért nem láttam be, mert soha nem mer¬tem sóvárogni utána. Most enélkül is megkaptam.

Már önmagában ez varázslat, nem? Legalább annyira, mint a tündérek, átkok és szárnyas lovak. Itt elfogadnak, nem azért, amit csinálok, ahonnan származom vagyami¬lyen iskolát végeztem. Csakis önmagamért. Vagy ami még fontosabb, azért, akivé végül válni engedem magam.

És O'Toole-éknálnem tiselkedemfélszegen vagy zavartan. Jól fogom érezni magam. És elhatároztam, hogy Darcyval tervezett bevásárló körutamon veszek valami hóbortos drá¬ga holmit, amire semmi szükségem. Csak mert jó hecc.

Es amikor Aidán legközelebb belép a kertkapumon, le¬het, hogy lefekszem vele. Mert kívánom. Mert olyasmit éreztet velem, amit eddig sosem éreztem. Elképesztően és tökéletesen nőnek érzem magam mellette.

És mert, a fenébe is, nagyszerű lesz.

Elégedett bólintással átlépett egyik fájlból a másikba, és hozzákezdett addigi munkája áttekintéséhez. Kutatás és elemzés rutinja átvette gondolatai felett az uralmat, míg a képernyőt vizslatta, kézzel írt feljegyzéseit futotta át. Elmé¬lyülten dolgozott egy kisbérlő váltott gyerekéről szóló me¬sén, amikor megcsörrent a telefon.

Gondolatai még nem szakadtak el a bérlő dilemmájától, amikor felkapta a kagylót. - Igen? Tessék.

- Szervusz, Jude. Remélem, nem zavarlak a munkádban. Jude a képernyőre pislogva próbált ráhangolódni anyjá¬ra. - Nem, semmi fontosban nem zavarsz. Szia, anya. Hogy

- Remekül. - Linda Murray hangja kulturált volt és nyu¬godt, bár kissé hűvös. - Apáddal kihasználjuk a szemeszter vígét. Pár napra New Yorkba utazunk, hogy megnézzünk rgy kiállítást a Whitneyben meg egy színházi előadást.

- Csodás - mondta Jude, és elmosolyodott azon, hogy K/.iilei mennyire élvezik egymás tarsaságát. Tökéletes lelki azonosság. - Jól fogtok mulatni.

- Úgy van. Szívesen látunk, ha iderepülsz és velünk tar-Itijíz. Amennyiben eleged van a vidéki életből.

Tökéletes lelki azonosság, gondolta újra Jude. És ebben a kivételes összhangban neki sosem maradt hely. - Köszö¬nöm a meghívást, de jól érzem itt magam. Nagyon szeretek (K lenni.

- Valóban? - Anyja hangján enyhe meglepődés érződött. - Mindig is nagyanyádra ütöttél, aki egyébként szeréténél üdvözöl.

- Én is őt.

- A ház nem túl falusias?

Jude-nak eszébe jutón első reakciója - se mikrohullá¬mú, se elektromos konzervnyitó -, és elvigyorodott. - Nem nzcnvedek semmiben hiányt. Az ablakom előtt minden csu¬pa virág. És kezdem felismerni a madarakat.

- Óriási. A hangodból ítélve kipihented magad. Remélem, terveid közt egy dublini kirándulás is szerepel, míg odaát vagy. Úgy tudom, kiváló galériák vannak, és persze bizonyára kíváncsi vagy a Trinity College-ra is.

- Ami azt illeti, jövő héten egy egész napot töltök Dublin-l>an.

- Helyes, nagyon helyes. Egy kis vidéki kikapcsolódásnál nincs is jobb, de nem hagyhatod, hogy begyöpösödj.

Jude szólásra nyitotta a száját, újra becsukta, és mélyen lx*szívta a levegőt. - Bevallom, épp egy tanulmányon dol¬gozom. Temérdek anyagot találtam itt. És belekóstoltam a kertészkedésbe is.

- Igazán? Kedves időtöltés. Boldognak tűnsz, Jude. Öröm¬mel hallom. Régen nem tapasztaltam nálad hasonlót.

Jude lehunyta a szemét, és megvárta, míg feltoluló ne heztelése alábbhagy - Tudom, hogy aggódtatok miattam, és őszintén sajnálom. Itt valóban boldog vagyok. Úgy vélem, kís időre ki kellett szakadnom.

- Elismerem, hogy édesapáddal mindketten nyugtalan¬kodtunk miattad. Fásultnak és elégedetlennek Játszónál.

- Azt hiszem, így is volt.

- Megviselt a válás. Megérdek, jobban, mint gondolnád vagy tudtad. Váradanul szakadt rád, és olyan végleges volt. Mindannyiunkat meglepett.

- Engem elsősorban - felelte szárazon Jude. - Pedig nem kellett volna. Nem lepődtem volna meg, ha nyitva tartom a szememet.

- Talán nem - felelte Linda, és Jude-ot fájdalmasan érin¬tette anyja gondolkodás nélküli helyeslése. - De ez nem változtat a tényen, hogy William nem az az ember, akinek hittük. És részben ezért is hívlak, Jude. Úgy éreztem, jobb, ha tőlem értesülsz róla, mint valami pletykafészektől vagy egy ismerős leveléből.

- Miről van szó? - Görcsbe rándult a gyomra. - Történt valami Williammel? Beteg?

- Épp ellenkezőleg. Él és virul.

Jude szava elakadt anyja hangjának váratían és leplezet¬len keserűségén. - Örülök neki.

- Megbocsátóbb természet vagy, mint én - csattant Lin¬da válasza. - Én annak örülnék, ha valami nyavalyát szed¬ne Össze, vagy legalább kihullana a haja, és leküzdhetetlen arc izomrángást kapna.

A hang szokatlan hevességétől és szenvedélyétől megle¬pett Jude nevetésben tört ki. - Rémes! De nagyon tetszik. Nem sejtettem, hogy ilyen érzéseket táplálsz iránta.

-Apáddal igyekeztünk udvarias magatartást tanúsítani, hogy megkönnyítsük a helyzeted. Nem lehetett egyszerű neked közös barátaitok és kollégáitok előtt. De mindvégig méltósággal viselkedtél. Büszkék voltunk rád.

Méltóság, gondolta Jude. Hát igen, mindig is büszkévé tette őket Jude méltóságteljes viselkedése. Hogyan is okoz¬hatott volna csalódást nekik eseüeges vad dühkitörésekkel vagy azzal, ha jelenetet csinál?

- Véleményem szerint nagy lelkierőd bizonyítja, ahogy lilrrnelt fejjel végigcsináltad. Csak elképzelésem van róla, mekkora árat kellett fizetned érte. Gondolom, szükséged vnli rá, hogy feladd egyetemi állásod és elutazz. Hogy hety-rrullítsd a lelki egyensúlyod.

- Nem hittem, hogy megértitek.

- i Iát hogyne értettük volna, Jude. Vérig sértett.

Jude szemét marták a könnyek. Ilyen egyszerű, gondol¬ni Miért nem bízott a családjában, hogy mellé állnak?-Azt képzeltem, hogy engem hibáztattok.

- Ugyan mién? Most már elmondhatom, hogy apád azzal lenyegetőzött, hogy behúz egyet Williamnek. Ritkán ütkö¬zik ki nála az ír vérmérséklet, és nem kevés időmbe került, hogy lecsillapítsam.

lude megpróbálta elképzelni méltóságteljes apját, amint iK-lrúz egyet a méltóságteljes Williamnek. Nem sikerült. -l'.l nem mondhatom, mennyire jólesik nekem ezt hallant.

- Nem említettem, mert olyan eltökélten civilizált mó¬don óhajtottad lebonyolítani. És remélem, ezzel sem iz¬gatlak fel, de igazán nem akarom, hogy mástól értesülj fóla.

Jude gyomra ismét görcsbe rándult. - Miről?

-William és az új felesége is élnek a szünet lehetősé¬gével. Néhány hétre az Antillákra utaznak. Éppen oda. És William fűnek-fának vidáman meséli, hogy még a végleges t vi Iád alapít ás előtt mennek el erre a hosszabb szünidőre. (iktóberre kisbabát várnak.

Ami eddig görcsösen markolta a gyomrát, most leszállt a bokájáig. - Értem.

- A felesége terhessége teljesen elvette William eszét. Ké¬szíttetett egy ultrahangos fényképet az embrióról, és úgy mutogatja, mint egy családi fotót. És az esemény aikaimá-Ix'il egy ízléstelen nagy smaragdgyűrűt vett az asszonynak. I így állítja be, mintha az ő felesége lenne az első a világtör¬ténelemben, aki teherbe esett.

- Bizonyára nagyon boldog.

- Örülök, hogy ilyen nyugodtan állsz hozzá. Engem ha¬lálosan felbőszített. Több közös barátunk is van, és ez a... hogy is mondjam... örömujjongás társaságban felettébb kí¬nos tud lenni. Azt képzelné az ember, hogy nagyobb diplo¬máciai érzék szorult bele.

Linda elhallgatott, nyilván azért, hogy kissé visszanyerj az önuralmát. Kis idő' múlva gyöngédebben folytatta: - 1(0 pillanatig sem érdemelt meg, Jude. Sajnálom, hogy pfl nem a házasságkötésetek előtt vettem észre.

- Én is - mondta halkan Jude. - Kérlek, ne aggódj mlil< tam, anya. Elmúlt, vége. Csak azt bánom, hogy titeket fe> szélyez.

- Ó, egyet se izgasd magad. Mint mondtam, nem ;ikAt> tam, hogy mástól halld. Már belátom, hogy nem kelleti volna nyugtalankodnom, hogy felizgat a hír vagy megbán* tódsz miatta. Őszintén szólva, nem voltam biztos benn*, hogy teljesen túltetted-e magad rajta. De nagy könnyebb) ség, hogy ilyen okos és józan vagy. Mint mindig.

- Igen. Józan Jude - mondta, de a torkából valami forró* ság próbált felszínre törni. - A legnagyobb mértékben a* Mi több, legközelebb, ha összefutsz vele, add át jókívánsá¬gaimat.

-Ahogy akarod. És nagyon örülök, hogy boldog vagu Jude. Apád vagy én azonnal felhívunk, amint visszaérünk New Yorkból.

- Helyes. Mulassatok jól. Apát is csókolom.

- Átadom.

Jude úgy ült, mint aki megbénult, amikor letette a kagy¬lót. Dermedten. Bőre jeges lett, vére megfagyott. A reggel óta lelkét melengető öröm és gyönyörűség, az az egyszerű élvezet semmivé lett, jéggé dermedt attól, amit csak kétség¬beesésként értelmezhetett.

William elrepül valami tündéri nyugat-indiai szigetre a bájos fiatal feleségével. Csillogó kék tengerben fürdik, porcukorfehér homokban sétálnak kéz a kézben a telihold fényénél, és álmodozva néznek egymás szemébe.

William, amint az apaság kilátásától kótyagos, csinos ter* hes feleségéről hablatyol, Allysonnal csecsemőgondozási szakkönyveket bújnak, neveket gyűjtenek. A várandós kis¬mamát smaragdgyűrú'vel, virággal és vasárnap ágyba hozott, frissen facsart narancslével és croissant-nal kényezteti.

Kristálytisztán maga előtt látott mindent. Pompás képze-lóereje átka, gondolta. A jellegzetesen unalmas és konzer¬viinv William, amint a tengerparton heverészik, közben uj¬jongva dörgölőzik a bájos kis Madonnához. A tartózkodó W illiam, amint vadidegeneknek a várható nagy eseményről mesél.

A hírhedten szűkmarkú William, amint kipengeti egy «m.iragdgyú'rű árát. Egy bazi nagy smaragd árát. A szeméüáda.

lude félbetörte a ceruzát, amit a kezében szorongatott, «/i.in a falhoz csapta. Amíg fel nem ugrott a székből — ami iliingve borult fel -, nem eszmélt rá, hogy amit érez, nem kétségbeesés, hanem düh. Feneketlen, eszelős düh.

Keze ökölbe szorult, kapkodta a levegőt. Nem volt, amit wri verhetne, miszlikbe apríthatna. A benne tomboló ha-Mg olyan éktelen, olyan veszett volt, hogy vadul körülhor-iln/ia a tekintetét, min tölthetné ki, mielőtt szétszaggatná mellkasát.

Muszáj kitörnie innen, mielőtt a düh ereje ablakokat vet fröccsentő sikolyban szabadulna ki belőle. Vakon az aj-in leié fordult, kirontott rajta, lefutott a lépcsőn, és már a v.iliadban is volt.

Addig rohant a dimbes-dombos tájon, míg levegő után nem kapkodott, oldala szúrni és a Iába remegni nem kez-ilcii. lágyan szemerkélni kezdett az eső, és a napsütésben «/ esőcseppek csillogtak a levegőben és a fűszálakon. Erős «/el támadt, hangja, akár az asszonysírás. És a jajongást alig hallhatóan sípok muzsikája festette alá.

Amikor feleszmélt, hogy az ardmore-i úton jár, elszántan tovább gyalogolt.

f

Esős estéken a kocsmában az emberek elfészkeltek a székil-kön, és álmodoztak, nemcsak beszélgettek. Az ifjú Conrmr Dempsey szomorkás dallamokat csalt elő tangóharmonika¬jából, apja meg Smithwickjét iszogatta, és a világ dolgait vitatta meg kedves barátjával, Jack Brennannal.

Mivel Jack szíve már kevésbé sajgott, figyelmét sikcrüllj megosztania söre és barátja mondanivalója között.

Aidán a pult mögül mindenesetre szemmel tartotta. Jacl és idősb Dempsey olykor ellentétes véleményt képviseltei*] és ilyenkor öklükkel próbálták meggyőzni egymást.

Aidán ezt megértéssel fogadta ugyan, de nem aki hogy a vita az ő kocsmájában érje el tetőfokát.

A pult feletti tévében időnként ellenőrizte, hogy áll a fi i ballmérkőzés. A Clare vezetett a Mayóval szemben, és I: ■ lekben meg is éljenezte őket, mivel csekély összeggel <i előbbire fogadott.

Békés estére számított, és épp azon morfondírozod, hogy felhívja Brennát, álljon be helyette. Arra gondolt, megkérdi Jude-ot, eljön-e vele vacsorázni. De ezúttal li¬terembe vinné - virág, gyertyafény, mézszín bor a poru¬rakban.

Úgy képzelte, Jude ehhez szokott, és nem a saját korty, hajában feltálalt rántottához és sült krumplihoz.

Lehet, hogy félénk, édes teremtés, de kifinomult ízlcsví is. Városi, előkelő neveltetésü lány. Olyan férfiakhoz szo¬kott, akik színházba viszik, és drága éttermekbe. Jól szabott öltönyt, nyakkendőt hordanak, szavuknak súlya van, ami¬kor irodalomról vagy filmről beszélnek.

Hiszen 6 sem tudatlan falusi bunkó, nem? Olvasón, moziba is jár. Az átlagnál többet látott a világból, első kéz¬ből ismeri a képzőművészetet és az építészetet. Beszélge¬tésben bármelyik chicagói divatmajommal felveszi a ver¬senyt.

Amint rajtakapta magát, hogy savanyú képpel bámul ma¬cié, megcsóválta a fejét. Az isten szerelmére, mi a fenét intivei? Összeméri magát valami képzelt alakkal? Szánalmas, >gy képtelen három gondolatot a fejében tartani anélkül, >gy az egyik ne Jude Murrayvel lenne kapcsolatos. Szexuális frusztráció, semmi más, döntötte el. Idejét cm tudja, mikor simogatott nó't utoljára. Valahányszor pzelete ez irányba kalandozott, mindig Jude testét érez-;i kezei között. És hála a ma reggelnek, sokkal világosabb pe van arról, milyen is lehet Jude teste, l-igy fehér bőr, ami könnyen rózsásra pirul. Hosszú, kar-imi lábszárak, apró, szexis lencse a bal mell domborulata lelett. És formás vállak, amik szinte könyörögnek, hogy egy lírli ajkával végigsimítsa őket. I's ahogy megriad az érintésétói, azután pedig szinte cl-

Ilikad. Hát csoda, hogy máson sem jár az esze? Csak egy llbabát nem izgatna fel. U-lke egyik fele - és erre nem volt különösebben büszke > a/t kívánta, bárcsak sikerülne ágyba csalogatnia és túles¬nie rajta. Mindkettőjüknek megkönnyebbülést, kielégülést f» gyönyörűséget jelentene. A másik fele kissé feszengve, lle elismerte, hogy legalább annyira izgatja Jude esze és mo-iliira. mint a tetszetős csomagolás.

Nyugodt és félénk, rendes és udvarias. A férfiembernek uinte kedve támad, hogy letörölje róla a higgadtság mázát, hogy elé táruljon minden, amit csak takar.

Nyílt az ajtó. Aidán mintegy mellékesen felpillantott, az¬tán ámulattól elkerekedett szemmel jobban odanézett.

Jude lépett be, jobban mondva hosszú léptekkel beron-|nit Látszott, hogy bőrig ázott, haja kuszán, csöpögve hul¬lott a vállára. Szeme sötétlett, és bár Aidán azzal hitegette oi.igai. hogy csak érzékcsalódás, mégis veszélyesnek tűnt. Még arra is megesküdött volna, hogy szikrákat vet, míg Jude a pulthoz én. Kérek egy italt. - Csuromvíz vagy. lisik, és ernyő nélkül indultam útnak. - Jude hangja Irs/ult és alig sejthetően dühös volt. Kisimította arcából •tilyos, nedves fürtjeit. Hajpántja elveszett útközben. - Az eredmény ez szokott lenni. Kapok inni vagy sem?

- Hogyne kapnál. Szolgálhatok borral, amit inni szoktál. Vidd oda a tűz mellé, és száradj meg. Mindjárt hozok törül, közó't, hogy megszárogasd a hajad is.

-Nem akarok megszáradni. Nem kell törülköző. Whl* kyt akarok. - Kihívóan csattant a hangja, és a végén még ti Öklével is a pultra csapott. - Most.

Szeme ez alkalommal is tengeristennőre emlékeztertf Aidant, de bosszúállóra. Kimérten bólintott. - Ahogy óhajtod.

Elővett egy rövid, széles szájú poharat, kitöltött kétujjnyi Jamesont. Jude felkapta, és úgy dobta be, mintha víz len¬ne. A mellkasa közepén robbanó italtól elakadt a lélegzete, Szemét elfutotta a könny, de tüze nem csillapult

Aidannak - bölcs ember lévén - arcizma sem rándult. Szívesen látlak odafent, ha száraz ingre lenne szükséged.

-Jól vagyok így. - Jude úgy érezte, mintha valaki tü; tűkkel gereblyézte volna végig a torkát, de gyomrában már' kellemes melegség kezdett terjengeni. Visszatette a poh rat a pultra, és így szólt: - Még egyet.

Aidant a tapasztalat megtanította, hogy itt az ideje, hon könnyedén a pultra könyököljön. Egyesek egy üveggel felhajthatnak, és meg sem kottyan nekik. Másokat óvatost ki kell támogatni az ajtón kívülre, mielőtt túl sokat dönl nének magukba. Aztán a harmadik változatnak inkább ra van szüksége, hogy kiöntse a szívét, s nem arra, ho| kocsmáros a whiskyt öntögesse.

Aidán tudta, melyikkel áll szemben. Ha Jude másfél po¬hár bortól már szédül, két pohár whisky biztos kiüti. - Mi¬ért nem mondod el, mi baj, drágám?

- Egy szóval sem mondtam, hogy baj lenne. Csak egy whiskyt kértem.

- Hát itt ugyan nem kapsz még egyet. Ellenben főzök egy teát, és kényelembe helyezlek a tűz mellett.

Jude beszívta a levegőt, aztán egy vállrándítás mellett ki¬fújta. - Helyes. Felejtsük el a whiskyt.

- No látod. - Aidán megveregette a pulton nyugvó ököl¬be szorított kezet. - Most menj és ülj le, én meg hozom i teád. És elmesélheted, mi a gond.

-Nem akarok leülni. - Jude hátravetette nedves haját, aztán odahajolt Aidanhoz. - Gyere közelebb - parancsolta. Amikor a férfi közel hajolt hozzá és az orruk csaknem össze-

el ■

i

po.™

irt. Jude elkapta Aidán ingét. Jude tisztán, érthetően szólalt I meg, de még volt annyi esze, hogy halkan: - Még mindig !e | akarsz feküdni velem?

- Hogy mondtad?

-Jól hallottad. - De Jude-nak kéjes örömet okozott, hogy megismételheti: - Le akarsz feküdni velem vagy sem?

Ingerültsége ellenére is a kérdés felizgatta Aidant. Egyik cakdón sem tudón úrrá lenni. - Most rögtön?

- Miért ne? - kérdezte provokatívan Jude. - Muszáj min¬dent megtervezni, szépen becsomagolni és egy istenverte iM.snival átkötni?

Jude ezúttal elfelejtene halkabbra fogni a hangját, és töb-Ix'ii odafordultak, vagy kérdőn felvonták a szemöldöküket. Aidán megfogta az ingébe kapaszkodó kezet, aztán gyöngé¬den megpaskolta. - Gyere, menjünk át a kuckóba.

- A hova?

- Gyere, ide hátra. - Megpaskolta még egyszer Jude kezét, h/ián egyenként lefejtene az ujjait. A pult mögötti ajtóra mu-luioct. - Gyere ki, Shawn, helyettesíts kis időre - szólt oda az

1 (Vesének, aztán felemelte a pult végén a billenőlapot, hogy Jtulc átjöhessen, és betuszkolta az ajtó mögötti helyiségbe.

A kuckó apró, ablaktalan szoba volt, amit nagyanyja két Ionon székével meg egy asztallal rendezett be, amit még upja készített, és ami billegésével is a szívéhez nőn. Az asz¬talon régi kerek burájú lámpa állt. amit Aidán felkapcsolt, c*. metszett üvegben whisky, amiről tudomást sem ven.

A kuckót négyszemközti beszélgetésre, magánjellegű üz¬leti tranzakciók lebonyolítására tervezték. Ennél diszkré¬tebb helyet elképzelni sem tudón, ahova beviheti a nőt, aki¬ről titkon fantáziált, és aki kereken nekiszegezte a kérdést, hogy le akar-e feküdni vele.

- Üljünk... - „már le" akarta mondani, de Jude belefoj¬totta a szót. A lány szája forrón, éhesen tapadt az övére, ke/e a hajába markolt, és testével az ajtóhoz szorította.

Aidán erejéből csak egy elfojtott nyögésre tellett, aztán elveszett a gyönyörben, amit egy átázott, elszánt nő támadá¬si gerjesztett benne. Jude nekipréselődött, mit préselődött, n/orosan hozzátapadt, és a teste forró volt, mint egy kemen-ee. Aidán csak azon csodálkozón, hogy a nedves ruhák nem gö'/ölögnek rajta.

Jude szíve dörömbölt, de lehet, hogy az övé kalapál! olyan vadul. Aidán érezte, ahogy az idegek felpörgette szfv« dobogás tetőfokra hág. Jude esőillatú volt, leheletén érczti a whiskyt, és Aldanra szinte beteges hevességgel tört rá * megkíváná5. Az érzés végigkúszott a testén, belévájta kar-mait, megszédítette és torkát égette.

Messziről hallotta öccse hangját, válaszként nevetést, egy fiatal fiú játszotta dallamot, és homályosan visszaemlékezett, hol is vannak. És valójában kicsodák.

-Jude. Várj. - Próbálta eltartani magától, de halántékán dobolt a vér. - Nem ez a megfelelő hely.

- Miért? - követelte Jude elkeseredetten. Szüksége voI[ valamire. A férfira. Bármire. - Kívánsz. Én is kívánlak.       j

Annyira, gondolta Aidán, hogy egy pillanat műve lenne, i hogy megfordítsa Jude-ot, és meghágja, akár egy csődöí j a készséges kancát. Vágytól elködösült aggyal, de szív nél¬kül.

- Hagyjuk abba. Tartsunk egy kis szünetet. - Megsimr* [ gatta Jude haját, a keze reszketett. - Mondd, mi baj.

- Nincs semmi baj - vágta rá Jude, de megbicsakló hang-1 ja elárulta. - Miért kellene hogy baj legyen? Csak szeretkezt I velem. - Keze remegett, míg a férfi ingét próbálta kigom¬bolni. - Érints meg. j

Aidán most végre helyzetet változtatott: Jude-ot az ajtóJ nak szorította, két keze közé fogta az arcát és felemelte. Bár*] mit diktáltak is a vágyai, szíve és esze az ellenkezőjét mond-' ta. És Aidán mindig is szíve szavát követte.

- Megérinthetíek, de sosem jutok el hozzád, ha nem áru¬lod el. mi bánt.

- Semmi - sziszegte Jude, aztán a következő pillanatban kitört belőle a sírás. i

- No-no, drágám. - Nőt vigasztalni kevésbé felzaklató, mint | ellenállni neki, gondolta Aidán. Gyöngéden karjába vette, él mellére vonta. - Ki bántott, aghra?

-Semmiség. Butaság, Sajnálom.

- Határozottan valami, cs távolról sem butaság. Mondd el, mién vagy bánatos, mavourneen.

Jude lélegzete elakadt. Vigasztalanul fúna arcát a férfi vál¬lába, amely szilárd volt, mint egy szikla, megnyugtató, mint i egy párna. - A férjem és a felesége Nyugat-Indiába utaznak, cs az asszony gyereket vár.

- Micsoda?! - A szó olyan erővel robbant ki Aidanból, mint egy golyó, valósággal hátravetette. - Férjnél vagy?

- Voltam. -Jude szipogott, és szívesen visszafektette vol¬na arcát a férfi vállára. - Nem akart megtartani.

Aidán két mély lélegzetet vett, de még forgott vele a vi¬lág, mintha egy üveg Jamesont ivott volna, vagy eggyel fej¬be verték volna. - Férjezett voltál?

-Jogilag. - Kezével legyintett. - Van zsebkendőd?

Aidán még mindig a megrázkódtatás súlya alatt görnyedve Ktchébe nyúlt, és átnyújtotta a zsebkendőjét. - Azt hiszem, nem árt, ha elejétől megbeszéljük, de előbb át kell öltöznöd valami száraz holmiba, és forró teát kell innod, mielőtt meg¬ázol.

- Nem. Jól vagyok. Én...

- Ne tiltakozz. Felmegyünk.

- Borzalmasan festhetek. - Jude vadul kifújta az orrát. -Nem akarom, hogy bárki ilyen állapotban lásson.

- Nincs kint olyan ember, aki ne ontott volna könnyeket, H néhányan épp ebben a kocsmában tették. Kimegyünk, h/ián átvágunk a konyhán, és felmegyünk.

Nem hagyott időt Jude-nak, hogy vitatkozni kezdjen, ha¬nem megfogta a karját, és az ajtóhoz húzta. Szégyenkezni M-m maradt ideje, mert Aidán maga után húzta a konyhába, ilhol Darcy meglepetten kapta fel a fejét.

- De Jude, mi a baj?-kezdte, aztán Aidán gyors fejrázásá-a elhallgatott. A férfi a lépcsófcljáróhoz tuszkolta Jude-ot.

A lépcső tetején kinyitott egy ajtót, és belépett a kicsi, zsu-toli nappaliba. - Arra van a hálószoba. Vedd fel, amit alkal¬masnak találsz, én meg felteszem a teát.

lude köszönetet akart mondani, elnézést kérni, akármit, de Aidán már eltűnt egy alacsony ajtónyílás mögött. Távo-asa után tapintható feszültség maradt, amitől még jobban •Iszontyolodott.

lícment a hálószobába. A nappalival ellentétben itt pél-l.is rend uralkodott, a bútorzat spártai volt. Arra gondolt, harcsak ideje és joga lenne, hogy kicsit körbekutakodjon, lilielyett gyorsan a kis szekrényhez lépett, és csak annyit engedélyezett magának, hogy futó pillantást vessen a sötét¬kék takaróval borított keskeny ágyra, a magas, régi és zsa¬nérjainál szem re valóan kopott sublódra meg a kortól meg¬sötétedett fapadlót takaró kifakult szó'nyegre.

Talált egy szürke inget, színe épp megfelelt a hangula¬tának. Míg átöltözött, a falakat nézte. Aidán itt szabadjára engedte romantikus oldalát. Plakátok, távolt helyekről ké* szült nyomatok borítónak szorosan egymás mellé ragaszt* va, mint egy bizarr tapéta: párizsi, londoni, New York-i éi firenzei utcaképek, viharos tenger és buján zöld szigetek, irdadan hegyek, nyugalmas völgyek, titokzatos sivatagok. És természetesen szülőföldje vad sziklái, lágyan hullámzó dombjai.

Közülük hány helyen járhatott? - tűnődött Jude. Vajon mindenütt járt már, vagy még csak tervezi?

Hatalmasat sóhajtott, és azt sem bánta, hogy sóhaja me¬rő önsajnálat. Nedves pulóverével a kezében visszament a nappaliba.

Aidán fel-alá járkált, de megtorpant, amikor Jude belé¬pett. Ingében a lány kicsinek, szerencsétlennek és alkal¬matlannak látszott arra, hogy a férfiban dúló érzelmekkel megbirkózzék. Aidán úgy döntött, nem szól, egyelőre leg¬alábbis, csak elvette Jude-tól a pulóvert, és felakasztotta a kád fölötti rúdra, hogy lecsöpögjön.

-Ülj le. Jude.

- Minden jogod megvan rá, hogy haragudj rám, hogy így berontottam ide, és ilyen leheteUenül viselkedtem. Nem is tudom, hogy kezdjek bo...

- Nagyon kérlek, hallgass el - förmedt rá Aidán, és ami¬kor Jude arca megrándult, azzal nyugtatta magát, hogy az ő tűrőképességének is van határa. Aztán nagy léptekkel át¬ment a konyhába teáén.

Csak egy gondolat járt a fejében. Férjnél volt. És ezt a jelentéktelen részletet elfelejtette megemlíteni.

És ő még azt hitte, nincs tapasztalata a szerelem terén, miközben Jude férjnél volt, el is vált, és kétségtelenül még vágyódik a csirkefogó után.

Eszi a fene valami kinyalt chicagói gazember után, akibe annyi tisztesség se szorult, hogy megtartsa a fogadalmát, él i eközben Aidán Aidan Gallagher meg Jude után vágyódik.

Illa ettől nem robban szét az ember agya, akkor mitől? Krös, sötét teát töltött, a magáéba jócskán löttyintett whis¬kyt is.

Amikor visszament, Jude még mindig ugyanott állt. Két kezét összekulcsolta. Nedves tincsei szertelenül kunkorod¬lak, szeme könnyes volt. - Lemegyek, és bocsánatot kérek á vendégeidtől.

- Miért?

- Hogy jelenetei rendeztem.

Aidán letette a két teáscsészét, és összevont szemöldöke alól legalább akkora értetlenséggel, mint ingerültséggel vizslatta Jude-ot. - Ugyan mit izgatna ez? Csoda, ha akad olyan nap, amikor a Aidan Gallagher-kocsmában nincs cirkusz. Ülj már le, az ördögbe is, és ne nézz úgy rám, mintha meg akar-n.ilak ruházni, helyes?

Megvárta, míg Jude leül, csak aztán foglalt helyet és emel-ti' lel teáscsészéjét. Jude belekortyolt a teába, összeégette nyelvét, mire kapkodva újra letelte csészéjét.

- Miért nem mondtad el, hogy férjnél voltál?

- Nem jutott eszembe.

- Micsoda? - Aidán csészéje nagyot csörrent, ahogy le¬csapta az asztalra. - Ilyen keveset jelentett neked?

- Nagyon is sokat jelentett - válaszolta Jude higgadt mél-lósággal, ami Aidant arra késztette, hogy Összehúzott szem¬mel fürkéssze az arcát. - Jóval kevesebbet jelentett azonban annak a férfinak, akihez hozzámentem. Én csak megpróbál¬tam ezzel a ténnyel együtt élni.

Amikor Aidán nem szólt semmit, Jude megint felverte a teáját, hogy valamit kezdjen a kezével. - Évek óta ismertük egymást. Professzor az egyetemen, ahol tanítottam. Szem¬re sok közös volt bennünk. A szüleim nagyon kedvelték. Amikor megkérte a kezem, igent mondtam.

- Szerelmes voltál belé?

- Azt hittem, hogy igen, ami egy és ugyanaz.

A kettőt nem lehet egy napon említeni, gondolta Aidán, de nem tett megjegyzést. - Aztán mi történt?

-Mi... szóval ő szénen eltervezett mindent. William na¬gyon szeret gondosan tervezni, előre számba venni a részle¬teket, az esetleges problémákat és megoldásukat. Vettünk egy házat, mert ott kellemesebb vendégeket fogadni, és WUliamet fűtötte a becsvágy, hogy a tanszékén magasabb pozíciót tölt¬sön be. Szűk körben tartón, előkelő' esküvőnk volt, ahol a megfelelő emberek vének részt. Úgymint bankenszervezdk, virágkereskedők, fotósok és meghívottak.

Mélyet sóhajtott, és mivel már úgyis megégette a nyelvé ■von a teából. - Hét hónap múlva azzal állt elém, hogy ek gededen. Pontosan ezeket a szavakat használta. „Elégedet¬len vagyok a házasságunkkal, Jude" - mondta. Mire én azt hiszem, azt feleltem, hogy „Sajnálom."

Lehunyta a szemét, hogy a megalázottság és a whisky meg¬állapodjanak a gyomrában. - raj, hogy automatikusan a bo¬csánatkérés jutón eszembe. William kegyesen meg is bocsá¬tón, mintha csak számítón volna rá. Nem - igazította helyre önmagát, és felnézett Aidanra -, tényleg erre számított.

Aidán tudta, hogy a sértettségtől bicsaklik meg Jude hangja. - Ebből is láthatod, hogy a kelleténél gyakrabban kérsz elnézést - figyelmeztette a lányt.

- Meglehet. Egy szó, mint száz, elmagyarázta, hogy tisz¬tel, és becsületes akar lenni velem, ezért meg kell hogy mondja: beteszereten valakibe.

Egy fiatalabb nőbe, tette hozzá gondolatban Jude. Csino* sabba, okosabba.

- Mivel nem akarta a barátnőjét egy lealacsonyító, házas¬ságtörő viszonyba sodorni, arra kért, haladéktalanul adjam be a válókeresetet. Javasolta, hogy adjuk cl a házat, felez¬zünk meg minden mást, s mivel ő az alperes, az ingóságok terén átengedi nekem a választás jogát.

Aidán egy percre sem vette le róla a szemét. Jude visz-szanyerte Önuralmát. Pillantása nyugodt volt, keze mozdu¬latlanul hevén az ölében. Aidán ízlésének túlzottan is nyu¬godt volt; jobb szerette, ha szenvedélyes és valóságos.

- És te mit tettél?

- Semmit. Semmit sem tettem. William elvált, újra meg¬nősült, és mind a ketten éltük tovább az életünket.

- De mélyen megsebzett.

-Ami William szerint a helyzet sajnálatos, de elkerülhe¬tetlen velejárója.

- William egy címeres ökör.

Jude halványan elmosolyodott. - Lehet. De ésszerűbb volt elválni, mint boldogtalan házasságban gyötrődni.

'   - És te? Boldogtalan voltál?

- Nem, de valószínűleg boldog sem. - Megfájdult a feje, elfáradt. Boldogan összekucorodón és álomba merült vol¬na. - Nem jellemzőek rám a nagy érzelmi kitörések.

Aidán is kimerüli. Az. aki ezt mondja, vetette magát szen¬vedélyesen a karjaiba és zokogott percekkel előbb a mel¬lén. - Nem. Te aztán kiegyensúlyozott természet vagy, ugye, Jude-?

- Igen - suttogta a lány. - Jude, a józanság mintaképe.

- Ha így van, ahogy mondod, mitől kattantál be ma?

- Semmiség, szóra sem érdemes.

- Miért lenne az, ha neked sokat jelent?

-Mert nem kellett volna. Hidegen kellett volna hogy hagyjon. - Felszegte az állát, szeme szikrázott, és így sokkal jobban tetszett Aidannak. - Hiszen elváltunk, nem? Már két éve! Miért érdekelne, hogy Nyugat-Indiába készül?

-Tényleg... miért is?

- Mert én akartam odamenni! - kiabált magából kikelve Jude. - Valami egzotikus, varázslatos és soha nem látott he¬lyen akartam tölteni a nászutunkai. Katalógusokat vittem haza. Párizsról, Firenzéről, Riminiről. A legkülönfélébb he¬lyekről. Bárhova elutazhattunk volna, ami boldoggá tett volna. De ő csak azt hajtogatta, hogy... hogy...

Cserbenhagyták a szavak, kezével tehetetlenül kört írt le.

- Az isten szerelmére, másról sem beszélt, csak a nyelvi nehézségekről, a kulturális sokkról, az ismeretlen kóroko¬zókról. - Indulatosan felpattant a helyéről. - Ezért aztán Washingtonba utaztunk, és órákat... nem, napokat - vagy talán évszázadokat? - járkáltunk a Smithsonianban, előadá-M>kat hallgattunk...

Aidant az eddigiek is meglepték, de erre már tényleg nem számított - Előadásokat hallgattál a nászutadon?!

- „Kulturális kapocs" - vetette oda mérgesen Jude. - Ezt a kifejezést használta. - Égnek emelte a karját, és zaklatot¬tan rótta a szobát fel s alá. - William szerint a párok több¬sége megalapozatlanul sokat remél a nászútjátol.

- Joggal - szúrta közbe halkan Aidán.

- Úgy van! - perdült felé Jude, és arcát jogos felháboro¬dás festette pirosra. - Talán fontosabb a közös gondolko¬dás kialakításán munkálkodni? Vagy ismert helyre utazni?

A pokolba is! Vadul kellen volna szeretkeznünk egy trópusi tengerparton!

Aidán titkon örült, hogy nem így történt. - Ahogy én lá¬tom, jó, hogy megszabadultál tőle, drágám.

- Nem ez a lényeg! - Nem sok hiányzón, hogy Jude a haját tépje. ír temperamentuma úgy forrt, bugyogott, hogy nagyanyja büszke lett volna rá. - A lényeg, hogy elhagyott, és ez összetört. A szívem talán nem, de a büszkeségem ét az egóm feltétlen, és ez végtére is egy és ugyanaz. Mind a személyiségem része.

- Igazad van - hagyta rá csendesen Aidán. - Valóban egy és ugyanaz.

Jude-ot felbosszantotta, hogy Aidán nem is ellenkezik. -És ez a mocsok most oda akar utazni, ahova én akartam! És gyerekük lesz, amitől ezúttal örömmámorban úszik. De amikor én vetettem fel, hogy gyereket szeretnék, William karrierről és életmódról, népességről és az egyetemi kép¬zés költségeiről beszélt. Uramatyám, még egy diagramot is készített!

- Egy mit?

- Diagramot. Számítógépes grafikái, ami a következő öt-hét évre kivetítette anyagi helyzetünket, egészségi állapo¬tunkat, karrierünk alakulását és időbeosztásunkat. Ha nincs gond, mondta, ha valamennyi kitűzött célunkat megvalósít¬juk, akkor mérlegelhetjük - de csak mérlegelhetjük! -, hogy vállalhatunk-e egy - és nem több - gyereket. Közölte továb¬bá, hogy még jó néhány évet a karrierjének, tervezett előme¬netelének és munkahelyi kötelességeinek óhajt szentelni.

Lávaként fortyogott benne a düh, majd szétfeszítette a mellkasát. - Ó döntötte el, hogy lesz-e gyerekünk. Ó dön¬tötte el, hogy egynél több nem lehet. Es ha rajta múlik, még a gyerek nemét is meghatározta volna. Családra sóvá¬rogtam, és diagramot kaptam.

Elakadt a lélegzete, szemét megint elfutották a könnyek, Aidán felemelkedett, hogy odamenjen hozzá, de Jude va¬dul megrázta a fejét.

- Azt hittem, nem vágyik külföldre, és nem akar gyere¬ket. Arra gondoltam, hogy talán már képtelen a szokásain változtatni. Gyakorlatias, smucig és karrierista. De erről szó sincs. De mennyire, hogy nincs! Csak velem nem akart

[Nyugat-Indiába utazni. Nekem nem akart gyereket csinál-pni- Hát mi a baj velem?

- Semmi. Semmi az égvilágon.

- Pedig van! - Előhalászta a férfi zsebkendőjét, és harsá¬nyan belefújta az orrát. Hangja izgatottan felcsattant, aztán leereszkedett és megbicsaklott. - Ha nem lenne, nem hagy¬tam vulna, hogy ilyen simán megússza. Unalmas vagyok. Rám tini, alighogy összeházasodtunk Mások is unnak. A hallgató¬im, a munkatársaim. Még a szüleim is torkig vannak velem.

- Butaságot beszélsz. - Aidán végre odalépett hozzá, és karjánál fogva kicsit megrázta. - Egyáltalán nem vagy unal¬mas.

- Még nem ismersz eléggé. Halálosan unalmas vagyok. -Szipogott, majd a nyomaték kedvéért bólintott. - Soha nem tainálok semmi izgalmasat, nem mondok semmi meghök¬kentőt. Átlagos vagyok. Még önmagam is untatom.

- Ki ültette el ezeket a gondolatokat a fejedben? - Meg¬rázta volna még egyszer, de olyan sajnálatra méltónak látta. - Megfordult egyszer is a fejedben, hogy ez a William volt halálosan unalmas a nyomorult kördiagramjaival és kultu¬rális akármijeivel? Ha a hallgatóid nem lelkesedtek, akkor talán nem a tanári pályán kellene dolgoznod?

Jude vállat vont. - Én vagyok a közös osztó.

-Jude Frances, aki önszántából Írországba jött, hogy egy idegen helyen éljen, egy rakás vadidegen között, és olyan munkát végezzen, amit addig soha?

- Ez más.

- Amennyiben?

- Amit én csinálok, az megfutamodás.

Aidanban birokra kelt a türelmetlenség és az együttér¬zés. - Nem vagy unalmas, csak csökönyös. Egy öszvér órá¬kat vehetne tőled. Mi kivetnivaló van a megfutamodásban, ha egyszer nem felelt meg az a hely, ahol éltél? Nem az kö¬vetkezik belőle, hogy máshova kell menned? Oda, ami ked-vedre való?

- Nem tudom. - Elcsigázott volt, feje hasogatott, képte¬len volt átgondolni Aidán szavait.

- Sokat utaztam én is. Ezer és egy helyre. Végül itt kötöt¬tem ki, ahol lennem kell. - Lehajolt, és homlokon csókolta Jude-ot. - Ahogy te is ott kötsz majd ki.

Kissé eltolta magától a lányt, hüvelykujjával letörölt arcá¬ról egy könnycseppet. - Ülj le, míg elrendezek egyet s mást a kocsmában. Aztán hazakísérlek.

- Ne fáradj. Hazasétálok.

- Szó sem lehet sétáról, amikor esik, sötét van és szomo¬rú vagy. Ülj itt, idd meg a teád. Mindjárt visszajövök.

Magára hagyta, mielőtt tiltakozhatott volna, aztán pár percig a lépcsőn állt, hogy összeszedje a gondolatait.

Igyekezett nem haragudni rá, amiért nem szólt korábbi házasságáról. Aidán olyan ember volt, aki hite és felfogása szerint komolyan vette a kötelezettségeit. A házasság nem olyasmi, amiből ki-be lépünk, ahogy épp kedvünk tartja, hanem ami a helyhez köt.

Jude házassága önhibáján kívül ment tönkre, de azért meg kellett volna említenie. Elvből.

Mégis el kell néznie neki, figyelmeztette magát Aidán. Él óvatosan kell kezelnie azokat az érzékeny pontokat, amiket a körülmények tettek ilyenné. Eszébe sem volt olyan pontra tapintani, ami már amúgy is fájdalmas volt.

Jesszusom, dörgölte a tarkóját, miközben lement a kocs¬mába. Nem egyszerű eset ez a nő.

- Mi baja Jude-nak? - támadt neki Darcy, amint betette lábát a konyhába.

- Semmi. Mindössze hírt kapott otthonról, ami kiborítot¬ta. - Leemelte a fali telefonkészülék kagylóját, hogy Brennát hívja.

-Jaj, csak nem a nagyijáról? - szörnyedt el Darcy. Letette a rendeléssel teli tálcát, és szemében aggodalom tükröző¬dött.

- Nem. szó sincs róla. Felhívom Brennát, hátha pár órára le tud ugrani helyenem. Hazaviszem Jude-ot kocsival.

- Hát ha nem ér rá, Shawnnal elboldogulunk kettenis. Kagylóval a kezében Aidán felé fordult, és elmosolyodott.

- Milyen rendes vagy te, Darcy, ha megerőlteted magad.

- Kedvelem Jude-ot, és szerintem elkelne az életében egy kis boldogság. A jelek szerint eddig nem sok öröme volt. Es hogy a férje elhagyta, mielőtt még a menyasszonyi csokra megszáradhatott volna, az oda vezetett, hogy...

- Álljunk meg egy percre! Te tudtad, hogy férjnél volt?

Darcy felhúzta a szemöldökét. - Persze. - Felemelte a tál-f Gát, és az ajtó felé vonult. - Nem titok.

- Még hogy nem - morogta Aidán, aztán fogát csikorgat-

Ivti tárcsázta Brenna számát. - Az egész falu tudja, csak én nrin.

Mire Aidán visszament, és lementek a kocsijához, Jude-nak volt ideje, hogy lehiggadjon és végiggondolja, mit tett.

Nem kifejezés, mennyire szégyellte magát. Berontott i kocsmába, aztán szexuálisan zaklatta Aidant a munkahelyén. Idővel - úgy húsz-harminc év múlva - talán érdekesnek, sőt mulatságosnak találja majd ezt az emléket, de e percben pusztán mélységes megalázottságot érzett.

Anyja gratulált, hogy nagy nyomás alatt is sikerült meg* őriznie a méltóságát. Nos, anya, kérlek, most ne figyelj ids, gondolta.

És Aidán ezek után még .kocsival hazaviszi, mert esik, sö¬tét van és mert kedves hozzá.

Jude meg volt győződve, hogy Aidán alig várja már, hogy megszabaduljon tőle.

Míg a keskeny hegyi úton zötyöglek, tucatszor is megpró¬bálta elsimítani az előállt kínos helyzetet, de elképzeléseit sorra ostobának vagy mesterkéltnek érezte. Valamit mégis mondania kell, gondolta. A hallgatás gyávaság és udvariat¬lanság lenne.

Nagy nehezen nekidurálta magát. - Látod?

-Kit?

- Fent, az ablakban. - Jude megragadta Aidán karját, és felnézett a háza ablakában álló alakra.

A férfi felnézett és elmosolyodott. - Hát persze. Vár. Kí¬váncsi lennék, hogy úgy érzékeli-e az időt, mint mi, vagy egy év csak egy nap számára.

Kikapcsolta a motort. Csendben ültek a kocsiban, amely¬nek tetején dobolt az eső, míg az alak el nem enyészett az ablakban.

- Hát tényleg láttad... Nemcsak úgy mondod.

- Persze hogy láttam, ahogy korábban is, és fogom még látni ezután is. - Jude felé fordult, az arcélét nézte. - Ugye, ( nem kényelmetlen együtt élned vele?

' -- Nem. - És mert olyan természetesen vágta rá a választ, elnevette magát. - Egyáltalán nem. Gondolom, így kellene éreznem, de jól érzem magam itt és vele is. Néha...

- Folytasd.

Jude tétovázott, azt bizonygatta magának, hogy nem kel-Irnc tartóztatnia a férfit. De olyan barátságos, védett volt a kocsiban ülni, száraz melegben, míg fejük felett kopogtak */. esőcseppek és a kocsit köd vette körül.

- Nos, néha érzem is. Valamit a levegőben. Nehéz meg¬magyarázni... mintha hullámzana a levegő. És elszomoro¬dom tőle, mert szomorú. És a másikkal is találkoztam.

- Kivel?

-■A tündérkirállyal. Kétszer is, amikor virágot vittem Maude sírjára. Tudom, hogy Őrültségnek hangzik, hogy or¬voshoz kellene fordulnom, és kivizsgáltatnom magam, de... Mondtam tán, hogy őrültségnek gondolom?

- Nem. - Jude megkönnyebbülten felsőhajtott. - Azt hi¬t/cm. ezért is meséltem el neked, mert tudtam, hogy nem mondasz ilyet. És nem is gondolsz őrültnek.

Mint ahogy ő maga sem tartotta magát többé annak, iálálkoztam vele, Aidán. - A férfi felé fordult, szeme Ugatott an ragyogott. - Beszéltünk is. Először még azt hit-li'Hi, itt lakik a környéken. De másodszor olyan volt, mint egy álom, vagy transz, vagy... és kaptam tőle valamit — bök-|r ki ösztönösen. - Szeretném megmutatni neked. Tudom, hogy vissza akarsz menni, de az egész egy perc csak...

- Behívsz?

- Igen. Én...

- Akkor bőven van időm.

Kiszálltak a kocsiból, és az esőben az ajtóhoz futottak. Inde kissé idegesen simította ki arcába hulló nedves haját, .miikor beléptek a házba. - Fenn tartom. Mindjárt lehozom, krrsz teát?

- Köszönöm, nem.

- Várj, rögtön visszajövök - ígérte Jude, és felszaladt a há-Imszobájába, ahol a követ zoknijai közé rejtette.

Amikor háta mögé dugva lejött, Aidán már a tú'zgyújtás-tal foglalatoskodott. Aiángok megvilágították, ahogy a kan¬dalló előtt guggolt, és Jude szíve édes-fájdalmasan meg¬dobbant.

Olyan szép, mint a tündérkirály gondolta. Ahogy a tűz megcsillan a haján, és kiemeli sötétvörös tónusát, ahogy a lángok táncoló fény- és árnyjátéka kiemeli arcvonásait, arany¬színt varázsol csodálatos kék szemébe.

Hát csoda, hogy szerelmes belé?

Ó, istenem, hát szerelmes belé! A felismerés gyomorszá* jon vágta, csaknem felnyögött tőle. Hány ostoba hibát kö¬vet el még egyetlen nap leforgása alatt?

Nem engedheti meg magának, hogy beleszeressen egy elbűvölő ír férfiba, aki összetöri csak a szívét. Nem teheti nevetségessé magát. Aidán egész mást akar tőle, és ezt nem is rejti véka alá. Szexet, gyönyört, szórakozást és izgalmat, Társaságot is, de ebben már nem volt biztos. Nem akar vi¬szont egy ábrándos tekintetű nőt, aki szerelmes belé, és aki egyszer már elszúrta az egyetlen komoly kapcsolatot, ami¬ben része volt.

Aidán szerelmi viszonyt akar, amit egy világ választ el a szerelemtől, és ha Jude nem akar kudarcot vallani ebben a kapcsolatban, nem akarja elijeszteni Aidant, és élvezetet akar találni együttlétükben, akkor meg kell tanulnia külön¬választani a kettőt.

Nem fogja agyonkomplikálni, fogadta meg. Nem vesézi ki, és nem teszi tönkre.

Ezért amikor Aidán felállt és megfordult, Jude rámosoly¬gott. — Kellemes a tűz esős estéken. Köszönöm.

- Akkor gyere közelebb hozzá - nyújtotta a kezét a férfi. Szó szerint túl közel kerül a tűzhöz, gondolta szárazon

Jude. És még az sem érdekli, ha megégeti magát. Odament Aidanhoz, és mindvégig a szemébe nézett. Lassan előhúzta a kezét a háta mögül, és tenyérrel felfelé fordította. A gyé¬mánt fény- és dicsőségszikráit szórta.

-Jézus szentséges szíve. - Aidán rámeredt, aztán hüle¬dezve pislogott. - Az lenne, amire gondolok?

- Úgy szórta ki a zsákjából, mint a cukorkát. A kövek szikrázásától megfájdult a szemem. És láttam, ahogy a drá¬gakövekből virágok bomlanak ki Maude sírján. Kivéve ezi az egyet, ami így maradt. Nem kellene elhinnem - suttogta, és ezt legalább annyira a szerelemre, mint a kőre értette. -De ez van.

Aidán elvette tőle, és a tűz fényébe tartotta. Egy pillanatig mintha lüktetett volna, aztán megnyugodott. - A szivárvány minden színét magába zárta. Ez varázslat, Jude Frances. -1*1 Hántását Jude-ra emelte. - Mihez kezdesz vele?

- Nem is tudom. Ékszerészhez akartam vinni, hogy meg¬vizsgáltassam, ahogy az idegeimet is meg akartam nézetni. Aztán meggondoltam magam, mert nem akarom, hogy na¬gyító alá tegyék, tanulmányozzák, igazolást állítsanak ki ró¬la, felbecsüljék. Nem gondolod, hogy elég, hogy az enyém? l-.leg a tudat, hogy van. Eddig nem bíztam az életben. Mos¬tantól másképp állok hozzá.

Bölcs döntés. És merészségre vall. Talán ezért került hoz¬zad, - Megfogta Jude kezét, tenyérrel felfelé fordította, bele¬telte a követ, és egyenként rácsukta Jude ujjait. - A tied. És lli-d a varázs is, amit rejt. Örülök, hogy megmutattad.

- Azt akartam, hogy tudj róla. - Erősen szorította a gyé¬mántot, s bár az esze azt súgta, hogy bolondság, mégis ügy érezte, bátorságot merít belőle. - Megértő és türel¬mes voltál velem. Rémesen viselkedtem, végül az ideges-»egem is rajtad töltöttem ki. Nem is tudom, hogy háláljam meg.

- Agyon ne nyomjon a hála terhe.

- Nem is. Nagyon rendes vagy. És nálad kedvesebbet nem Iwiiertcm.

Aidán uralkodott magán, hogy arcizma se ránduljon. - A, l/óval kedves vagyok?

- Igen, nagyon.

- Ráadásul megértő és türelmes. Jude óvatosan elmosolyodott. - Igen.

- Mondjuk, mint egy báty?

Jude mosolya semmit sem változott. - Nos...

- És te mindig olyan férfiak nyakába szoktál ugrani, akik¬re testvéri érzéssel gondolsz?

- Bocsánatot kell hogy kérjek emiatt, és hogy kínos hety-jM'tnc hoztalak.

- Nem említettem, hogy gyakran mentegetőzöl? Felelj in¬kább a kérdésemre.

- I Iát... Tulajdonképpen rajtad kívül még nem támadtam le senkit.

- Komolyan? Hízelgő', nem mondom, de amikor történt, elkeseredett voltál.

- Igen. - A kő mázsás súllyal húzta le a kezét. Elfordult, és letette a kandallópárkányra. Örült, hogy Aidán nem látja az arcát.

- Most is elkeseredett vagy?

- Nem. Köszönöm, nem, most jól vagyok.

- Akkor próbáljuk meg újra. - Aidán maga felé perdítette Jude-ot, és amikor a lány ajkai a meglepetéstől szétnyíltak, csókkal zárta le őket. Jude teste összerándult; ezt a meg¬hökkent mozdulatot Aidán már azelőtt is nagyon izgatónak találta. - Még most is úgy véled, hogy türelmes és kedves vagyok? - mormolta, és Jude nyakába csókolt.

- Képtelen vagyok gondolkodni...

- Helyes. - Ha van vágyat ébresztőbb, mint egy szenve* délytől megrészegült nő, Aidán úgy érezte, még nem talál¬kozott vele. -Jobban tetszel így.

-Azt hittem, haragszol majd rám, vagy...

- Már megint gondolkozol. - Aidán szája felfelé vándo* rolt Jude nyakán a halántékára. - Légy szíves, hagyd abba.'

- Igen.

Jude csak lehelte a választ, és ez leküzdheteden sóvárgást ébresztett Aidanban. - Mavoumeen dhelisb. Légy enyém ma éjjel. - Csókkal tapasztotta be Jude száját, amivel megfu¬tamította Jude amúgy is szétszórt gondolatait. - Most azon¬nal. Képtelen vagyok továbbra is csak álmodozni rólad.

- Hát még mindig kívánsz? - Hitetlenkedő öröme lever¬te Aidant a lábáról. A beképzeltség teljes hiánya alázatot ébresztett benne.

- Mindenestül kívánlak. Ne küldj haza ma éjjel.

Jude a szíve szavát követve jött ide, és rátalált Aidanra. Úgy döntőn, hogy ezt követi most is. - Ne menj el - súgta, kezével a férfi hajába túrt, száját frissen felfedezett szere¬lemmel és vággyal forrasztotta az övére. - Maradj velem.

Aidán ott helyben lefektette volna a kandalló elé, és magáévá tene volna, mindkettőjüknek gyönyört szerezve. Egyikük sem gyerek már, gondolta, és egyformán ég ben¬nük a vágy. De eszéhe jutott az ígérete, és karjaiba emellé Jude-ot. A lány arcán felfénylő mosoly láttán tudta, hogy helyesen döntött.

- Megígértem, hogy első alkalommal lassan és édesen h/i-retlek, és állom is a szavam.

Jude-ot még soha nem vitte senki a karjaiban. Aidán ro¬mantikus gesztusa elkábította, ehhez fogható erotikus fantá¬ziában nem volt része. Míg Aidán felvitte a lépcsőn, a kis elő¬tér utáni hálószobába, Jude szíve majd kiugrott a helyéből.

Hálás volt a sötétségért; talán így kevésbé lesz félénk, gondolta. Amikor Aidán leültette az ágy szélére, lehunyta a (izemét. De amikor a férfi felkapcsolta az ágy melletti lám¬pát, Jude szeme felpattant.

- Édes Jude - mondta halkan Aidán, és lemosolygott rá. - I Hj in egy percig, míg begyújtok.

Hát persze, a tűz remek ötlet, gondolta Jude. Összekul¬csolta kezeit, és megpróbált úrrá lenni az idegességén, le¬csillapítani a vágyát. A tűz hangulatot teremt és meleget ad. Aulán bizonyára hangulatra vágyik. Ó, istenem, miért nem |ui eszébe valami velős mondás? Miért nincs valami csinos tu-gltzséje vagy szexis fehérneműje, amibe ha átöltözne, el¬kápráztathatná Aidant?

Szótlanul nézte, hogy Aidán feláll a kandalló mellől, amelyben már lobogott a tűz, és sorra meggyújtja a szobá¬ban található gyertyákat.

- Ide akartam telefonálni ma este, hogy elhívjalak vacso¬rázni,

- Igazán? - Az ötlet meglepte Jude-ot, és felkeltette az ér¬deklődését.

- De a vacsora elmarad máskorra. - Aidán nem vette le róla a szemét. Látta, hogy ideges, kicsit még élvezte is. Le¬kapcsolta a lámpát, a szobát árnyékok, lángok mozgó fénye töltötte be.

- Nem vagyok éhes.

Aidán elnevette magát. - Ezen most mindjárt változta¬tok. -Jude teljes meghökkenésére leguggolt, és kezdte ki¬hízni Jude cipőjét. - Amióta csak beléptél a kocsmába, éhe¬zem rád.

Jude nagyot nyelt. Másra képtelen volt. Aztán a férfi si-mogatón végighúzta kezét Jude meztelen lábfején, és Jude-nak elakadt a lélegzete.

- Szép a lábfejed - mondta könnyedén a férfi; tekinteté¬hen nevetés bujkált, amikor felemelte Jude lábfejét, és ha¬rapdálni kezdte lábujjait. Jude-ból kiszakadt a lélegzet, ke¬zével belemarkolt a matracba.

- De töredelmesen beismerem, hogy amióta ma reggel nyirkosán, rózsásan megpillantottam a vállad, nem tudok másra gondolni.

-A... ó... - Aidán Jude másik lábával kezdett foglalkozni, és ettől Jude-nak egyetlen épeszű gondolata sem maradt. -A mimre?

-A válladra. Tetszik. - És mert igaz volt, amit mondott, felállt, és Jude-ot bizsergő talpára állította. - Formás, mégis erős. - Beszéd közben kigombolta Jude-on a kölcsönkért inget. Hogy mindkettőjük várakozását megnyújtsa, nem vette le, csak Jude válláról tolta le, hogy amint elképzelte, nyelvével végigkövesse gömbölyű ívét.

- Ó, istenem. - Jude ereiben aranyporként szóródott szét a földöntúli érzés, míg belülről szikrázni nem kezdett. Ami¬kor megkapaszkodott a férfi csípőjében, hogy el ne essen, Aidán a válláról a nyakára, majd onnan az állkapcsára tért át, mint egy éhező, aki a terített asztal mellett lassan halad fogásról fogásra.

Aidán ajka végigsimította Jude-ét, izgatóan, amivel feléb¬resztette Jude vágyát is; ezt jelezte a lány halk nyögése, mi¬re Aidán visszatért a szájához egy hosszabb csókra.

Jude keze végigsimította a férfi hátát, testét - mintegy álomban - Aidán testéhez szorította, feje hátrabicsaklott a teljes megadás pózában.

Lassan, figyelmeztette magát Aidán, és édesen. így lesz jó. A táncoló gyertyafényben, az eső halk kopogása mellett Jude sóhajai elűzték utolsó gondolatait is, a lágy csókok egyre hosszabbak és elsöprőbbek lettek. Jude úgy érezte, hogy tes¬tét átjárja a férfi íze, amely érzéki volt, férfias és tökéletes.

Amikor Aidán levette az ingét, Jude halkan felnyögött a gyönyörűségtől, és keze szabadon járta be, markolta a férfi izmos hátát.

Aidán szíve egy ritmusra ven Jude-éval. A lány kezének lassú, tétova mozdulatai majd megőrjítették. Csodálatosnak érezte ajka puhaságát, megadását is. És a vágy újabb forró hulláma árasztotta el, ahogy Jude idegességében és várako¬zásteljesen megborzongott, amikor Aidán kigombolta a lány nadrágját, és hagyta, hogy az a földre csússzon. Kelta becé-

/.esek kavarogtak a fejében, buktak ki a száján, ahogy végig¬csókolta Jude arcát, nyakát, szépséges vállait, míg Jude bor¬zongása remegéssé, sóhajai lihegéssé nem váltak.

Lassabban, intene magát Aidán. De honnan sejthette, hogy Jude iránti vágya nem lohad le, hanem vadul hatal¬mába keríti testét-lelkét? Félt, hogy megijeszti a lányt, ezért ajkát Jude nyakának hajlatára nyomta, és addig ott tartotta, míg a vágy első' hulláma nem hagyott alább.

Jude lebegett, az érzékek hálójába gabalyodva észre sem vette a ritmus megváltozását. Mintegy álomban elfordította a tejét, ajkával megkereste a férfiét, és mindketten belesik-loitak a csókba. Csontjai mintha elolvadtak volna, mesés¬nek érezte az altestét feszítő érzést. Ahol csak megérintette a férfi, teste valósággal lángra gyúlt.

ügyetlen gondolata maradt: ez a szeretkezés, nem más. Végre-valahára ez. Hogyan is téveszthette össze mással?

Aidán többre vágyott. Lecsúsztatta Jude-ról az inget, és elbűvölte az egyszerű fehér melltartó. Élvezetét lelte ab¬ban, hogy ujját végighúzza a melltartó felső szélén, megsi¬mogatja az apró szemölcsöt.

Jude térde megroggyant. -Aidán...

- Amikor ma reggel megláttam ezt a kis szépségtapaszt - mormolta a férfi, és Jude arcát nézte -, beléd akartam harapni. - Amikor Jude pillája megrebbent, Aidán elvigyo¬rodott, és kikapcsolta a melltartót. - Kíváncsivá tett, miféle szexis kis titkokat rejtegetsz még elegáns ruháid alatt.

- Nincsenek szexis titkaim.

A melltartó földre hullott. Aidán pillantása lejjebb sik¬lott, és figyelte, ahogy Jude bőrén tovaterjed a pirulás, amit bűnösen erotikusnak érzett. - Tévedsz - mondta csende¬sen, és kél tenyerébe fogtaJude kebleit.

A már jól ismén hinelen visszahőkölés, meglepetten elkerekedő szemek. Kísérletképpen hüvelykujjával megsi¬mogatta Jude mellbimbóit, és figyelte, ahogy a tengerzöld szemek pillantása elködösül.

- Nem, ne hunyd le - kérlelte, ahogy lassan lefektette Jude-ot az ágyra. - Még ne. Szeretném látni, mit tesz veled az érintésem.

Figyelte, miközben gyönyörűségét lelte a lányban, és fel¬fedezte a titkait, amelyekről Jude azt állította, hogy nincse¬nek. Selymes bőrét, kócos haját, amely esőillatú volt. Lágy domborulatokat, mély völgyeket. És amikor munkától ér¬des tenyere végigsimította Jude bőrét, a lány reszketni kez¬dett. És minden titok, amit Aidán felfedezett, gyönyört ho¬zott mindkettőjüknek.

Amikor megízlelte, a világ eltűnt, amíg nem maradt más, csak Jude dübörgő szívdobogása és a férfi forró ajkának csodája a bőrén.

Megszabadításra sóváran testét ívben nekifeszítette a fér¬fi tenyerének, amikor hozzáért. Együtt mozdult minden sl-mogatásával. míg a gyötrelem megédesedett, és az édesség elviselheteüenné nem vált. Aidán szája egybefont az övé-vei, és belefojtotta a gyönyör kiáltását. És még többet adott neki, míg Jude lélegzetvétele zokogássá nem vált, és teste olyan nem lett, mint a forró láva.

Jude szemei, amelyek megfogták a lelkét, már nem láttak semmit, bőre ragyogón és iszamos lett. És nemcsak az ő vi¬lága tűnt el, de a férfié is, és nem maradt benne más, csak Jude.

Aidán egyszer kimondta a nevét, aztán belésiklott. Foi»> róság a forróságba, égető vágy az égető' vágyba, mélyen, erősen. És visszatartotta magát, míg Jude lábával át nem ölelte.

Egybeforrva egyszerre mozogtak, a hosszú, lassú moz¬dulatok lelküket táplálták. Jude kábultan elmosolyodott. A fény sziporkázott, akár a gyémánt, ahogy Aidán ajkán is vá¬laszul felfénylett a mosoly.

Ez az igazi varázs, gondolta Jude. A leghatalmasabb. És ebbe a varázsba kapaszkodva a férfival együtt leugrott a vi¬lág széléről.

Meglibbent a gyertyaláng. Felszisszent a tűz, eső verte az ablakot. Jude ágyában egy gyönyörű, izgalmas, érdekfeszí¬tő és káprázatosan meztelen férfi volt.

Jude úgy érezte magát, mint a macska, akinek tálcán nyújtottak át a tejszínes köcsögöt.

-Milyen boldog vagyok, hogy Williaméknek gyerekük lesz!

Aidán felé fordította a fejét, de arcaJude hajába fúródott, így kicsit elhúzódott. - A pokolba is, mi köze WUiiamnek hoz¬zánk?

- Jaj, észre sem vettem, hogy hangosan kimondtam. -Nincs rosszabb, mint másik férfira gondolni, amikor

még magamhoz sem tértem a szerelmeskedésből.

- Nem olyan értelemben gondoltam rá. - Jude elborzad¬va ült fel, hogy aztán azon rettenjen meg, hogy meztelen. - Csak végigfutott a fejemben, hogyha nem várnának gye¬reket, anyám nem hívott volna fel, én nem borultam volna ki, és nem jöttem volna le a kocsmába, és... mindez aztán ide vezetett - fejezte be esetlenül.

Aidanban még volt annyi erő, hogy arrogánsan válaszol¬jon. Szemöldökét felvonva hetykén jelentette ki: - Végül csak idecsalogattalak volna.

- Örülök, hogy ma éjjel történt. Most. így volt tökéletes. Bocsáss meg. Butaságot beszéltem az előbb.

- Fel kell hagynod azzal, hogy minden kósza gondolatot, amit kiejtesz a szádon, butaságnak minősíts. És mivel van logika abban a gondolatsorban, amit említettél, azt mon¬dom, igyunk William férfiasságának időzítésére.

Jude megkönnyebbülten mosolygott rá. - Ihatunk, bár feleolyan jó sincs az ágyban, mint te. - Vidám vigyorgása a következő pillanatban elszörnyedésbe váltott át. - Istenem, hogy mondhattam ilyet!

- Ha azt képzeled, megbántottál, tévedsz - nevetett Aidán, aztán felült, és hosszan megcsókolta Jude-ot. - Újabb ok, amire poharunkat emelhetjük: igyunk hát William butaságá¬ra, hogy nem ismerte fel a kincset, ami a birtokában volt, és így az az ölembe hullt.

Jude átölelte Aidán nyakát, és erősen magához szorítot¬ta. - Senki sem érintett meg úgy, ahogy te. Nem is hittem, hogy bárki akar majd valaha is.

- Az akarás máris megvan - biztosította Aidán, és arcát Jude nyakába temette. - Mit szólnál ahhoz, ha most lemen¬nénk, innánk egy kis bon és ennénk egy levest vagy akár¬mit. Aztán visszajönnénk, és elölről kezdenénk?

- Nagyszerű ötlet. - Jude-nak nagy önuralmába került, hogy ne feszélyezze, amint meztelenül kiszáll az ágyból és magára kap valamit. Végtére is Aidán már mindent látott, zavara merő butaság lenne.

Mégis megkönnyebbült, amikor már rajta volt a kölcsön¬kén ing és a nadrágja. De amikor fel akarta kötni a haját,

Aidán váratlanul a vállára tette a kezét, és Jude ijedten pil¬lantott hátra.

- Miért fogod össze?

- Mert így rémes.

- Kibontva szeretem - húzta végig játékosan az ujjait Aidán Jude hajában. - így, ahogy ez a szép sötét szín szaba¬don keretezi az arcodat.

- Barna - mondta Jude, aki mindig is jellegtelennek tar¬totta a haja színét.

-Akárcsak a nerc, drágám. - Aidán csókot nyomon Jude orrhegyére. - Mihez kezdünk majd veled, Jude Frances, ha egy nap leveszed a szemellenzőt, és meglátod önmagad? Szerintem valóságos ördög leszel. Gyere, hagyd ezt - mond¬ta, és magával húzta a konyha felé. - Hiszen én nézlek, nem?

Jude boldogságában még vitatkozni is elfelejtett, de ami¬kor a konyhába értek, megmakacsolta magát. - A reggelit te csináltad, a vacsora az én reszortom - jelentette ki, és elővette a bon. - Nem vagyok valami híres szakács, ezen be kell érned az összecsapott főztömmeí.

- És mi lenne az?

- Konzervleves és sajtos meleg szendvics.

- Pont esős estékre való lakoma. - Aidán fogta a bort, és letelepedett vele a konyhaasztalhoz. - Ráadásként még ab¬ban az élvezetben is részem lehet, hogy főzés közben néz-hedek.

- Elbűvölt a konyha, amikor először megláttam - mesélte Jude, közben begyújtott a tűzhelyben. Ügyessége meglepte Aidant. - Aztán felfedeztem, hogy nincs mosogatógép, se mikrohullámú sütő, de még csak elektromos konzervnyit< ■ vagy kávéfőző sem.

Felkacagott, de közben tovább sürgött-forgott. A kamra ból elővett egy leveskonzervet, és kis kézi nyitójával neki¬állt felnyitni. - Mit mondjak, meghűlt bennem a vér. Azóta viszont többet ütöttem itt össze, mint a lakásomban vala¬ha is. Pedig ott a legmodernebb konyhám van. Jenn-Air vil-lanytűzhely, nulla fok alatti hűtő.

Közben feltette melegedni a levest, benyúlt a hűtőbe a sajtért és vajért. - Persze nem láttam neki semmi bonyolult¬nak. Most próbálom meg összevakarni a bátorságom, hogy

N/ódabikarbónás kenyeret süssek. Elég egyszerűnek tűnik, és ha nem rontom el nagyon, talán lesz elég bátorságom tortát ís sütni.

- Ezek szerint szeretsz sütni?

- Azt hiszem, igen. - Válla fölött rámosolygott, míg vajat kent a kenyérre. - De ha az ember még sosem csinálta, elég rémítő feladatnak Látszik.

-Nem tudhatod, hogy kedvedre való-e vagy sem, míg nem próbálod.

- Tudom, de nem szeretek felsülni. - Jude a fejét csóvál-ta, míg a nyeles serpenyőt forrósította. - Hidd el, tisztában vagyok vele, mekkora hátrányt jelent. Ezért nem próbál¬tam ki sok mindent, amire pedig kedvem lett volna. Mindig meggyőzöm magam, hogy elszúrom, ezért aztán bele sem vágok. Ez a vége, ha az ember ügyes szülők esetlen gyere¬keként jön a világra.

A szendvicseket a serpenyőbe tette, és örült, amikor vi¬dáman sercegni kezdtek. - De tűrhető sajtos szendvicset isináTok, így nem fogsz éhen halni. - Megfordult, és Aidán Izmos mellkasának ütközött.

A férfi szájon csókolta, forrón, kicsit erőszakosan és na¬gyon izgatóan. Amikor Jude-ot megint hagyta levegőhöz Jutni, elégedetten bólintott. - Amennyire meg tudom álla¬pítani, sem ebben, sem másban nem vagy ügyetlen.

Elégedetten ült vissza az asztalhoz, a bora mellé.

Jude még időben tért észhez, hogy ne fusson ki a leves.

Aidán egész éjjel nála maradt; Jude az ágy puha melegé¬ben szorosan hozzásimulva aludt. Hajnalban, amikor a fény átsuhant az ablak előtt, hogy felragyogtassa a levegőt, Aidán érte nyúlt, és lustán szeretkezett vele, amitől Jude úgy érez¬te, hogy álmokban mártózott meg.

Amikor legközelebb felébredt, Aidán az ágya szélén ült egy csésze kávéval, és a haját simogatta.

- Istenem. Hány óra?

- Tíz múlt, és vége a jó hírednek.

- Tíz? - Jude meglepetten felült, és hálás volt, amikor Aidán kezébe nyomta a kávét. - A jó hírem?

-Menthetetlenül odavan. Hajnalban el akartam menni, hogy ne lássák a kocsim a házad előtt, de elterelték a figyel¬mem.

Jude kéjesen felsóhajtott. - Emlékszem.

- Most aztán megindul a szóbeszéd, hogy a Aidan Gallagher fi összebújt a jenkivel.

Jude szeme pajkosan csillogón. - Tényleg? Remek!

Aidán nevetett, és megcibálta a haját. - Nem tudom, honnan, de sejtettem, hogy ez tetszeni fog.

-Jobb lenne, ha én tenném tönkre a renoméd. Még so¬ha senkiét nem tapostam sárba. - Megsimogatta Aidán ar¬cát - boldog volt, hogy megtehette -, és ujját végighúzta az állán lévő keskeny bevágáson. - Én lehetnék a laza erköl¬csű amerikai nő, aki elhalászta a Aidan Gallagher-kocsma tulaját a helyi lányok orra elől.

- Hát ha már laza erkölcsű akarsz lenni, akkor ma zárás után elnézek hozzád, és lehetőséget biztosítok, hogy vis/-szaélj a helyzetemmel.

- Boldogan.

- Hagyj egy lámpát égve, drágám, úgy várj. - Előrehajolt, hogy megcsókolja, de a csók oljan hosszúra nyúlt, hogy a végén kínosan érezte magát. - Átkozott papírmunka - mo¬rogta. - Muszáj megcsinálnom. Gondolj rám, jó, Jude?

-Jó.

Hátradőlt a párnára, amikor Aidán kiment. Hallgatta, ahogy becsukja az ajtót, aztán beindítja a motort.

És még egy órán át nem csinált mást, csak ült az ágyban és dúdolt.

Viszonyom van.

Jude Erances Murray szenvedélyes viszonyt folytai egy fantasztikusan jóképű, elbűvölő, szexis írrel.

Ihisztán az, hogy leirom, boldoggá tesz.

Nehezemre esik, hogy suta kamasz lányként ne írjam le ezerszer is a nevét egy füzetbe.

Aidán Aidan Gallagher. Milyen csodálatos név.'

Szép férfi. Tudom, léhaság egy férfi külsejét taglalni, de... Nos, ha már a naplóm lapjain sem lehetek sekélyes, akkor hol?

A baja sötét, ragyogó gesztenyebarna, ami vörösesen csillog, ha rásüt a nap. Gyönyörű a szeme, élénken szikrá¬zó sötétkék, és ha rám néz, amit gyakran megtesz, ha hosz-szan néz, olyankor a bensőmet elönti a forróság és elgyen-giil a térdem. Erőt sugárzó az arca. Jó csontozat, ahogy nagyi mondaná. Ajka könnyen húzódik mosolyra, moso¬lya ráérős, és állán apró bevágás van.

A teste... Alig merem elhinni, bogy ott volt az enyémen, az enyém alatt. Kemény és feszes, izmai mintha vasból volnának. A megfelelő jelző az, bogy erős.

A kedvesem erős, csodálatos férfi.

Ennyi talán elég is a felszínes kéjelgésbŐl.

Helyes. Akkor hát lássuk a többit.

Egyéb tulajdonságai is legalább ilyen hatásosak. Na¬gyon kedves, és pompás humora van. Odafigyel arra, amit mondok. Kiveszőfélben lévő tulajdonság, és Aidané ráadásul kifinomult.

Szoros kötelék, mély szeretet fűzi a családjához, mun¬kaerkölcse bámulatra méltó. Gyors észjárású. Szórakoz¬tató mesemondó. Az az igazság, bogy órákig képes lennék elhallgatni.

Sokat utazott, olyan helyeken is megfordult, amelyek-ről én eddig csak álmodtam. Most, bogy a szülei letele¬pedtek Bostonban, átvette a családi vállalkozást, és nyw\ godt, fesztelen tekintéllyel látja el a családfői teendőket. I

Tudom, hogy nem szabadna szeretnem. Aidannal kel¬lemes testi kapcsolatom van, amellett tüneményes, szerv-1 tetteljes barátság is összeköt bennünket. Mindkettő sokat jelent, és bárki számára elég kell bogy legyen.

De nem tehetek róla, szerelmes vagyok belé.

Rá kellett jönnöm, bogy minden, amit a szeretemről va¬laha is leírtak, az utolsó szóig igaz. A levegőt illatosabb¬nak érzem, a napot fényesebbnek látom. Napok óta nem a földön járok.

Ijesztő. És magával ragadó.

Soba nem tapasztaltam ebhez fogbatót. Sejtésem sem volt róla, bogy ilyen érzések vannak bennem. Szenvedé¬lyes és kótyagos és teljes mértékben buta érzések.

Tudom, hogy semmit sem változtam. A tükörbe nézek, és ugyanaz a Jude Murray néz rám vissza. Mégis valahogy több vagyok. Mintha apró részletek, amelyek eddig rejtve voltak, vagy nem vettem róluk tudomást, hirtelen helyük¬re kerültek voltak.

Tisztában vagyok a fizikai és érzelmi ingerekkel, az endorfinok töltésévet, és... ó, pokolba az egésszel! Minek keltene elemezni és beskatulyázni? Élni kelt!

Eszelősen romantikus, amikor éjjelente besétál a há¬zamba. A sötétbőt vagy a holdvilágos éjszakából bukkan elő, és kopogtat az ajtómon. Vadvirágokkal, tengeri kagy¬lókkal vagy szép kövekkel kedveskedik.

Olyasmiket művel a testemmel, amikről eddig csak ol¬vastam. Bár Isten az atyám, az olvasás kifejezetten máso¬dik helyre szorul.

Ledérnek érzem magam. Esküszöm, nevetnem kell ma¬gamon. Jude Frances Murraynek libidója van. És az idő múlásával semmit sem csökken.

Még soba nem éreztem ilyen remekül magam.

Nem tudtam, hogy egy kapcsolat ilyen mulattató is le-bet. Miért nem mondta ezt nekem senki?

Amikor a tükörbe nézek, gyönyörűnek látom magam. Annak is érzem magam. Gondoljunk csak bele. Gyönyö¬rűnek érzem magam!

Ma elugrom Darcyért, és együtt bemegyünk Dublinba vásárolni. Méregdrága cuccokat veszek, csak mert úgy tartja a kedvem.

A Aidan Gallagher-ház régi volt, bűbájos. A falu szélén, egy mere¬dek oldalú domb tetején állt, és a tengerre nézett. Ha Jude megkérdezte volna, elmondták volna, hogy Shamus fia, egy I másik Aidán építette abban az évben, amikor megnősült, A Aidan Gallagherek nem a tengerből éltek, de szerének elnézni. Az évek hosszú során át újabb nemzedékek ezt-azt épí¬tettek a házhoz, ahogy az idő és anyagi lehetőségeik enged¬lek. És most, hogy annyi szoba volt, a legtöbb a tengerre nézett.

A házat sötétre pácolt fából és homokszínű kőből rak¬lak, különösebben egyeden stílust sem követve. Jude érde¬kesnek és egyedinek találta. Kétszintes volt, elöl széles ve¬randával, amire ráfért volna már a festés, és lábak koptatta keskeny kőjárdával. Az ablakok rombusz alakú tábláit átko¬zottul nehéz lehetett tisztán tartani.

feleúton van a lenyűgöző és a bizarr között, gondolta Jude, s mindkettőből épp elég volt benne. Ahogy a könnyű reggeli ködben állt, még egy kis rejtélyesség is övezte.

Kíváncsi volt, milyen lehetett Aidannak itt, ebben a nagy. zegzugos házban felnőni, ahol egy kőhajításnyira volt a parttól, és elég közel a faluhoz ahhoz, hogy tenger sok ba¬rátja legyen.

Jude friss tapasztalatokon edzett szeme már észrevette, hogy a kert kissé elvadult, bár így is bájos.

Karcsú fekete macska nyúlt végig a bejárathoz vezető inon, és aranysárga szeme barátságtalanul szegeződött Jude-ra. Jude leguggolt, és óvatosan megvakargatta a két fule között, remélve, hogy nem kap a kezébe.

A macska hunyorítással és vonatdübörgésnek beillő do¬rombolással hálálta meg a figyelmet.

- Bub a neve - szólalt meg Shawn, aki az ajtóban állt, és Jude-ra mosolygott. - A Belzebub rövidítése, mert termé¬szetére nézve ördögi egy jószág. Gyere be, igyál egy teát, mert ha azt képzeled, Jude, hogy Darcy időre elkészül, ak¬kor még nem ismered.

1

- Nem sietünk.

- Nagy szerencse, mert ha csak tejért szalad le, akku egy óráig piperészkedik. Isten tudja, meddig csodálja gát egy dublini bevásárlás előtt.

Félreállt, hogy beengedje Jude-ot, aztán válla fölött felki¬abált az emeletre. -Megjön Jude, Darcy, és azt üzeni, hogy¬ha Dublinba akarsz menni, kapkodd magad, és szakadj el végre a tükörtől.

- De hisz én nem is... - fakadt ki Jude zavartan, mire Shawn felnevetett, és határozott kézzel behúzta.

- Egyet se félj, rá se ránt. Hozhatok egy teát?

- Kösz, nem kérek. - Körülnézett. Feltűnt, hogy a kis e szobából nyíló nappali zsúfolt és kényelmes.

Otthon, gondolta újra. Lerí róla az otthon, család és szíveslátás.

- Aidán lent van a kocsmában, a szállítással bíbelődik. Shawn barátságosan kézen fogta, és behúzta a nappal" Kicsit ki akarta sajátítani, hogy megismerje a nőt, aki annyi¬ra elbűvölte a bátyját. - Be kell érned velem.

- Ó! Nos, talán nem lesz túlságosan megerőltető.

Amikor Shawn elnevette magát, Jude rájött, hogy pár hó¬napja még nem flörtölt ilyen félvállról, ilyen ártatlanul egy férfival. Kivált olyannal nem, akinek az arca egy bűnös an¬gyaléra emlékeztet.

- A bátyám mostanáig elzárta előlem a lehetőséget, hogy egy-két szónál többet váltsak veled. - Shawn szeme huncu¬tul csillogott. - Egészen kisajátít magának.

- Mindig a konyhában vagy, ha lemegyek a kocsmába.

- Ott tart leláncolva. De most behozzuk a lemaradást. Shawn is flörtöl vele, gondolta meglepetten Jude, de

éppoly ártatlanul. Nem lett tőle ideges. Megnyugtatta, ott¬honosan érezte magát tőle. és nem váltotta ki belőle azt a felkavaró érzést, amit Aidán flörtölése szokott.

- Mindjárt azzal kezdeném, hogy szép a házatok.

-Jól megvagyunk itt. - Egy fotelhoz terelte Jude-ot, és ami¬kor a lány leült, Shawn a karfára telepedett. - De Darcyval csak lézengünk benne.

- Nagyobb családnak szánták. Olyannak, ahol sok a gyerek.

- Jobbára így is volt a múltban. Apánknak kilenc testvére volt.

- Tízen voltak testvérek?! Szent ég!

- Tengernyi nagybátyánk, nagynénénk és unokatestvérünk van a világ minden pontján - Aidan Gallagherek és Firzgeraldok. le is közéjük tartozol - vigyorgott le rá Shawn. - Emlék-

m, gyerekkoromban időnként csapatostul jártak ki-be a házba, úgyhogy mindig egy ágyban aludtam valami wicklow-i vagy bostoni vagy devonshire-i fiúval, aki az unokatestvérem volt.

- Visszajárnak még?

- Elvétve, le is visszajöttél, Jude kuzin. - Tetszett Jude mosolya: édes volt, és kissé félszeg. - De többnyire csak ket¬ten vagyunk itt Darcyval. Mindaddig persze, amíg hármunk közül egy házasságra nem adja a fejét, és családot nem ala¬pít. A ház arra száll, aki elsőnek lép erre az útra.

- És a másik kettő' nem bánja majd?

- Nem. így szól a Gailaghcr-törvény.

- De tudod, hogy itt mindig szívesen látnak, hogy ez örökre az otthonod marad.

- így van - felelte Shawn csendesen, mert jó füle volt a hangszínhez és az árnyalatokhoz, és érezte, hogy Jude saját otthon után sóvárog. - Van házad Chicagóban?

- Nem, csak egy öröklakásom, ami némi szépítéssel egy-n/crú'en csak egy lakás - mondta Jude, aztán felállt, mert hirtelen elfogta a nyugtalanság. Csak egy tető a feje felen, gondolta újra; pontosan ennyinek látta most. - Ez egy cso¬dás hely. A tengert is látni.

Az ablakhoz indult, aztán megállt egy kopon régi zongo¬ra mellen. Az elefántcsont billentyűk megsárgultak, több¬nek is letöredezett a széle, az összekaristolt fán kottalapok hevertek szétszórva. - Ki játszik?

- Mindannyian. - Shawn odalépett mellé, hosszú ujjait a billentyűkre tette, és lejátszott néhány gyors akkordot. Bár u hangszer kopott volt, a hangja édesen, tisztán szólt. - Te In játszol?

- Egy kicsit. Nem túl jól. - Fújt egyet, és emlékeztette magát, hogy ne viselkedjen olyan hülyén. - Igen.

- Akkor most melyik?

- Igen, játszom.

- Hadd halljuk. - Csípőjével megbökte Jude-ot, amitől aj lány meglepetten letottyant a padra.

- Hónapok óta nem játszottam - kezdett szabadkozni! Jude, de Shawn már a kották között lapozott, majd JudeT elé tett egyet, mielőtt mellé ült.

- Próbáld meg ezt. Mivel csak pár akkordot akart játszani, Jude nem bajlódott

azzal, hogy táskájából eló'ássa az olvasószemüvegét, anélkül meg közel kellett hajolnia és hunyorognia. Rögtön ideges lett, nyirkos tenyerét a nadrágjába törölte, és azzal nyugtat¬ta magát, hogy nem gyerekkori szólóhangversenyei egyikén van, amelyeken a lámpaláztól a hányinger kerülgette.

így is két mély lélegzet után tudott csak belekezdeni, | amitói Shawn szája sarka már megrándult.

- Ó! -fudc könnyedén siklott az első taktusról a máso- I dikra. - O, de mesés. - Ahogy a dallam álmodozón szállt az I ujjai alól, a gyönyörűségtől elmúlt az idegessége és össze- T szorult a torka. - Szívfájdító.

-Annak szánták. - Shawn oldalra hajtotta a fejét, Jude ar*l cát fürkészte, és a zenét hallgatta. Azonnal látta, min akadt § meg a bátyja szeme. A csinos arcon, a nyugodt modoron, al nyugalommal ellentétes kifejezésteli, ködös pillantású sze-1 meken.

Igen, morfondírozott Shawn, ez a kombináció keltette leli Aidán érdeklődését, aztán rabul ejtette a szívét. Ami Judfil szívét illeti, abból sóvárgás árad. Ezt Shawn jól értette.

-Igazán nagyon jól játszol, Jude Frances. Mién mond-| tad, hogy nem?

- Szokásom azt mondani, hogy nem csinálok jól valamit,! men rendszerint így is van. - Szórakozottan felelt, mert ek| merült a zenében. - Ezt egyébként bárki más is szépen ját'l szaná. Magával ragadó. Mi a címe?

- Még nem adtam címet neki. -Te írtad? - Jude abbahagyta a játékot, és rábámult.|

A művészek, bármilyen művész mélységes áhítatot keltelt benne. - Komolyan? Shawn, ez egyszerűen fantasztikust

-A, ne fényezd már, Jude. Anélkül is elég idegtépő, ■ Brenna jött be, kezeit bő' farmerja zsebeibe süllyesztette.

- Ez az O'Toole itt semmire sem tartja a zenét, hacsak nem forradalmi dalt hall, s hozzá sört ihat.

- Majd ha te is írsz egyet, rád is emelem a poharam. Szívélyesen egymásra vigyorogtak.

- Mit keresel itt? - kérdezte Shawn. - Tudtommal semmi nem romlott el.

- Miért, talán látsz szerszámosládát nálam? - Hát már so¬sem néz rá amúgy istenigazából?, kérdezte magától Brenna. Átkozott, vaksi idióta! - Jude-dal és Darcyval Dublinba me¬gyek - vont vállat. - Darcy addig rágta a fülem, hogy meg¬untam, és beadtam a derekam. - Darcy! - fordult a lépcső' (i-lé, és felrikkanton az emeletre. - Az ég szerelmére, mi tart olyan soká? Már egy órája várlak.

- Mivel ebben a percben érkeztél, ezt meg kell gyónnod < aoonery atyának - figyelmeztette Shawn.

- Bocsánatos bűn, és talán ezzel sikerűi még a héten le-esalni fentről - zöttyent egy fotelba Brenna. - Miért nem vagy a kocsmában, és segítsz Aidannak? Ma van szállítás.

- Azért, drága mama, mert megkért, hogy maradjak, és törődjek Jude-dal, amíg Darcy kegyeskedik lefáradni. De mivel te már itt vagy, megyek is. Remélem, eljössz megint, és játszol, Jude. - Rámosolygott és felállt. - Öröm olyantól hallani a muzsikámat, aki méltányolja is.

Kifelé menet csak annyi időre állt meg, hogy ellenzőjé¬nél fogva Brenna szemébe húzza a sapkáját. Már becsapó¬dott mögötte az ajtó, amikor Brenna megigazította a sap¬káját.

- Ugy bánik velem, mintha még óvodás lennék, és foci¬zás közben fenéken billenteném - morgott Brenna, aztán kicsillant a szeme, és Jude-ra mosolygott: - Mellesleg szép a leneké, mi?

Jude jót nevetett, aztán rendbe rakta a kottákat. - A kö¬rítés sem rossz. Es csodás zenét ír.

- Igaz. Különleges tehetség.

Jude meglepetten vonta fel a szemöldökét. - Egy perce még nem ezt mondtad.

- Ha elárulnám neki. mit gondolok róla, még jobban fel¬fújná magát, és a szokásosnál is elviselhetedenebb lenne.

- Gondolom, kiskora óta ismered.

- Néha úgy érzem, mindig is ismertem - felelte Brenna. - Négy évvel idősebb nálam.

- És meg sem tudnád mondani, hányszor fordultál megij in. Úgy jársz ki-be, mintha otthon lennél, mert ez a ház ai| is. Otthon.

Jude felállt, és körbesétált. Elnézte az egymáshoz nemJ illő keretekben a családi fotókat, a lecsempült szélű régtJH kancsót, amiben színpompás tavaszi virágok voltak. A tapé¬ta kifakult, a szőnyeg megkopott.

- Ügy rohangáltam itt, mint Darcy és a testvérei odaát nálunk - mesélte Brenna. - Mrs. Aidan Gallagher pedig, ha kel¬lett, engem is úgy fenekeit el, mint a gyerekeit.

Jude-ot meglepte, amit hallott. Náluk nem volt divat a ve¬rés, fegyelmezés gyanánt észérveket sorakoztattak fel, vagy passzív-agresszív bűntudatot ébresztettek benne. - Nagysze-rű lehetett in úgy felnőni, hogy zene ven körül benneteket.

Mialatt körbejárt, tekintete beitta a kellemesen színeha¬gyott díszpárnák, az időtől megsötétült fa, a bájos rendet¬lenség és az ablakokon beáradó fény mintáinak látványát. Kétségtelen ráférne a házra egy kis csinosítás, de minden más adott volt, gondolta, onhon, család, folyamatosság.

Igen, ebben a házban családnak, gyerekeknek van helye, ahogy az ő háza magányra és elmélkedésre alkalmas.

Úgy érezte, hogy a ház falai közt örökké visszhangzanalyj a haragos és boldog hangok, s in már sosem lesz csend.

A lépcsőn dobogó léptek zajára megfordult. Darcy esi togott le, haja repkedett az arca körül.

- Estig akartok itt lebzselni, vagy elindulunk végre Dul linba? - tudakolta.

Mennyire más voh ez az utazás, mint idejövetele! A lányok 1 egy pillanatra sem hallgattak el, így Jude-nak nem maradt I ideje idegeskedni. Darcy ontona magából a helyi pletyka- [ kat. A fiatal Douglas O'Brian bajba hozta Maggie Brennant, ' és amint kihirdetik őket. meg is lesz az esküvő, mesélte Mérgében, hogy a lánya kiszökött a házból és Douglassza] hetyegett, James Brennan úgy berúgott, mint a szamár, % mivel a felesége nem eresztette be ilyen állapotban a háj ha, az előkertben töltötte az éjszakát.

- Hallottam, hogy Mr. Brennan mindent tűvé tett a fiatal Douglas után, a fiú meg az apja szénapadlásán rejtőzött el, ahol a jól értesültek szerint a dolog is megesett, míg a vi¬harfelhők elvonultak. - Brenna úgy nyúlt el a hátsó ülésen, mint egy napon sütkérező macska. Sapkáját a szemébe húz-la - Maggie egykettőre megbánja, ha majd nőni kezd a ha¬sa, és annak a semmirekellő Douglasnak meg csak a szexen jár az esze.

- És még egyikük sem töltötte be a húszat - csóválta a fejét Darcy. - Szomorú így kezdeni az életet.

-Minek összeházasodni? - kérdezte ártatlanul Jude. -i liszcn még olyan fiatalok.

Darcy elképedve bámult rá. - De hiszen jön a gyerek! Mi mást tehetnének?

Jude szólásra nyitotta a száját, aztán gyorsan becsukta, mielőtt logikusan felsorakoztatta volna a lehetséges alter¬natívákat. Emlékeztette magát, hogy Írországban van. Más megközelítéssel próbálkozott. - Te is ezt tennéd? - kérdez-le Darcytól. - Ha megtudnád, hogy terhes vagy?

- Először is vigyáznék, hogy csak olyannal feküdjek le, akivel - ha a szükség úgy hozza - együtt is tudnék élni -lelelte Darcy némi töprengés után. - Huszonnégy vagyok, van állásom, és nem félek úgy a rossznyelvektől, hogy ne vállalnám: egyedül is felnevelem a gyerekemet, amennyi¬ben elkövetem azt a szamárságot, hogy bekapom a legyet.

Kérdőn pillantott Jude-ra. - Te talán terhes vagy?

- Ugyan! - Jude majdnem leszaladt az útról, mielőtt ma¬gához tért. - Persze hogy nem!

-Mit perszézel, amikor egy hete minden éjjel Aidannal alszol? Szép, szép a védekezés, de nem bombabiztos. Vagy Igen?

- Nem, de...

-Jaj, Darcy, ne hozd már rá a frászt! Csak a féltékenység gyötör, hogyJude-nak állandó pasija van, neked meg nincs.

- Ahogy neked sincs, édesem - nézett hátra gúnyosan Darcy.

- Nagy kár. - Brenna addig fészkelődött, míg rá nem kö¬nyökölt a két első ülés támlájára. - Meséld el nekünk, sze¬gény jobb sorsra érdemes nőknek, milyen Aidannal a szex. A barátság kötelez, Jude.

- Neeem... - nevetett Jude.

- Ne légy már prűd - bökte vállon Brenna. - Mondd csak, szép kényelmesen csinálja, vagy az Ir Előjáték Klub tagja?

- A mié?

-Á, szóval még nem hallottad! - szögezte le Brenna hig-. gadtan, míg Darcy vihogni kezdett. - Csatakiáltásuk a kö¬vetkező: „Kapaszkodj, Bridget, mert jövök!", aztán olyan gyorsan végeznek, hogy a soruk meg sem tud melegedni.

Jude sosem gondolta volna, hogy ezen visítva nevet.

- Akkor hív csak Bridgetnek, ha én Shamusnak szólítom.

- Elsütött egy viccet! - Darcy úgy tett, mintha a megha¬tottság könnyeit törölgetné. - A mi Jude-unk. Történelmi pillanat.

-Az bizony - bólogatott Brenna. - De mondd csak, Jude, ráérősen csinálja, tudod, törődik mindennel, elidő¬zik a Pontosabb helyeken, vagy lázas, kapkodó, és máris vé¬ge, mielőtt még azt kiálthatnád, hogy megnyílt előtted a mennyország?

- Képtelenség szexről beszélni Aidán testvére előtt. -Akkor hajítsuk ki a kocsiból, és mondd el csak nekem. -Már miért ne tudnál beszélni róla? - értetlenkedett

Darcy, és megsemmisítő pillantást vetett Brennára. - Tu¬dom, hogy Aidán szerelmeskedik. A gazember. De ha té¬ged zavar, akkor ne gondolj rám úgy mint a húgára, hanem mint a barátnődre.

Jude keservesen felsóhajtott. - Rendben. Akkor csak any-nyit mondok, hogy soha ilyen nem volt még senkivel. Bár előtte csak William volt, akivel olyan volt a szex, mint... egy begyakorolt díszfelvonulás. - Meghökkent, hogy ilyen kife¬jezés csúszott ki a száján. - És előtte meg csak Charles volt.

- Azt mondtad, Charles? Brenna, a mi Jude-unknak férfi¬ak voltak az életében!

- És az ki volt? - kérdezősködött Brenna.

- Pénzügyet tanult.

- Szóval gazdag volt - csapott le Darcy lelkesen a bűvös szóra.

- Ó nem, csak a családja. Az egyetem utolsó évében ismer¬kedtünk össze. Testi kapcsolatunkról csak annyit mondha¬tok, hogy mire a végső összeadásra került a sor, minden meg. volt, de azért eléggé kimerített. Aidán viszont romantikus,   i

\

Társnői felkiáltásai tehetetlen vihogást váltottak ki Jude-hol.

- Hagyjátok már abba! Egy szót sem húztok ki belőlem! -Milyen utolsó dög, hogy így cukkol minket - cibálta

meg Jude haját Brenna. - Azért egy példácskát csak mond¬hatsz, amivel Aidán romantikus oldalát szemléltetnéd a jó »«-x szempontjából.

- Egyet?

- Egyetlenegyet, és azzal beérjük, ugye, Darcy?

- Persze. Soha nem vájkálnánk a magánéletében, ugye, Hrenna?

- Na jó. Első alkalommal a karjaiban vitt fel ott nálam az i'Miclctre. Egészen a hálószobáig.

- Mint Rhett vitte fel Scarlettet? - próbált pontosítani I liircy. - Vagy a vállára vetett, mint egy zsák krumplit?

- Mint Rhett Scarlettet.

- Ez nagyon jó. - Brenna karjára fektette az arcát. - Ezért piros pontot kap.

- Es úgy bánik velem, mint egy királynővel.

- Miért ne tenné? - kérdezte Darcy.

- Mert még senki sem bánt így velem. És ha már a témá¬nál tartunk, és nem titok, ami köztünk van, akkor beval-li im, hogy nincs semmi... szexis, szép holmim. Fehérnemű, miegymás. Talán segíthetnétek választani...

- Pontosan tudom, hova kell mennünk - mondta Darcy, és kis híján a kezeit dörzsölgette.

Kétezer fontot vertem el fehérneműre - álmélkodott Jude a zsúfolt Grafton Streeten. Még mindig nem tért magához. Imhcráradatban törtek utat maguknak. Vásárlók, turisták, Iinik csapatostul, pár lépésenként pénzért játszó utcai ze¬nészek. Jude-ot elszédítette a zaj, a színek és formák kavar¬gása. De legjobban az, hogy ilyesmit művelt.

- Kétezret - ismételte. - Fehérneműre.

- Minden fillérjét megérte - nyugtatta meg Darcy. - A rabszolgád lesz.

lémérdek bevásárlószatyrot cipeltek, és bár Jude azzal a tt/ent elhatározással vetette bele magát a vásárlásba, hogy lelclőtienül fog költekezni, az ő felelőtlensége Darcy értel¬mezésében óvatos tartózkodás volt. Darcy kíméletlen ösz¬tökélésére két óra alatt egy egész ruhatárat sikerült Összevá¬sárolnia.

- Képtelen vagyok többet cipelni. >

- Tessék. - Darcy elvett tőle pár szatyrot, és Brenna ke¬zébe nyomta étket.

- De hát én nem is vettem semmit.

- Akkor két szabad kezed is van, nem? Ó! Nézzétek azt a pár cipót! - Darcy céltudatosan fúna át magát egy utcai csődületen, amelyik három hegedűs játékát hallgatta. -Gyönyörű!

- Uzsonnát akarok! - morogta Brenna, aztán sötét pil¬lantással méregette a pántokból összerótt, tízcentis sarkú fekete szandált, ami előtt Darcy elbűvölten állt. - Már az első sarkon feltöri a lábad, és görcsbe rándul tőle a vádlid.

- Nem sétára való, te idióta. Megveszem - döntött Darcy, és bevitorlázott a boltba.

- Az életben nem ülünk be sehova - nyavalygott Brenna. - Éhen halok, kiszáradok, és ti ketten észre sem fogjátok venni, mert egy halom szatyor alatt leszek eltemetve, ame¬lyekben - megjegyzem - egyetlen holmi sincs, ami az enyém.

-Amint felpróbáltam ezt a cipőt, máris kapsz mindent. Tessék, Jude, te meg ezt próbáld fel.

- Nincs több cipőre szükségem. - De akaratgyenge volt, és lerogyott egy székbe, hogy szemügyre vegye a csinos bronzbarna körömcipőt. - Isteni, de táskát is kell vennem hozzá.

- Táskát! Ó, Jézusom! - Brenna égre emelte a szemét, és ájulást mímelve a székből a földre csúszott.

Jude megvette a cipőt, a hozzá illő táskát, az utca végében egy másik boltban egy elegáns kabátot. Aztán megpillantott egy bolondos szalmakalapot, amit muszáj volt kertészke¬déshez megvennie. Mivel már a fülükön is csomagok lóg¬tak, szavazásra bocsátották a kérdést, és mivel csak Brenna volt ellene, visszacipeltek mindent a kocsihoz, bezárták a csomagtartóba, és csak aztán kerestek éttermet.

- Hála az Úrnak és minden szentjeinek - terült el Brenna a fokhagymától étvágygerjesztőén illatozó kicsi olasz étte¬rem egyik bokszában. - Elájulok az éhségtől. Egy korsó tlarpot kérek - jelentene ki, amint a pincér odacsoszogott hozzájuk -, és egy pizzát, amire mindent kérek, a konyhai ürmét kivételével.

- Szó sem lehet róla - rázta kj szalvétáját Darcy, és olyan mosolyt vetett a pincérre, amitói az rögtön beleszeretett. -Igaz, hogy pizzát kérünk, de mindegyikünk kétféle feltétet választ. En is Harpot kérek, de csak egy pohárral.

- Akkor én kolbászt és gombát kérek.

- Helyes - bólinton Brenna felé Darcy. - Én fekete olaj-|m>gyót és zöldpaprikát. És te, Jude?

- Én, izé, ásványvizet kérek, és... - elkapta Brenna tekinte-lét, és igyekezett komolyságát megőrizni, míg barátnője né¬mán súgta a pepperonit és a kapribogyót - én pepperonit és kaprit kérek - rendelte kötelcsségtudóan.

Sóhajtott egyet, aztán hátradőlt, és leltárt készített. Po¬kolian fájt a lába, felére sem emlékezett annak, amit vett, .1/ éhségtói és az állandó locsogástól fájt kicsit a feje, és az egész mérhetetlen boldogsággal töltötte el.

- Első napom Dublinban - szólalt meg. - Még egyetlen múzeumban vagy galériában sem jártam, nem fotóztam, nem sétáltam a St. Stephen's Greenben, nem kerestem fel a Trinity College-ot, hogy megnézzem a könyvtárat vagy a llook of Kellst. Szégyen.

- Miért lenne az? Dublin nem szökik sehova. - Darcy egy pillanatra abbahagyta a flörtölést a pincérrel. - Bármikor visszajöhetsz, és végigcsinálhatod, amit akarsz.

- Gondolom, igen. Csak épp rendes körülmények között ezt tettem volna. Elterveztem volna, hogy mit nézek meg, elolvastam volna az útikönyvek idevonatkozó oldalait, útvo¬naltervet készítettem volna, beosztottam volna az időm, és bár szántam volna valamicskét emléktárgyak vásárlására is, ez a program biztos a sor végén kullogott volna.

- Most szépen megfordítottad a sorrendet, nem? - Darcy újabb káprázatos mosolyban részesítette a pincért, amikor az felszolgálta az italokat.

- Felrúgtam minden sorrendet. Várjatok. - Elkapta lirenna csuklóját, mielőtt az a szájához emelte volna a kor¬só sörét.

-Jude, olyan száraz a torkom, mint egy nyolcvanéves aggszűz. Könyörülj meg rajtami

-Annyit szeretnék csak mondani, hogy sosem voltak még ilyen barátnőim.

- Annál is inkább, mert nincs hozzánk fogható. - Brenna kacsintott, aztán a szemét forgatta, amikor Jude nem eresz¬tene el a csuklóját.

- Nem úgy énem, hanem... sosem voltak szívbéli jó ba¬rátnőim, akikkel badarságokat beszélhettem volna a szex¬ről, vagy akikkel együtt pizzázhattam volna, vagy akik segí¬tenek volna fekete csipke alsóneműt venni.

- O, istenem, el ne sírd már magad, Jude. Légy jó kislány,

- Brenna elkeseredetten megfordította a kezét, és megve¬regette Jude-ét. - Képtelen vagyok uralkodni szimpatikus könnycsatornáim működésén.

- Ne haragudjatok. - De már késő volt. Könnyel telt meg a szeme. - De olyan boldog vagyok!

-Jól van, no. - Darcy szipogva papírszalvétákat osztott ki.

- Mi is boldogok vagyunk. Akkor hát igyunk a barátságra.

- Igen, a barátságra. - Jude reszketősen felsóhajtott, és koccintott a többiekkel. - Slainte.

Valamit azért látott Dublinből, amikor nekiindultak, hogy lejárják az ebédet. Előásta a gépét, és a maga gyönyörűsé¬gére lefényképezte a csodás Liffey folyó feletti kecses ívű hidakat, a bájos, árnyas parkokat, a kocsmákat díszítő dús virágkosarakat.

Elnézte, ahogy egy utcai festő tengeri napnyugtán dolgo¬zik, és hirtelen elhatározásnak engedve megvette Aidannak a képet.

Vagy tucatszor kérte meg Brennát és Darcyt, hogy álljanak be egy-egy képhez, és édességboltban vett éclairrel veszte¬gette meg őket, hogy hajlandóak legyenek tovább mászkálni vele.

Még akkor is buzgott benne a tettvágy, amikor a parkoló¬ba indultak. Úgy érezte, akármeddig bírna sétálni. Nyuga¬ton már a tavaszi véget érni nem akaró naplemente festette színesre az ég alját, amikor hazafelé autóztak.

Mire Ardmore-ba értek, feljött a hold, halvány fénybe vonta a mezőket, és ezüstösvényt festett a tengerre.

Sorban hazaszállította a barátnőit, segített Darcynak becl-pelni a csomagjait, és még mindig nem volt fáradt. Tánclép¬trfckel érkezén meg a házába, felvitte, amit vásárolt, és ví-gjn kiáltott fel: - Megjöttem, és remekül éreztem magam!

Még nincs vége a napnak, gondolta. Mai legsúlyosabb döntése, hogy mit vegyen fel új selyemblúza alá.

Zárás eló'tt ellátogat a Galíagher-kocsmába, és a nap megkoronázásaként nyíltan és szégyentelenül flörtöl majd Aidannal.

Aidán azt sem tudta, hol áll a feje. Aznap este sztepptánc-be-mutatót tartottak az iskolában, és utána a fél falu úgy dön¬tött, Aidan Gallaghernél önt le a torkán egy korsó jófélét. A lányok egy része visszavette a tánccipó'jét, és a vendégek örömérc ráadást roptak.

Pompás volt a hangulat, és egy tűt sem lehetett volna le¬ejteni, annyian voltak.

Aidán mindkét kezével sört csapolt, egyszerre három be¬szélgetéshez is hozzászólt, és ellátta a pénztárosi feladato¬kat is. Szíve szerint főbe lőtte volna magát, hogy épp az¬napra engedte el Darcyt.

Shawn - ahogy ideje engedte - olykor előbukkant a kony¬hából, és besegített a pultnál meg az asztaloknál. De aztán bevonták a táncba, és az esetek többségében elfelejtett visz-szajönni.

- Nem bulin vagy, a fenébe is - dörrent rá Aidán, amikor Shawn visszaslattyogott a pulthoz.

- Pedig nekem úgy tűnt. Mindenki boldog, mint a ma¬dár. - Shawn a három táncost körülvevő tömeg felé intett a fejével. - A Duffy lány szerintem messze a legügyesebb. Kimondottan tehetsége van hozzá.

- Hagyd abba a bámészkodást, és a túlvégen állj be a pult mögé.

Aidán nyersesége hallatán Shawn csak mosolygott. - Hi¬ányzik a kedvesed, mi? Megénlek. Aranyos teremtés.

Aidán felsóhajtott, és söröskorsókat nyomott a türelmet¬lenül nyújtózkodó kezekbe. - Időm sincs, hogy bárki után is ácsingózzak, amikor nyakig sörben úszom.

- Hát ez már egyszer nagy kár, amikor épp most jött be, a késői óra ellenére is csinosan és üdén - tette hozzá Shawn, mire Aidán feje rögtön arra fordult.

Egész nap próbált nem rágondolni, mi több, komoly erőfeszítést is tett, hogy ezt elkerülje, főként, hogy kiderít-

»r. sikerül-e egyáltalán, s mindennek az lett az eredménye, hogy egyre gyakrabban járt a fejében.

Es most végre itt volt: haja hátrakötve, mosolya csak neki ■/ólt. Mire a pulthoz verekedte magát, a mosolyból nevetés len, és Aidán megfeledkezett a Guinnessről, amit épp hab nélkül csapolt.

- Mi folyik itt? - kiabálta túl a zsivajt Jude, és közelebb hajolt, annyira, bogy Aidant megcsapta bőrének illata.

- Azt hiszem, valamiféle buli. Amint lesz szabad kezem, töltök neked bort. - Szabad kezével inkább elkapná, átemel¬né a pult felen, és magához szorítaná.

Istenigazából horogra akadtál, Aidan Gallagher, gondolta ma¬gában, és úgy vélte, nincs ellenére az állapot.

- Ezek szerint jól mulattál Dublinban?

- Istenien. Mindent megvertem, ami nem volt lebeto¬nozva, és ha ellenállni próbáltam, Darcy rábeszélt.

- Fantasztikusan ért a pénz elköltéséhez - vágta rá Aidán, a/tán egyszer csak észbe kapott. - Azt mondtad, Darcy? Ezek szerint visszajön. Istennek hála. Még egy pár kézzel zendü¬lés nélkül átvészelhetjük az estét.

- Itt van az enyém.

- Hogyan?

- Fel tudom venni a rendeléseket. - A kósza ötlet megfo¬gant és szárba szökkent. - Es ki is tudom vinni.

- Ilyesmire nem kérhetlek meg, drágám. - Arrébb hú¬zódon, amikor valaki könyökkel utat tört magának a pult¬hoz, hogy korsó és pohár söröket meg habzóbort rendel¬len.

-Nem te kérsz rá. En ajánlom fel. Ha elszúrom, mind azt hiszik majd, hogy a jenki egy kicsit lassú, és akkor még mindig elhívhatod Darcyt.

- Felszolgáltál már? - Aidán elnéző mosolya lánán Jude rögtön harciasabb len.

- Mi lehet abban a különleges? - csattant fel a hangja, és már át is furakodott a tömegen az egyik alacsony asztalhoz, hogy belefogjon.

- Nem vitt magával noteszt, sem tálcát. - Aidán együttér¬zést várva nézett vendégére, miközben a rendelést készítet¬te elő. - Ha most idehívnám Darcyt, az a nő keresztben le¬nyelne.

-A nők legjobb esetben b igen veszélyes teremtmények

- helyeselt a vendég.

- Igaz, nagyon is igaz, de ez itt általában nyugodt termé' szetú'. Öt font nyolc penny lesz. És mindig a nyugodtak vágják el leggyorsabban az ember torkát, ha felbosszantják őket - tette hozzá, mialatt elvette a pénzt és odacsúsztatii a visszajárót.

- Bölcs ember vagy, Aidán.

- Úgy ám. - Aidán szusszant egyet a pillanatnyi nyugalom alatt. - Annyi eszem még van, hogy ne hívjam ide Darcyi, hogy aztán két nőstény szaggasson szét.

Úgy számolta, hogy Jude negyedóra alatt rájön, hogy olyasmibe fogott, ami nem neki való. Végtére is gyakorlati¬as teremtés. Megnyugtatásképpen később majd azt mond¬ja, hogy ritkán van itt ilyen bolondokháza, és milyen figyel¬mes volt tőle, hogy felajánlotta a segítségét, meg ehhez hasonlókkal szédíti, míg le nem vetkőzteti és ágyba nem csábítja.

A kellemes kilátástól felajzva Aidán jó hangulatban szol¬gálta ki következő vendégét, és mosollyal várta a visszatérd Jude-ot. - Máris hozom a borod - kezdte.

- Munka közben nem iszom - vágta rá talpraesetten Jude,

- Kérek két korsó Harpot, egy pohár Smithwicket, két whis¬kyt, lássuk csak, Paddy's-t, két kólát és egy Baileyst. - önelé¬gülten mosolygón. - És jól jönne egy olyan kis kötény, ha van kéznél.

Aidán kezdte összekészíteni a rendelést, aztán megköszö¬rülte a torkát. - Nem ismered az árakat.

- Van árlistád, nem? Tedd a kötényzsebbe. Tudok össze¬adni, méghozzá egész jól. És ha tálcád is van, míg ezt össze¬készíted, akkor leszedem addig az üres poharakat, nehogy ^ a padlón végezzék.

Még egy negyedóra, biztatta magát Aidán, előszedett egy i árlistát, egy kötényt, mindkenőt tálcára tette, és odacsúsz- [ tattá Jude-nak. - Kedves tőled. Jude Erances, hogy besegf- i tesz.

Jude felvonta a szemöldökét. - De titkon úgy gondolod, I hogy nem birkózom meg vele - azzal már ott sem volt.

- Fáj? - érdeklődött Shawn a háta mögül.

- Micsoda?

1—--

- Beszuszakolni a lábad a szádba. Lefogadom, hogy re-^Bcg tőle az állkapcsod. - Jót nevetett, amikor Aidán dühö-^Hn oldalba bökte. - Nem mindennapi nő - tette hozzá, és ^kycltc, ahogy Jude leszedi az alacsony asztalok egyikét, és ^Ezbcn az ott ülő családdal beszélget. - Szívesen megsza--Biulitlak tőle, ha...

' Elhallgatott, amikor meglátta Aidán gyilkos pillantását. »■ t Isak vicceltem - mormolta meghunyászkodva, és vissza¬ment a pult másik végébe.

Jude visszajött, kezdte lerámolni az üres poharakat, és lakára rakni az első rendelést. - Egy korsó és egy pohár (riiinness, két narancslé, egy whiskys tea.

Midőn Aidán kinyöghetett volna valamit, már fel is emel¬te .1 tálcát, kicsit bizonytalanul, amitől Aídannak egy pillanat-1.1 elállt a szívverése, aztán indult, hogy kivigye az asztalhoz.

Jude még soha nem érezte magát ilyen nagyszerűen. Az események kellős közepén volt, ott volt, ahol az élet zaj¬lott Keresztnevén szólították, és megkérdezték, hogy bol¬dogul. Senki sem tűnt meglepettnek, hogy felszolgál és teli hamutartókat ürít ki.

Tudta, hogy nem Darcy elegáns rutinosságával és stílusá¬val viszi ki az italt, de megbirkózott a feladattal. És ha majd¬nem rá is öntött Mr. Duffyra egy korsó sört, a hangsúly a . majdnem"-en volt. Mr. Duffy még időben elkapta a megbil¬lenő korsót, rákacsinton, és kijelentene, hogy inkább belé, mint rá öntse.

A pénzzel sem volt fennakadás, és úgy érezte, egyszer sem tévedett nagyot. Ml több, köténye egyik zsebe már bor-i avalótól dudorodott, ami nagy büszkeséggel töltötte el.

Amikor Shawn elsietett mellette, és magával ragadta pár tánclépés erejéig, meglepetésében arra sem volt ideje, hogy zavarba jöjjön. - Nem tudok táncolni.

- Dehogynem tudsz! Eljössz megint, hogy játszd a mu-/■.íkám.Jude Frances?

- Örömmel. De engedj el. Kifogytam a szuszból, és foly¬ton a lábadra lépek.

- Ha adnál egy csókot, Aidán megőrülne a féltékeny¬ségtől.

- Neem! Komolyan mondod? - Shawn mosolya ellenáll¬hatatlan volt. - De kapsz egy puszit, mert olyan szép vagy.

Amikor Shawn a megdöbbenéstől tátott szájjal rábám Jude gyorsan arcon csókolta. - És most folytatom a munkát A főnök levon a fizetésemből, ha tovább táncolok veled.

- Szégyentelenek ezek a Aidan Gallagher fiúk, az Isten megáld* ja őket - mondta Kathy Duffy az asztalt letakarító Jude-nak. - Két rendes lány mellett lecsillapodnának, de nem annyi¬ra, hogy ne maradjanak izgalmasak.

- Aidán a kocsmával kötött házasságot - vélekedett Kevi~ Duffy, és rágyújtott egy cigarettára. - Shawn meg a zenével. Évekbe beletelik, míg bármelyikük is megnősül.

- Azén ez még nem ok, hogy egy ügyes lány ne próbál* kőzzék, ugye? - kacsintott Kathy Jude-ra.

Jude kényszeredetten elmosolyodott, és egy másik asz¬talhoz ment. Míg felvette a rendeléseket, sikerült megőriz¬nie mosolyát, pedig közben örvénylenek a gondolatat.

Ezt gondolják róla? - töprengett. Hogy megpróbálja a házasság révébe terelni Aidant? De hiszen meg sem fordult a fejében! Komolyan biztos nem. Vagyis alig.

Vajon Aidán is azt hiszi, hogy ebben mesterkedik?

Lopva a férfira nézett, figyelte, ahogy ügyesen sört csapol, miközben két Riley lánnyal beszélget. Nem, dehogy gondol ilyet! Ők kénen csak jól érzik magukat egymás társaságában. És az sem lenne természetellenes, ha megfordult volna a há« zasság gondolata a fejében. De hosszasan nem foglalkozott vele, az biztos. J

Mégpedig azén, mert nem akart eltűnődni rajta. Volt maa része benne, és vesztesként került ki belőle. '

Mennyivel jobb csak szórakozni. Szabadnak érzi magát egy kötelezettségek és elvárások nélküli kapcsolatban. Köl¬csönös rokonszenv és tisztelet köti össze őket, és ha ő, Jude szerelmes is... nos, ettől csak romantikusabb az egész.

Nem tesz olyat, amivel elronthatja. Sőt megtesz mindéi tőle telhetőt, hogy szebbé, izgalmasabbá tegye, és amenm ideje még hátravan, azalatt minden csepp élvezetet kipré¬seljen belőle.

- Ha visszatér Álomországból, Jude, innék még zárás előtt egy korsóval.

- Tessék? - Jude visszazökkent a valóságba, és lenézen Jack Brennan széles, türelmes képébe. - Bocsánat. - Felkapta az üres korsót, aztán gyanakvó pillantással méregette Jacket.

- Nem csíptem be - bizonygatta az. - A szívem már nem lá|, sőt őszintén szólva fogalmam sincs, bogy kerülhettem Ilyen állapotba egy nő miatt. De ha nem biztos benne, kér¬dezze csak meg Aidant, hogy jó vagyok-e még egy sörre.

Olyan aranyos volt, hogy Jude legszívesebben megsimo¬gatta volna a fejét, mint egy behemót, bozontos kutyáét. -Nincs kedve eltörni az orrát?

- Hát bevallom, egy kicsit mindig akartam, merthogy so¬ha senkinek sem sikerült. Ő meg egyszer régen eltörte az enyémet.

- Aidán eltörte az orrát?! - Megbotránkoztató. És felkavaró.

- Nem szántszándékkal - mentegette a barátját Jack. - Ti¬zenöt évesek voltunk, fociztunk, aztán valahogy így alakult. Aldan sosem okozott sérülést a társainak, hacsak nem...

- Valahogy úgy alakult?

- Pontosan - vigyorodott el boldogan Jack. - De már hó¬napok óta nem volt benne egy jó kis csetepatéban sem. Ép¬penséggel adódhatna rá lehetőség, de úgy leköti, hogy ma¬gúnak udvarol, hogy arra nem marad ideje.

- Nem udvarol nekem.

Jack az ajkát csücsörítette, az arcán értetlenség és aggo¬dalom keveréke tükröződött. - Hát akkor nincs is oda érte?

- Én... - Mit lehet erre válaszolni. - Nagyon kedvelem. I >e máris hozom a sörét. Mindjárt zárunk.

- Alig állsz a lábadon - mondta Aidán, amikor az utolsó ne¬hezen búcsút mondó vendég után becsukta az ajtót. - Ülj i'jtak le, Jude, és hozom a borod.

- Az bizony jó lesz. - Halálosan elfáradt. Élvezte, de ki¬merült. Karjai fájtak a nehéz tálcák cipelésétól. Nem csoda, hogy Darcy karjai olyan izmosak és formásak.

(is a lába! Gondolni sem akart rá, hogy mennyire kínozza u lába.

lerogyott egy székre, és a vállával körzött.

Shawn a konyhában takarítón, s közben egy vad gyar¬mati fiúról énekelt. A levegőben kéken állt a cigarettafüst, whisky és sör erős illata érződött.

Jude mindezt meghittnek érezte.

- Ha úgy döntesz, hogy felhagysz a pszichológiával, in vár egy állás - mondta Aidán, amikor letette elé a poharat.

Ennél szebb bókot nem is mondhatott volna. - Egész jól csináltam, nem?

- Zseniálisan. - Aidán megfogta és megcsókolta a kezét. - Köszönöm.

- Kedvvel csináltam. Azelőtt nem sok partit rendeztem. Valahogy ódzkodtam tőlük. A felkészülés állandó feszültsé¬get idéz elő nálam. Aztán maga a vendéglátás, hogy min¬den simán menjen... Ez viszont parti volt, idegeskedés nél¬kül. És... - megrázta köténye zsebét - még pénzt is kaptam érte.

- Megérdemelten üldögélhetsz ott, és elmesélheted, mi¬lyen volt Dublinban, míg feltakarítok.

- Szívesen mesélek, de segítek takarítani is.

Aidán nem akarta elrontani Jude kedvét azzal, hogy el¬lenkezik, gondolta, úgy intézi, hogy Jude majd csak ösz-szeszedi az üres poharakat, és a pultra teszi őket. De Jude gyorsabb volt, mint gondolta, és Aidán még a pult mögött rakodott és a pénztárgéppel foglalkozott, amikor Jude már fel is tűrte a blúza ujját.

Vödröt és rongyot kért Shawntól, és nekilátott letörölni az asztalokat.

Aidán elhallgatta, ahogy mesélés közben muzsikál a hangja, míg beszámol arról, hogy aznap mit látott és miket csináltak. A szavak talán nem is fontosak, gondolta Aidán. Megnyugtató volt egyszerűen csak hallgatni.

Áldott nyugalmat áraszt, ahol csak megfordul, gondolta Aidán.

A férfi kezdte felmosni a padlót, olykor megkerülve vagy épp egy helyen dolgozva Jude-dal. Bámulatos, milyen köny-nyedén alkalmazkodik Jude az életritmusához, merengett munka közben. Vagy ő Jude-éhoz? Nehéz megállapítani. De olyan természetesnek tűnt, ahogy Jude a világához igazo¬dott. S ami azt illeti, az életéhez is.

Legvadabb álmaiban sem képzelte volna, hogy tálcát ci¬peljen, vagy pénzt váltson fel. Persze nem erre való, de jól csinálta. És az egészet csupán szórakozásból. Kétségtelen nem az a dolga, hogy kiömlött sört töröljön fel esténként. Mégis olyan mesterkéletlenül csinálta, hogy Aidán legszíve-i sebben megölelte volna érte. I

210

Amikor így tett, karjaival hátulról átölelte Jude derekát, és magához vonta, a lány kényelmesen elfészkelt a karjában.

- Mmm, de jó - suttogta.

- Úgy bizony. Bár nem hagylak pihenni, hanem éjszaká¬ba nyúlóan piszkos munkát végeztetek veled.

- De boldogan csinálom! Most, hogy minden olyan csen¬des, mind hazamentek lefeküdni, nyugodtan gondolhatok ina, amit Kathy Duffy mondott, vagy a viccre, amit Douglas O'Brian sütött el, vagy hallgathatom Shawnt, ahogy a kony¬hában énekel. Chicagóban most már aludnék, miután kija¬vítottam a dolgozatokat, és elolvastam egy fejezetet valami Jó könyvből, ami dicsérő kritikát kapott.

Keze Aidanéra simult, és elengedte magát. - így sokkal |obb.

- És amikor visszamész... - Aidán Jude feje búbjára fek-lette az arcát. - Keresel egy kocsmát a környéken, és olva¬sás helyett egy-két estét ott töltesz?

A felvetés olyan volt, mintha áthatolhatatlan, sötét fal vá¬lasztaná el a jövőtől. - Rengeteg időm van még ezt eldön¬teni. Addig is napról napra tanulom az életet.

- És éjszakáról éjszakára. - Aidán megfordította, és ke¬ringőzni kezdett vele arra a dalra, amit Shawn dúdolt.

- így van. Rémesen táncolok.

- Egyáltalán nem. - Inkább bátortalanul, gondolta Aidán, mint aki nem biztos magában. - Figyeltelek, ahogy Shawnnal táncolsz, aztán Isten és ember előtt megcsókolod.

- Azt mondta, hogy ettől megesz majd a féltékenység.

- Meg is enne, ha nem tudnám, hogy eszméletlenre tu-tlom kalapálni, ha a szükség úgy hozza.

Jude nevetett, és élvezte, ahogy tánc közben forog vele a szoba. - Megcsókoltam, mert olyan szép, és mert megkért t .1 Te is szép vagy. Ha megkérsz rá, talán téged is megcsó¬kollak.

- Ha már ilyen nagyvonalúan osztogatod a csókjaidat, hadd kapjak egyet én is.

I Iogy felajzza - és milyen csodás volt felfedezni, hogy ké¬pes felizgatni egy férfit! Szűzies csókot nyomott Aidán ar-i .ira. Aztán egy ugyanolyan lágy csókot a másik arcára. A fér-h mosolyát látva Aidán válláról a hajára csúsztatta a kezét,

211

tekintetét a tekintetébe métyesztve lábujjhegyre állt, és rón szájon csókolta.

Ezúttal Aidán teste rándult meg. Jude uralta a csókot lepte meg Aidant, ahogy csókja egyre szenvedélyesebb lett, felforralva vérét, kitörölve agyából minden gondolatot. Aidán marokra fogta Jude blúzát a hátán, és hagyta, hogy a csók ma¬gával ragadja.

- Úgy látom, nagyon is ideje mennem.

Aidán felemelte a fejét. - Zárj be magad után, Shawn -mondta, de szemét nem vette le Jude arcáról.

- Úgy lesz. Jó éjt, Jude. -Jó éjt, Shawn.

Shawn fütyörészve babrált a zárral, aztán diszkréten be csukott mindent maga mögött, míg Jude és Aidán a frissen felmosott padló közepén álltak.

- Rettenetesen kívánlak. - Ajkához emelte a lány kezét; amit addig nem eresztett el, és megcsókolta.

- Örülök.

- Néha nehezemre esik, hogy szelíden bánjak veled.

- Akkor hát tégy másként. - Vágy söpört végig rajta, foi»> rón, ellenállhatatlanul. Önnön merészségén felbátorodva hátrébb lépett, és kezdte kigombolni a blúzát. - Úgy visel¬kedhetsz, ahogy csak akarsz. A tiéd lehet minden, amit csak kívánsz.

Még sosem vetkőzött le férfi előtt, legalábbis nem azzal a szándékkal, hogy felizgassa. De a gyomrába kúszó ideges¬ség most izgalommal vegyült, majd mindkettőt elnyelte a férfi elsötétülő tekintete láttán nőiessége hatalma felett ér¬zett mérhetetíen öröme.

A fekete csipke melltartó mélyen kivágott volt, hogy ero¬tikusán kiemelje a tejfehér bőn, amelyet közszemlére tett.

-Jesszusom - sóhajtott fel Aidán. - Az életemre törsz.

- Nem, csak megpróbállak elcsábítani. - Kibújt a cipőiből. -Először csinálok ilyet. - Lassan kapcsolta ki a nadrágját, ami in¬kább tapasztalatlanságának, mint szándékosságnak volt betud-ható. - Remélem... megbocsátod eseüeges ügyedenségem.

Aidán szája kiszáradt a várakozástól. - Amennyire látom, semmit sem csinálsz rosszul. Született tehetség vagy.

Jude ujjai nem engedelmeskedtek az akaratának, de azért végül sikerült kigombolnia a nadrágot, és hagyta, hogy a föld*

s

ot

tv hulljon. A bugyija fekete csipkeköltemény volt, magasan (t-s/ült, s onnan V alakban tartott lefelé.

Nem merte a hozzá illő fekete harisnyatartót és áttetsző fe¬kete harisnyát felvenni, amelyekre Darcy rábeszélte, de Aidán arckifejezése arra biztatta, hogy legközelebb ne felejtse el.

- Alaposan bevásároltam ma.

Aidán nem volt biztos benne, hogy meg tud szólalni. Jude ott állt a lámpák fényében, haja hátrakötve, tengeris-lennő szemei álmodozók, és nem volt rajta más, mint izga-lú fekete csipke fehérnemű.

linjének melyik hangjára hallgasson egy férfi?

- Félek hozzád érni...

Jude Összeszedte a bátorságát, aztán kilépett a nadrágjából, t* Aidanhoz ment. - Akkor majd megérindek én. - Dobogó k/ivvel átölelte a férfi nyakát, és ajkát az övéhez emelte.

Vágyát felkorbácsolta, hogy csaknem meztelenül simul a férfihoz, aki még nem vetkőzött le. Fejébe szállt, hogy a fér-h remeg, mintha valami vad és erőteljes vággyal birkózna.

Minden gádásától megszabadította a gondolat, hogy azt n/erctné, ha a férfi nem tartaná vissza ezt a vadságot és féktelensége!.

- Tégy magadévá, Aidán. - A férfi alsó ajkát harapdálta, es szorosan hozzásimult. - Tégy velem, amit akarsz.

Aidán érezte, hogy önuralma robbanásszerűen omlik (Wtsze. Tudta, hogy kíméletlen és nyers, de nem tudott úr¬ra lenni azon, ahogy elvakultan szorongatta, csókolta Jude-nt. ahol érte. És vágyát még tovább tüzelte, amikor hallot¬ta, hogy Jude lélegzete elakad. Mindenről megfeledkezve lerántotta a földre.

A padlón hemperegtek, Aidán féktelen gyönyörűségét találta abban, hogy bárhol megérintheti Jude-ot. Őrülten, hogy még többet kapjon, beleharapott Jude keblén a feke¬te csipkébe.

Jude teste ívben meghajlott a vágytól, bizsergett a pilla¬natnyi fájdalomtól. A tudat, hogy hatalmában áll a férfiból kiszabadítani a vadállatot, mámorító érzéssel töltötte el.

Mindössze azzal, hogy van. Hogy felkínálkozik.

Az érintésektől ő is megvadult, és addig tépte, szaggatta a férfi ingét, míg bőrét nem érinthette.

Először a kezével, aztán ajkával és fogaival.

Forrón, eszeveszetten, mohón hajszolták egymást egyre nagyobb élvezetekre. Nem egy türelmes férfi és egy félénk asszony találkozása volt, hanem két, ősi ösztöneire hallga* tó lényé. Jude megmerítkezett ebben, és visszaadott mln> den szédító' érzést, amit csak kapott.

Első' orgazmusa úgy robbant benne, mint egy napkitörés,

Aidán nem tudott másra gondolni, csak arra, hogy még, Még és még. Elevenen fel akarta falni Jude-ot, hogy ez a vad teremtés egészen benne legyen, az övé legyen. Valahányszor Jude teste megremegett, valahányszor felkiáltott, Aidán azt gondolta: még egyszer. Újra meg újra.

Az üzekedés vágya a vérében volt. Belehatolt, és amikor Jude elélvezett és a nevét kiáltotta, még vadabbul mozgott, Jude vele együtt emelkedett és süllyedt, hajszolta egyre magasabbra, miközben ó' is egyre magasabbra jutott. Aidán látása elhomályosult, és már csak mintegy puha ködön át látta Jude arcát, szemeit, összeborzolt haját.

És még ez is eltűnt, amikor a vadállat végre eló'tört belén le, és felfalta mindkettőjüket.

Jude kimerülten, összetörve, mosolyogva feküdt rajta. Aidán a földön heveit. Döbbenten, szótlanul.

Ellentétes érzéseik ugyanarról a tőről fakadtak.

Aidán a kocsma padlóján szeretkezett Jude-dal. Képte¬len volt uralkodni magán; semmi rafináltság, semmi vissza¬fogottság. Nem szeretkezés volt, hanem vad üzekedés, férfi és nő ősi, ösztönös egymásra találása.

Meg volt botránkozva a viselkedésén.

Jude is valami ilyesmire gondolt. Csakhogy Aidán és maga viselkedése feldobta.

Amikor Aidán fülét megütötte Jude halk, hosszú sóhaja, összerezzent, és elhatározta, hogy Jude-ot kiszabadítja ké nyelmetlen helyzetéből.

- Felviszlek.

- Mmmm. - Remélem is, gondolta Jude, hogy aztán od fönt folytassuk.

- Talán le akarsz fürödni, és megiszol egy forró teát, ml előtt hazakísérlek.

- Hm. - Felsóhajtott, és az ajkát csücsörítette. - Füröd akarsz? - Izgalmas öüet, gondolta.

- Talán attól jobban érzed majd magad.

- Nem hiszem, hogy a létnek ezen a szintjén ember érez-ti ennél jobban magát.

Aidán megmoccant, és mivel Jude leheleden holt súly volt, 11 férfi könnyen megfordította, hogy karjába vegye. Amikor Jude csak mosolygott és fejét a vállára ejtette, Aidán a fejét csóválta.

- Mi ütött beléd, Jude Frances Murray? Olyan fehérneműt viselsz, amivel az őrületbe kergetsz, aztán hagyod, hogy azt tegyek veled a padlón, amit akarok?

- Van még.

- Micsoda?

- Fehérneműm - felelte a lány. - Halomszámra.

Most Aidanon volt a sor, hogy elgyengülten Jude vállára ejtse a fejét. - Édes Jézusom. Egy hét múlva temethetnek.

- A feketével kezdtem, mert Darcy szerint az bombabiz¬tos.

Aidán erre csak levegő után kapkodott. Reakcióján felbuzdulva Jude közelebb húzódott hozzá. -Azt csinálhattam veled, amit akartam. Jó volt.

- Darcy szégyentelenül elbánt velem.

- Nem ő, hanem én, ezért meg is mondom, mit akarok. Azt, hogy a karjaidban vigyél fel, mert ettől annyira nőnek érzem magam, és teljesen felajz. Aztán fektess le.

- Hát ha muszáj, muszáj. - Körülnézett. Látta a szétszórt ruhákat. Majd visszajön értük. Később.

Amikor jóval később visszament értük, ujjai közt megdör¬zsölte a fekete csipkét, míg felvitte. Csupa meglepetés ez a lány, gondolta. És ha nem téved, önmagának is, nemcsak neki.

A szemérmes virágszál kivirult.

És most kellemesen elfészkelődött és álomba merült az ágyában. Pontosan ideülik, gondolta, amikor leült az ágy szélére, és elnézte, ahogy alszik. Ahogy tökéletesen festett, amikor italt szolgált fel a kocsmájában, vagy a kertjében dolgozott, vagy OToole-ék kutyájával a hegyekben sétált.

Pontosan illik az életébe. Es miért is ne maradhatna, és vehetné ki belőle a részét? - gondolta. Miért menne vissza Chicagóba, amikor boldog itt, ő pedig boldog vele?

Ideje, hogy megnősüljön, nem? És gyerekei [egyenek. Jude felbukkanásáig nem talált olyat, aki ezt a kilátást nap¬fényessé tette volna.

Várt, csak várt valamire, nem? És egy esős este az, akire várt, be is lépett a kocsmájába. A sors akarta így.

Lehet, hogy Jude más véleményen van, de majd rábeszéli.

Nem arról van szó, hogy abba kell hagynia a munkát, bár azt még ki kell okoskodnia, hogy mi lenne az, ami Jude-ot leginkább kielégítené. Végtére is gyakorlatias nő, aki meg* kívánja, hogy elé tárják választási lehetőségeit.

Mély érzések fűzik hozzá, ahogy őt is hozzá, gondolta, miközben Jude egy hajtincsét az ujjára tekerte. Mindkettő¬jüket ide kötik a gyökereik. És bárki, aki nem vak, láthatja, hogy most, hogy Jude megtalálta a gyökereit, valósággal ki¬virágzott.

Az egész csodálatosan logikus, és Aidán biztosra vette, hogy ezt Jude is méltányolja majd. Kicsit idegessé tette a házasság gondolata, de ez nem is csoda, ha egy férfi olyan drasztikus változáson töri a fejét, amihez felelősség, a fele¬séggel és gyerekekkel járó állandóság tartozik.

Nem érdekes, ha ettől izzad a tenyere. Majd szépen át¬gondol előbb mindent, aztán Jude elé tárja, és onnan már együtt csinálják tovább.

Elégedetten siklón be a takaró alá Jude mellé, magához vonta, mert Jude hozzábújva szeréten aludni, aztán hagyta, hogy lehúzza az álom.

Míg aludt, Jude Carrickről álmodott, aki fehér szárnyas lovon ült, és földön, vízen, levegőben repült. És röptében drágaköveket gyűjtőn a napból, könnyeket a holdból és köveket a tenger szívéből.

Vakmerő' elhatározás, gondolta Jude, de mostanában nem ez az első. Nincs benne semmi kivetnivaló. Talán oktalan és gyakorlatiadan, de nem törvényellenes.

Mégis bűntudatosan hordta körbe a pillantását, amikor asztalát kicipelte az előkertbe. Már kiválasztotta a megfele¬lő helyet is az ösvény kanyarulatában, ahol a verbéna és a gólyahír törleszkedett a kövekhez. Az asztal billegett ugyan az egyenetlen földön, de ezt majd kiegyenlíti.

Egy kis billegés semmi a kilátáshoz, levegőhöz és virágil¬lathoz képest.

Visszament a székért, amit kiválasztott, aztán letette az asztal mellé. Amikor senki sem ugrott elő, hogy megkérdez¬ze, mégis mi az ördögöt képzel, visszarohant a laptopjáért.

A kertben fog dolgozni, és ez a gondolat olyan boldog¬sággal töltötte el, hogy egész beleszédült. Úgy állította be az asztalt és a széket, hogy a hegyekre és a virágzó fuksziá-[ól lila sövényre lásson rá. A napsütést lágyan megszűrte a felhőréteg, így a fény arany és ezüst finom keveréke volt. Az enyhe szellőben épp csak megrezdültek a virágok, hogy balzsamos iliarukkal elkábítsák.

Maude egyik legszebb kancsójában készített magának te¬át, és egy kistányéron csokoládés kekszet rendezett el. Ön-kényeztetés felsőfokon, gondolta. Olyan tökéletes, hogy az már csalás.

Megfogadta, hogy cserébe kétszer olyan keményen dol¬gozik.

De egy pillanatig még nem fogott a munkához, csak ült, a teát iszogatta, és álmodozva merengett. Egy tenyérnyi menny¬ország, gondolta. Madarak csicseregtek, egy szarkapár fénye¬sen villant, legalábbis Jude szarkáknak vélte őket.

Egy a bánat, kettő az öröm. És ha még egy harmadikat Is látna, akkor az... De már nem emlékezett, hogy az mi is lenne, így, gondolta, beéri az örömmel.

Kinevette magát. Hát igen, marad az örömnél. Ennél bol¬dogabb már nem lehetne, mint amilyen most. És mi nyújt¬hatná meg jobban a boldogságot, mint egy tündérmese?

Ihletetten látott munkához.

Madarak dala vette körül, pillangók libegtették tündér-szárnyukat a virágok felett. Almosítón döngtek a méhek, ahogy Jude észrevétlen boszorkányok és harcosok, manók és gyönyörű lányok világába siklott át.

Elképedt, amikor látta, milyen sokat gyűjtött már össze. Két tucatnál is több mesét, legendát és történetet. Fel sem tűnt, mennyire gyarapodik a gyűjteménye. Egyáltalán nem volt megerőltető'. Az elemzéssel még nincs kész, ennek te¬hát még neki kell bogy gyürkó'zzön; a baj csak az, hogy a mesék zenéjéhez és varázsához képest a szavai száraznak és színtelennek tűnnek.

Talán megpróbálhatná a zeneiséget valahogy átvinni a munkájába... Miért is kellene az elemzésnek ennyire kimér¬ten és tudományosan hangzania? Nem árt, ha kicsit fel¬dobja, kibővíti a saját gondolataival és érzéseivel, beleszövi néhány élményét és benyomását. Leírja azokat, akik a törté¬neteket elmesélték, hogy hol és milyen körülmények között mondták el őket.

Belevehetne a félhomályos kocsmát, ahol szól a zene, OToole-ék vidám, zajos konyháját, a hegyeket, ahol Aidannal sétált. Személyesebbé, életszerűbbé teheti.

De az már írás lenne.

Két tenyerét egymáshoz szorította. írhatna úgy, ahogy min¬dig is szeretett volna. A gondolat, a ragyogó elképzelés meg¬érintette a lelkét, és szinte érezte, hogy kinyílik benne egy zár.

Mit számít, ha nem sikerül? Legjobb esetben is átlagos tanár volt. Ha átlagosnál nem lesz jobb író, legalább abban lesz középszerű, ami után egész életében teljes szívéből só¬várgott.

Izgalomtól félajzottan emelte kezét a billentyűzethez, az¬tán gyorsan visszakapta. Régi társa, önmarcangoló kétke¬dése telepedett le mellé.

Ugyan már, Jude, fikarcnyi tehetséged sincs az Önkifejezés¬hez, feddte meg magát. Maradj annál, amihez értesz. Úgysem adja ki senki ezt a tanulmányt. Hiú reményeket táplálsz. Ma¬radj csak az eredeti elképzelésednél, és érd be ezzel.

Természetes, hogy nem adja ki senki, sóhajtott fel. Tanul¬mánynak, értekezésnek vagy újságcikknek máris túl hosz-azú. Két tucat történet több a kelleténél. Az lenne a logikus, ha a legjobb hatot kiválasztaná, ahogy eltervezte, elemezné őket, aztán reménykedne, hogy egy másodrangú tudomá¬nyos folyóirat érdeklődést mutat iránta és kiadja.

A józan ész ezt diktálja.

Az asztal sarkán leszállt egy pillangó. Széttárt szárnyat ko¬baltkékek voltak. Egy pillanatig kíváncsian nézegette Jude-tit, ahogy az is őt.

És fülét megütötte a zene - dudák, fuvolák és a hárfa húr¬jainak zokogó zengzetei. Mintha a hegyek felől áradt volna kié, s arra kényszerítette, hogy tekintetét felemelje, és be¬lefeledkezzen a vakító zöldbe.

Miért éppen egy ilyen helyen kellene józannak lennie? Miszen itt már megérintene a varázs. Csak egy kicsit tá¬gabbra kell nyitnia előtte a kapukat.

Nem egy átkozott tanulmányt akar írni! Könyvet, igen, igen, könyvet akar írni! Nem akar megragadni annál, amit md vagy amit elvárnak tőle. Utána akar végre nyúlni annak, amit mindig is tudni akart, amit sosem mert önmagától re¬mélni. Akár kudarcot vall, akár sikert ér el, meg akarja ta¬pasztalni a választás szabadságát.

Amikor az önbizalom hiánya sutyorogni kezdett mellet-le. durván félrelökte.

I'.sett, és köd kavargott az ablakon túl. Házikóm konyhájá¬nak kis kandallójában vörösen parázslott a tűz. A konyha-pulton csuporban esőáztatta virágok voltak, s míg Aidán elmesélte nekem ezt a történetet, forró tea gőzölgött előt¬tünk a konyhaasztalon.

Hangja, akár országa: csupa zene és költészet. Az ard-more-i kocsma tulajdonosa, amely már nemzedékek óta családja birtokában van. Hozzáértésének köszönhetően a kocsma vendégváró, barátságos hely. Gyakran látom a pult mögött, amint meséket hallgat vagy mond, miközben zene szól és vendégei sörüket isszák.

Végtelenül elbűvölő ember, arca magára vonzza a női tekinteteket, és bizalmat ébreszt a férfiakban. Gyakran mosolyog, ritkán gurul dühbe, de mindkettő elsöprő ere¬jü. Azon az esős délutánon, a konyhámban üldögélve a

következő legendát mesélte nekem.

Jude elvette kezét a bUlenryűkről, és szájára szorította. Sze¬me ragyogott a felfedezés örömétől. Lám, csak elkezdte, gondolta elégedetten. És ez részegítő érzés! Az ő munkája. Szinte megmámorosodott tőle.

Mélyet sóhajtott, hogy lecsillapodjon, majd addig verte sebesen a billentyűket, amíg el nem jutott oda, hogy beve¬zetője alatt Aidán elkezdte Lady Gwen és Carrick király tör¬ténetét.

Elolvasta újra, amit lein; kibővítette azzal, ahogy Aidán beszélt, amit Ő, Jude közben gondolt, ahogy a tűz meleget varázsolt a konyhába, és hogy jelent meg, majd tűnt el a ferdén beeső napsugár.

Amikor elkészült, visszament az elejére, hozzátett ezt-azt, változtatón a megfogalmazáson. A munkába belelendülve új dokumentumot nyitott. Most már csak egy előszó kelle¬ne, nem? És a szavak máris ott zümmögtek a fejében. Gon¬dolkodás nélkül leírt mindent, ami megszületett benne.

És már talán nem is gondolatok, hanem muzsika szólt a fejében. És a dal szövege egyszerű volt és hihetedenül cso¬dálatos: könyvet írok.

Aidán megállt a kertkapunál, és elnézte Jude-ot. Micsoda látványt nyújt, gondolta, ahogy ott ül virágoktól körülvéve, és úgy veri okos kis gépe billentyűit, mintha az élete múlna rajta.

Bolondos szalmakalap a feje búbján, hogy a nap ne süs¬sön a szemébe, orrán fekete drótkeretes szemüveg. Káprá¬zatosan kék pillangó lebeg a válla felett, mintha olvasná a képernyőn megjelenő szavakat.

Lábával dobolt, mintha a fejében szóló muzsikára verné a taktust. Aidán sokért nem adta volna, ha tudja, vajon Jude tisztában van-e ezzel, vagy csak gondolatai hátteréül szolgál.

Száján mosoly, mintha kellemes gondolatai lennének. Re¬mélte, hogy Jude megengedi majd, hogy megnézze, amit ír. A szerelem hatása, vagy valóban csodálatosan szép len, va¬lami belső hatalom sugárzik belőle?, kérdezte magától.

b Nem akarta megzavarni, amíg kész nem lesz, ezért rákö-flhyökölt a kapura, s azt, amit hozott neki, karja hajlatában ^togta.

De Jude hirtelen abbahagyta a munkát, kezét elverte a billentyűkről, és szívéhez szorította, fejét pedig felkapta, és mla nézett, ahol Aidán állt. Tekintetük találkozott, és Aidán még a távolság ellenére is látta, hányféle érzés tükröződik benne gyors egymásutánban. Meglepetés, hogy ott találja, aztán rögtön öröm. És némi zavar, ami a kelleténél gyakrab¬ban ködösítette el a pillantását.

- Szép jó napot, Jude Frances. Sajnálom, hogy munka közben zavarlak.

- Nos... - Jude érezte, hogy Aidán ott van, érzett vala¬mit, bármilyen nevetségcsen hangzott is ez. Megrezdült a levegő. És most rajtakapták. - Nem baj. - Sebesen elmen¬tette az anyagot, aztán a bezárásra kattintott, végül lekapta a szemüvegét, és az asztalra tette. - Nem csinálok semmi különösebbet. - Csak a legfontosabbat, akarta mondani. Ez maga a világ. Az én világom. - Tudom, hogy fura idekint dolgozni... - kezdte, és felállt.

- Ugyan miért? Szép idő van hozzá.

- Igen. - Kikapcsolta a gépet, hogy ne merüljön le az elem. - Észre sem vettem, úgy elszállt az idő.

Talán mert úgy mondta, mintha papnak gyónná meg a bűnét, Aidán felnevetett, és szabad kezével felemelte a ka¬pu kallantyúját. - Láttam, hogy nagyszerűen érzed magad, és szépen haladsz. Minek is gondoltál volna az idővel?

- Akkor csak annyit mondok, hogy épp ideje szünetet tartanom. Azt hiszem, a tea kihűli már, de...

Elhallgatott, amint megpillantotta, mit tart Aidán a kar¬jában. Szeme elkerekült az örömtől, és odasietett. - Kisku¬tya! - kiáltotta. - Milyen édes.

Míg Aidán a faluból felén a dombra, a kutya elaludt, de a hangos beszéd most felébresztette. Először hatalmasat ásí¬tott, aztán sötétbarna szeme felpattant. Fekete-fehér szőr-pamacs volt, lebegő fülekkel, eseüen nagy lábakkal s lábai közé behúzott vékony farkincával.

Izgatottan felvakkantott, és szabadulni próbált.

- Hát nem vagy imádnivaló és aranyos? És hozzá még fi¬nom és puha is - duruzsolta Jude, amikor Aidán a kezébe adta. Orrát a selymes bundához fente, mire a kutyus lelke¬sen végignyalta az arcát.

-Meg sem kell kérdeznem, hogy ti ketten szeretitek-e egymást. Szerelem első' látásra, amiben a mi Jude-unk nem¬igen hisz.

- Ki bírna ellenállni neki? - Jude levegőbe emelte a kis¬kutyát, ahol az boldogan tekergőzött.

- Clooneyék szukájának pár hete kiskutyái szulettek, és úgy láttam, ez közülük a legeredetibb. Most választották el, és kész, hogy új otthonába költözzön.

Jude leguggolt, és letette a földre a kutyát. A kis állat fel¬mászott Jude lábára, aztán leugrott, hátára fordult, hogy Jude megvakargassa a hasát. - Ugy fest, mint aki mindenre kész. Hogy fogod hívni?

- Az tőled függ.

- Tőlem? - Jude felpillantott, aztán elnevette magát, ami¬kor a kiskutya figyelmet követelve megrágta az ujját. - Ej, te Önző kutya! Azt szeretnéd, ha helyetted adnék nevet neki?

- Magad helyett. Neked hoztam, ha tetszik. Gondoltam, társaságot tarthatna neked a tündérdombodon.

Jude megmerevedett. - Nekem?

- Láttam, hogy kedveled O'Toole-ék sárga kutyáját, gon¬doltam, szívesen vennéd, ha, úgymond, kiskorától nevel¬hetnél egy kutyust.

Mivel Jude egy szót sem szólt, csak nézett rá, Aidán siet¬ve visszakozott. - Ha nincs kedved foglalkozni vele, akkor én átveszem.

- Kiskutyát hoztál nekem?

Aidán egyik lábáról a másikra állt. - Értem én, hogy előbb meg kellett volna hogy kérdezzelek, érdekel-e egyál¬talán. De az járt a fejemben, hogy megleplek...

Benne szakadt a szó, amikor Jude hirtelen leült a földre, karjába kapta a kis állatot, és zokogásban tön ki.

Aidannak általában nem volt ellenére a sírás, de ezekre a könnyekre nem számított, és fogalma sem volt, minek köszönheti őket. Minél jobban fészkelődött a kutya Jude karjában, a lány annál erősebben szorította és annál job¬ban sírt.

- Ej-ej, drágám, ne légy már úgy oda. Légy a ghra, minek az egereket itatni? - Leguggolt, előszedte a zsebkendőjét.

ín letörölgette Jude könnyeit. - No, ne sírj már, az egész az ín hibám.

- Kiskutyát hoztál nekem! - sírt fel újra Jude, amitől a kutyus is együtt érző vonításba kezdett.

- Tudom, tudom. Bocsáss meg. Át kellett volna rende-len gondolnom. Jól ellesz a kocsmában. Nem gond.

- Az enyém! - Amikor Aidán lenyúlt, Jude védelmezőn a kutyus köré gömbölyödött. - Nekem adtad, az enyém.

- Igen - hagyta helyben óvatosan Aidán. Isten az égben, ki érti, mi játszódik le egy nőben?-Akkor hát megtartanád?

- Mindig is szerettem volna egy kiskutyát! - hüppögte Jude előre-hátra ringatózva.

Aidán a hajába túrt, és feladta. Leült Jude mellé. - Iga-xári? Akkor hát mién nem tartottál?

Jude felemelte könnyáztatta arcát. Szeméből szakadatlan omlottak a könnyek. - Anyámnak macskái vannak - nyögte ki nagy nehezen, és csuklott egyet.

- Értem. — Már amennyire érteni lehet az érthetetlent, gon¬dolta Aidán. - A macska is kedves állat. Nekünk is van egy.

- Nem, nem olyan. Ezek királyi állatok. Szépek, zárkózot¬tak, finomkodók, elegánsak. Fajtiszta sziámi macskák, Iga¬zan gyönyörűek, de engem sosem kedveltek. Én csak egy habókos kutyát szerettem volna, aki felmászik a bútorokra, n/ctrágja a cipőmet, és... és odavan énem.

- Azt hiszem, ez mindhárom vágyad kielégíti. - Aidán meg¬könnyebbülten simogatta megJude könnyektől és kutyapu-n/iktól nedves arcát. - Szóval nem átkozol, ha pisitócsákat Itiigy a padlón, vagy megrágja valamelyik szép olasz cipődet, amit Darcy úgy csodál?

- Nem. Ez a legcsodálatosabb ajándék, amit életemben kaptam. - Átölelte Aidán nyakát, maguk közé szorítva a bol¬dog kutyust. - Te vagy a legcsodálatosabb ember a földön.

Es ahogy a kutya tette vele, összevissza csókolta Aidant.

Lehet, hogy rejtett szándéka az volt, hogy a kutyával ma¬ga felé hajlítsa Jude szívét, de azén még nem kell bűntuda¬tot éreznie, hogy ez ilyen tökéletesen sikerült, nem? Hon¬nan tudhatta, hogy egy lógó fülű kis korccsal valóra vált rgy soha ki nem elégített gyermekkori vágyat?

lelresöpöne a kínos érzést, és boldogan viszonozta Jude lelkes csókjait.

Azt akarja, hogy Jude boldog legyen, hajtogatta magá¬ban. Ez a legfontosabb.

- Könyvre van szükségem - mormolta Jude. -Mire?

- Könyvre. Amiből tudnám, mire kell megtanítanom.

A tipikus reakció hallatán Aidán elvigyorodott, majd ki-egyeneseden. - Kezdetnek egy csomó újságpapírt ajánla¬nék, hogy csökkentsd a tócsák számát, és egy vastag kötél¬darabot, hogy megóvd a cipőid.

- Kötelet?

- Hogy inkább azt rágja.

- Milyen okos ötlet! - ragyogott fel Jude arca. — Ó, és en¬nivalót kell vennem, meg nyakörvet, és játékokat. Oltásra is szüksége lesz. És... - megint levegőbe emelte a kiskutyát - rám. Rám lesz elsősorban szüksége. Még soha senkinek nem volt.

Csak nekem. A szavak küszködve próbáltak utat törni Aidán nyelvéig, de Jude már felugrón, és körbeforgatta a kutyát.

- Gyorsan behordok mindent, és leszaladok a faluba, hogy megvegyem neki, amire csak szüksége lehet. Meg tudsz vár¬ni, hogy együtt menjünk le kocsival?

- Hát persze. Majd én behordok mindent. Te csak ma¬radj idekint, és melegedj össze az új barátoddal.

Aidán bizonytalanul fújta ki a levegőt. Jobb, hogy nem szólt, bizonygatta magának. Korai még a dolgok rendjén vá!= toztatni. Bőven van idő arra, hogy szóba hozza a házasságot.

És kiókumlálja, hogy lenne a legjobb megkérnie Jude kezét.

Jude vett egy piros nyakörvet, pórázt, élénkkék tálakat. Aidán talált egy kötelet, amit kemény csomóra kötött. De Jude még egy szatyornyi holmit vásárolt össze, amit kisku¬tyája boldogságához és jólétéhez elengedhetedennek ítélt,

Sétára vitte a faluban, vagy legalábbis kísérletet ten rá. A kutya jobbára a póráz lerázásával vagy rágcsálásával volt elfoglalva, máskor meg igyekezett minél jobban belegaba¬lyodni. Jude el is határozta, hogy mielőbb beszerez egy ku¬tyaképzési kézikönyvet.

A falu panziója előtt Brennávat találkozott, aki épp a szerszámosládáját rakta fel a teherautójára.

-Jó napot, Jude, hát te mit tartasz ott a póráz végén? Csak nem a Clooney-kutyusok egyike?

- De igen, hát nem édes? Finnek hívom, a híres harcos Ulán.

- Még hogy nagy harcos - kuporodott le Brenna Finn mel¬lé, hogy barátságosan megvakargássza. - Lefogadom, hogy veszedelmes jószág vagy, hatalmas Finn. - Kacagott, amikor a kutya felugrott, hogy megnyalja. - Eleven, nem? Jól válasz¬tottál. Kellemes társaság lesz, Jude.

- Aidán is ezen a véleményen volt. Tőle kaptam. Brenna elgondolkodva nézett rá. - Tényleg?

- Igen. Ma délután hozta fel a házba. Drága, hogy rám gondolt. Mit gondolsz, Bettynek nem lesz kifogása ellene?

- A, Betty is imádja a társaságot. - Brenna búcsúzóul meg-Mlmogatta a kutyát, és felegyenesedett. - Örül majd, hogy egy kicsivel játszhat. Épp készültem, hogy megigyak egy kor-ióval a kocsmában. Nincs kedved velem tartani? Vendégem vagy.

- Kösz, de... Nem, haza kell vinnem Finnt. Már biztos éhes.

Amint elköszönt, Brenna egyből a kocsmába indult. El¬kapta Darcy tekintetét, fejével intett, aztán egy sarokasztal¬hoz telepedett le, ahol senki sem hallhatta, mit beszélnek.

Darcy odavitt neki egy pohár Harpot. - Mi nyomja a bo¬gyód?

- Ülj le egy percre. - Brenna halkan beszélt, és Darcy vál¬la felett szemmel tartotta Aidant. - Épp most találkoztam lude-dal, aki új kiskutyáját sétáltatta.

- Kutyája van?

- Pszt! Tegyél fel hangfogót, vagy meghallja, miről beszé¬lünk.

- Ki hallja meg, hogy miről beszélünk? - sziszegte oda halkan Darcy.

- Aidán, hogy arról beszélünk, hogy választott ki egyet a Clooney-alomból - szép kis állatot, szó se róla -, aztán fel¬vitte Jude-nak a házához, ajándékba.

- Hogy... - Darcy észbe kapott, amikor Brenna megint pisszegni kezdett, aztán cinkosán közelebb hajolt. - Aidán kiskutyát ajándékozott neki? Nekem egy szóval sem emlí¬tene, s amennyire tudom, másnak sem.

A friss és meglepő hír töprengésre késztette Darcyt - Elő¬fordult már máskor is, hogy egy lánynak adott valami mü¬tyürt, de rendszerint valami alkalomra.

- Én is így vélem.

- És virágot - folytatta Darcy. - Mindig virággal lepte I meg a nőket, akik megtetszettek neki, de ez más lapra tar-1 tozik.

- Egész más lapra. - Brenna a nyomaték kedvéért az asz-1 tálra csapott. - Ez egy élő és hosszú időre szóló ajándék, I Olyan szerelmesek közti, és nem „jó veled az ágyban"-féle | dolog. - Véleménye igazára kortyolt is egyet a sörből.

-Ami azt illeti, Jude is adott neki egy képet, amitl Dublinban vett, és ha kíváncsi vagy a véleményemre, Aidán ] egész odavan tőle. Talán viszonozni akarta valamivel, és vé¬letlen jutott eszébe a kutya.

- Ha valami hasonlót akart volna adni a képért cserébe -és szerintem Jude szép képet vett neki -, akkor valami cse¬csebecsét vagy bizsut vagy valami hasonlót vett volna. Em-1 léket emlékért cserébe - jelentette ki határozottan Brenna, J - Egy kiskutya messze több egy emléktárgynál.

- Ebben igazad van. - Darcy az ujjaival dobolt, és résnyi.l re szűkült szemmel figyelte a bátyját, aki a pult mögött dok| gozott. - Gondolod, hogy szerelmes Jude-ba?

- Bármibe lefogadnám, hogy jó úton van afelé - mondta 1 Brenna. - Valahogy ki kéne derítenünk, vagy ha nem ml, i hát Shawn. Shawnból meg könnyen kiszedhetjük, mert so- I sem gondolja meg, mit beszél.

- Nem, de végtelenül lojális Aidanhoz. Örülnék, ha Jude a testvérem lenne - elmélkedett fennhangon Darcy. -És szerintem minden szempontból illik Aidanhoz. Aidant sem láttam úgy nőre nézni, ahogy a mi Jude-unkra. Az Is igaz, hogy a Aidan Gallagher férfiak hírhedten nehezen szánják rá magukat a házasságra, ha egyszer szerelmesek lesznek. Anyám mesélte, hogy azt leszámítva, hogy narancsvirággal püfölje apám fejét, mindent elkövetett, hogy apám meg¬kérje a kezét.

-Jude valamivel több mint három hónapig lesz még in.

-Akkor meg kell gyorsítanunk az eseményeket. Mivel mindketten házasodós fajták, nem lesz nehéz. Átgondoljuk, helyes?

Airiannak igaza volt. Finn remek társaságnak bizonyult. Be-|ana vele a közeli hegyeket, elszórakozott, míg Jude vadvi¬rágokat szedett, vagy boglárkát, primulát, ahogy májusból lassan június lett. A nyár kellemes meleggel köszöntött be Írországban, és Jude úgy érezte, a levegő csupa költészet.

Amikor lágy volt az idő, az eső puhán esett, Jude rövidre logia a sétáit, és inkább behúzódott a házba.

Esőmentes napok délelőttjén nagy sétát engedélyezett ma¬gának és Finn-nek, hogy körbe-körbe nyargalhasson Bettyvel.

l-s akár esett, akár sem, gyakran gondolt arra a férfira, akit Dublinből jövet a kutyájával látott. Arra, hogyan álmo¬dó/ott arról, hogy ugyanezt tehesse ott és akkor, ahol és Hímkor csak kedve van rá.

Akárcsak a képzeletében élő kutya, Finn a kandalló előtt szundikált, mialatt Jude nekifogott első' kísérletének a szó¬da bikarbónás kenyér sütése terén. És szűkölt, amikor haj¬nali háromkor arra ébredt, hogy egyedül van.

Amikor kiásta Jude virágait, Jude kénytelen volt megfeddni, di- aztán két teljes héten át egyszer sem rágta a cipőit.

Kivéve azt az alkalmat, amiről közös megegyezéssel megfe¬ledkeztek.

Jude hagyta, hogy addig rohangáljon és sétáljon, míg ki nem fárad, aztán ha jó volt az idő, kitette az asztalát, és dél¬utánonként kint dolgozott a kertben, míg Finn a széke alatt aludt.

A könyvén. Amit annyira titokban tartott, hogy még ma¬gának sem vallatta be, mennyire szeretné eladni, és szép hí "dióval - amin a neve áll - egy könyvesbolt polcán látni.

E/t a fájdalmas reményt mélyen elrcjiette magában, és tél-les erővel vetette bele magát a munkába, amit - mint rájött - nagyon szeretett. Ráadásul esténként egy-két órát még raj¬zolt is: illusztrációkat készített a történetekhez.

legjobb esetben is kezdetlegesnek, legrosszabb esetben félresikerültnek tartotta a rajzait. A szülei szorgalmazta rajz-mákat sosem tekintette gyümölcsözőnek. De elszörakoztat-la. hogy rajzolhat.

Vigyázott, hogy gondosan eldugja, ha valaki meglátogat¬ta Olykor rohanvást kellen elrejtenie őket.

lippen a konyhában volt, és a házról készített legutolsó vázlaton dolgozott, amit a közepes sorozat legsikeresebb darabjának tartott, amikor gyors kopogást halion, aztán ajtócsapódást.

Felugrón, amitől Finn éktelen ugatásban tört ki, és gyor¬san abba a dossziéba csúsztatta a rajzokat, amiben tartotta őket.

Alig csukta be és ejtette be egy hókba, amikor Brenna és Darcy csőriének be.

-A, a vad harcos eb! - heveredett le Brenna a földre, hogy szokása szerint birkózzon egyet Finn-nel.

- Van valami hideg italod egy fáradt barát számára, Jude? — csusszant le mellé egy székre Darcy.

- Üdítővel szolgálhatok - felelte Jude.

- Dolgoztál? - kérdezte Darcy, míg Jude a hűtő ajtaját nyitotta ki.

- Nem, nem igazán. Már végeztem is azzal, amit ma dél¬előttre szántam.

- Helyes, mert Brennaval terveink vannak veled.

- Tényleg? - derült fel Jude arca, ahogy letette az italo¬kat. - Ilyen hamar csak nem akarhattok vásárolni menni!

- Éppenséggel akarnék, de most nem erről van szó. Ides¬tova három hónapja vagy itt.

- Ugy valahogy - bólintott Jude, és próbált nem gondol* ni arra, hogy fele ideje letelt már.

- Brennával úgy döntöttünk, hogy ideje cetlit rendezni.

Jude érdeklődve ült le. Mindig is szívesen hallgatta, ami¬kor nagyanyja lánykora cégijeiről mesélt. A házban, a hál előtt tartón evészet, ivászat és muzsika. Emberek a konyhá¬ban, a ház elórt, mindenhol. - Cetíti fogtok tartani?

- Nem - vigyorgott Darcy. - Nem mi, hanem te.

- Én! - Jude páni rémülettel meredt rá. - Lehetetlen. Nem tudom, hogy kell.

- Semmi az egész - nyugtatta Brenna. - öreg Maude éven* te rendezett ilyen tájban, amíg beteg nem len. A Aidan Gallagherek adják a zenét, és lesz még, aki szívesen muzsikál. Mindenki hoz ételt-italt.

- Csak ki kell tárnod az ajtót, és jól kell érezned magad bizonykodott Darcy is. - Segítünk megszervezni, gondosko¬dunk róla, hogy híre menjen. Úgy gondoltuk, hogy szo bathoz egy hétre lenne alkalmas, mert akkor van a n~ napforduló, Szent Iván napja. Kitűnő időpont egy ceilihez.

^ - Egy hét? - hörögte Jude. - De hát az nem elég a felké-NYÜléshez! Nem lesz elég időm rá.

- Több mint elég - kacsintott rá Darcy. - Mindenben szá¬míthatsz ránk, ezért egy percig se aggódj. Mit gondolsz, kölcsönkérhetem a kék ruhád? A vékony vállpántos, kabát-kásat?

- Hát persze, de...

- Ne izgasd magad. - Brenna is leült. - Anyám alig vár-Iá, hogy segíthessen. Amióta Maureen megőrjíti az esküvői készülődéssel, keresi a lehetőséget, ami elterelné a figyel¬mét. Ha kíváncsi vagy a tanácsomra, a zenészek, mármint a löbbsége, a nappaliban lehetne, a hordók meg a többi a hátsó ajtó előtt. így átjárhatna mindenki a ház egyik végé¬hői a másikba.

- Félre kellene tolni a bútorokat, hogy táncolni lehessen szúrta közbe Darcy. - És ha szép az idő, a kertbe is kite¬hetünk pár széket.

- Telihold lesz. Anyám azt ajánlotta, hogy gyújtsunk kint gyertyákat, így ünnepélyes lesz, és senki sem esik hasra semmiben.

-De én...

- Rá tudod venni Shawnt, hogy káposztás tört burgonyát csináljon, Darcy? - kérdezte Brenna, mielőtt Jude tiltakoz¬hatott volna.

- Természetesen. Jó sokat csinál, és a kocsma hozzájárul a murihoz egy hordó sörrel és néhány üveg itallal. Anyád talán csinálhatna ragus pitét. Nála jobban senki sem készíti.

- Boldogan süt majd.   -

- De komolyan. - Jude úgy érezte, mintha harmadszor merülne el a vízben, mialatt barátnői, azután, hogy mentő¬kötél helyett vasmacskát dobnak be neki, elnézően moso¬lyognak rá. - Nem kérhetem meg...

- Aidán estére bezárja a kocsmát, így időben fel tudok jönni, hogy segítsek mindenben, amiben csak kell. - Darcy elégedetten sóhajtott fel. - Hát akkor meg is beszéltük.

Jude-nak annyi ereje maradt csak, hogy az asztalra hajtsa a fejét.

-- Egész jól ment - mondta Darcy, amikor Brennával beszáll¬lak a teherautóba.

- Bűntudatom van, hogy így lerohantuk. -Jude-ért magáért csináljuk.

- Elég jól ment, bár dadogott és holtsápadt volt, amikor i magára hagytuk. - Brenna kis nevetéssel beindította a mo- ] tort. - Örülök, hogy eszembe jutott: apám ebben a házban ] egy ceilin kérte meg anyámat. JÓ eló'jel.

- A barátoknak kutya kötelességük barátaikról gondos-1 kodni. - Nevezhette bárki felületesnek Darcy Galiaghert, de | nála megbízhatóbb jó barátot keresve sem lehetett találni. -Jude ó'rülten szerelmes Aidanba, de túl szégyenlős, hogy i | megfelelő irányba terelje. Ha egyszer adott az este, a zene, majd korán átjövök, lefogom Jude-ot, és addig szépítem, míg olyan nem lesz, hogy Aidannak kiesnek a szemei. Ha J ezzel sem érjük el a kívánt hatást, hát akkor Aidán egyszerű- 1 en reménytelen.

- Amennyire meg tudom ítélni, a Aidan Gallagher férfiaknál ke- ] vés reménytelenebb eset akad.

- És hogy adjak partit, amikor azt sem tudom, hány vendég lesz? - kérdezte Jude. - Amikor nincs étrend, időbeosztás? Sem terv?

Mivel közel s távol csak Finn hallhatta a kérdést, és ő két¬ségtelen nem tudta a választ, Jude lerogyott egy székre immá¬ron makuláüan nappalijában, és lehunyta a szemét. Napok óta eszelősen takarított. Aidán ugyan kinevette, és mondta, hogy ne törje úgy magát, mert senki sem azt nézi majd, hogy van-e kosz a sarkokban, hogy aztán a vétkest száműzze örök kikre.

De Aidán ezt nem érti. Hiszen csak férfi.

Az egész készülődésben a ház volt az egyeden, ami fölött Jude-nak - érzése szerint - hatalma volt.

- Ez az én házam - mormolta. - És egy nő háza a nőt ma¬gát tükrözi. Fütyülök rá, melyik évszázadban vagyunk, de ez akkor is így van, és punktum.

Jude rendezett már korábban is vendégségeket, megle¬hetősen jól szervezett partikat. De azokra hetek, sőt hóna¬pok alatt készük fel. Listákat írt, témákat keresett, vendég¬látó cégekkel tanácskozott, gondosan kiválasztotta a vegyes ízelítőket és a zenét.

Es több liter savlekötó't szerzett.

Most meg azt várják tőle, hogy barát és idegen előtt nyis-rtu meg ajtóit.

U'galább féltucatnyi vadidegen állította meg a faluban, hogy a ceiliről beszélgessen vele. Remélte, hogy öröm tük¬röződött az arcán, és azt mondta, amit kellett, miközben úgy érezte, hogy a szemei vitustáncot járnak a fejében.

Ez az első ceilije. Az első igazi parti, amit a házában ad. Először hív vendégeket Írországban.

Az. isten szerelmére, egy másik kontinensen van! Hon¬nan tudná, mit művel?

Akkora aszpirint kellene bevennie, mint az ardmore-l öböl.

Próbált lehiggadni, helyesen megítélni a helyzetet, ezért hátrahajtotta a tejét és lehunyta a szemét. Kötetlen mulat¬ság lesz, azt mondták. Az emberek italt hoznak, tányérokat, hegyekben ételt. Neki csak a környezetről kell gondoskod¬nia, és a ház csillog-villog.

De kivel próbálja itt a bolondját járatni? Az egész eleve halálra van ítélve.

A ház kicsi ahhoz, hogy itt vendégeket fogadjon. Ha esik, aligha várhatják, hogy kint álldogáljanak az emberek ernyők alatt, Ő meg tányéron, az ablakon át adja ki az ételt. Egysze-rűen nincs annyi hely, hogy idebent legyenek, ha csak a fele ís eljön annak, akivel beszélt.

Nincs elég hely, sem ülőalkalmatosság. Nincs elég levegő a házban, és főként nincs elég Jude F. Murray, aki háztasz-szonyként körbejárhatna.

S ami még rosszabb, teljesen elveszett a könyve írásában. Az elmúlt napokban többször is megfeledkezett az időről, elhanyagolta az előkészületeket, amiket pontos időbeosz¬tás szerint felírt magának. Komolyan úgy tervezte, hogy egy órakor abbahagyja az írást. Még az ébresztőórát is beállítot¬ta, amikor elsőre túllépett a kiszabott időn. Aztán kikapcsol¬ta, amikor megszólalt, mert még be akarta fejezni a bekez¬dést. Amikor legközelebb az órára nézett, három óra volt, és egyik mosdója, fürdőszobája sem ragyogott, ahogy pedig eltervezte.

És mindezek ellenére pár órán belül emberek seregle¬nek be a házába, emberek, akiket nem ismer, és azt várják, hogy megetesse és szórakoztassa Őket.

Nem kell aggódnia semmi miatt. Ezt számtalanszor el¬ismételték. De mennyire hogy kell aggódnia. Ez a dolga. Gondoskodnia kell ennivalóról, nem? Ez az Ő háza, és a fe¬nébe is, gyenge idegzetű, hát mit várnak tőle?

Gyümölcslepénnyel próbálkozott, ami olyan kemény lett, mint a beton. Még Finn is undorral fordult et tőle. Má¬sodszorra már jobban sikerült; a kutya legalább megkóstol¬ta, mielőtt kiköpte. Be kellett látnia, hogy süteménysütés¬ben sosem lesz bajnok.

Öreg Maude egyik szakácskönyvében talált receptek alapján összeállított néhány egyszerű ragut. Kellemes volt az illatuk, és étvágygerjesztőnek látszottak. Most már csak reménykednie kell, hogy senki sem kap ételmérgezést.

A sütőben egy sonka pirult. Már háromszor hívta a nagy¬anyját, hogy a sütés menetét újra meg újra megbeszélje ve¬le. Olyan hatalmas, honnan tudja, mikor van kész? Minden bizonnyal belül még nyers lesz, és a végén a vendégei mind gyomorrontást kapnak. De legalább tiszta házban lesznek rosszul.

Hála az égnek, hogy a padlósúroláshoz vagy az ablak¬tisztításhoz nem kell különösebb tehetség. Ezt a kettőt leg¬alább tudja, hogy jól csinálta.

Éjjel esett, és a tenger felől köd kúszott a hegyek lábá¬hoz, ami azután reggelre felszállt, kisütött a nap, és a nyá¬rias meleg előcsalta a madarakat, s virágszőnyeget vará¬zsolt.

Most tehát nincs más hátra, mint reménykedni, hogy ez ki is tart.

Tisztán csillogó ablakait kitárta, hogy jó levegőjűek, hí-vogatóak legyenek a szobái. Öreg Maude szagos bükkönyé¬nek, rózsáinak illata összekeveredett, és beáradt a függö¬nyön át. Az illat kis időre elfeledtette vele idegességét.

Virágok, csapott a homlokára egy pillanat múlva. Felpat¬tant a helyéről. Még nem szedett virágot, hogy feldíszítse a házat. Finn-nel a sarkában kifutott a konyhába metszóoilóért, de loholás közben a kutya elvesztette egyensúlyát a fényes padlón, megcsúszott, és fejjel az egyik szekrénynek esett.

Jude-nak persze fel kellett vennie, hogy megvigasztalja. Dédelgette, vigasztaló szavakat mormolva vitte ki magá¬val. - Ugye, nem ásol megint a virágágyásban? - kérdezte aztán.

Finn rajongással nézett fel rá, képén olyan kifejezés ült, mintha ilyesmi soha meg sem fordulna a fejében.

- És nem kergeted a lepkéket a búzavirágok között? - foly¬tatta Jude, aztán lerakta a kutyát, és meglegyintette a popsi¬ját, hadd fusson.

Felvette a kosarat, és kezdte kiválogatni a legszebb virá¬gokat.

Ez a munka mindig megnyugtatta. A formák, iliatok, szí¬nek, a legérdekesebb kollekciók összeállítása- Ráérősen le¬sétált a parton, a zsombékos mellett, végigment a keskeny, köves ösvényen, amelyet kétfelől a láthatár széléig nyúló dombok és hegyek vettek körül, a vidék, amely olyan édes volt, akár a virágillatú levegő.

Ha itt telepedne le végleg, biztos megnagyobbítaná a hát¬só kertet, tűnődött. A keleti oldalon építene egy alacsony kőfalat, kúszórózsával vagy talán levendulasövénnyel ültet¬né be, elé pedig rengeteg dáliát tenne. Nyugat felől szép lenne egy lugas, amelyre úgy futtatna fel egy édes illatú kú¬szónövényt, hogy tetőt alkosson az ösvény felett, ami mellé kamillát, kakukkfüvet, bólogató galambvirágot ültetne. Vi¬rágok között és alatt jönne-menne, amikor csak sétára indul a hegyekbe.

És lenne egy kőpad is, ahova leülhet. Esténként, amikor végzett a munkájával, ott pihenhetne, és átadhatná magát a világnak, amit Ő teremtett.

Ó lenne az idegenből ideszakadt amerikai írónő, aki a tündérdombom álló házikóban lakik, virágai között, hűsé¬ges kutyájával. És a kedvesével.

Fantáziálás, semmi több, figyelmeztette magát. Itt-tartóz¬kodása félideje letelt. Ősszel visszamegy Chicagóba. Még ha lenne is bátorsága hozzá, hogy megvalósítsa öüetét, és átad¬ja könyvét egy kiadónak, állást csak kellene találnia. Aligha élheti fel a megtakarított pénzét. Ez ellenkezne a meggyőző¬désével.

Vagy mégsem?

Feltehetően a tanítást választaná. A magánpraxis rémítő, ezért a tanítás az egyetlen megoldás. A gondolattól egyből lehangoltság fenyegette, ezért elhessentette. Talán kereshet¬ne állást valami kis magániskolában. Ahol közelebb állná¬nak hozzá a tanítványai. Ideje is maradna arra, hogy folytas¬sa az írást. Most, hogy rátalált, képtelen lenne abbahagyni.

Kiköltözhetne a városból, vehetne egy kis házat. Semmi sem kényszeríti, hogy a chicagói öröklakásban maradjon. A városban csak egy kis műtermet tartana fenn, ahol írhatna. És lenne bátorsága, hogy egy kiadónak benyújtsa a köny¬vét. Itt és most megfogadja, hogy egy ennyire fontos kér¬désben nem mutatkozik gyávának. Soha többé.

És bármikor visszajöhet Írországba. Nyaranta egy-két hét¬re Meglátogatni a barátait, lélekben feltöltekezni. Es meglátogatná Aidant.

De erre jobb, ha nem is gondol, emlékeztette magát. Nem gondol a jövő nyárra, meg az azutánira, és Aidanra sem. A pillanat, az ablak, amit kinyitott, maga a varázs, és ekként kell féltve őrizni. Énekét csak növeü, hogy múló pillanat, gi mdolta.

Mindketten továbblépnek majd. Ez elkerülheteden.

Vagy Aidán lép tovább, és Ő, Jude visszamegy. De meglesz ;iz az öröme, hogy olyan többé már nem lesz az élete, mint annak előtte volt. Hiszen ő sem ugyanaz, aki volt. Tudja, hogy képes felépíteni az életét. Még ha nem is olyannak, mint ahogy elképzelte, de termékeny, sikeres életet élhet.

Talán még boldog is lehet, fűzte tovább gondolatait. Elé¬gedett lehet. Az elmúlt három hónap alatt bebizonyoso-tloii. hogy lappang benne tehetség. Képes rá, és be is feje¬zi, amit elkezdett.

Gondolatban épp megdicsérte magát, amikor Finn öröm-lelin csaholni kezdett, és árvácskáin át a kertkapuhoz vág-laiott.

-Jó napot, Jude. - Mollie O'Toolc felnyitotta a kallan¬tyút, és kiengedte Finnt, hogy Bettyvel szórakozhasson. A két kutya boldogan elloholt a hegyek irányába. - Gondol¬tam, benézek, ha már erre járok, és megkérdem, nem tehe-lek-e érted valamit.

- Mivel jómagam sem tudom, nemigen segíthetek e kér¬dés megválaszolásában. - Jude lenézett a kosarába, és fel¬sóhajtott. - A kelleténél máris több virágot vágtam.

- Azokból sosem lehet elég.

Mollie mindig eltalálja, mit kell mondani, gondolta Jude hálásan és csodálattal. - Úgy örülök, hogy itt van.

Mollie örömében elpirult, de legyintett a bókra. - Milyen kedves, hogy ezt mondod.

- Komolyan is gondolom. Mindig megnyugszom a jelen¬létében, mintha a közelében nem érhetne baj.

- Igazán nagyon hízelgő. Van valami, amiről úgy véled, hogy katasztrofálisan végződhet?

- Minden - sóhajtotta Jude. de amint kimondta, elmoso¬lyodott. - Bejönne, míg ezeket vízbe teszem? Aztán felhív¬hatja a figyelmem arra a tenger apróságra, amit elfelejtet' tem megcsinálni.

- Biztosra veszem, hogy semmit sem felejtettél el, és szí¬vesen bejövök, hogy segítsem elrendezni a virágokat.

- Gondoltam, mindenhova teszek egy csuporral vagy üveggel. Maude-nak nem volt rendes vázája.

- Maude is így szerette, ha mindenütt van virág. Jobban hasonlítsz rá, mint képzeled.

- Valóban? - Különös, hogy mekkora örömöt jelent, ha azt hallja: hasonlít egy asszonyra, akit sosem ismert.

- Úgy bizony. Elbíbelődsz a virágaiddal, hosszú sétákat teszel, behúzódsz ebbe a kis házba, mint egy fészekbe, és tárva-nyitva áll az ajtód minden betérő előtt. És a kezeid is olyanok, mint az övéi - tette hozzá Mollie. - Ezt ugyan említettem már, de a szíved is az övére hasonlít.

- Egyedül élt. - Jude körülnézett a rendes, tiszta kis ház¬ban. - Világéletében.

- Ó választotta. De egyedül sem volt magányos. Johnnyja után nem volt férfi, akit szereteti volna, vagy ahogy Maude mondogatta, Johnny halála után ebben az életben nem volt olyan férfi, akit szeretni tudott volna. Á! - Mollie bele¬szimatolt a levegőbe, amikor beljebb mentek. - Sonka sül a sütődben. Finom az illata.

- Igazán? - Jude is szimatolni kezdett, amikor a konyha felé indultak. - Amennyire meg tudom állapítani, szerintem is. Megnézné nekem, Mollie? Még sosem sütöttem sonkát, és nagyon izgulok.

- Hát persze. Belekukkantok a sütőbe.

Kinyitotta a sütő ajtaját, és szemrevételezte a sonkát, míg Jude a kosarat letéve mellette állt, és az ajkát harapdálta.

- Remek. Mindjárt kész - jelentene ki Mollie rövid vizs¬gálódás után; azt nézte, milyen könnyen jön le a bőr. - Az illatából ítélve egy falat sem marad holnap ebédre. Az én Mickcm imádja a sült sonkát, és valószínűleg malacabban viselkedik majd, mint az, akiből ez a sonka származik.

- Komolyan mondja?

Mollie becsukta a sütőt, és megcsóválta a fejét. - Még az életben nem ismenem olyat, akit jobban meglepett volna egy bók, mint téged, Jude.

-Gyenge idegzetű vagyok - mondta Jude, de inkább mosolyogva, mint bocsánatkérően.

- Hát... gondolom, te tudod. Csillog-villog a ház, szépen kitakarítottad. A szomszédasszonynak nem is hagytál más lennivalöt, mint hogy tanácsot adjon.

- Szívesen fogadom.

- Ha vízbe tetted a virágokat és kitetted hűlni a sonkát, magasra tedd, nehogy a kuryuskád felmásszon hozzá és be¬lekóstoljon. Az én főztörnmel előfordult már, és mondha¬tom, nem kellemes látvány.

- Köszönöm a jó tanácsot.

- Azután menj fel, és ülj be egy kád forró vízbe, és so¬káig ki se szállj belőle. Tégy bele habfürdőt. A napforduló tv///re alkalmas időpont, és még jobb a szerelemhez.

Mollie anyai mozdulattal simogatta meg Jude arcát. -Csinos ruhát vegyél fel ma este, táncolj kint a holdfényben Aidannal, és a többi, én mondom, elrendeződik magától.

- Még azt sem tudom, hányan jönnek.

- Mit számit? Kit érdekel, hogy egy vagy százegy ember jön el?

-Százegy?! - Jude hangja elakadt, és arcából kifutón a vér.

- Mindannyian azért jönnek, hogy jól érezzék magukat.

- Mollie levett egy üveget. - És jól is fogják, egyet se félj. A cetií végtére is csak vendéglátás. Az írek tudják, hogy adják és fogadják.

- Es ha nem lesz elég étel?

- Ez legyen a legkisebb gondod.

- És ha... ?

- Mi lesz, ha egy béka átugorja a holdat, és a válladra te¬lepszik? - Mollie derűs kétségbeeséssel emelte fel két kezét.

- Széppé és vendégváróvá varázsoltad az otthonod, Jude. Ugyanezt tedd magaddal is, és a lobbi, mint mar mondtam, magától elrendeződik.

A tanács jó, állapította meg Jude, még ha egy szót sem hin el belőle. Mivel a habfürdő abszolút biztos mód volt az ella¬zulásra, Jude addig hevert kedvenc karmos lábú kádjában, míg bőre rózsás és fénylő nem lett, szeme le nem csukó¬dott és a víz ki nem hűlt.

Aztán kinyitotta a testápolót, amit Dublinban vett, és be* kente magát vele. Ettől mindig izgalmasnak érezte magát.

Kipihenten, megnyugodva egy parti előtti szundikálást forgatott a fejében, amikor belépett a hálószobába és felsi¬kított.

- Finn! Szent isten!

A kutya az ágya közepén állt, és vad tusakodást folytatott az egyik párnával. Tollak repkedtek minden irányban. Jude láttán a kutya felkapta a fejét, farkával diadalmasan csóvált, és fogai közt tartotta a legyőzött párnát.

- Rosszat csináltál! Rossz kutya! -Jude félresöpört a sze¬me elől egy tollpihét, és az ágyhoz szaladt. A kutya játékra számított, mert leugrott, és elrohant a párnával. A felszakí¬tott résből tollak hullottak, és jelezték, Finn merre fut.

- Nem! Nem! Állj meg. Várj, Finn! Gyere vissza, most azonnal!

Jude elkeseredetten futott a kutya után, köpenye lebe¬gett, ahogy megpróbálta felkapkodni a tollakat. Jude-nak csak a földszinten sikerült Finnt utolérnie, ám ekkor elkö¬vette azt az óriási hibát, hogy a kutya helyett a párnát ra¬gadta meg.

Finn szeme felragyogott: azt hitte, kötélhúzás követke¬zik. Játékosan morgott, rázta a fejét, amitől egyre nagyobb tollfelhŐ repült szét.

- Engedd el! A fenébe is, nézd, mit műveltél. — Elkapta, de a felvikszelt padlón, a tollak között elcsúszott, és csak rövid sikolyra tellett az erejéből, mielőtt hasmánt végigkor¬csolyázott a nappalin.

Ebben a pillanatban meghallotta, hogy nyílik mögötte az ajtó. a válla fölött hátrapillantott, és csak ennyit mondott magában: Tökéletes tdőzités. Soha jobbkor.

- Mit művelsz ott, Jude Frances? — dóit Aidán az ajtóke¬retnek. Shawn pedig a válla fölött kukucskált be.

-Semmit. A világon semmit - fújta ki haját és néhány tollat az arcából Jude.

- Én meg azt képzeltem, hogy amint egész álló héten, ma is fényesíted a tükörfényest, és súrolod, amit már száz¬szor végigsúroltál, te meg a padlón heverészel, és a kutyá¬val játszol.

- Ha-ha, nagyon mulatságos. - Jude ülő helyzetbe tornáz¬ni magát, és könyökét dörgölte, ami a padlónak ütődött. l;inn Aidanhoz szökellt, és nagyvonalúan a lába elé tette a párna cafatjait.

- Helyes. Add csak neki. Sikerült leterítened, kutyuskám? DöglÖttebb már nem lehetne. - Dicsérőleg megsimogatta Kinn fejét, aztán átment a szobán, és Jude-nak nyújtotta a kezét, hogy felsegítse. - Megütötted magad, drágám?

- Nem - nézett fel duzzogva Jude. - Ezen nincs mit nevet¬ni. - Félrelökte Aidán kezét, és dühös pillantásától Shawn sem menekedett, amikor kuncogni kezdett. - A házat elbo¬rította a toll. Napokba telik majd összeszedni.

-Mindjárt a hajaddal kezdheted. - Aidán lenyúlt, meg¬ragadta Jude-ot a derekánál, és talpra állította. - Tele van tollal.

-Jól van. Kösz a segítséget. Most dolgom van.

- Felhoztunk pár hordót a kocsmából. Hátravisszük, jó? ^- lefújt egy tollat Jude arcáról, aztán közelebb hajolt, hogy megszimatolja a nyakát. - Csodálatos az illatod - mormol-|tB, mígJude megpróbálta ellökni. - Menj ki, Shawn.

- Nem!!! Eszedbe ne jusson. Nincs most ilyesmire időm.

- És csukd be magad mögött az ajtót - fejezte be Aidán, azzal magához húzta Jude-ot.

- Kiviszem a kutyát is. mert itt már elvégezte, amit le¬hetett. Gyere, te pokoli szörnyeteg. - Shawn csettintett Finn-nek, aztán kötelességtudóan becsukta maga mögött az ajtót.

- Még fel kell takarítanom - kezdte Jude.

- Van rá idő. - Aidán lassan a fal felé terelte Jude-ot.

- Még nem öltöztem fel.

- Észrevettem. - Amikor végre a falhoz szorította, kezé¬vel alulról felfelé, majd visszafelé is végigsimította Jude tes¬tét. - Adj egy csókot, Jude Frances, amivel kihúzom az év leghosszabb napján.

Ésszerű kérés, gondolta Jude, főként, amikor Aidán te¬kintete ilyen meghitten tartja fogva az övét, amikor a férfi teste ilyen közel van, árad belőle a szenvedély és ilyen iz¬mos. Válaszképp csak átfonta karjaival Aidán nyakát, majd hirtelen ödettől vezérelve megfordult, hogy Aidán szorul-

jon a falnak, és most ő préselte forró testét a férfiénak, s ajkát lázasan, keményen tapasztotta Aidán szájára.

Aidán olyan hangot hallatott, mint egy vízbe fúló, aki szívesen hal meg. Kezével Jude csípőjét markolta, ujjai ke¬ményen Jude húsába mélyedtek, és arra az éjszakára emlé¬keztették, amikor Aidán elvesztette minden önuralmát és türelmét. Idegein végigsöpört az izgalom, a hatalom, a bir¬toklás erős, ellenállhatatlan érzése.

Aidán az övé, amíg tart kettejük kapcsolata. Az övé, hogy megérintse, magáévá tegye, megízlelje. Aidán ó't kívánja. Érte sóvárog. Érte ver a szíve.

És ez a legtisztább hatalom a földön, gondolta.

Nyílt az ajtó, aztán becsapódott. Jude ajka Aidanéra tapadt. Az sem érdekelte, ha az egész falu testületileg vonul be.

-Jézus, Mária, Szent József! - jajdult fel Brenna. - Hát nincs jobb dolgotok? Amerre csak megy az ember, ti ott áll¬tok csókban összeforrva.

- Csak féltékeny - suttogta Jude, Aidán nyakába fúrva az arcát.

- Jobb dolgom is van, mint egy tyúkeszű nőre féltékeny¬kedni, aki egy Aidan Gallaghert csókol.

- Biztos megint Shawnra dühös. - Aidán Jude hajába te¬mette az arcát. Abban sem volt biztos, hogy lélegzik-e. De ab¬ban igen, hogy a következő tíz évben nem akar innen moz¬dulni.

-A férfiak mind csökönyös szamarak, és a mihaszna öcséd mind közül a legmakacsabb.

- Ne nyavalyogj már Shawn miatt - parancsolt rá Darcy, amint forgószélként berontott. - Mi történt itt? Honnan ez a temérdek toll? Ereszd el azt az embert, Jude, és menjünk mindketten öltözködni. Te meg, Aidán, menj ki segíteni Shawnnak a hordók elhelyezésében. Igazán nem várhatod el, hogy egyedül boldoguljon velük.

Aidán nem moccant, csak a fejét fordította félre, hogy ar¬cát Jude hajára fektesse. Arckifejezése villámcsapásként érte Darcyt, aki teljes tíz másodpercen át bámult rá, aztán gyor¬san kiterelte Brennát a konyhába. - Letesszük ezeket a tála¬kat a konyhában, és szerzünk egy seprűt.

- Ne lökdöss már. Az ördögbe is, mára torkig vagyok a Aidan Gallagherekkel.

- Hallgass. Gondolkodnom kell. - Darcy kapkodva letét¬it- a tálakat a pultra, aztán fel-alá kezdett járkálni. - Szerel¬mes belé-

-Ki?

- Aidán Jude-ba.

-Jaj, az isten szent szerelmére, Darcy, hát nem erre a kö¬vetkeztetésre jutottunk eddig is? Nem ezért vacakolunk a iW/rvel is?

- De Aidán őszintén szerelmes Jude-ba. Nem láttad az ar-i at? Muszáj leülnöm. - Lerogyott egy székre, és nagyot fújt.

Meg sem fordult a fejemben, hogy ilyen komoly a dolog. Ili/onyos fokig játéknak tekintettem. De az előbb, amikor átölelte Jude-ot... Sosem hittem, hogy egyszer ilyennek lá-tiim, Brenna. Ha egy férfi így szeret egy nőt, akkor sebez¬hető, a nő összetörheti a szívét...

-Jude egy légynek sem ártana.

- Nem szántszándékkal. - Darcy gyomra összerándult az aggodalomtól. Aidán kőszikla volt a szemében, és sosem hitte, hogy egyszer védtelennek látja. - Biztos, hogy Jude is szereti, el van bűvölve a kapcsolatuk romantikájától.

- Akkor meg mi a gond? Úgy van, ahogy beszéltük.

- Á, semmi sincs úgy. - Darcynak olyan sokáig sikerült elkerülnie a szerelem csapdáját, hogy most tévedheteden pontossággal látta, hogy bátyja benne vergődik. - Jude drá¬ga iskolákat végzett, Brenna, a neve után rövidítések áll¬nak, és várja a régi élete Chicagóban. Ott a családja, mun¬kán*, szép otthona. Aidant meg ideköti az élete. - Őszinte kétségbeesés töltötte el a szívét és tükröződött a szemé¬ben. - Hát nem érted? Hogy mehetne oda Aidán, és hogy maradhatna itt Jude? Mire is gondoltam, amikor összehoz¬tam őket?

- Először is nem te hoztad össze őket, hanem együtt vol¬tak. - Miután az, amit Darcy megosztott vele, Brennát is nyugtalanítani kezdte, gyorsan előszedte a seprűt. Jobban tudott gondolkodni, ha csinált valamit. - Lesz, ahogy lesz. Semmi mást nem tettünk, mint rábeszéltük, hogy rendez-zen egy partit.

- Nyári napfordulón - emlékeztette Darcy. - Szent Iván-elén. Kísértjük a sorsot, és ha rosszul sül el, mi leszünk a hibásak.

-Ha a sorsot kísértettük, akkor rá is bízhatjuk a többit. Nekünk már nincs tennivalónk - jelentette ki Brenna, és söpörni kezdett.

Jude a kék ruha mellen döntött, amit Dublinban Darcy kényszerített rá, mert ő semmiképp nem akarta megvenni. Amint belebújt, áldotta Darcyt és saját akaratgyengeségét.

Elegáns vonalú, nagyon egyszerű ruha volt, sehol egy fo¬dor vagy redő; keskeny vállpántok, szögletes kivágás, ahon¬nan a ruha egyenes esésű volt egészen bokáig, ahol épp csak egy árnyalatnyi játéka volt az anyagnak. A színe ezüs¬tös kék, és nyárközép! holdfényes éjszakákat idézeti. Apró gyöngyöt tett a fülébe; még egy holdjelkép, gondolta.

Nagy kedve támadt Mollie tanácsának többi részét Is megfogadni, és teliholdnál táncolni Aidannal.

De ahogy az este éjszakába nyúlt az év leghosszabb nap¬ján, az ég világos és tiszta maradt. Színek csillámlottak az ablakokon túl, a kékek és zöldek szívfájdítón élénkek ma¬radtak. A levegőt virágillat szőtte át meg át.

A természet úgy döntőn, hogy Szent Iván éjszakáját pá¬ratlan remekművé teszi.

Jude-nak egyre az járt a fejében, míg figyelt és hallgatott és magába szívott mindent, hogy zenével, bámulatos zené¬vel van tele a nappalija. Emberek jöttek Össze a házában, táncoltak, nevettek.

A természet diadala semmi az övéhez képest, gondolta.

Sonkája több mint felét felfalták a vendégek.

És senki sem lett rosszul tőle. Egy-két falatot Jude is le¬gyűrt, hozzá olykor kortyolt a borából, de jobbára izgatot¬tabb volt annál, semhogy az evéssel-ivással törődjék.

Párok táncoltak az előszobájában, a konyhában vagy kint az udvaron. Mások kisbabákat ugráltattak a térdükön, vagy ! csak kényelmesen leültek pletykálkodni. Az első órábani Jude még próbált háziasszonykodni; egyik csoporttól a má«] sikig sétált, gondoskodott róla, hogy mindenkinek legyen] tányérja vagy pohara. De láthatóan senkinek sem volt kü-' lönösebben szüksége rá. Kínálás nélkül is vett mindenki a konyhában vagy a ház oldala mellett húzódó kertben - va¬lami jótét lélek ténykedése következtében - felállított ba¬kokra fektetett deszkákon felhalmozott ételekből. i

Gyerekek rohangáltak a felnőttek között, vagy ültek felnőt¬tek Ölében. Néha felsírt egy-egy kisbaba, tejet vagy csak kis tö¬rődést igényeíve, s mindkettőt vidáman meg is kapta. A ház¬ban és a kertben feltűnő arcok felét Jude még sosem látta.

Végül azt tette, amit - mint rádöbbent - korábbi vendég-légein sosem mert megtenni: leült, és élvezte.

Mollie és Kathy Duffy között ült, fél füllel a beszélgeté¬süket hallgatta, és megfeledkezett a tányérján maradt torta-■zeletről.

Shawn hegedült, víg, vérpezsdítő dalokat játszott, amelyek azt a vágyat ébresztenék Jude-ban, hogy bárcsak tudna tán¬colni. A kölcsönkért vörös ruhában észvesztőén csinos Darcy egy furulyából csalt elő hangokat, míg Aidán egy kis tangó¬harmonikán játszott. Időnként hangszert cseréltek, vagy új hangszert vettek elő anélkül, hogy a ritmus megváltozott vol¬na: sípot, dobot, kézi hárfát, jellegzetes ír hangszereket.

(x-gjobban az tetszett, amikor a zene mellé énekeltek ih, daluk bonyolult, meghitt harmóniájába belesajdult Jude izíve.

Amikor Aidán az ifjú Willie MacBride-ról énekelt, aki örök¬re tizenkilenc maradt, Jude Maude korán elmentJohnnyjára gondolt, és az sem érdekelte, hogy mindenki szeme láttára elsírja magát.

A szívszorítóról a lábbal dobogósra váltottak át, a tempó egy másodpercre sem Lassult. Valahányszor Aidán elkapta a pillantását, vagy a maga ráérős módján rámosolygott, Jude ellágyult, mint egy kamasz lány.

Amikor Brenna Jude lábához ült és fejét anyja térdének támasztotta, Jude lenyújtotta neki a süteményt.

- Ellenállhatatlan, amikor muzsikál - mormolta Brenna. - Az ember... majdnem... elfelejti, hogy egy makacs tökfej.

- Elragadóak. Lemezfelvételt kellene készíteniük. Szín¬padon kellene játszaniuk, és nem egy nappaliban.

- Shawn a saját gyönyörűségére játszik. Ha a becsvágy odalépne hozzá, és egy doronggal fejbe kólintaná, attól sem lírne jobb belátásra.

- Nem mindenki akar mindent egyszerre - jegyezte meg Mollie jóindulatúan, és megcirógatta Brenna haját. - Mint te meg az apád.

- Minél többet dolgozik az ember, annál többel készül el.

- Á, te tiszta Mick vagy, ehhez kétség sem fér. Miért nem táncolsz, mint a testvéreid, ahelyett hogy tépelődnél? Iste- . nem, te lány, az utolsó porcikádig OToole vagy!

- Ó, azért szorult belém egy kis Logan is - vidámodott fel Brenna, azzal felugrott, és kézen fogta az anyját. - Gye¬rünk hát, mama, hacsak nem érzed magad öregnek és gyengének hozzá.

- Hamarabb dólsz ki te, mint én.

Hangos éljenzés tört ki, amikor Mollie gyors, bonyolult tánclépésekbe kezdett. A többi táncos körülállta, és taps¬sal, füttyögetéssel biztatták.

- Lány korában Mollie sztepptáncban bajnokságot nyert - mesélte Kathy Jude-nak. - Es tudását átadta a lányainak. Csinosak, nem?

- De igen. Ó, nézze csak őket!

Mollie lányai egyenként csatlakoztak az anyjukhoz, míg hárman-hárman nem álltak egymással szemközt. Hat kis termetű nő, a szőke és vörös keverékei, kacéran csípőre tett kézzel, repkedő lábakkal. Minél gyorsabb lett a zene, annál sebesebben járt a lábuk, míg Jude-ot maga a látvány is ki nem fárasztotta.

Nem egyszerűen csak az ügyesség és a káprázatos tánc¬tudás töltötte el irigységgel és csodálattal, hanem a kapcso¬lat, ami nő és nő, testvér és testvér, anya és lánya között volt. A zene csak még jobban összekötötte őket.

Egy kultúra hagyományait nemcsak legendák és mítoszok teszik ki. Most ébredt rá, hogy Aidannak igaza van. Amikor Írországról ír, nem feledkezhet meg a zenéről sem.

Harci dobokról és kocsmai dalokról, balladákról és ha¬talmas, sodró lendületű ree/ekról. Kutatásaiból ezeket sem hagyhatja ki: forrásukat, iróniájukat, humorukat és kétség- ▼ beesésüket.

Boldogan raktározta el a frissen kapott ihletet, s átadta magát a zenének.

Mire befejezték a táncot, a szobát zsúfolásig megtöltöt¬ték az emberek, akik mindenfelől összesereglettek, hogy lássák. Vad tapsvihar tört ki az utolsó hang, az utolsó láb-dobbanás után.

Brenna odabotorkált, és ledobta magát Jude lába elé. -Mamának igaza van. Tényleg jobban bírja nálam. Valóságos

. csoda. - Karjával letörölte a homlokán gyöngyözó' izzadsá-| gut. - Szánjon meg valaki, és hozzon egy sört!

- Majd én. Megszolgáltad. - Jude felállt, és megpróbált az emberek között a konyháig furakodni. Többen is táncra kérték, amit nevetve elutasított, bókokkal illették a főztjét, amitől ragyogott az arca, és a külsejét, amitől az a gondolata támadt, hogy vendégei némelyike talán túl sok sört ivott.

Amikor kiért a konyhába, meglepetten látta, hogy Aidán ott van közvetlen mögötte, és már el is kapta a kezét. -Gyere ki egy percre a levegőre.

-Szívesen, csak Brenna megkért, hogy vigyek neki egy sört.

- Vigyél már be egy sört a mi Brennánknak, Jack! - kiál¬totta Aidán, azzal magával húztaJude-ot a hátsó ajtóhoz.

- Gyönyörűség volt hallgatni a játékodat, de biztos kifá¬radtál.

- Néhány órányi zenélés nem árt meg, és boldogan csi¬nálom. A Aidan Gallagherek már ilyenek. - Maga után vonszolta a hátsó ajtóban összeveró'dött tömegen át, a kertben és a fü¬vön kanyargó gyerryaosvényen ki a szabadba. - De ma este ínég egy percet sem tölthettem veled, nem mondhattam, hogy milyen szép vagy. Leengedted a hajad - mondta, és ujjára csavarta Jude fürtjeit.

-Jobban illett a ruhámhoz. - Jude hátrasimította a haját, es felnézett az égre. Mély sötétkék ég borult föléjük, az a kékség, amely a világító holdtányér miatt sosem lesz fekete.

Árnyékok és fények varázslatos éjszakája, amikor a tün¬dérek is előjönnek és táncolnak.

- Legszívesebben elfelejteném, hogy mennyire izgultam a tvili miatt. De a többieknek volt igazuk. Azt mondták, hogy megy majd, mint a karikacsapás, és így is történt. Ahogy, azt hiszem, minden más jó is.

Megfordult, amikor elértek arra a pontra, ahova Jude a lu¬gast tervezte. Mögöttük a ház - az én házam, gondolta szív-mclengető büszkeséggel - karácsonyt kivilágításban úszott. Zene szólt, amibe beszélgetés moraja és nevetés keveredett.

- így kell lennie - mormolta. - Egy házban zene kell hogy szóljon.

-Zenét adok neked, amikor csak vágysz rá. - Amikor Jude elmosolyodott, Aidán átölelte, és táncolni kezdett ve¬le, pontosan úgy, ahogy Jude elképzelte.

Tökéletes, gondolta. Varázs, zene és holdfény. Egy véget nem érő éjszaka, melyben a sötétség egyeden szemvillanás csupán.

- Ha Amerikába jönnél, még a dalt sem tudnád befejez¬ni, már megvolna a lemezszerződésed.

-Az nem az én világom. Én idetartozom.

- Igazad van. -Jude kicsit hátradőlt, és felmosolygott rá. Való igaz, hogy képtelen lenne Aidant másutt elképzelni. -Idetartozol.

Varázs, zene és holdfény, talán épp ezek késztették a fér¬fit, hogy kimondja a szavakat, mielőtt megértek benne. - És te is idetartozol. Minek is mennél vissza - elengedte a lányt —, amikor itt boldog vagy.

- Nagyon boldog vagyok, de...

- Épp elég, hogy itt marasztaljon. Miért nem elég a bol¬dogság?

Nyers hangjától Jude örömteli mosolya zavarttá vált. -Éppenséggel elég, de dolgoznom is kell. El kell tartanom magam.

- Itt is találhatsz munkát, ami elégedetté tehet.

Már találtam is, akarta mondani Jude. Elete álma való¬sul meg az írásban. De a szokás hatalma erősebb volt. - E pillanatban nem sok üres állás van pszichológiaoktatóknak Ardmore-ban.

- De hiszen azt nem szeretted.

Aidán nyugtalanná tette. Hideg borzongás kúszott fel a karján, és úgy érezte, jó lenne valamit magára kapni.

- De ez a foglalkozásom. Ehhez értek.

- Hát majd kitalálsz valami mást. Szeretném, ha itt ma¬radnál velem, Jude. - A lány szíve megdobbant, de Aidán már folytatta is. - Szükségem van egy feleségre.

Jude képtelen volt eldönteni, hogy mellkasában a dobaj egy újabb szívdobbanás volt, vagy egyszerűen csak a meg¬rázkódtatás. - Tessék?

- Feleségre van szükségem - ismételte meg Aidán. - Sze¬rintem hozzám kellene jönnöd, a többit meg majd elren¬dezzük.

17

- Feleségre van szükséged - ismételte meg Jude. A hangja nyugodt volt, szavai üresen koppantak.

- Igen. - Nem egészen így akarta mondani, de már késő volt másként fogalmazni. - Szükségünk van egymásra. Ösz-gzeillünk, Jude. Semmi értelme, hogy visszamenj, és foly¬tass egy olyan életei, ami nem elégít ki, amikor itt olyat él¬hetsz, ami boldoggá tesz.

- Értem. - Pedig nem értette. Mintha sötét, zavaros víz aljáig próbálna lelátni. De le akart látni, az biztos.

-Szóval úgy gondolod, hogy itt kellene maradnom, és hozzád kellene mennem, mert neked feleségre nekem meg... életre van szükségem?

- Igen. Nem. - Valami hibádzott Jude megfogalmazásá¬ban. És a hangvételben is. De felinduitságában Aidán nem bírt rájönni, hogy mi. - Úgy értem, hogy eltartanálak, amíg meg nem találod azt a munkát, amit szívesen csinálnál, vagy ha inkább otthont szeretnél teremteni, nekem az is megfelel. A kocsma tisztességes megélhetést biztosít. Nem vagyok épp nincstelen, és elboldogulnánk, ha nem is azon a szinten, mint amit eddig megszoktál.

-Szóval elboldogulnánk. Míg én... szóval eltartanál, amíg én mafláskodnék, és végül rátalálnék arra, amihez tehetsé¬gem van?

- Nézd. - Miért nem bírja értelmesen fűzni a szavakat? -Azt akarom csak mondani, hogy itt kialakult az életed. Ve¬lem.

- Valóban? - Jude elfordult, és próbált visszatartani va¬lamit, ami sötéten és keserűen kikívánkozott belőle. Nem tudta, mi az, nem is akarta tudni, de érezte, hogy veszélyes. Az írek állítólag költői nép, gondolta, akiknek nyelvéről a legelbűvölőbb szavak peregnek.

Khelyett, életében másodszor, azt hallja, hogy férjhez kell mennie egy férfihoz, mert ez az ő, Jude javát szolgálja.

Williamnek is feleségre volt szüksége, jutott eszébe. Hogy megszilárdítsa a helyzetét, szórakoztató és jó modorú le¬gyen. Neki, Jude-nak pedig olyan férfira volt szüksége, aki megmondja, mit tegyen, mikor és hogyan. Egyiküknek fe¬leség, másikuknak élet. Van-e ennél logikusabb megoldás?

Amikor eló'ször hallotta, engedelmeskedett. Ellenkezés nélkül, úgyszólván alázatosan. Már az emléktől düh és szé¬gyen töltötte el. És dühe, szégyenérzete annál erősebb volt, mert tudta, hogy lelke mélyén arra vágyik, hogy Aidannak is igent mondjon.

De ma már nem az, aki volt. Távolról sem az! Elindult egy úton, amit maga választott, és esküszik, hogy végig is megy rajta. Anélkül, hogy gyöngéden irányítanák, mert egyedül biztos eltévedne.

- Leéltem itt egy kis időt, Aidán. - Jude arca nyugodt volt, hangja higgadt. A férfi felé fordult, és elnézte arcát az ezüstös holdvilágnál. - Veled. Ez a néhány hónap még nem jelenti egy egész élet alapját, én pedig az életem próbálom kitalálni, hogy aztán építhessek rá, megalapozzam. És meg-alapozzam önmagam is.

- Tedd meg velem. - Aidant fejbe kólintotta a hirtelen rátörő kétségbeesés. Keresgélte a szavakat. - Hiszen fontos vagyok neked, Jude.

- De mennyire. - Igyekezett kedvesen mondani, bár a benne fortyogó sötét erő még most is kitöréssel fenyege¬tett. - De a házasság komoly dolog. Aidán. Én már próbál¬tam, te még nem. Még egyszer nem kötelezem el magam.

- De hisz ez nevetséges!

- Még nem végeztem. - Jude hangja most már hűvösebb volt. acélosan kemény - Még egyszer nem kötelezem el magam - ismételte meg -. amíg nem bízom annyira önma¬gamban, a férfiban és a körülményekben, hogy higgyek ab¬ban, hogy ez örökre szól. Többet nem hajítanak félre.

- Azt képzeled, tudnék ilyet tenni? - Aidán mérgesen ra¬gadta meg a karját, és erősen fogta. - Képes vagy ilyen rez¬zenetlen hidegvérrel ahhoz a gazemberhez hasonlítani, aki megszegte neked tett esküjét?

- Nincs más, akivel összevethetnélek téged vagy a hely¬zetet. Sajnálom, hogy felbosszantlak vele. De tagadhatat¬lan, hogy a házasság mostanában nem szerepel a terveim között. Mindenesetre köszönöm, hogy gondoltál rám. De most már igazán vissza kell mennem. Elhanyagolom a vendégeimet.

- Pokolba velük! Előbb ezt megbeszéljük.

- Már megbeszéltük. - Merev mosolyán semmit sem vál¬toztatva lesöpörte magáról Aidán kezét. - Ha nem beszél¬tem elég világosan, szívesen megismétíem. Nem megyek hozzád, Aidán, de köszönöm, hogy megkérted a kezem.

Amint kimondta, mennydörgés görgött végig a hegye¬ken, fényes villám hasította ketté az eget. Jude sarkon for¬dult, és elindult a ház felé, miközben a hirtelen támadt szél vad, keserű dalt csalt ki szélcsengőjéből.

Furcsa, gondolta. Éppilyen vad, keserű érzés van a szívé¬ben is.

Aidán tehetetlenül bámult utána. Nemet mondott? Erre az eshetőségre nem készült fel. Hiszen eldöntötte, hogy összeházasodnak. Ó az igazi. Az ő életében csak egy nő le¬het.

Váradan szélvihar kapott bele a hajába, a második villám után erős ózoníllattal telt meg a levegő. Aidán ott állt a kez¬dődő viharban, és próbált világosan gondolkodni.

Időt kell hagynia neki, meg kell győznie. Ennyi az egész. Hiztos, hogy így van, gondolta, míg szíve tájékát dörgölte. Uj, páni rémületet keltő érzés ébredt benne, aminek csép¬ijét sem Örült. Végül csak belátja majd, gondolta. Nem tör¬ténhet másként. A bolond is látja, hogy összetartoznak.

Meg kell hogy értesse vele, hogy itt boldog lesz, és ő, Aidán gondját viseli majd. Nem hagyja cserben, mint az a másik. Pusztán arról van szó, hogy Jude óvatos. Ő, Aidán váratlanul csapott le rá, de most, hogy tudja, mik Aidán szándékai, majd lassan hozzászokik a gondolathoz. És neki majd gondja lesz rá, hogy így legyen.

Egy Aidan Gallagher nem futamodik meg az első kudarcnál, emlékeztette magát. Állja a sarat. És Jude Frances Murray most majd meglátja, milyen állhatatos és kitartó tud lenni egy Aidan Gallagher,

Elszánt képpel indult vissza. Ha felnézett volna, meglátta volna az alakot az ablakban: egy asszony állt fenn, hajsátra mint fénylő arany, arcán egyetlen könnycsepp gördült le, amely gyémántként csillogott a holdfényben.

Jude valahogy végigszenvedte a pánit. Nevetett, táncolt, csevegett. Erőfeszítésébe sem került, hogy emberekkel ve¬gye körül magát, és elkerülje Aidant. Sokkal nehezebb volt kituszkolni az ajtón, amikor a többiek kezdtek hazaszállin¬gózni, és nehéz volt mosolyogva arra hivatkoznia, hogy ki¬merült. Aludnia kell.

Pedig szó sem volt alvásról. Amint az utolsó ember is ki¬tette a lábát, Jude nekifogott a munkának. Nem akart gon¬dolkodni - még nem -. és ezt csak kíméletlen munkával ér¬hette el.

Összeszedte a ház minden zegzugából a tányérokat és poharakat, aztán elmosogatta, eltörölgette, végül helyre tet¬te őket. Órákba telt, és mire kész lett, halálosan fáradt volt, ahogy akarta. De a fáradtság nem tompította el gondolko¬dását, ezért nem pihent meg, hanem nekifogott a takarítás¬nak, rendrakásnak.

Egyszer úgy hallotta, mintha odafentről egy asszony halk sírása szűrődne le, de szándékosan nem vett róla tudo¬mást. A hangból kiérződő bánat könnyeket csalt az ő sze¬mébe is, de nem engedett a kísértésnek. Azzal, ha sír, nem segít Lady Gwenen. És máson sem.

Visszavonszolta helyükre a bútorokat, aztán előszedte a szőnyegseprűt, és feltakarította a padlót. Arca holtsápadt volt, szeme sötét a fáradtságtól, mire végzett, és a lépcsőn felkapaszkodott a hálószobába.

De még akkor sem sín. A munka, amibe hajszolta magát, kiölt belőle mindent, a puszta testi kimerültségen kívül. Le sem vetkőzött, hanem végigdőlt az ágyon, fejét a párnára fektette, és álmot parancsolt magára.

Almában Aidannal táncolt az ezüst holdfényben, virágok között, amelyek színesek és vidámak voltak, mint a tündé¬rek, és a levegőt varázslatos illattal árasztották el.

Egy szárnyas fehér lovon ült vele, és együtt szálltak fény¬lő zöld mezők, viharos tenger, hiheteüen kékségű, mozdu¬latlan tavak felett.

Ezt ajánlotta. Hallotta, amint kimondja a szavakat. Ezt az országot tette a lába elé, az országot, amely elbűvöl és meg¬nyugtat. Egy otthont, amelyet együtt építhetnek fel. Egy családot, amelyet együtt teremthetnek meg.

Fogadd el ezt, és vele engem.

De a válasz nem volt, nemnek kellett lennie! Ez nem az ő országa. Nem az ő otthona. Nem az ő családja. Nem lehet mindaddig, míg nincs meg hozzá az ereje, hite, Aidán sze¬relme.

Egyedül maradt az álomban, az ablaknál állt, míg eső ömlött az üvegen, mert minden ígérete mellett, amit csak tett, Aidán egyszer sem mondta, hogy szereti.

És amikor Jude felébredt, magasan fenn járt már a nap, es az asszonyi sírás, ami megütötte a fülét, az övé volt.

A kialvatlanságtól kótyagos volt a feje, testét összetörtnek érezte, mintha öregen és betegen ébredt volna. Önsajná-lat, gondolta Jude. Ismerte a tüneteket. Elmélyülő depresz-szió. Ugyanez történt vele azután, hogy a házassága össze¬omlott.

Nyugtalan éjszakák, véget érni nem akaró nappalok, két¬ségbeesés és zavar ólmos köde.

De ezúttal nem enged neki, határozta el. Most ura a hely¬zetnek, s kezében a döntés joga. Elsőnek is felhagy az Ön-sajnálattal, és egy percig sem dagonyázik benne.

Virágokat szedett, szép szalaggal csokorba kötötte őket, majd Finn és Betty társaságában elindult Maude sírjához.

Az előző éjszaka fenyegető vihar végül nem tört ki, s noha délnyugaton felhős volt az ég alja, kellemes meleg volt az idő. A tenger messze lent énekelt, és a domboldalakon na¬poztatták arcukat a boglárkák. Másodpercekkel hamarabb ügyelt fel egy fehér farkú nyuszira, mielőtt Betty szagot fo¬gott volna. A sárga kutya golyóként süvített el a villámsebe¬sen pattogó nyuszi után, majd percekkel később lógó nyelv¬vel, zavartan oldalgott vissza, mintha restellne, hogy megint egyszer beugratták egy sikertelen kergetőzésbe.

Elég volt öt perc, hogy elnézze, amint a kiskutya körülro-hanja Betryt, felborul és vakkant, és Jude kedve máris sokat javult.

Mire a sírhoz ért, megnyugodott. Leült, és ahogy szokta, elmesélte Maude-nak a legfrissebb híreket.

- Tegnap este csodálatos ceiltx. tartottunk. Mindenki mond¬ta, milyen nagyszerű volt, hogy újra muzsika szól a házban, és emberek nyüzsögnek benne. Brenna O'Toole két húga is ott volt a vőlegényével. Olyan boldogok mind a négyen, és

Mollie-nak ragyog az arca, amikor csak rájuk néz. Ó, és Mr. Rileyvel is tan coliam! Olyan öregnek és törődöttnek látszik, hogy attól féltem, kárt teszek benne, közben pedig alig tud* tam lépést tartani vele.

Nevetve rázta meg a haját, aztán lekuporodott a sarká¬ra. - Aztán pedig megkért, hogy legyek a felesége, amiből tudom, hogy most már elfogadtak in. Sonkát sütönem. Életemben először, és sikerült! Egy morzsa nem sok, any-nyi sem maradt a kutyáknak. Későre járt, amikor Shawn Aidan Gallagher elénekelte a „Négy zöld mező"-t. Szem nem ma¬radt szárazon. Még soha nem rendeztem partit, amelyen a meghívottak táncoltak, sírtak, énekeltek és nevének volna. Most már azt nem értem, mién nem rendez mindenki ilyen pánikat.

- Mién nem mesélsz neki Aidanról?

Jude nyugodtan nézett fel. Nem lepte meg, hogy Carrick ott áll vele szemben, Maude sírjának túlsó oldalán. Újabb csoda, gondolta, hogy ezt a legkevésbé sem találja külö¬nösnek. De meglepetten vonta fel a szemöldökét, amikor harag csillant a férfi szemében, fogait pedig csikorgatta mérgében.

- Aidán is ott volt - szólalt meg szenvtelenül Jude. - Gyö¬nyörűen játszott és énekelt, és annyi sön hozott a kocsmá¬ból, ami egy hadseregnek is elég lett volna.

- És kivitt a holdfénybe, és feleségül kén.

- Többé-kevésbé valóban így történt. Kivitt a holdfény¬be, és azt mondta, feleségre van szüksége, én pedig meg¬felelek az elvárásainak. - Jude elnézte, ahogy Finn Carrick puha barna csizmáját szagolgatja.

- És mit feleltél neki?

Jude összefonta a kezeit a térdén. - Ha ezt tudod, isme¬red a folytatást is.

- Nem! - robbant ki a férfiból, és hangjától megremeg¬tek és lelapultak a fűszálak. - Nemet mondtál neki, mert annyi eszed sincs, mint egy csirkének. - Ujjával Jude-ra bö¬kött, és bár jó másfél méternyire volt tőle, Jude érezte a vállát érő türelmetlen döfést. - Okos asszonynak hittelek, finom gondolkodásúnak és modorúnak, akinek erős a szí¬ve. De most látom csak, hogy állhatatlan vagy, nyúlszívű és csökönyös. 4

- Mivel ilyen rossz véleménnyel vagy rólam, nem leszek terhedre a társaságommal - szegte fel a fejét Jude, de aztán elakadt a lélegzete, amikor megfordult és egyenesen neki¬ment.

- Majd akkor távozhatsz, asszonyom, amikor megenge¬dem.

Jude először hallott hangjából királyi fensőbbségét, fe¬nyegetést és tekintélyt kicsendülni. Noha nem sok híja volt, hogy remegjen, mégis állta a sarat. - Nem távozhatok? Sza¬badon jöhetek-mehetek, ahogy kedvem tartja. Ez az én vilá¬gom.

Carrick szeme villámokat szórt, az ég egy szempillantás alatt beborult, fekete lett. - Ez a világ már akkor az enyém volt, amikor a te fajtád még barlangokba bújt. És enyém lesz még akkor is, amikor ti már mind por és hamu lesztek. Vigyázz szavadra, és ne feledd, amit mondtam!

- Ugyan miért vitatkozom veled? Hiszen csak egy káprá¬zat és mítosz vagy.

- Valóságos vagyok, akárcsak te. - Megragadta Jude ke¬zét, bőre meleg volt, szorítása erős. - Háromszor száz évet vártam rád. Ha nincs igazam, és meg kell várnom, hogy egy másik elkezdje, tudni akarom, miért. Most majd elmondod nekem, mién mondtál nemet, amikor a férfi feleségül kért.

- Mert így választottam.

-Választás. - Carrick kurtán felnevetett, és elfordult tő¬le. - Ő, ti halandók és a választásaitok. Milyen nagy jelentő¬séget tulajdonítotok nekik! Végül úgyis beteljesül a sorso¬tok.

- Meglehet, de addig is magunk választjuk meg az irányt. -Még ha az rossz is.

Jude halványan elmosolyodott, amikor a férfi visszafor¬dult felé. Szép arcán őszinte értetlenség tükröződött. -Igen. még ha helytelen is, Carrick - mondta Jude. - Ilyen a természetünk. És ezen nem tudunk változtatni.

- Szereted Aidant? - És amikor Jude tétovázott, a tündér-király mosolyodott el. - Hazudnál-e, leány, egy káprázat¬nak és mítosznak?

- Nem. Igen, szeretem.

A férfi elkeseredetten égnek emelte a karjait, és felnyö¬gött. - De nem kapcsolod össze életed az övével?

-Többé nem engedem, hogy bárki is kihasználjon. -Hangja élessé vált, és másféle tekintély sugárzón belőle. -A kötés, ha lesz, mindkét fél részéről egyformán erős és teljes lesz. Életemet egyszer olyanhoz kötönem, aki nem szeretett, csak mert ésszerű választásnak tűnt, és mert...

Egy pillanatra lehunyta a szemét, mert rájött, hogy soha nem vallotta be, még saját magának sem. - Mert féltem, hogy másnak nem kellek. Rettegtem attól, hogy örökre egye¬dül maradok. De ma már másként altnak a dolgok. Lassan tanulom, hogy legyek egyedül, és kedveljem, tiszteljem azt, aki vagyok.

- Ezek szerint az, hogy nem félsz többé a magánytól, azt jelenti, hogy magányosnak is kell maradnod?

-Nem. - Most ő emelte égnek a karjait, és fordult el, hogy fel-alá járkálhasson. - Férfiak - morogta. - Miért kell mindent apróra elmagyarázni nektek? Nem kell férjhez mennem ahhoz, hogy boldog legyek. És csak akkor változ¬tatok az életemen, amit épp csak elkezdtem, akkor kockáz¬tatom meg újra a házasságot és állok valaki más elé, ha úgy akarom. Majd ha biztos vagyok benne, hogy a változatosság kedvéért én vagyok az első. Én, Jude Frances Murray.

Hangja egyre emeltebb lett, és szavai végén ujjával a sa¬ját szívére bökött. Carrick szeme pedig tűnődve összeszű¬küli.

- Ennél kevesebbel nem érem be. Csak azért, mert sze¬relmes vagyok Aidanba, csak azért, mert szeretők vagyunk, még nem jelenti azt, hogy elájulok attól, hogy azt mondja, szüksége van egy nyomorult feleségre, és rám esett a vá¬lasztása. Ezúttal én választok, és punktum.

Kipirulva, lihegve meredt Carrickre. Ez minden, amit ko¬rábban nem öntött szavakba, döbbent rá. Nem is értette, hogy ott van benne, hogy szavakba Öntse. Soha, de soha nem éri be kevesebbel!

- Azt hittem, a halandókat nem értem - mondta rövid hallgatás után Carrick. - De most úgy vélem, csak a női halandók haladják meg az értelmem. Magyarázd hát el ne¬kem, Jude Frances, hogy miért nem elég a szerelem?

Jude halkan felsóhajtott. - Elég. amikor van.

- Mién beszélsz talányokban?

- Mert amíg ezt magad meg nem fejted, kár magyaráznom. Es amikor megfejted, már nem lesz szükséged a magyaráza¬tomra.

Carrick mormogott valamit kelta nyelven, aztán megcsó¬válta a fejét. - Ne feledd: egyeden döntésen sorsok sikere vagy kudarca múlhat. Jól válassz hát. - Majd csuklója egy gyors mozdulatával köddé vált.

Aidannak éppúgy csalódást okoztak a nők, mint Carricknek. ) la valaki azt mondta volna neki, hogy súlyos csapás érte az cgóját, kinevette volna. Ha azt mondta volna, hogy pánik szorongatja a torkát, ostoba, hazug bolondnak titulálta vol¬na az illetőt. És ha azt mondta volna, hogy fájdalom szorítja össze a szívét, kihajította volna az illetőt a kocsmából.

Pedig mindez igaz volt, és mellette még zavart is érzett.

Rendítheteüen hitte, hogy megérti Jude-ot. Gondolko¬dását, szívét és testét is ismeri. Megalázó volt a tudat, hogy valamiben tévedett. Való igaz, hogy úgymond „hirtelen ha¬tározta el magát". De arra azért álmában sem számított, hogy Jude hűvösen és hányavetin válaszol az ajánlatára.

Végtére is, az isten szerelmére, házasságot ajánlott egy nőnek - a nőnek! -, és az csak mosolygón, és szépen meg¬köszönte, majd visszament a cetlibe.

Az ő édes, félszeg Jude-ja nem kereste a szavakat, nem pirult el, hanem hideg józansággal végigmérte, aztán kere¬ken elutasította. És ennek a világon semmi értelme, gon¬dolta, amikor a bolond is látja, hogy az Isten is egymásnak U-remtette Őket.

Mint két láncszemet egy hosszú és bonyolult fonatú lánc¬ban. Abban, amit tökéletesen maga elé tudott képzelni: a folytonosság és hagyomány erős láncában. Férfi a nővel, nemzedék nemzedékkel kapcsolódott össze benne. Jude az, akivel a sors rendelése szerint le kell élnie az életét, hogy együtt kovácsolják majd a lánc következő szemeit.

Más módon kell közelítenie a kérdéshez, hajtogatta ma¬gában, míg le-fel járkált a szobáiban, ahelyett hogy a napi papírmunkát végezte volna. Tudja, hogy kell körüludvarol¬ni és megnyerni egy nőt, nem? Korábban elégszer bebizo¬nyította.

Akkor viszont egész más cél vezérelte, jutott eszébe, éi ettől ismét belémárt az aggodalom. De még nem annyira, hogy bevallja - legalábbis még nem -, hogy ismeretlen te¬rep számára az, hogy hogyan nyerjen meg feleségül magá¬nak egy nőt.

Léptek koppantak a lépcsőn, majd Darcy szokása szerint kopogás nélkül beviharzott. - Shawn lent van a konyhában, és mivel azt képzeli, hogy én vagyok a kifutója, felküldött, hogy kérdezzem meg: rendeltél-e krumplit és sárgarépát, és hétvégére lesz-e Party Ryantól fehér hüsú hal, mert azt sze¬retne főzni.

- Patty holnapra ígért friss halat, a többi hét közepére vár¬ható. Csak nem kezdte el készíteni a ma esti menüt? Még fél egy sincs.

- Nem, még csak az előkészületeknél tart: egy receptet tanulmányoz, amit tegnap este a ceí/íben kapott egy asz-szonytól. A felszolgálás javát rám hagyja. Lejössz a pult mö¬gé, vagy itt bámulsz a semmibe?

- Dolgoztam - jelentette ki sértődötten Aidán, mivel ed¬dig jobbára tényleg a semmibe bámult. - De ha bármikor kedved támad beszállni a papírmunkába, elég kérned, drá¬gaságom, és máris a tied.

Darcy megütődött Aidán csípős válaszán. Tudta ugyan, hogy ezzel pácban hagyja Shawnt és a délutáni kisegítőt, de azért levetette magát egy fotelba, és lábát átvetette a karfán. — Meghagyom neked a számolást, ha már olyan tenger eszed

- Helyes. Akkor talán indulhatsz is a dolgodra.

- Pontosan tíz perc szünetem van, s mivel történetesen in vagyok, in is töltöm el. - Álságos kedvességgel mosoly¬gott fel Aidanra. - Egyébként min búslakodsz?

- Nem búslakodom.

Darcy felemelte a kezét, és elmélyülten tanulmányozni kezdte a körmeit. Aidán elsétált az ablakig, onnan vissza az íróasztalhoz. Darcy hallgatása megtette a magáét. - Az elmúlt hónapokban közel kerültél Jude-hoz- vágón bele.

- így van. - Darcy mosolya keményebb len. - Bár nem annyira, mint bizonyos értelemben te. Összekaptatok? In¬nen a járkál ás és a komor tekintet?

- Nem. Vagyis nem egészen. - Kezét zsebébe süllyesztet¬te. Megalázó, de mi más választása marad? - Mit mond ró-lam?

Üarcy nem vihogott fel hangosan, de magában azért jót nevetett, míg szempilláit rezegtette a bátyja felé. - Árulko-dás lenne, ha elmondanám. Tudod, hogy nem vagyok plety¬kafészek.

-Jövő szombaton egy órával rövidebb munkaidő? Darcy azonnal kiegyenesedett, szeme ravaszul villant, -Mién nem ezzel kezdted? Mit szeretnél tudni?

- Milyen véleménnyel van rólam?

- Ó, hát jó képűnek tan, elbűvölőnek, és hiába bizonyga¬tom az ellenkezőjét, nem tudom jobb belátásra téríteni. A romantikával teljesen leverted a lábáról. Jó ódét volt karban felvinni az emeletre, - Aidán fájdalmas arckifejezése láttán felnevetett. - Ne kérdezd, mit beszélnek egymás közt a nők, ha nem akarod tudni.

Aidán felsóhajtott. - A... szóval ami azután volt, arról nem" beszélt?...

- De. Minden sóhajról és sutyorgásról beszámolt. - Kép¬telen volt uralkodni magán. Felugrott, két keze közé fogta Aidán arcát, és megcsókolta. - Hova gondolsz, persze hogy nem mondott egy szót sem, te buta. Diszkrét lány a mi Jude-unk, bár Brennával eleget faggattuk. De mi bánt? Ha tudni akarod, Jude szerint te vagy a legcsodálatosabb sze¬rető Salamon király óta.

- Csak ennyi? Szex és romantika és pár hónapnyi elra¬gadtatás? Ennyi? Semmi több?

Darcy tekintetéből eltűnt a derű, amikor Aidán szemébe nézett. - Bocsáss meg, szívem. Látom, tényleg feldúlt vagy. Mi történt?

- Tegnap éjjel megkértem a kezét.

- Igazán? - rikkantott fel Darcy, azzal Aidanra vetette ma¬gát, lábával átkulcsolta a derekát, karjait a nyaka köré fon¬ta, és úgy szorította, mint egy boldog óriáskígyó. - De hát ez szuper! Boldogabb már nem is lehetnék. - Darcy nevet¬ve cuppanós csökokkal borította Aidán arcát. - Menjünk le a konyhába, mondjuk el Shawnnak, aztán hívjuk fel papát és mamát, és...

- Visszautasított.

- Biztos haza akarnak jönni, hogy még az esküvő élőn megismerjék. Es akkor mindannyian... Tessék?

Aidán szíve még jobban elfacsarodott Darcy elképedése láttán. - Nemet mondott.

Darcyn mélységes bűntudat lett úrrá. - Az lehetetíen. Nem gondolhatta komolyan.

-Egyértelműen értésemre adta. Udvarias volt, még kö¬szönetet is mondott. - Az volt csak a keserű pirula, gondol¬ta Aidán.

- De mi ütött belé? - Darcy dühödten leugrott a földre, és kezeit csípőre vágva fújt egy nagyot. Tapasztalatból tud¬ta, hogy a harag jobb a lelkiismeret-furdalásnál. - Termé¬szetes, hogy hozzád akar menni. I

-Azt mondta, hogy nem. Hallani sem akar a házasság¬ról. Ez az egész annak a nyomorult gazembernek a bűne,1 aki elhagyta. Összehasonlított vele, és amikor ezt a fejére olvastam, kijelentette, hogy nincs, akivel még összevessen. Hát az isten szerelmére, engem ne hasonlítson senkihez. Én én vagyok.

- Egyetértek. És ezer William sem ér fel veled. - Az én hi¬bám, hajtogatta magában Darcy. Szórakozásnak vettem, nem számoltam a fájdalommá!. - Nem arról van szó, hogy nem akarja feladni az életét Amerikában?

-Addig el sem jutottunk. Mién ne akarná, amikor iu olyan boldog, amilyen ott sosem volt?

- Nos... - Darcy megint fújt egyet, és megpróbált rendel teremteni gondolatai között. - Meg sem fordult a fejem¬ben, hogy nem akar férjhez menni.

-A gondolkodását behatárolja tönkrement házassága. Tudom, hogy fájdalmat okoztak neki, és puszta kézzel meg tudnám fojtani azt a csirkefogót. - Tekintetében érzések ka¬varogtak. - De én sosem bántanám.

Nem, gondolta Darcy. hanem a tenyerén hordaná, és tö¬rődne vele, mint mindennel s mindenkivel, amit és akli szeret. Sajgott a szíve Aidanért. - Lehet,' hogy részben az a seb az oka, ami még nem gyógyult be. De tény, hogy nem minden nő vágyik gyűrűre és csecsemősírásra.

Fel akart állni, hogy megsimogassa, vigasztalón megölelje Aidant, de a szemében tükröződő indulatokból azt szűrte le,

Íhugy most nem tan igényt a becézgetésére. - Megértem Jude érzéseit, Aidán. Megmásíthatadannak, véglegesnek érzi.

- Ez nem vég, hanem kezdet.

-Számodra igen, de másnak talán nem. - Darcy hátra-i dóit, és ujjaival dobolt. - Nos. én jól szoktam megítélni az i embereket, és állítom, hogy a mi Jude-unk házasodós fajta, akár így véli most, akár nem. Ha engem kérdezel, fészek-| rakó, akinek még sosem volt esélye erre, mielőtt egyedül ) Idejött, Írországba. Talán kicsit elkapkodtuk a dolgot.

- Mi ez a többes szám?

- Úgy értem, te kapkodtad el. - Darcy arra az összeeskü-| vésre gondolt, amit Brennával szőttek. Felesleges szóba hoz¬ni, döntötte el, mivel a gubanc nem, vagy nem teljesen az ő hibája. - De ezen már nem lehet változtatni, ezért nincs más hatra, mint előre. Beszéld rá. - Újra elmosolyodott. - Hagyj neki időt, de láttasd be vele, mit hagyna ki, ha nem ragadná meg, amit ajánlasz. Aidan Gallagher vagy, Aidán. A Aidan Gallagherek meg előbb vagy utóhb megkapják, amit akarnak.

- Igazad van. - Romba dóit egója apránként kezdett helyreállni. - Innen már nincs visszaút. Segítek neki meg¬barátkozni a gondolattal.

Darcy megkönnyebbülten látta, hogy Aidán szeme újra i sillog. - Én rád fogadok - paskolta meg az arcát.

Még biztos nem számít rá, mindenesetre nem ilyen hamar.' De mivel Darcy ilyen segítőkésznek mutatkozott, Aidán zá¬rás előtt pár órával hamarabb szabadult a kocsmából, és felsétált Jude házához.

Balzsamos este volt, a tenger felől enyhe szél fújt. Felhők úsztak az égen, a csillagok olykor kivillantak, sziporkáztak, aztán megint eltűntek. A hold kerek volt és kövér, fénye lá¬gyan hullott a földre. ]

Szép éjszaka, hogy udvaroljon a nőnek, akit el akar ven¬ni, gondolta Aidán. j

Halvány rózsaszín rózsákat szedett neki, igaz, Kathy Duffy kénjéből, de az asszony biztos nem bánná, ha egy¬szer jó célt szolgál vele.

Jude ablakai világosak voltak, amit Aidán barátságos, szí¬vélyes látványnak talált. Elképzelte, hogy az előttük álló években, amikor már házasok lesznek, megállapodnak, ugyanez a kép fogadja, amikor munka után hazamegy', és Jude ébren várja, világos ablakokkal, amik lépteit vezérlik. Már azon sem lepődött meg, hogy mennyire kívánja ezt, vagy hogy ilyen tisztán látja maga előtt a jövőt. Estéről esté-' re, évről évre, egy egész életen át.

Nem kopogott. Köztük már régen nem léteztek ilyen for¬malitások. Észrevette, hogy Jude már rendet rakott a parti után. Mennyire jellemző rá, gondolta szeretettel Aidán. Minden rendes és tiszta, ahogy lennie kell.

Zene szűrődött le az emeletről, és Aidán elindult felfelé.

Jude a dolgozószobában volt, a rádió halkan szólt, a kis¬kutya a lábánál hortyogott az asztal alatt. Jude hátrakötötte a haját, ujjai szorgosan kopogtak a billentyűkön.

Aidannak nagy kedve lett volna felkapni, és szenvedélye¬sen magával ragadni, de ezt az adott körülmények között nem tartotta bölcs lépésnek.

Nem a lázas és kapkodó, de a iassú és szív-melengető az, amivel megnyerheti, figyelmeztette magát.

Szép csendesen odament mögé, aztán lehajolt, és lágy csókot lehelt Jude tarkójára.

A lány megriadt, de Aidán számítón erre, és nevetve ölel¬te át. A rózsákat Jude orra elé tartotta.

- Olyan csinos vagy, ahogy in ülsz, a gbra - súgta a fü¬lébe - és elmerülten dolgozol a késő éjszakában. Milyen mesét szőttél, míg meg nem jöttem?

-O, én... - Jude szíve a torkában dobogott. Igaz, hogy nem várta. Nem ilyen hamar, sőt talán egyáltalán nem. Nem volt kétsége afelől, hogy nyersen és udvariadanul, sőt hide¬gen viselkedett, és már azt is belátta, hogy vége annak, ami kettejük közt van. Mi több, bánkódni is kezdett miatta.

Aidán most mégis itt van, virágot hozón, és lágyan suttog a fülébe.

- Paddy McNee és a manó meséjét, amit Mr. Rileytől hal¬lottam. Milyen csodálatosak, Aidán. - Gyorsan lecsukta a gép fedelét, mert nem állt még készen, hogy bárkinek is megmutassa a munkáját, és megszagolta a rózsákat.

- Örülök, hogy tetszenek, mert lopott áru, és a Garda bármikor betoppanhat, hogy letartóztasson.

- Leteszem érted az óvadékot. - Jude megfordult a szé¬kén, hogy lássa Aidant. Érteden megkönnyebbüléssel látta, hogy a férfi nem haragszik. Nem mosolyogna így, ha dühös volna. - vízbe teszem őket, aztán főzök teát.

Amikor felállt, a kutyus morogva megfordult, aztán nyámmogva megint összegömbölyödött.

-Házőrzőként csúfos kudarcot vallott - jegyezte meg Aidán.

- Még kicsi. - Jude elindult lefelé, és magával vitte a vi¬rágokat. - És amúgy sincs mit őriztetnem vele.

Milyen gyönyörűség volt, hogy ott folytatják, ahol abba¬hagyták: barátságnál és hortnél. Egy hang azt súgta, hozza szóba az előző este történteket, de elhessegette. Minek fel¬hozni olyasmit, amin csak összekülönböznének?

Bizonyára ő is bánja már, hogy megkérte a kezét, és most repes a szíve, hogy nemet mondott. Ez a gondolatmenet ismét felkavarta benne azt a sötét, undokul fortyogó érzést, ezért nyugalmat parancsolt magára, és halványkék csupor¬ba tette a rózsákat.

Közben észrevette, hány óra. - Még tíz sincs - ráncolta a homlokát. - Már bezártál?

- Nem, kivettem pár órát. Időnként nekem is jogom van hozzá. És hiányoztál - tette hozzá, és kezét Jude derekára tette. - Mert nem látogattál meg.

- Dolgoztam. - Azt gondoltam, látni sem akarsz. Nem haraggal váltunk el az este?, merült fel benne, amikor Aidán lehajolt, hogy ajkát az övéhez érintse.

-Félbeszakítottalak. De ha már megvan a baj... - Kissé elhúzódott tőle. - Mit szólnál egy sétához, Jude Frances?

- Sétálni? Most?

- Igen. - Közben a hátsó ajtó felé terelte. - Sétára való gyönyörű este van.

- Sötét van - vetette ellen Jude, de már kint volt az aj¬tón.

- Dehogy. Világos van. Holdfény és csillagok. A legjobb megvilágítás. Mesélek egy tündérkirálynőról, aki csak éjjel jött elő a palotájából, amikor a hold fényénél járt-kelt. Még a tündéreken is fog a bűbáj, és őt megátkozták, hogy nap¬pal fehér madár képében éljen.

Még kéz a kézben sétáltak, Aidán Jude elé varázsolta a magányos királynőt, aki éjjel kóborolt, és egy szikla tövé¬ben egyszer sebesült farkasra bukkant.

- A farkas smaragdzöld szemei gyanakvóan figyelték a tün¬dért, de az asszony szíve megesett rajta, és legyőzte a benne lakozó félelmet. Ápolta a farkast, gyógyító tudományával el¬érte, hogy behegedjen a seb. Ártól az éjszakától a farkas a tün¬dér kísérőjéül szegődött, éjszakánként vele járta a hegyeket és sziklákat, míg rózsásan fel nem fénylett a hajnal a tenger felett, és az asszony fehér számyrebbenéssel és megtört szí¬véből fakadó bánatos kiáltással magára nem hagyta.

- Nem lehetett megtörni a varázst?

- Ó, hisz mindig van rá mód, nem igaz? - Felemelte ösz-szekulcsolt kezüket, megcsókolta Jude kézfejét, aztán ma¬gával vonta a sziklán futó ösvényre, ahol már hallani lehe¬tett a tenger moraját, a szél süvöltését.

Holdfény tört meg a magas, vadon növő füvön, amely¬be hasadékot vágott az Ösvény, ezüstérmékké változtatta át a kavicsokat, görbedő koboldokká az idő marta köveket. Jude hagyta, hogy Aidán vezesse, míg arra várt, hogy foly¬tassa a mesét.

- Egy nap egy ifjú vadászott a mezőkön, mert éhes volt, és semmi mástól nem remélhetett élelmet, mint íjától és nyílvesszőitől. Napok óta alig akadt zsákmány, és aznap is elkerülték a nyulak és az őzek, mígnem délutánra hajlott a nap, és éhsége elviselhetetíenné fokozódott. Ekkor látta meg fent a magasban szárnyalni a fehér madarat, és gyom¬ra korgásától vezérelve íjára illesztette a nyílvesszőt, kilőt¬te, és leszedte az égből a madarat. Vigyázz, hova lépsz, drá¬gám. Erre gyere.

-Az nem lehet, hogy megölte!

- Még nem fejeztem be, vagy igen? - Aidán maga után húzta, aztán csak átölelte, és élvezte, hogy tökéletesen si¬mul oda hozzá.

-A madár felsikoltott, hangjából fájdalom és kétség-hcesés sütött, ami megremegtette az ifjú szívét, noha az éh¬ségtől már ájulás környékezte. Odafutott a madárhoz, és látta, hogy szeme, mely kék volt, mint a tó vize, rászegező¬dik. Keze reszketni kezdett, mert ezt a tekintetet ismerte, és csak most értette meg.

Jude-hoz fordult, kezét karjába fűzte, és elindult újra a hold és csillagok szórt fényében. - Bár félig éhen halt, min¬dent elkövetett, hogy begyógyítsa a sebet, amit okozón, és e sziklák menedékébe hozta a madarat. Tüzet rakott, hogy a madár ne fázzon, őrizte, és várta a napnyugtát.

Amikor felértek a sziklatetőre. Aidán fél karjával hátulról átölelte, hogy együtt nézzék a sötét tengert. A hullámok új¬ra meg újra nekizúdultak a partnak, ritmusuk változatlan, ősi és érzéki volt.

Jude Aidanéra fektette a kezét, mert tudta, hogy Aidán meséinek is megvan a maguk ritmusa. - És mi történt az¬után?

-Az történt, hogy lebukott a nap, és az éjszaka kinyúj¬totta kezét a nappal után. A nő kezdett átváltozni, ahogy a férfi is. Az asszony madár len, a férfi farkas, de egyetlen pillanatra egymás után nyúltak. Am kezük nem találkozón, és az átváltozás befejeződött. Az asszony egész éjjel láztól reszketett, de gyönge volt, hogy meg tudja gyógyítani ma¬gát. A farkas nem mozdult mellőle, hanem oldalához fekve testével melengette, s ha a szükség úgy hozta volna, élete árán is megvédte volna. Fázol? - kérdezte Aidán, amikor Jude megborzongott.

- Nem - suttogta Jude. - Csak meghatódtam.

- Még nincs vége. Éjszakából ismét nappal len, és nap¬palból éjszaka, és mindannyiszor egyeden pillanatuk volt, amikor egymás után nyúlhattak, mégsem érinthették meg egymást soha. A férfi sosem mozdult az asszony oldalától, sem mint farkas, sem mint férfi, így már maga is haldok¬lott. Amikor ezt megérezte, az asszony maradék hatalmát arra használta, hogy erőt adjon neki, hogy maga helyett legalább őt megmentse. A szerelem, amit a férfi iránt ér¬zett, az életénél is többet jelentett számára. Ismét felvir¬radt a nap, megkezdődött az átváltozás. Ismét egymás felé nyúltak, tudva, hogy reménytelen, s az asszony azt is tudta, hogy nem ér meg több hajnalt. De ezúttal az áldozat, ame¬lyet mindketten hoztak, megkapta méltó jutalmát. Kéz kéz¬re talált, ujjak összefonódtak, s amióta ismének és szeret¬ték egymást, először tekintenek egymásra mint férfi a nőre, nő a férfira. És az első szavak, amelyek ajkukra tolultak, a szerelem szavai voltak.

- És boldogan éltek, míg meg nem haltak?

- Még ennél is jobb a vége. A férfi, aki egy távoli ország királya volt, magával vine tündérkirálynőjét, és feleségül vette. Attól a pillanattól egyetlen napkeltét vagy napnyug¬tát sem töltőnek egymás nélkül.

- Milyen szép. - Jude Aidán vállára hajtotta a fejét. - És ez a hely is.

- Ez a kedvenc helyem. Gyerekkoromban legalábbis így gondoltam, amikor felkaptattam ide. elnéztem a messze¬ségbe, és arról álmodoztam, hol s merre fogok járni.

- És hova akartál menni?

- Mindenhova. - Arcát Jude hajára fektette, és arra gon¬dolt, hogy most nem kívánkozik máshova, mint ahol van. De Jude nem így van vele. - Hova szeretnél menni, Jude?

- Nem is tudom. Nem igazán gondolkodtam rajta.

- Akkor gondolkodj rajta most. - Leült egy sziklára, és maga mellé vonta Jude-ot. - A világ összes csodája közül mit szeretnél látni?

- Velencét. - Nem tudta, miért éppen ez jutón az eszébe, de nevetett magán, amikor rájön, hogy a gondolat on volt a fejében, ugrásra készen. - Csodálatos épületeivel, nagysze¬rű' katedrálisaival, titokzatos csatornáival. És a francia bor¬termelő' vidéket, a hatalmas szőlőket, az érő szőlőt, régi falusi házakat és kerteket. Aztán persze Londont, a múzeu¬mokat, történelmét, de még jobban a vidéket. És Cornwallt, a hegyeket, sziklákat, hogy belélegezhessem a levegőt azon a földön, ahol Arthur született.

Aidán észrevette, hogy Jude nem trópusi szigeteket, nap¬tól perzselt tengerpartot vagy egzotikus úti célokat sorol fel. Romantikára és megint csak hagyományra vágyik, meg egy csipetnyi legendára.

- Egyik sincs olyan messze innen, ahol most ülünk. Mi¬ért nem jössz el velem, Jude, és járjuk be Őket együtt?

-Ó, persze, még ma éjjel elrepülünk Velencébe, aztán Franciaországon és Anglián át jövünk vissza.

- Hát ma éjjel, bevallom, nem lenne egyszerű, de egyéb¬ként tényleg erre gondoltam. Baj lenne, ha szeptemberig kellene várnod?

- Miről beszélsz?

Aidán száján majdnem kicsúszott a „nászút", de aztán úgy vélte, jobb óvatosnak lenni. - Arról, hogy gyere el velem. -Megfogta Jude kezét, s míg a keze fölön rámosolygott, vé¬gigcsókolta az ujjait. - Szeretném, ha romantikus, titokza¬tos és legendás helyekre repülnél el velem. Megmutatnám neked Vintagelt, ahol Arthur azon az éjjelen fogant, amikor Merlin varázslata folytán Ygraine Utherrel hált, de azt hitte, hogy férjét fogadja ágyába. Megszállunk francia tanyákon, és dunyha alatt szerelmeskedünk- Aztán végigsétálunk a ve¬lencei csatornák mentén, és megcsodáljuk a lenyűgöző ka¬tedrálisokat. Nem szeretnéd, szerelmem?

-Dehogynem. - Magával ragadó, gondolta Jude. Akár Aidán egyik meséje. - Csak épp lehetetlen.

- Ugyan miért?

- Mert... dolgoznom kell, és neked is.

Aidán nevetett, aztán Jude ujjairól a nyakhajlatára tért át. - Gondolod, hogy míg elvagyunk, összedől a kocsma, vagy Iába kél a munkádnak? Ugyan mit jelent két vagy több hét az idők teljességéhez képest?

- Igaz, de akkor is...

- Láttam azokat a helyeket, amelyeket említettél. - Szája Jude-ét kereste, ahogy apránként próbálta elcsábítani. -Most veled szeretném bejárni őket. - Jude arcát simogatta, s kezdett elveszni benne, az ízében, a tapintásában. - Gye¬re el velem, agbra. - Halkan a fülébe súgta, és amikor Jude megremegett, magához vonta.

- Vissza kellene mennem Chicagóba.

- Ne menj. - Aidán csókja lázasabb, követelőzőbb lett. -Légy velem.

-Hát... - Jude gondolatai sehogy sem akartak logikus rendben felsorakozni. Valahányszor egyenesbe hozott egyet, az feldőlt, és magával rántotta a többit is. - Igen, talán meg lehet oldani... - Pár hét végtére is nem számít. - Szeptem¬berben. Ha nem gondolod meg...

- Eszemben sincs. - Aidán felállt, felkapta Jude-ot, és elvi¬gyorodott, amikor Jude felsikoltott és a nyakába kapaszko¬dón, - Azt hiszed, megválók tőled most, hogy végre megta¬láltalak? Én annál jobban vigyázok arra, ami az enyém.

Ami az övé? A megfogalmazás enyhe nyugtalanságot ébresztett Jude-ban, de mielőtt kifundálhatta volna a választ, meglátta hátuk mögött az alakot.

-Aidán-lehelte.

A férfi karja megfeszült, ahogy védelmezőn átölelte Jude-ot, aztán megfordult, és újra elengedte magát.

A hölgy csak hullámzó levegő volt, ahogy a sziklákon sé¬tált. De aranyhaja s könnyei csillámlottak a holdfényben.

- l.ady Gwen. Elveszett szerelmét keresi. - Szánalom éb¬redt Aidán szívében, amikor könnyektől csillogó arcát látta.

-Ahogy Carrick is. lalálkoztam ma vele. Beszéltünk is.

- Meghitt barátságba kerülsz a tündérekkel, Jude.

Szél simogatta Jude arcát, és tengerillatot hozott. Aidán karja erősen, melegen tartotta, mégis úgy érezte, illúzió az egész, és elég egy szemvillanás, hogy semmivé váljon. - Nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy egyszer csak Chicagó¬ban, az ágyamban ébredek, és mindez nem lesz több egy szövevényes, hosszú alomnál. Összetörné a szívem.

- Akkor biztonságban tudhatod a szíved. - Lehajolt és megcsókolta. - Nem álom, erre a szavamat adom.

- Fájhat, hogy szerelmeseket lát itt - pillantott vissza Jude. A hölgy aranyhaja lebegett a szélben, arca könnyek¬tói ténylett. - Még azt a pillanatot is megtagadták tőlük, hogy hajnalban vagy napnyugtakor egymás felé nyúljanak.

- Egyetlen döntésen sorsok sikere vagy kudarca múlhat.

Amikor Jude felpillantott rá, döbbenten hallva Aidán szá¬jából Carrick szavait, a férfi megsimogatta Jude haját. -íiyere, menjünk vissza. Lady Gwen elszomorít téged.

- Igazad van, elszomorít. - Görcsösen kapaszkodott Aidán kezébe, mert lefelé veszedelmesebb volt az út, mint felfelé. -Bárcsak beszélhetnék vele. El sem hiszem, hogy a világ leg¬természetesebb módján kijelentem, hogy beszélgetni szeret¬nék egy kísértettel. Pedig így van. Szeretném megtudni, mit érez, mi után sóvárog, és min változtatna, ha megtehetné.

- Könnyei után ítélve mindenen.

- Ne hidd. A nők sok minden miatt sírnak. A mindenben benne lenne az is, hogy lemondjon a gyermekekről, akiket a szíve alatt hordott, felnevelt és szeretett. Azt hiszem, er¬ről nem tudna lemondani. Nem is akarna. Carrick túl sokat kért tőle, és ezt nem érti meg. Talán egy nap majd megérti, és akkor egymásra találnak.

- Csak azt kéne, amire szüksége volt, és bármit meg¬adott volna érte cserébe, amije csak volt.

- Férfimód gondolkozol.

- Nos, végtére is férfi vagyok, hogy gondolkozhatnék másként?

Jude felkacagott a férfi hangjából kiérződő bosszús büsz¬keségen. - Csalds így. És mert egy nő női módra gondolko¬zik, ez azt is megmagyarázza, miért van a két nem gyakrab¬ban fáséban, mint szinkronban.

- Nincs kifogásom az időnkénti összezördülés ellen, mert változatosabbá teszi az életet. S ha már férfimód gon¬dolkozom, akkor... - Karjába kapta, és meglepett sikolyát csókjával fojtotta el.

Hogy lehet egy csók egyszerre gyöngéd és felkorbácsoló? A gyöngédség könnyeket csalt Jude szemébe, a lángolás elerőt-lenítette. Aléltan belesiklott a lángoló szélű melegségbe.

- Kívánsz, Jude? Mondd, hogy kívánsz.

-Igen, kívánlak. Mindig kívánlak. - Már nyakig merült, és lassan fejét is elborították a hullámok.

- Akkor szeretkezz itt velem. - Szenvedélyesen harapdál' ta Jude alsó ajkát. - Itt. a holdfényben.

-Mmmm. - Jude már majdnem beleegyezett, aztán hir¬telen magához tért, mint egy levegő után kapkodó óvatlan könnyűbúvár. - Itt? A szabadban?

Aidant mulattatta volna a reakciója, ha a csábítás, amely-be belekezdett, nem kerítette volna már őt is hatalmába. -Itt, a füvön, az eleven éjszaka közepén. - Jude-ot karjában tartva letérdelt, ajkával bejárta arcát, úgy kérlelte. - Add oda magad.

- És mi lesz, ha erre téved valaki?

-Senki sincs itt rajtunk kívül, az egész világon nincs te¬remtett lélek sem. - Kezével, ajkával simogatta Jude-ot. Ami¬kor a lány tiltakozni készült, Aidán közbevágott. - Annyira kívánlak. Hadd bizonyítsam be neked. Légy az enyém.

Lágy volt alatta a fű, Aidán teste forró volt. Csodának érez¬te, hogy ilyen vágyat ébresztett, s ez fontosabb volt, mint józanság vagy illem. Aidán keze oly gyöngéden élesztette si-mogatásaival Jude vágyát. Szája puhán simult az övére, és ígéreteket suttogott.

Aztán már nem volt más a világon, és nem is volt senki másra szükség.

Lustán emelte fel a karját, hogy Aidán levegye róla a pu¬lóvert, s aztán ujjhegyét végighúzza a testén. Szemhéja el¬nehezült, teste mintegy álomban lebegett. Aidán levette róla a cipőt, nadrágot, sietség nélkül teljesen levetkőztet¬te, és keze elidőzött mindenütt, ahol örömet okozott, míg Jude bőre valósággal szikrázott a feszültségtől.

Meztelenül feküdt a füvön, s testét beezüstözte a holdvi¬lág. Amikor karjait kinyújtotta Aidán felé, a férfi felemelte. - Azt akarom, hogy engedd le a hajad, hadd legyen kibont¬va. -Jude szemébe nézett, míg kibontotta. - Emlékszel az első alkalomra?

- Emlékszem.

- Most már tudom, mi szerez neked örömet. - Ajkát a lány vállára szorította, aztán hagyta, hogy Jude haja illatos selyemként borítsa be arcát. - Dőlj hátra a füvön, és en¬gedd, hogy élvezetet szerezzek neked. - Fogával finoman végigharapdálta Jude nyakát, amint visszafektette a fűre. -Mindent neked adok, amim csak van.

Habzsolni szeretett volna, de ehelyett csak kóstolgatott. Hosszú, mély csókokat váltottak, amelyekbe beleremegett a lélek, s nyomukban lágy sóhaj rebbent. És minden csók¬kal mélyebbre hatolt.

Lehetett volna vad, de inkább csábított. Lassú, gyöngéd simogatásaitól Jude megremegett. És ahol megremegett, ott Aidán tovább időzött.

Jude elveszett benne, az érzékek és benyomások gyö¬nyörűségesen kábító keverékében. Hűvös fű és forró bőr, jó szagú levegő és fátyolos hangon elsuttogott szavak, erős kezek és türelmes ajkak.

Figyelte, amint a mélykék égen ragyogó fehér tányérként elúszik a hold, s felhőfoszlányok kísérik. Bagolyhuhogást halion, mély. követelődző rikoltást, melynek visszhangja utat talált a lelkébe, ahogy Aidán egyre feljebb és feljebb hajszol¬ta arra a lüktető csúcsra.

Jude a nevét kiáltotta, és lebegett a testén megtörő forró hullámon.

- Még, még! - sürgette Aidán. Bármit odaadón volna, hogy lássa repülni, a tudatén, hogy képes Jude-ot lázasan és vakon és remegő testtel egyre magasabbra hajszolni. -Még és még! - követelte újra, és kíméletlenebbül űzte oda, mint ahogy szándékában állt.

Forróság öntötte el Jude-ot, csillag robbant benne. A gyö¬nyör ereje olyan elsöprő volt, oly váratlan a gyöngéd, álom¬szerű simogatás után, hogy teste - félig tiltakozásképp, félig boldogságában - felemelkedett. Nem is felnyögött, hanem felsikoltott.

- Aidán! - Belekapaszkodott a férfiba, hogy visszanyerje egyensúlyát a feje tetejére állt világban, és mindketten el¬dőltek. - Képtelen vagyok...

- Még egyszer. - Aidán a hajánál fogva hátrahúzta Jude fejét, és vadul csókolta. - Újra, amíg már semmi sem ma¬rad... - Kezei, melyek gyöngédek voltak, most megmarkol¬ták csípőjét, és felemelték.

- Mondd, hogy magadban akarsz érezni. Engem, és sen¬ki mást.

- Igen. -Jude magánkívül volt, s szinte zokogott, ahogy a teste hátrahajolt. - Téged, és senki mást.

- Akkor fogadj magadba.

Magához vonta, míg teljesen be nem töltötte, míg a gyö¬nyörűség szét nem robbant Jude-ban, akinek teste ívben hajlott meg, és ezüstszoborként fénylett a holdsütésben. Haja sötét vízesésként hullott alá. Karjait édes megadással felemelte, és kezével saját fürtjeibe túrt.

Aztán teste ríngani, mozogni, keresni kezdett.

Most már Övé volt a hatalom, a gyönyör minden mocca¬nása. Ahogy Aidán teste az ó' ütemére emelkedett és süly-lyedt, Jude ráérzett a birtoklás ízére. Aidán izmai remeg¬tek, ahogy kezével simogatta a bőrét. Szeme sötét lett, mint az éjszaka, amikor közel hajolt hozzá, és szájával oly vadul csókolta, ahogy őt korábban a férfi. Diadalittasan kacagott fel, amikor Aidanból kiszakadt egy önfeledt nyögés.

-Még! - kiáltotta, és testét Aidán testének feszítette. -Most én repítelek magasabbra. - Megragadta Aidán kezeit, és merészen a kebleire tette Őket. - Érints meg. Érints meg mindenhol, míg magammal ragadlak.

Irányította Aidán kezét oda, ahol gyönyört okozhatott neki, elmerült a boldogságban, míg Aidán keze síkos bőrén siklott, s közben egyre magasabbra és magasabbra hajszol¬ta a csúcs felé.

Érezte, hogy Aidán teste tehetetlenül az övé alá kerül, hallotta, hogy lélegzete elakad, és ujjongva, hogy ezt tudta tenni vele, vele együtt vetette magát a mélybe.

Aidán volt az, aki megremegett, akinek keze erőtlenül hullott le, amikor Jude lehajolt, hogy ajkát kedveskedve az Övéhez simítsa. És amikor Jude száját Aidán nyakára szorí¬totta, érezte, milyen vadul ver a szíve.

Égnek emelte a karjait, és diadallal a hangjában kiáltot¬ta: - Istenem, milyen csodálatosan érzem magam! Az em¬bereknek mindig a szabadban kellene szeretkezniük. Ez olyan... felszabadító!

- Tündérkirálynőnek látszol...

- Úgy is érzem magam. - Hátrarázta a haját, aztán lené¬zett Aidanra, és elmosolyodott. - Csupa varázs és csodála¬tos titok. Úgy örülök, hogy nem haragszol rám. Biztosra vettem, hogy nem állsz szóba velem.

- Haragudni? Miért haragudnék rád? - Összeszedett any-nyi erőt, hogy felüljön, és magához szorítsa Jude-ot, mezte¬len felsőtestet a meztelen felsőtesthez. - Gyönyörűségem lelem mindenben, ami te vagy.

Jude - még a pillanat csodájában lebegve - közelebb fész¬kelődött. - Tegnap este nem lelted sok örömöd bennem.

- Ezt valóban nem állítanám, de mivel tisztáztunk min¬dent, felesleges bármin is rágódnunk.

- Tisztáztunk?

- Igen. És most bújj vissza a pulóveredbe, különben meg¬fázol.

- Hogy érted azt, hogy... - Benne szakadt a mondaniva¬ló, amikor Aidán áthúzta a fején a pulóvert.

- Ennyi elég is lesz, mert amint visszaérünk a házba, úgy¬is megint lehúzom rólad, - Kezdte összegyűjteni a ruhákat, és egy csomóban magához szorította őket.

- Aidán! Hogy éned a2t. hogy tisztáztunk mindent?

- Úgy, ahogy van. - Könnyedén elmosolyodott, aztán fel¬kapta Jude-ot, és elindult vele a ház felé. - Szeptemberben összeh ázasodunk.

- Micsoda? Várj!

- Várok is. Szeptemberig. - Aidán lábával benyomta a kert¬kaput.

- Nem házasodunk össze szeptemberben.

- Dehogynem. És aztán elmegyünk azokra a helyekre, amiket látni szeretnél.

- Aidán, én nem így értettem.

- De én igen. - Lemosolygott rá; örült, hogy megtalálta a módját, hogyan oldja meg a problémát. - Nem bánom, ha egy kicsit tépelődsz rajta, drágám. Kivált akkor nem, ha mindketten tudjuk, ennek így kell történnie.

- Tegyél le.

-Mindjárt. - Bevitte, és elindult felfelé a lépcsőn.

- Nem megyek hozzád szeptemberben.

- Nos, addig már csak pár hónap van, így nem kell soká¬ig várnunk, hogy meglássuk, melyikünknek van igaza.

-Sértőnek és dühítőnek találom, hogy egyszerűen azt képzeled, alkalmazkodom az elképzeléseidhez. És hogy olyan ostoba vagyok, hogy nem tudom, mit akarok. • - Távolról sem gondollak ostobának. - A fürdőszobához ment. - Bevallom, hogy nálad okosabbat keveset ismerek.

Mindössze kicsit önfejű vagy, ami viszont nem zavar. - Ki¬csit megemelte, hogy oda tudjon nyúlni és ki tudja nyitni a zuhany csapját.

- Szóval nem zavar - ismételte meg Jude.

- Egyáltalán nem. Mint ahogy az sem, hogy villámokat szórnak a szemeid, mint ebben a pillanatban is. Ezt... hogy ís mondjam... izgatónak tanom.

- Tegyél le, Aidán.

- Rendben. - Engedelmesen beállította Jude-ot a kádba, a zuhany alá.

-A fenébe!

- Ne izgasd magad a pulóver miatt, majd én átveszem. - Míg Jude megpróbálta eltaszítani és tekergőzött, Aidán nevetve lehámozta róla a pulóvert, és nagy toccsanássa) a földre hajította.

- Ne nyúlj hozzám! Előbb ezt rendezni akarom.

- Magadban már döntöttél, ahogy én is. Szerintem én job¬ban keresztül akarom vinni az akaratom, mint te azt, amiről úgy gondolod, hogy akarod. De... - Kisimította Jude arcá¬ból nedves haját. - Ha annyira biztos vagy magadban, akkor nincs mi miatt aggódnod, és élvezhetjük az együtt töltött időt.

- Nem ez a lényeg...

- Azt akarod mondani, hogy nem élvezed a velem töltött időt?

- Dehogynem, csak...

- Vagy hogy nem tudod, mit akarsz?

- Már hogyne tudnám!

Mosolygó száját Jude homlokához, halántékához szorí¬totta. - Nos hát, mién ne adnál legalább esélyt, hogy meg¬változtassam az elhatározásod?

- Nem tudom. - Valami nem stimmel. Vagy igen? Gon¬dolkodj, parancsolt magára. Józan, hideg fejjel. Még akkor is, ha meztelenül állsz a zuhany alatt. - Nem egy hóbort a téma, Aidán. Nagyon is komolyan veszem a dolgot, és nem vagyok hajlandó megmásítani az elhatározásom.

- Rendben. Akkor ír hagyományokhoz hűen fogadást kö¬tünk rá. Száz fontot, hogy meggondolod magad.

- Ilyesmire nem fogadok.

Aidán gondtalanul megrántotta a vállát, aztán felvette a szappant. - Ha nem mered kockáztatni a pénzed...

- Miért ne merném? - sziszegte dühösen Jude, miközben azon törte a fejét, hol rázta át és ejtene csapdába Aidán. -l-egyen kétszáz font!

- Megegyeztünk. - A fogadás megpecsételéseként puszit nyomott Jude orrhegyére.

Kész nevetség. Pénzt tett fel arra, hogy hozzámegy-e Aidanhoz vagy sem. Komikus. És bosszantó. Valamint ször¬nyen kínos.

Eleve azt nem érti, hogy gurulhatott ennyire dühbe. Ál¬talában békés természet, aki uralkodik magán.

Természetesen tökéletesen megfeledkezik a fogadásról, amikor majd itt lesz az ideje. Minek is hozná Aidant vagy saját magát ostoba helyzetbe azzal, hogy felemlíti?

Most inkább feladataira és munkájára összpontosít. Sé¬tálni kell vinni Finnt, vissza kell vinni a tálakat, amiket Mollie O'Toole kölcsönadott a partira. Haza kell telefonál¬ni, és megkérdezni, hogy vannak az otthoniak. Es ha az idő engedi, kihurcolkodik dolgozni a kénbe.

Le kell írnia a tönénetet. amit Aidán mesélt előző' este. Az elbeszélés tempója, a fehér madár és fekete farkas alakja máris kirajzolódott a képzeletében. Ha nem is tudja olyan jól érvényre juttatni a mese szépségét, de legalább meg¬próbálja.

Összeszedte a tálakat, melléjük pakolt egy doboz cukros teasüteményt, amit sütött. Útra készen körülnézett, hol a kutya, és meg is látta a konyhaasztal alatt, amint lekupo¬rodva pisilt. Mi sem természetesebb, hogy vagy fél méterre az újságpapírtól.

- Ugye, nem tudtál még egy percet várni? - Elnevette magát, amikor Finn vidáman megcsóválta a farkát. Jude le¬tette a tálakat, hogy feltakarítsa a tócsát.

Finn kihasználta az alkalmat, felugrott rá. és Összenyalta az arcát, aztán morgott, mígJude feltörölte a padlót. Ked¬vességével elfeledtette vele, hogy meg kellene szidnia. Mi¬után a kutyus dédelgetése mindkettőjüknek örömet oko¬zott, tíz percig csak játszott, birkózott vele és a hasát vakargatta.

Elkényeztetem, ismerte be bűntudatosan Jude. De ki gon¬dolta volna, hogy ennyi szeretet van benne, szeretet, amit adnia keli?

- Mindjárt betöltöm a harmincat - mondta halkan maga elé, míg Finn selymes, hosszú fülét simogatta. - Otthont szeretnék. Családot. Egy férfival, aki szívből szeret. - Meg¬nyomorgatta Finnt, aki lelkesen fickándozott, hogy meg¬nyalhassa a kezét. - Nem mehetek bele még egyszer. Nem fogadok el morzsákat, mert az az érzésem, ennél több úgy¬sem jut nekem. Ezért hát...

Felkapta Finnt, és összedörgölle vele az orrát. - Egyelőre kettesben maradunk, haver.

Amint kinyitotta a hátsó ajtót. Finn kilőtt, mint a nyű. Jude örömmel nézte, hogy rohan, még ha első útja a vi¬rágágyásba vezetett is. Amikor Jude élesen rákiáltott, Finn megtorpant, kifarolt és felbukott. Haladás, gondolta Jude, hogy csak egy sor bojtocskát tarolt le.

Finn előrerohant, visszacikázott, körülötte keringett, az¬tán elfutott ide-oda, ahol valami érdekes szagra akadt. Jude elképzelte, milyen lesz, ha felnő: szép, nagy kutya, elegáns farokkal, aki szeret a hegyekben futkározni.

Mihez kezd vele Chicagóban?

Megrázta a fejét, és elhessentette aggodalmait. Kár olyas¬min töprengeni, ami elrontaná kellemes sétáját.

Kristálytiszta volt a levegő, a nap Anglia felé tartó felhők résein szűrődött át. Néha fel-felvillant lent az ardmore-i öböl, a partot sötétzölden ostromló hullámok. Ha megállna, fi¬gyelmesen fülelne, még morajuk is felhallatszana a csillámló csendben. Ma is, mint máskor, turisták özönlik majd el a par¬tot, és néhány helybeli, akinek van párórányi szabad ideje.

Fiatal anyák szemmel tartják kicsinyeiket, akik óvatosan a víz szélére merészkednek, vagy műanyag vödreiket ho¬mokkal töltik meg. Homokvárak épülnek, hogy a tenger is¬mét elmossa őket.

Az utat szegélyező sövények buján virágzottak, lába alatt Higanyos volt a fű, és még nem száradtak fel a hajnali har¬matcseppek sem. Északon a hatalmas hegyek csúcsait még felhők takarták, s addig végtelen, zölden hullámzó dom¬bok húzódtak.

Szerette elnézni a táj keresetlen, egyszerű szépségét, a régi, romos várakat, amelyeket nem a tenger, de ellenség és idő tett tönkre. Latrukon mindig lovagok és szép hölgyek, jelentéktelen és nagyszerű királyok, víg szolgák és agyafúrt kémek jutottak eszébe. És természetesen tündérek mágiája, bubája és dalai.

Történetek, melyek még elmesélésre várnak, Áldozatos szerelemről és dicsőségről, a szív és becsület diadaláról, igézetről és megtört varázsról.

Valóságos kincsesház egy írónak, aki éveken át gyűjtheti, képzeletében megteremtheti s továbbadhatja őket. A mos¬tanihoz hasonló ezüst délelőttökön bejárná a környéket, és képzeletét szabadon engedné, esős délutánokon pedig írna és rendszerezne. Dolgos napok utáni estéken lekuco-rodna a tőzegből rakott tűz elé. és képeket képzelne a lán¬gokba, vagy lemenne a kocsmába, ha zsivajra, társaságra és zenére vágyik.

Remek élet tenne. Érdekes, szép és álmokkal teli.

A gondolat megtorpanásra késztette, annál is inkább, mert nem tudta, hogy egyáltalán megfogant fejében a gon¬dolat. Hiszen itt maradhatna, nem három hónapra, hanem örökre. írhatna. Papírra vethetné azokat, amelyeket elme¬séltek, és amelyek a fejében burjánzanak.

Á, szó sem lehet róla! Micsoda ostobaság. Felnevetett, de erőltetetten, idegesen. Vissza kell mennie Chicagóba, ahogy tervezte, szakmai körben állást kell keresnie, hogy addig is legyen miből megélnie, míg álmai valóra válnak. Minden más megoldás felelődenség lenne.

De miért?

Két lépést tett, amikor villámként beléhasított a kérdés.

- Hogy miért? - ismételte meg zavartan. - Van rá okom. Nem is egy. Chicagóban élek. Mindig is ott éltem.

Nem szentírás, hogy örökre ott kell maradnia. Nem ver¬nék láncra, ha el akarna költözni.

- Nem, persze, de... dolgoznom kell. Nem ezt csinálta az elmúlt hónapokban is?

- Ez nem munka, nem igazán az. - Gyomra remegni kezdett, szíve a torkában dobogott. - Inkább élvezetes idő¬töltés.

Miért?

- Mert imádom csinálni - hunyta le a szemét. - Úgy sze¬retem, hogy ez csak passzió lehet. És ezért nagy-nagy bu¬taság.

Délelőtt dereka egy vad dombtetőn különös idő és hely a szembesülésre, tűnődött. Számára mégis maga a tökély.

-Mién ne csinálhatnék olyasmit, amit szeretek, anélkül hogy korlátokat szabnék? Mién ne lakhatnék ott, amit min¬den más helynél inkább az otthonomnak érzek? Ki más irá¬nyítja az életem, ha nem én? - kérdezte zavart meglepetéssel.

Remegő lábbal indult el újra. Képes rá, ha összeszedi a bátorságát. Riadhatja az Öröklakását. Elszánhatná magát ar¬ra, amit a felsüléstől való félelmében eddig nem tett meg: az elkészült anyag egy részét elküldhetné egy irodalmi ügy¬nökségnek.

Kitarthatna a mellett, amit akar, függeüenül attól, hogy sikerrel jár-e vagy sem.

Alaposan át kell gondolnia. Gyorsított a léptein, és el¬űzte a hangot, amely azt suttogta, hogy most rögtön cse¬lekedjen, mielőtt valami kifogással kibújna alóla. Jelentős változás lenne, érvelt, döntő lépés. Egy józan gondolkodá¬sú ember alaposan megfontolja, ha jelentős változtatásra és döntő lépésre készül.

Jude hálás volt, amikor a dombtető túloldalán végre fel¬tűnt előtte az OToole-ház. Szüksége volt egy kis eltérítés¬re, hogy egy darabig ne Önmagán gondolkodjon.

Ruhák száradtak a kötélen, s Jude eltűnődött, vajon Mollie egész nap mos-e. A kertben csodálatos virágorgia volt, a fé¬szer zsúfolt és rendeden, mint mindig. Betty felállt az udva¬ron délelőtti szunyókálásából, vakkantással üdvözölte Finnt, aki lelkesen kaffogott, miközben a lejtőn felé rohant.

Jude utánaindult, és épp elérte az udvar szélét, amikor nyílt a konyhaajtó.

-Jó reggelt, Jude - integetett Mollie. - Milyen korán kel¬tél ma.

-A látottakból ítélve nem olyan korán, mint ön.

- Ha majd tele lesz a házad csivitelő lányokkal és egy fér¬fival, aki előbb kéri a teáját, mielőtt kinyitná a szemét, ak¬kor bizony nem lustálkodhatnál az ágyban. Gyere csak be.

hadd kínáljalak meg egy kis teával, míg bedagasztom a ke¬nyeret.

- Visszahoztam a táljait, és hoztam a tegnap sütött cuk* ros teasüteményből is. Azt hiszem, jobban sikerült, mint 1 múltkori.

- Tea mellett megkóstoljuk, és eldöntjük.

Szélesre tárta az ajtót, Jude pedig besétált a finom illatú, meleg otthonba, ahol Brenna a mosogató alatt szerszámai¬val zörgött.

- Mindjárt megvagyok vele, mama.

-Ajánlom is. - Mollie a tűzhelyhez lépett. - Én mon* dom, Jude, mindig a szabó gyereke a legrongyosabb. Az éti drága uram meg ez a lány itt bejárják a környéket, minden¬kinek mindent megjavítanak, én meg csöpögő csapok él állandó zörgés közepette élek.

- De nem is fizetsz éne, vagy igen? - kérdezte Brenna, mire anyja finoman megbillentette.

- Fizetség kéne, mi? Es ki falt fel reggel egy tojáshegyet1 meg egy lekvárospirítós-halmot? I

- Kizárólag azért, hogy tele legyen a szám, és nehogy riM ordítsak Maureenra, hogy elegem van az esküvői nyavaly-gásából. Az a lány tisztára megbolondítja a családot, Jude, Iszonyú felhajtást csinál, sopánkodik, és ok nélkül lépten-nyomon bőgni kezd.

-A férjhez menés épp elég ok minderre. - Mollie meg-terített a teához, kitette a süteményt, aztán intett Jude-nak, hogy foglaljon helyet, és lisztbe mártott kézzel nekilátott kenyértésztát dagasztani. - Amikor rád kerül a sor, te még rémesebb leszel.

- Ugyan már. Ha házasságra szánnám el magam, fognám a férfit, elcipelném a paphoz, elmondanám az eskü szöve¬gét, azzal kész - jelentette ki Brenna. - Utálom ezt a sok cifraságot, a ruhák, virágok, hogy milyen dalt mikor játul-szanak. Hónapok készülődése egyetlen napért, drága ruha, amit soha nem vesz fel többet, virágok, amik elhervadnak és elfonnyadnak, dalok, amiket bármikor máskor is el le¬hetne énekelni...

Kimászott a mosogató alól, és csavarkulcsával gesztiku¬lált. - És egyszerűen disznóság ennyi pénzt kidobni rá.

-Jaj, Brenna, te romantikus bolond! - Mollie lisztet hin¬tett a tésztára, és megfordította. - Az a nap egy élet kez¬dete, és megér minden percet és minden fillért, amit ráál¬dozunk. - De azért megeresztett egy rövid sóhajt. - Ettől függetlenül kimerítő elviselni Maureen cirkuszait.

-Ahogy mondod. - Brenna ütött-kopott szerszámosládájá¬ba tette a kulcsot, aztán felállt, és felkapott a tálról egy süte¬ményt. - Itt van a ml Jude-unk. Nyugodtabb már nem is lehet¬ne. Nem csácsog arról, hogy fehér vagy rózsaszín rózsa lesz-e a menyasszonyi csokrában. - Brenna beleharapott a sütemény¬be, és ledobta magát egy székre. - Józan nő vagy, Jude.

- Kösz a bókot. Igyekszem. De mégis miről beszélsz?

- Közted meg a szeles húgom közti különbségről. Mind¬ketten itt álltok az esküvő küszöbén, de te nem járkálsz fel-alá, a kezeidet tördelve, és kétpercenként újragondolva, hogy milyen ízű legyen a torta. Ugye, hogy nem?

- Nem - mondta lassan Jude. - Nem csinálom, mert nem lesz esküvőm.

- Még ha Aidannal szűk körben tartott szertartást tervez¬tek is - bár hogy ezt hogy sikerül majd elérnetek, nem tudom, amikor Aidán száz kilométeres körben minden te¬remtett lelket ismer -, de azért az csak esküvő lesz!

Jude kénytelen volt venni egy mély lélegzetet, aztán még egyet. - Honnan veszed, hogy hozzámegyek Aidanhoz?

- Darcytól. - Brenna előrehajolt még egy süteményért. -Biztos forrásból értesült róla.

- Inkább lökött forrásból.

Jude felcsattanó hangjától Brenna pislogni kezdett, Mollie meg abbahagyta a dagasztást. Mielőtt azonban Brenna megszólalhatott volna, Mollie figyelmeztető pillan¬tást vetett rá. - Tömd tele a szád süteménnyel, lányom, mi¬előtt még több szamárságot beszélsz.

- De Darcy azt mondta...

- Darcy talán félreértene.

- Nem hiszem! - Jude-ot elöntötte a düh. Amikor nem tudott úrrá lenni rajta, ellökte magát az asztaltól, és felállt. -1 logy lehet egy férfi ilyen pimasz és fennhéjázó?

- Többségük ilyennek születik - kezdte Brenna, aztán le¬kapta a fejét és elfintorodott, amikor anyja rápisszegett.

- Bevallom, Jude, hogy magam is azon a véleményen voltam, hogy ebbe az irányba haladnak a dolgok, amikor láttam, hogy álltok egymással. - Mollie megnyugtató han¬got ütött meg, és figyelmesen nézte Jude arcát. - Amikor Brenna tegnap este elmondta nekünk a vacsoránál, egyi-künk sem voit meglepve, csak Örültünk.

- Elmondta... A vacsoránál. - Jude megállt az asztalnál, két kezével rátenyerelt, és közel hajolt Brenna arcához. -Az egész családodnak kitálaltál?

- Nem értem, hogy...

- És még kinek, ha szabad kérdeznem? Hány embernek fecsegted el ezt a nevetséges hírt?

- Én... - Brenna megköszörülte a torkát. Heves termé¬szet lévén felismerte a veszély nyilvánvaló jeleit. - Nem em¬lékszem pontosan. Nem soknak Néhány embernek. Jófor¬mán senkinek. Annyira örültünk neki, Darcy meg én, lásd be, Jude! Szeretünk téged is meg Aidant is, és mivel ismer¬jük Aidant, hogy mennyit rágódik, mieló'rt a lényegre térne, reméltük, hogy a cetli majd kicsit meggyorsítja a dolgokat.

- A ceill?'.

-Hát tudod. Szent Iván-éj meg holdfény meg hasonlók. Emlékszel, mama? - fordult segélykérőn az anyjához. - Em¬lékszel, hogy mesélted, papa miként kéne meg a kezed, ami¬kor a holdfényben táncoltatok egy cetlin? És ráadásul épp Öreg Maude házában.

- Emlékszem. — Mollie előtt lassan világossá vált minden. Nyugodt mosollyal veregette meg lánya vállát. - Jót akartál, nem?

- De igen, juj!... - Brenna fájdalmas fintorral kapta kezét az orrához, amit anyja megcsavart.

- Csak azért, hogy emlékeztesselek: ne üsd bele az orrod mások dolgába, még ha merő jó szándékból is.

- Nem az ő hibája. - Jude a fejére szorította a kezét, és kedve lett volna a haját tépni. - Aidán a hibás. Mégis miért mondja azt a húgának, hogy összeházasodunk? Hiszen ne¬met mondtam! Egyértelműen és több ízben is.

- Nemet?! - Brenna és Mollie arcára kiült az elképedés.

- Értem már, miben mesterkedik. - Jude megpördült, és folytatta a fel-alá járkálást. - Feleségre van szüksége, és én épp kéznél vagyok. Elvárja, hogy alkalmazkodjak az el¬képzeléseihez. Hisz kézenfekvő, hogy pipogya alak vagyok. Hát nagyon téved. Engem nem lehet dróton rángatni. Ré-gebben talán lehetett, de most már nem. Nem megyek sem hozzá, sem máshoz. És nekem soha többé nem írja elő sen¬ki, hogy mit tegyek, hol éljek vagy hogyan, és hogy mi le¬gyek. Soha, soha többé.

Mollie Jude kipirult arcát, Ökölbe szorított kezét látva las- i

san bólintott. - Nos hát, ennek nagyon Örülünk. Miért nem veszel egy mély levegőt, kedves? Ülj le szépen, idd meg a te- [

adat, és mivel baráti társaságban vagy, mondd el pontosan, hogy mi történt.

- El is mondom, mi történt. Te meg... - bökött ujjával Brennára - lemehetsz a faluba, és elmondhatod mindenki¬nek, hogy Aidán Aidan Gallagher egy hígvelejű bolond, és Jude Murraynek akkor sem kellene, ha tálcán nyújtanák át nekií

- Hogyne, szívesen - felelte Brenna óvatos mosollyal.

- Helyes. -Jude most végre mélyen beszívta a levegőt, és aztán leült, hogy mindent apróra elmondjon.

Megnyugtatta, hogy kionthette a szívét barátainak. Csök¬kent a haragja, elszántsága megerősödött, és elégedetten nyugtázta, hogy a két nőt is felháborítja Aidán viselkedése.

Búcsúzkodáskor megveregették a hátát, megölelték, és U

gratuláltak neki, hogy így kiáll egy erőszakos fráterral szem¬ben. Azt persze nem sejtette, hogy amint kiteszi a lábát, anya és lánya húsz-húsz fontot tesznek fel Aidanra. 1

Nem mintha nem éreztek volna együtt Jude-dal, vagy nem hittek volna abban, hogy van elég sütnivalója, hogy tudja, mit akar. Az O'Toole-ok egyszerűen a végzetben hittek, no meg egy tuti tippben.

Brenna zsebébe gyűrte a téteket, és teherautóján be¬ment a faluba, hogy elmondja Darcynak, mekkora balfácán a bátyja, valamint elindítsa a fogadást.

Jude, akinek szerencsére erről fogalma sem volt, könnyű szívvel és kihúzott derékkal vonult haza. Nem vesződik az¬zal, hogy tetemre hívja Aidant. Kár ilyesmire az idejét vagy i az erejét pazarolni, gondolta. Megőrzi a nyugalmát, megin- I gathatatlan marad, és ezúttal Aidán szégyenül meg.

Amikor belépett a házba, elégedetten azonnal a telefon¬hoz ment, és tétovázás nélkül megtette a következő lépést.

Harminc perccel később az asztalnál ült, és karjára fek¬tette a fejét.

Hát megtette. Tényleg megcsinálta!

Eladásra kínálta öröklakását. Az ingatlanügynök derüli* tőan nyilatkozott, mivel a pár, akik Jude lakását bérelték, már érdeklődtek, hogy nem eladó-e, így az eladás valósai* nűleg gyorsan és minimális felhajtással lebonyolódik. Jude a hónap végére repülőjegyet foglalt, hogy átnézze holmi¬ját, feladja vagy raktárba szállíttassa, amit meg akar tartani, a többit elajándékozza vagy eladja.

Ennyi egy élet, amit más elvárásaira épített, merengett. Mozduladanul várta, hogy mi lesz a reakciója.

Pánik? Megbánás? Lehangoltság?

De egyiket sem érezte. Megtette, amit elhatározott, éft milyen egyszerűen! Úgy érezte, nagy tehertől szabadult meg. Megkönnyebbülés fogta el. És izgatott várakozás, vi¬dám feldobottság, amiért ekkora lépést tett.

Már nem chicagói lakos többé. A címe ezentúl Tündéi* dombi Ház, Waterford megye, Írország.

A szülei hanyatt fognak esni.

Erre a gondolatra kiegyenesedett, kezét szájára szorítot¬ta, hogy elfojtsa kitörni készülő hisztérikus nevetését. Ajtl hiszik majd, hogy elment az esze. És soha, de soha nem ér¬tik meg, hogy amit tett, az az, hogy megtalálta. Megtalálta, hogy mit akar, megtalálta a szívét és az otthonát.

És az életcélját, gondolta kissé kótyagosan.

-Nagyi, megtaláltam önmagam. Hat hónapba sem tel¬lett, hogy megtaláljam Jude F. Murrayt! Mit szólsz hozzá?

A New York-i hívás már nem ment ilyen könnyedén. 'la* Ián mert fontosabb volt, vélte Jude. Nem ért fel az örökla¬kás eladásának jelképével. Hiszen az csak pénz. De a NeW York-i telefon a jövőjét, azt a jövőt jelentette, amit Önmagá¬nak kívánt.

Nem volt biztos benne, hogy egyetemi ismerőse valóban emlékszik rá, vagy udvariasságból tesz csak úgy. De haj¬landó volt beszélni vele, és meg is hallgatta Jude-ot. Jude nem emlékezett, hogy mit mondott, és Holly erre mit vála¬szolt. Csak az maradt meg a fejében, hogy Holly Carter l'ry irodalmi ügynök közölte Jude F. Murrayvel, hogy tetszik a könyv ötlete, és kéri, hogy küldjön a folyamatban levő munkából.

Bár a gondolattól leszállt a gyomra a bokájáig, mégis fel¬állt, és felment az emeletre. Meglehet, remegtek az ujjai, amikor leült, hogy megírja a kísérőlevelet. De gondolkodá¬sa átkapcsolt logikusra, és azt írta le, amit udvariasnak és szakmai jellegűnek tartott.

És csak egyszer szakította félbe, hogy fejét térdei közé ejtse.

Fogta az első három történetet, a bevezetőt, a szavakat, amelyeken annyit dolgozott, amelyekbe a szívét Öntötte. Sír¬ni lett volna kedve, amikor dossziéba tette a rajzokat, majd az egészet egy bélelt borítékba csúsztatta.

A szívét küldte a tengerentúlra, azt kockáztatva, hogy ösz-szetörik. Pedig könnyebb lenne nem kockáztatni, gondolta, amikor felállt, az ablakhoz lépett és libabőrös karját dörgöl¬te. Könnyebb lenne úgy tenni, mintha csak akarná, majd egyszer, egy nap. Még könnyebb lenne meggyőzni magát, hogy ez csak időtöltés, kísérlet, aminek nincs igazi tétje.

Mert amint postára adja a borítékot, nincs visszaút, nincs színlelés, nincs biztonsági háló.

Erről szól s szólt mindig is a történet, döbbent rá. Köny-nyebb voit elhitetni önmagával, hogy ez neki úgysem megy. Biztonságot nyújtott, ha azt hitte, sem nem gyors, sem nem eszes. Mert ha van annyi önbizalma az embernek, hogy lielevágjon valamibe, akkor bátorsága is kell hogy legyen, hogy elviselje az esetleges kudarcot.

Kudarcot vallott a házasságában, és valahol a tanításban is, noha biztos volt benne, hogy alkalmas mindkettőre.

De annyi más is volt, amit akart, amiről álmodozott, amit lezárt magában. És mindig azt hajtogatta, hogy józannak, megfontoltnak kell lennie, mert ezt várják el tőle.

De a lelke mélyén sejtette, hogy ha nem sikerül, ezzel a tudattal kell élnie. És ehhez nem volt meg a bátorsága.

Hátranézett a borítékra, aztán kihúzta magát. Most már van hozzá mersze. Most már azt nem tudná elviselni, ha nem próbálná meg ezt az álmát valóra váltani.

- Kívánj szerencsét - suttogta annak, aki átlebbent a há¬zán, aztán megragadta a borítékot.

Útközben igyekezett nem gondolkodni. Feladja, aztán elfelejti, mondta magában. Nem tölti a napjait azzal, hogy gyötrődik, nyugtalankodik, tervezget. Majd ha megtudja, megtudja, és ha nem elég jó, akkor... valahogy javít rajta.

Míg vár, befejezi a könyvet. Addig csiszolja, míg olyan ift-kéletes nem lesz, mint egy gyémánt. És ha kész, nos, akkor belekezd a következőbe. A fejében megszületett történeteket írja majd le. Sellőkről, alakváltoztatókról, varázspalackokról, Olyan érzése támadt, hogy kihúzta képzelete dugóját, és úgy árad belőle a mondanivaló, hogy csak győzze leírni.

Vér dobolt a fülében, amikor leparkolt a posta előtt. Úgy vert a szíve, hogy szúrt a mellkasa. Térde megroggyant, de izgalmát legyűrve sikerült elvergődnie az ajtóig.

A postamesternő hófehér hajú, de fiatal lányokat meg* 5zégyenítően hamvas bőrű asszony volt. Vígan Jude-ra mo¬solygott. - Á, jó napot, Miss Murray. Hogy s mint van?

-Köszönöm, remekül. - Hazug, hazug, hazug, kántálta egy hang a fejében. Bármelyik pillanatban elhányhatja ma¬gát, és akkor szégyenbe kerül.

- Gyönyörű napunk van. Évek óta nem volt ilyen csodá¬latos nyarunk. Talán szerencsét hozott nekünk.

- Remélem is. - Mosolyát a halál vicsorának érezte az ar¬cán. Letette a pultra a borítékot,

- Egy amerikai barátjának küld valamit?

- Igen. - Jude rendíthetedenül mosolygott, mialatt ax asszony elolvasta a címet. - Régi egyetemi ismerősömnek. Most New Yorkban lakik.

- Dennis unokám, a felesége és a gyerekek is ott élnek. Dennis valami előkelő szállodában dolgozik, és nagyon Jól keres azzal, hogy bőröndöket cipel le-fel a liften. Azt mesél¬te, hogy némelyik szoba olyan, akár egy palota.

Jude attól félt, hogy egyszer csak széthasad a feje, dc azért nem hagyta abba a vigyorgást. Az itt töltőn három hó¬nap megtanította arra, hogy itt és Ardmore más intézmé¬nyeiben nem szokás berontani, és aztán dolga végezetlen távozni, hanem el kell kicsit beszélgetni.

- Élvezi a munkát?

- Ó, hogyne, a csinos kis felesége fodrász volt, míg meg nem született a második baba.

- Ez igen. Szeretném, ha ez a csomag mielőbb odaérne New Yorkba.

- Ha sietős a dolog, akkor kicsit többet kell majd fizetnie érte.

-Nem baj. - Úgy érezte, mintha átlátszó szirupban mo¬zogna, míg a táskájába nyúlt a pénztárcájáért. Kábán bámul¬ta, hogy az asszony leméri a csomagot, kiszámítja az árat, aztán átnyújtotta a bankjegyeket, és elvette a visszájáról.

- Köszönöm.

- Szívesen. Nagyon szívesen. A New York-i barátnőjét is várja az esküvőre?

- Tessék?

- A családja bizonyára ideutazik, de jó, ha régi barátok is eljönnek, nem?

A fülében dübörgő vér bömböléssé fokozódón. Idegessé¬ge veszett dühbe fulladt, és csak meredt, nem szólt semmit.

-Az én Johnommal idestova ötven éve vagyunk házasok, de még ma is tisztán emlékszem a napra, amikor összehá¬zasodtunk. Szakadt az eső, de én észre sem vettem. Ott volt az egész családom, meg Johné is, a kis templomot zsúfolá¬sig megtöltötték az emberek, és a virágok illatát majdnem elnyomta a nedves gyapjú szaga. Édesapám, Isten nyugosz¬talja, úgy sírt, mint egy kisgyerek, amikor a karján végigve¬zetett az oltárhoz, mert én voltam az egyeden lánya.

- Milyen szép - nyögte ki Jude, amikor levegőhöz jutott. - De én nem megyek férjhez.

- Á, szóval már összezördültek Aidannal? - A postames¬ternő kedvesen cöcögött. - Ne vegye a szívére, kedves, az ilyesmi gyakran előfordul.

- Nem szólalkoztunk össze. - De ha ez így megy, világ¬bajnokságot nyerünk hamarosan, füstölgött magában. -Csak épp nem megyek hozzá.

-Á, szóval megizzasztja kicsit - kacsintott rá mindentu¬dóan az asszony. - Nem art az a férfiaknak, attól csak jobb férj válik belőlük. Ó, és ne felejtsen el szólni Kathy Duffynak az esküvői torta miatt. Annak, amit ő csinál, nincs párja.

- Nincs szükségem tortára - szűrte a szót fogai közt Jude.

- No-no, csak azért, mert másodszor megy férjhez, még megérdemel egy tortát. Az minden menyasszonynak kijár.

A ruha ügyében meg azt ajánlom, forduljon Mollie O'Toole-hoz; talált egy remek üzletet Waterford Cityben a lányának.

- Nincs szükségem sem tortára, sem ruhára - hajtogatta Jude vészesen fogyatkozó türelemmel -, mert nem fogok férjhez menni. De nagyon köszönöm.

Azzal sarkon fordult, és kiment az utcára.

A járdán vett egy mély levegőt, és dühösen meredt a szemközti kocsma cégérére.

Kizárt, hogy most bemenjen. Biztos megfojtaná.

És miért is ne fojtaná meg? Megérdemli!

Hosszú, céltudatos léptekkel az ajtóhoz masírozott, és kivágta.

- Aidán Aidan Gallagher!

Kiáltására a tömött kocsmában - ahova ételre, pohár ital¬ra tértek be a helybeliek és a turisták - síri csend lett.

Aidán épp sört csapolt, de erre abbahagyta. Félretette a korsót, amikor Jude villogó tekintene! a pulthoz ment. Nem az az álmos, puha teremtés volt, akit nem sokkal hajnal után otthon hagyott. Az a nő lágy volt és elégedett.

Ez viszont egy gyilkos fúria.

- Beszélnem kell veled - vetette oda Jude. Aidán rosszat sejtett. - Rendben, csak egy percet vár), :

míg befejezem itt, és akkor felmehetünk, ahol négyszem' közt lehetünk.

- Úgy, szóval most kettesben akarsz lenni. Felejtsd el. Hátat fordított a pultnak. Most nem idegesítették az érdek-1 lődó' pillantások, a rászegeződő tekintetek, nem szorult öxt- j sze tőle a gyomra. Csak tovább fűtötték esztelen haragját.

- Hallhatja bárki, amit mondani akarok, mivel a dolgaim j amúgy is közszájon forognak a faluban. Szeretném egyszer | s mindenkorra tisztázni, hogy nem megyek hozzá ehhez a i férfinak álcázott majomhoz.

Gúnyos pisszegés hallatszott innen-onnan, és amikor i Jude a szeme sarkából meglátta, hogy résnyire nyílik a-j konyhaajtó, odakapta a fejét. - Ne bujkálj az ajtó mögöttJ^ Shawn. Gyere csak ki. Nem veled van bajom.

- Hála az égnek - motyogta Shawn, de lojális testvérként ^ kijött, és Aidán mellé állt.

- Szépek vagytok, mint a festett kép. És te is - mutatott Jude Darcyra. - Remélem, több eszetek van, mint a bályá¬toknak, aki azt képzeli, hogy mert csinos a képe, a nők egyetlen pillantására már a lábai elé vetik magukat.

- De Jude drágám...

- Te csak ne drágámozz engem. - Jude felágaskodott, és öklével megkocogtatta Aidán mellkasát. - És ne hívj Jude-nak azon a türelmes, vérlázítóan engesztelő hangon, te... te átkozott hülye.

Most már Aidán szeme is haragosan villogott. Ujjával a csapokra mutatott, jelezve Shawnnak, hogy vegye át a mun¬kát, aztán odabiccentett Jude-nak. - Felmegyünk, és ott be¬fejezzük.

- Sehova sem megyek veled. - Megint megkocogtatta Aidán mellkasát; élvezte a mozdulat hevességét. - Nem fogsz velem erőszakoskodni.

- Micsoda? Szeretném tudni, ki az, aki erőszakoskodik veled, amikor te üdegelsz?

- Lesz ez még rosszabb is. - Feldobta a biztos tudat. - Meg leszel lepve, ha azt hiszed, azzal, hogy fú'nek-fának elmon¬dod, hogy hozzád megyek, nyomást gyakorolhatsz rám, vagy kényszerhelyzetbe hozol, vagy egyszerűen kifárasztasz. Nem engedem, hogy bárki - téged is beleértve - megmondja, mi¬hez kezdjek az életemmel.

Megint megpördült. - Ezt maguk is véssék jól az eszük¬be. Csak azén, mert lefekszem vele, még ne higgyék, hogy amint füttyent, futok esküvői tortát rendelni. Azzal fekszem le, akivel akarok!

- Állok rendelkezésére! - kiáltotta valaki, mire hatalmas nevetés tön ki.

- Elég legyen. - Aidán akkorát csapott a pultra, hogy fel¬ugrottak a poharak a levegőbe. - Ez magánügy. - Félrelökte Shawnt, hogy felnyissa a pult végén levő lapot. - Irány az emelet, Jude Frances.

- Nem - szegte fel az állát Jude. - És mivel ennek a szó¬nak a megértésével nehézségeid vannak, megkérdem, me¬lyik részét nem sikerül felfognod.

- Felfelé - ismételte Aidán, és megragadta Jude karját. -Nem ez a megfelelő hely.

- Ez a te helyed - emlékeztette Jude. - Es a te viselt dol¬gaidról van szó. Vedd le rólam a kezed.

- Ezt majd négyszemközt megbeszéljük.

- Elegem van a megbeszélésből. - Amikor megpróbálta kitépni magát Aidán markából, a férfi egyszerűen elkezdte felfelé vonszolni. Jude-ban elpattant valami attól, hogy mindenki félreáll Aidán útjából, hogy a férfi olyan erős, hogy azt csinál vele, amit akar, és az a sötét, fortyogó érzea most végre felszínre tört.

-Azt mondtam, vedd le rólam a kezed, te szemét. - Nem emlékezen, mit csinált, mert agyára vörös köd borult, de érezte, hogy a telibe találó ütéstől megrándul a szabad karja.

-Jézus Mária. - Aidán csillagokat látón, és a fájdalom leg¬alább olyan borzalmas volt, mint a Jude tette feletti meg¬döbbenése. Ösztönösen orrához kapta a kezét, ahogy meg¬indult a vére.

-És ne is nyúlj hozzám. - Jude az ismét elcsendesülő kocsmában méltóságteljesen megfordult és kivonult. Má¬sodpercekkel később tapsvihar tört ki.

- Inkább ezzel - nyújtott oda Shawn egy rongyot. - A ml Jude-unknak szép jobbegyenese van.

- Igen. - Aidannak le kellett ülnie, és Darcy gyorsan egy megüresedett székhez támogatta. - Mi ütött bele? - Aidán nem vett tudomást a házassági fogadás újabb tétjeiről, ha¬nem hálásan fogadta a jeget, amit Shawn hozott.

Elképedve és undorral nézen a véres rongyra. - Ennek a nó'személynek sikerült az, ami harmincegy éven át senki¬nek sem. Eltörte az orrom.

- Nem futok utána. Nem vagyok a pincsikutyája.

Shawn halat és krumplit sütött, míg Aidán dagadt orrát ápolta a konyhában. - Az elmúlt húsz percben ezt már vagy tízszer-tizenkétszer említetted.

- Hát pedig nem.

- Helyes. Légy csak keményfejű idióta.

- Ne kezdd már te is. - Aidán letette a jégtömló't. - Ne¬ked vissza is ütök.

- Ahogy visszaütöttél nem is egyszer. De ettól még nem leszel kevésbé hülye.

- És miért vagyok az, amikor ó' jön be ide nagy büszkén, a tetejében épp csúcsidőben, és keresi a bajt? Amikor ö sze¬kál, piszkál, bököd, és még a nyomorult orrom is eltöri.

- Ez végre mélyen érintett, mi? - Shawn tányérokra csúsztatta az aranybarna halrudakat és sült krumplit, bő¬ven tett mindegyik mellé káposztasalátát, és egy petrezse¬lyemszállal díszítette őket. - Ennyi év után, ennyi pazar ve¬rekedés után egy apró nő teszi meg azt, amire mások nem voltak képesek.

- Szerencsés ütés volt — morogta Aidán, és büszkesége ütemre lüktetett az orrával.

- Sokkal inkább palimadár ütése - helyesbített Shawn. -Es te vagy a palimadár.

- Ennyit a családi összetartásról. - Aidán mérgesen felállt, és fiókokat húzogatva aszpirin után kutatott. A feje majd széthasadt, úgy hasogatott.

Más körülmények között csodálattal adózott volna Jude temperamentumos fellépésének és célzóképességének. De e pillanatban képtelen volt rá.

Jude megsebezte az arcát, büszkeségét és szívét. Még sosem törte össze nő a szívét, és most nem tudta, mihez kezdjen. Ha nem is egészen, de annyit már tudott, hogy a

ceifí éjszakáján elszúrta a dolgot. De biztosra vette, hogy előző éjjel mindent helyrehozott.

Bevetett romantikát és incselkedést, kitartást és meggyö. zést. Mi az ördögöt akar még ez az átkozott nőszemély? Hi¬szen összeillenek, ezt a vak is látja.

Mindenki, az egy Jude Frances Murrayt kivéve.

Hogy lehet az, hogy nem akarja, amikor Aidán úgy kíván¬ja, hogy élni sem tud nélküle? Hogy nem látja az életet, amit együtt élhetnének, amikor az teljesen kristálytisztán kirajzolódott Aidán lelki szemei előtt?

Az első házasság hibáztatható mindenért, gondolta ko¬moran. De ha ő túl tudta tenni magát rajta, Jude miért nem tudja?

- Egyszerűen makacs - mondta Shawnnak, amikor az visz-szajött.

- Akkor jól passzoltok egymáshoz.

- Nem makacsság kitartani amellett, amit helyesnek ítélsz. Shawn a fejéi csóválta, és hozzáfogott a szendvicsekhez,

amit a vendégek rendeltek. Tiszta őrültekháza van odakint, gondolta. Mindenki tovább marad, mint szokott, és aki csak értesült az esetről, betér hozzájuk. Már meg kellett kérni Michael O'Toole-t és Kathy Duffyt, hogy segítsenek be, és Brenna is hamarosan itt lesz. Shawn úgy látta, hogy Aidán egy darabig még nem lesz abban a hangulatban, hogy sört csapoljon és csevegjen.

-Szerintem sem - mondta némi gondolkodás után Shawn. - De sokféleképpen lehet egy nőt megkörnyékezni.

- Te aztán sokat tudsz a nőkről.

- Nálad biztos többet, mert engem még nem bokszolt egy sem orrba.

- Eddig engem sem. - Még a jégtől felig fagyonan is iszo¬nyúan lüktetett az orra. - Nem ilyen fogadtatásra számit egy férfi, amikor feleségül kér egy nőt.

- Nem a kéréssel, hanem a kérés módjával van baj.

- Hányféleképp lehet megkérni valakit? — fortyant fel Aidán. - És miért az én hibám, ha szabad kérdeznem?

-Mert szánalmasan kézenfekvő, hogy Jude szeret, és szerelmet vár cserébe. Ha nem toltad volna el, nem mon-dott volna nemet, és nem törte volna el az orrod.

Aidán tátott szájjal bámult utána, míg Shawn kiment, hogy felszolgálja a szendvicseket. Felugrott, hogy kövesse, aztán eszébe jutott, hogy már épp eléggé kiteregette a nagyközönség előtt a személyes ügyeit, így csak türelmet¬lenül fel-alá járkált, és várta, hogy Shawn visszajöjjön.

Shawn piszkos tányérokat cipelt, és berakta Őket a mo¬sogatóba. - Nem ártana, ha hasznossá tennéd magad, és elmosogatnál. Megint halat és krumplit rendeltek.

- Talán első alkalommal elszúrtam - vallotta be Aidán. -Ezt elismerem. Még Darcyval is megbeszéltem.

- Darcyval? - Shawn égre emelte a szemeit. - Most már akár meg is esküszöm rá, hogy bolond vagy.

- Miért? Darcy Jude barátnője, és nő.

- De egy fikarcnyi romantika sincs benne. Hagyd a mo¬sogatást, majd később megcsinálom - folytatta, és lisztben hempergette meg a halszeleteket. - ülj le, és mondd el, hogy kérted meg a kezét.

Aidán nem szokott hozzá, hogy az öccse parancsolgasson neki, és nem tudta, képes-e lenyelni. De kétségbeesett em¬ber lévén, minden szalmaszálba belekapaszkodott. - Melyi¬ket akarod hallani?

-Akárhány volt, kezdd az elsővel. - Shawn olajba tette a halat és a krumplit, aztán nekilátott a káposztasalátának.

Egyetlen megjegyzés nélkül hallgatta végig Aidant, mi¬közben dolgozott. Amikor elkészült, de Aidán még nem ért elbeszélése végére, Shawn feltartotta az ujját, amitől Aidán meglepetésében elhallgatott, azzal kivitte az ételt.

- Nos hát - mondta, amikor visszajött. Leült, karját ösz-szefonta az asztalon, és higgadtan Aidán szemébe nézett. -Tíz percet szánok rá, hogy elmondjam, mit gondolok a do¬logról. De először szeretnék kérdezni valamit. Mialatt elre¬gélted Jude-nak, hogy mit akarsz, milyen lesz az életetek és mit kellene tenni, említetted egy szóval is, hogy szereted?

- Hát persze. - Vagy mégsem? Aidán kínosan feszengett a székén, a vállát vonogatta. - Tudja, hogy szeretem. Egy férfi csak akkor kér meg egy nőt, ha szereti.

- Nézd, Aidán, először is nem megkérted, hanem közöl¬ted vele, és ez nem egy és ugyanaz. Mellesleg, ha jól értem, az, aki korábban megkérte, nem szerette, különben nem szegte volna meg az esküjét, mielőtt az elsó'év letelt. Semmi oka ezek után, hogy feltételezze, hogy szerette, vagy igen?

- Nem, de...

- Mondtad vagy nem mondtad?

- Talán nem. Nem könnyű ilyesmit kimondani.

- Mién?

- Csak - morogta Aidán. - És nem vagyok átkozott jenki, aki elhagyná. ír vagyok, aki megtanja adott szavát, katoli¬kus, aki szentségnek tekinti a házasságot.

- Nos, énem már, ez biztos meggyőzi Jude-ot. A házasság számodra becsület és vallás dolga, s ezért tanasz ki mellette.

- Nem így értettem! — Aidanna) forgott a világ. — Úgy ér¬tem, hogy megbízhat bennem, hogy nem okozok olyan fáj¬dalmat neki, mint az a másik.

- Ő inkább abban szeretne bízni, Aidán, hogy úgy fogod szeretni, ahogy még senki más.

Aidán kinyitotta a száját, aztán becsukta. - Mikor lettél ilyen bölcs?

- Harminc év alatt, amíg elnéztem másokat, és igyekez¬tem elkerülni az olyan helyzeteket, amiben most te vagy. Ha nem tévedek, Jude olyan nő, aki nem egyenlő ménék¬ben kapott szerelmet és tiszteletet.

- Tőlem mindkettőt megkapja.

- Tudom. - Shawnban szánalom ébredt, és kedvesen meg¬szorította Aidán karját. - De ő nem. Ideje, hogy megalázkodj. Tudom, hogy számodra ez a legnehezebb. Ó is tudja.

- Azt akarod ezzel mondani, hogy hason csússzak előtte.

- Elég lesz térden - vigyorodott el Shawn.

- Rendben. Az sem lesz fájdalmasabb, mint a törött or¬rom.

- Akarod Jude-ot?

- Mindennél jobban.

- Ha ezt nem mondod meg neki, ha nem kínálod fel a szíved, Aidán, ha nem csupaszítod le előtte, és nem adsz neki lehetőséget, hogy higgyen és bízzon abban, amit a szí¬vedben lát, akkor sosem kapod meg.

- Lehet, hogy megint elküld.

- Lehet. - Shawn felállt, és Aidán vállára tette a kezét. -Van rá esély. De úgy emlékszem, nem szoktál a kockázattól, visszariadni. j

-Csak most először. - Aidán felnyúlt, és kezét Öccse ke¬zére tette. - Félek. - Remegő gyomorral állt fel. - Ha itt el¬boldogultok, sétálnék egyet. Szeretnék egyet s mást tisztázni magamban, mielőtt felkeresem. - Aztán óvatosan megérin¬tette az orrát. - Nagyon rémes?

- Igen - vágta rá vígan Shawn. - És még sokkal rémesebb lesz.

Jude-nak pokolian fájt a keze. Ha nem átkozódott volna olyan hevesen, biztos nyugtalankodott volna, hogy esetleg eltörte egy-két csontját. De ökölbe tudta szorítani, így arra a következtetésre jutott, hogy csak megroppant azon a be¬tontömbön, ami Aidán Aidan Gallagher fejének álcázta magát.

Elsőnek a telefont kapta fel, felhívta a légitársaságot, és megváltoztatta a helyfoglalását. Már másnap elutazik, döntöt¬te el. Nem mintha Aidán elől menekülne, ó, dehogy! Pusztán dolgai kívánjak meg, hogy sürgősen Chicagóba utazzon, el¬intézze, amit gyorsan, eredményesen és személyesen el kell intéznie, mielőtt visszatér ide.

Azután letelepszik a Tündérdombi Házban, hosszú, bol¬dog életet él azzal, akivel akar, azt tesz majd, amit és ami¬kor akar. A választási lehetőségek felsorolásából egyvalakit zár csak ki, mégpedig Aidán Aidan Gallaghert.

Felhívta Mollie-t, és megbeszélte vele, hogy míg távol van, vigyáz Finnre.

A kutya máris hiányzott neki. Bűntudattól gyötörtén kap¬ta fe) és ölelte magához.

-Nagyszerű dolgod lesz O'Toole-éknál. Ne félj egyet sem. És mire észrevennéd, hogy elmentem, már itt is le¬szek, és hozok ajándékot - csókolta meg az orrát.

Mivel nem volt kedve dolgozni, felment a hálószobába csomagolni. Még ha az átköltözés több hetet venne is igény¬be, akkor is maradt Chicagóban ruhája. Elég, ha a kézitáskát és a laptopot viszi, és közben világutazónak érzi magát.

A repülőgépen szépen elengedi magát, iszik egy ünnepi pezsgőt, aztán Összeírja az elintéznivalókat.

Rábeszéli nagyanyját, hogy tartson vele, és töltse a nyarat Írországban. Esedeg a szüleit is meggyőzi, hogy jöjjenek át, nézzék meg, milyen kellemesen berendezkedett és milyen boldog itt.

Minden más csak gyakorlati lebonyolítást kíván. Eladja az autót, bútort, felad néhány szívének kedves holmit. Meglepte, hogy az elmúlt években milyen kevés olyan dol¬got gyűjtött össze, amit igazán szeret.

Megszünteti a bankszámláit, végére jár minden papír¬munkának. Járt a feje, míg a kézitáskát a kamra ajtaja mel¬lé tene. Bejelenti az illetékes helyeken az állandó lakcím¬változást. Számításai szerint erre elég egy hét. Legrosszabb esetben tíz nap alatt túlesik az egészen.

A lakáseladást már telefonon és levélben is le lehet bonyolítani.

Kész is van, gondolta. Reggel átviszi Mollie-hoz a kutyát és a ház kulcsait, aztán beül a kocsiba, és Dublinba megy. Körülnézett, s azon tűnődön, mihez kezd reggelig.

Most mindenesetre a kertben dolgozik, hogy kifogásta¬lan állapotban hagyja itt: sehol egy gyom vagy hervadt vi¬rág. Azután búcsúlátogatást tesz Maude-nál, hogy tudassál pár napra elutazik.

Jókedvűen összeszedte a kertészszerszámait, kesztyűjét, fejébe csapta bolondos szalmakalapját, és kiment a kertbe.

Aidán nem Maude sírjához indult, inkább öntudatlanul Is arra vitte a lába. Amikor egyszerre ott találta magát, elidő¬zött kicsit, hátha eszébe jut valami okos, vagy némi vigaszt nyer szorult helyzetében.

Leguggolt, és megsimogatta a világokat, amiket Jude ha¬gyott ott.

- Gyakran meglátogat. Melegszívű és nagylelkű. Remény¬kednem kell, hogy van annyira melegszívű és nagylelkű, hogy abból nekem is jut. A te véred - tette hozzá. - És bár nem ismertelek fiatalon, hallottam hírét, hogy lobbanékony voltál és makacs, már megbocsáss a kifejezésért. Lassanként beláttam, hogy rád hasonlít, és csodálom érte. Most meglá¬togatom, és újra megkérem a kezét.

- Akkor hát ne kövesd el azokat a hibákat, amiket én. Aidán felpillantott a haragos zöld szempárba. Lassan fel¬egyenesedett. - Szóval valóságos vagy.

- Valóságos, mint a nap - biztosította Carrick. - Kétszer mondott nemet. Ha még egyszer megteszi, nem veszem hasznod, és elvesztegettem az időm.

- Nem azért kérem meg, hogy neked hasznodra legyek.

- Nekem akkor is csak egyeden lehetőségem maradt. Jól vigyázz hát, Aidan Gallagher. Ezen a helyen tiltott a varázslat, még nekem is. De tanáccsal szolgálnék.

-Köszönöm, de abból ma bó'ven kijutott.

-Akkor vedd hozzá ezt is. A szerelem, még ha esküvel fogadjuk is, nem elég.

Aidán bosszúsan túrt a hajába. - Akkor hát mi az ördög elég?

- Egy szó, amit még nekem is nehezemre esik kimondani - mosolyodott el Carrick. - Úgy szól, hogy: kompromisszum. Menj, amíg virágaiba feledkezve meglágyul a szíve. Növeli a siker esélyét. - Egyre szélesebben mosolygott. - Ahogy elnéz¬lek, minden segítség elkel, amihez hozzáférhetsz.

- Kösz a biztatást - morogta Aidán, amikor látogatója ezüstc5illámkéni eltűnt a szeme el ól.

Görnyedt vállal indult el a ház felé. - Saját testvéröcsém fafejűnek nevez, gúnyolódó tündérek rajtam köszörülik a nyelvüket, nők húznak be egyet. Hány békát kell még le¬nyelnem egy nap leforgása alatt?

Míg magában dohogott, fekete felhők gyülekeztek az égen, és baljós dörgés hallatszott. - Tessék csak, tessék! -nézett fel mérgesen Aidán. - Nyugodtan rázhatod az öklöd. Itt most az én életemről van szó.

Zsebre vágta a kezét, és igyekezett elfelejteni, hogy a feje úgy fáj, mint egy hatalmas odvas fog.

Hátra került, és már majdnem bekopogott, amikor eszé¬be jutott, hogy Carrick azt mondta, Jude a kertben van. Mi¬vel itt nem volt, csak elöl lehet, gondolta.

Lassan lélegzett, hogy megnyugodjon, aztán megkerülte a házat.

Jude énekelt. Amióta csak Aidán ismerte, még egyszer sem hallotta énekelni. És bár saját bevallása szerint Jude csak akkor énekelt, amikor ideges volt, Aidán úgy érezte, most nem ezért fakadt dalra.

A virágainak énekelt, és ez mélyen meghatotta Aidant. Édes, bátortalan hangja volt, amiből kiérződött, hogy nem bízik benne, még olyankor sem, ha azt hiszi, egyedül van.

Tüneményes látványt nyújtott, ahogy a színes virágok kö¬zött térdelt, és halkan énekeit arról, hogy egyedül van egy ün¬nepi teremben, bolondos kalapja féloldalasan a fején, a kisku-' tva meg mögötte aludt összegömbölyödve az ösvényen.

Jude nem vette észre a fekete felhőket, a fenyegető vihar közeledtét. Elénk színfolt volt varázslatos kis világában, és ha Aidán nem szerette volna már régtől fogva, most biztos beleszeret. De a miértet nem tudta megmagyarázni egyikük¬nek sem.

Egyszerűen Jude-é volt a szíve. Tudta, hogy ha úgy lép elé, hogy semmivel sem védi a szívét, az a legnagyobb koc¬kázat, amit férfi vállalhat.

Tett egy lépést, és nevén szólította.

Jude felkapta a fejét, tekintetük találkozón. Aidán szomo¬rúan látta, hogy Jude arcán a lágy, elégedett kifejezés helyé¬be hideg, kíméletlen harag költözik. Szomorú Látvány volt, de nem egész váradan.

- Nincs több beszélnivalónk. -Tudom.

Finn felneszelt, és örömteli ugatással Aidán elé ugrált, hogy üdvözölje. Ezt várta volna Jude-tól is, gondolta csüg¬gedten. Hogy mindig felragyog az arca, amikor meglátja, figyelmére vágyva rohan oda hozzá.

Nem csoda, hogy kirúgta, amikor úgy bánt vele, mint egy kiskutyával, futón át az agyán.

- Néhány dolgot azért el kell mondanom. Elsőnek is azt, hogy sajnálom.

Jude-ot váraüanul érte a bocsánatkérés, de nem lágyí¬totta meg a szívét. Évekbe telt, míg ennyi határozottságra szert tett, de most nem engedett belőle. - Helyes. Cserébe én is elnézést kérek, hogy megütöttelek.

Aidán orra feldagadt, és a puffadás már átterjedt a szeme alá. Ezt tényleg én csináltam?, csodálkozott Jude, és ezt egy¬szerre találta rémisztőnek és szégyentelenül izgalmasnak.

- Eltörted az orrom.

- Komolyan? - Jude először megrendülést érzett, és elin¬dult Aidán felé, de aztán meggondolta magát. - Megérde¬melted.

- Meg én. - Megpróbálkozott egy mosollyal. - Évekig te leszel a legfőbb beszédtéma a faluban.

Mivel Jude megtalálta ördögi énjét, amely ilyesmin ör¬vendezik, kimérten vetette oda: - Bizonyára egykettőre ta-

Iáinak valami más érdekességet. Nos, ne haragudj, de ezt még be kell fejeznem, és sok egyebet is el kell intéznem a holnapi elutazásom előtt.

- Elutazol? - Pánik fojtogatta. - Hova mész?

- Reggel visszautazom Chicagóba.

-Jude... - Aidán pár lépést tett felé, de Jude dühös szemvillanása megtorpanásra késztette. Szeretett volna le¬térdelni elé, könyörögni és esedezni, s úgy képzelte, erre kényszerül, mielőtt végez azzal, amiért jött. - Eltökélt szán¬dékod?

- Igen. Már mindent megszerveztem.

Aidán elfordult, hogy összeszedje magát. Elnézte a he¬gyeket, a falut, a tengert. Otthonát. - Elárulnád, hogy miat¬tam mész-e el, vagy azért, mert ezt akarod?

- Ezt akarom. Én csak...

- Akkor rendben. - Shawn azt mondta, hogy meg kell alázkodnia, és így is lett. Visszafordult Jude felé, és lassan odasétált hozzá. - Mondanom kell néhány dolgot. Csupán arra kérlek, hogy hallgass meg.

- Hallgadak.

- Máris kezdem - motyogta. - Igazán adhatsz egy férfi¬nak egy pillanatot, amikor a szemed előtt gyökeres fordu¬latot vesz az élete. Még ha nem érdemlem meg, akkor is kérek tőled még egy esélyt. Felejtsd el, kérlek, azokat a szavakat, amelyekkel kétszer kértelek, és hallgasd meg azt, ahogy most mondom. Erős asszony vagy. Az ízére csak most kezdesz ráérezni, de tudod azt is, hogy nem vagy szívtelen. Azt kérem, hogy egy percre tedd félre a haragod, hogy be¬lásd...

Amikor mondanivalójába belegabalyodva elhallgatott, Jude a fejét csóválta. - Fogalmam sincs, miről beszélsz. El¬fogadtam a bocsánatkérésed, te is az enyémet.

-Jude. - Aidán megfogta a kezét, de olyan erősen, hogy Jude szeme meglepetésében kitágult. - Nem tudom, hogy csináljam. A gyomrom egy merő görcsben van. Hát nem érted, hogy korábban nem volt tétje? Szavaim vannak, ten¬gernyi is, de nem tudom azokat, amiket előtted kellene ki-mondanom, amikor az életem múlik rajta.

Jude csak most látta, mekkora fájdalmat okozott neki. És nemcsak fizikailag. Ütést mért az egójára, megalázta barátai és családja előtt. Mégis bánja, amit tett. Jude máris kissé megenyhült. - Ezt már mondtad, Aidán. Eltekintünk attól, ahogy mondtad, és elfelejtjük, hogy valaha is megesett.

- Epp az a baj, hogy sosem mondtam. - Szeme megvil¬lant, hangján feszültség érződött. Felettük megdörrent az ég, mintha ólomgolyók görögnének. - A szavaknak mágikus erejük van. Megbűvölnek, megátkoznak. Néhány, a legjob¬bak mindent megváltoztatnak, ha egyszer kimondják őket. Ezért nem mondtam ki őket, mert gyáván abban remény¬kedtem, hogy előbb megváltozol, én meg gondoskodom rólad. Ezért is bocsánatot kérek. Pedig valóban törődni aka¬rok veled. - Jude arcához emelte a kezét. - Nem tehetek róla. Szeretnék adni neked, sokfelé szeretnélek elvinni, és szeretnélek boldognak látni.

-Jó ember vagy, Aidán - kezdte Jude.

- Ennek semmi köze a jósághoz. Szeretlek, Jude.

Látta Jude szemében a változást, a megrázkódtatást és a gyanakvást, s ebből tudta, mekkorát hibázott. Nem maradt más hátra, mint teljesen kitárni előtte a szívét. - Halálosan szerelmes vagyok beléd. Azt hiszem, attól a pillanattól fog¬va, hogy megláttalak, sőt talán még az eló'ttől, hogy megpil¬lantottalak volna. Te vagy számomra az egyetlen. Nem volt előtted senki, ahogy nem lesz utánad sem.

Jude úgy érezte, muszáj leülnie, de csak a földre ülhe¬tett, és az messze volt. - Én nem is tudom... Ó, istenem.

- Nem sürgeüek, ahogy korábban tettem. Hagyok rá időt, amennyi csak kell. Csak azt kérem, adj még egy lehe¬tőséget. Rendbe teszem itt a dolgaimat, aztán utánad jövök Chicagóba. Ott is nyithatok egy kocsmát.

Jude két kezét a fejéhez kapta, nehogy legördüljön a nyakáról. - Hogyan?

- Ha ott akarsz élni, nekem úgy is jó.

- Chicagóban? - Most már a feje sem számított, semmi sem, csak a férfi, aki a kezébe kapaszkodott, és úgy nézett a szemébe, mintha a világ abban összpontosulna. - Elhagy¬nád Ardmore-t, és eljönnél Chicagóba?

- Bárhova, ha veled lehetek.

- Várj egy percet. - Elhúzta a kezét, a kertkapuhoz ment, és rátámaszkodott, míg igyekezett összeszedni a gondolatait

Aidán szered. És ezért feladná az onhonát, az örökségét, a hazáját, hogy követhesse. Nem azt kéri, hogy olyan le¬gyen, amilyennek ő akarja, amit elvár tőle. Elég, hogy olyan, amilyen.

Mi több, felajánlja, hogy olyan lesz, amilyennek Jude akarja. Amit elvár tőle. Csoda.

Nem. Nem tekinti csodának, hogy szeret, és cserébe ugyanolyan erősen, mélyen és kétségbeesetten viszontsze¬retik. Megérdemlik egymást és az életet, amit majd együtt felépítenek.

Nem csodának tartja tehát, hanem helyesnek.

Igenis megtalálta Jude Murrayt. És még annál is többet.

Szilárd elhatározással fordult Aidán felé. Állhatatos, nyu¬godt és magabiztos volt. Aidán nemigen tudta, mire vélje kis félmosolyát.

- Azt mondtad, feleségre van szükséged.

- Igen, ha az a feleség te vagy. Várok, amíg csak jónak tartod.

- Mennyit? Egy évet? - Felvonta a szemöldökét. - Ötöt, tízet?

Aidán gyomra görcsbe rándult. - Nos, remélem, hama¬rabb is meg tudlak győzni.

Az álmok kockázattal járnak, gondolta Jude. És mersz is kell hozzájuk. Legdrágább álma most válaszára var.

- Mondd még egyszer, hogy szeretsz.

- Teljes szívemből, mindenemmel, ami vagyok vagy le¬szek. Szeretlek, Jude Frances.

- Meggyőzően hangzik. - Aidán szemébe nézve visszain¬dult felé a kerti ösvényen. — Amikor rájöttem, hogy von¬zódsz hozzám, arra gondoltam, hogy viszonyt kezdek veled, valami szenvedélyes, meggondolatlan, merész kapcsolatot. Még sosem volt ilyen az életemben, s itt volt ez a magas, jóképű ír, akinek kedve lenne hozzá. Nem ezt akartad te is?

-De igen... legalábbis azt hittem. - Visszatért a fojtogató rémület. - A fenébe is, ez nem elég.

- Ez rendben is van, mert az volt a gond... illetve az még most is, hogy... alkalmaüan vagyok az ilyen futó viszo¬nyokra, hosszú távon mindenképp. így még az első éjszaka

előtt, amikor karjaidban vittél fel, én már szerelmes voltam beléd.

-Aghra. - Amikor Aidán át akarta ölelni, Jude megrázta a fejét és hátrébb lépett.

- Nem, mert még nem fejeztem be. Nem egyszer s min¬denkorra térek vissza Chicagóba, hanem hogy eladjam a lakásom, elrendezzem az ügyeim, és véglegesen ideköltöz¬zek. Nem miattad, és még most sem miattad döntöttem így. Egyedül magam miatt. írni akarok. Azaz már írok is - he-lyesbített. - Egy könyvet.

- Tényleg? - Aidán arcának ragyogása büszkeségből fa¬kadt, és ez meglepte Jude-ot. És megpecsételte kötésüket. - Hiszen ez csodálatos. Isten is erre teremtett.

- Honnan tudod?

- Mert már az boldoggá tesz, hogy beszélsz róla. Látszik raj¬tad. És értesz a mesemondáshoz. Már mondtam máskor is.

- Igen - hagyta rá csendesen Jude. - Igen, mondtad már. Mielőtt kipróbáltam volna.

- Veled örülök.

- Mindig is írni szerettem volna, de nem volt hozzá bá¬torságom, még ahhoz sem, hogy egyáltalán fontolóra ve¬gyem. De most van. - Most értette meg, hogy bármihez van bátorsága. Mindenhez. - írni akarok, és kiválóan akarom művelni. Itt akarok írni. Mert itt találtam meg a helyem. Az otthonom.

- Nem akartál elmenni?

- Csak egy kis időre, de azt eldöntöttem, hogy nem hoz¬zád térek vissza. Megtaláltam itt a helyem, Aidán. Az én he¬lyem. Először az enyémé kellett hogy váljon. És célt is talál¬tam. Az is az enyém kellett hogy legyen.

- Megértlek. - Megérintette Jude haját. - Azért, mert én is ilyen voltam. El tudod fogadni, hogy ezt tudom, és mind¬ezt akarom, hogy a tied legyen, és azt is akarom, ami ezen felül van?

- Elfogadom, hogy megtaláltam a helyem, a célom, és most megtaláltalak téged is. És most már hozzád térek vissza. És mindenben a maximumot nyújtom majd. - Ezúttal ő nyúlt Aidán kezéért, hogy megfogja. - Megkaptam tőled a szavakat, Aidán, és a szavak varázsát is. És visszaadom őket neked. Mert amit ma elkezdünk, azt egyenlő kilátásokkal kezdjük el.

300

Kis szünetet tartott, mert várta, hogy feltámadnak meg¬szokott félelmei, kétségei, de helyettük csak örömet érzett. -Soha nem volt előtted senki - szólalt meg csendesen. - Bár szerettem volna, ha van, olyanná próbáltam válni, hogy le¬gyen, mert féltem az egyedülléttől. De most már megtanul¬tam egyedül lenni, bízni önmagamban, szeretni önmagam. Nem vagyok többé gyenge, alakítható jellem, aki hajlandó azt tenni, amit mondanak neki, csak ne okozzon kellemet-lenséget.

Aidán szíve dalra fakadt, és ujját óvatosan sebes orrához érintette. - Ezt a részét tökéletesen értem, drágám.

Jude elnevette magát, és szemernyit sem bánta, ami tör¬tént. - Ha egyszer hozzád kötöttem az életem, utánad már nem lesz többé más. - Másik kezét is kinyújtotta Aidán felé.

- Örökké, Aidán, vagy soha.

- Örökké. - Megragadta Jude két kezét, először az egyi¬ket, aztán a másikat csókolta meg, majd nagyot sóhajtott, és térdre ereszkedett a lány előtt.

- Mit művelsz?

-Végre úgy csinálom, ahogy illik. Már nincs bennem büszkeség - mondta, és szíve ott tükröződött a szemében.

- Nincs zsáknyi gyémánt a napból, amit lábad elé önthet-nék. Csak ez.

Zsebébe nyúlt, és elővett egy gyűrűt. Régi, vékony arany¬karika volt, a foglalatban kicsi gyémánt, amin megcsillant a fény, és úgy sziporkázott közöttük, mint egyszer megtar¬tott, megtartásra váró és ismét megtartott ígéret.

-Anyám anyjáé volt, a kő kicsi, a foglalat egyszerű. De kiállta az idő próbáját. Kérlek, fogadd el, s vele engem, mert kimondhatatlan az irántad érzett szerelmem. Építsük fel egyenlő esélyekkel együtt az életünket. Bármilyen lesz is, bárhol lesz is, a miénk lesz.

Jude megígérte magának, hogy nem sír. Egy ilyen pilla¬natban tisztán akart látni. A férfi, akit szeret, a lábai előtt térdel, és felajánlja neki... mindent felajánl neki.

Jude letérdelt vele szemben. - Elfogadom, s vele együtt téged, és mindkettőt nagy becsben tartom majd. Hozzád tar¬tozom, Aidán, s te hozzám. - Kinyújtotta a kezét, hogy Aidán ráhúzhassa ujjára a gyűrűt, a szívnek tett ígéret karikáját. -És az élet, amit építünk, ezzel a pillanattal kezdődik.

301

Amikor Aidán Jude ujjára húzta a gyűrűt, a felhők elvo¬nultak, és a kibukkanó nap fénye gyémántként csillogón.

A virágok közt térdelve nem vették észre az alakot az ab¬lakban, sem azt, hogy milyen sóvárogva nézi Őket.

Átölelték egymást, ajkaik találkoztak. Amikor Aidán orrá¬ba belehasított a fájdalom, felszisszent.

- Ó, istenem! Fáj - sajnálkozott Jude, amint arrébb hú¬zódott, s igyekezett, nehogy elnevesse magát. - Gyere be, teszek rá jeget.

-Jobb gyógymódot is tudok rá - emelkedett fel Aidán, és karjaiba kapta Jude-ot. - Vigyázz vele, és nem lesz sem¬mi baj.

- Biztos, hogy eltört?

Aidán rásandított a szeme sarkából. - Igen, biztos, mivel történetesen az én arcomhoz tartozik. És nem kell ilyen elé¬gedett képet vágni. - Amikor egy pillanatra megállt az ajtó¬ban, csókot nyomott Jude homlokára. - És arra gondoltam, hogy ha már ilyen elégedett vagy, ideje, hogy eszedbe jut¬tassam, tartozol nekem kétszáz fonttal.

- Én meg azt gondolom, hogy gondoskodsz róla, hogy megérje az árát.

Felemelte a kezét, s elnézte, ahogy a kis gyémánt szikrá¬zik a napsütésben. Aztán lenyúlt, és ő nyitotta ki az ajtót.