NORA ROBERTS

A TENGER SZÍVE

Varázzsal és legendával teli az ardmore-i táj, a kis írországi tengerparti falu levegője. És az egyik legenda szereplői, a tündérkirály Carrick és szépséges földi szerelme, a szellemként kísértő Lady Gwen saját legendájuk végére szeretnének jutni, és várnak. Várnak, hogy beteljesedjék egy mesés szám - harmadszor is egymásra találjon két halandó ember szíve. Nora Robert romantikus trilógiájának végeztével - az előző két rész, a Napgyémántok és A hold könnyei - a legenda is beteljesedik: Carrick és Gwen, tündérkirály és halandó szerelme is egymáséi lehetnek - egymáséi halhatatlanul, mindörökké.

1.

Ardmore falva meghitten bújt meg Waterford megyében, Írország déli partján, amelyet a Kelta–tenger hullámai mostak. Az aranyló homokpartból sziklafal tört a magasba, hogy útját állja a hullámok ostromának.

A közeli, tenger fölé nyúló szép sziklapárkányon vadfű nőtt, és egy szálloda állt rajta. Aki nem félt a frissítő, bár megerőltető sétától, körbejárhatta a földnyelvet, és az első dombtetőn elgyönyörködhetett a kápolna romjaiban és Szent Declan forrásában.

A látogató elé táruló látvány megérte a kapaszkodást: a végtelenben tenger és ég találkozott, lent ott kuporgott a falu. Megszentelt földön járt, aki feljött ide, s bár halottakat temettek ide, sírkő csak egy nyughelyet jelzett.

A falu tiszta, rendezett utcáival, szépen kifestett, olykor hagyományosan zsúpfedeles házaival és meredek domboldalaival nagyon szép volt. Virág borított mindent: túlcsordult az ablakok virágládáinak szélén, kosarakban, cserepekben, de még az ajtók mellett is virított. Fentről, lentről egyaránt bájos látványt nyújtott, és a falubeliek büszkék voltak rá, hogy már két éve folyamatosan elnyerik a Szép Város díját.

A Toronydombon egy nagyszerű kerek őrtorony magasodott, még kúpos teteje is meglepő módon ép maradt, mellette a Szent Declan tiszteletére emelt tizenkettedik századi katedrális romja állt. Ha kérdezték, a helybeliek szívesen elmondták, hogy Declan harminc évvel hamarabb tette lábát Írország földjére, mint a jó Szent Patrik.

Mindezt nem hetvenkedésből, csupán a tényállás tisztázása végett közölték.

És aki megkérdezte, elmondták, hogy a tető híján éggel takaródzó katedrálisban biztonságba helyezett köveken kelta „ogam" írást böngészhetnek, vagy időtől és széltől megkopott római kori árkádsoron legeltethetik a szemüket.

Ezzel együtt a falu nem vágyott pompára és hírnévre; egyszerű, kellemes hely volt, egy–két üzlettel, az elbűvölő homokos strandtól nem messze szétszórtan épült házikókkal.

Határában a helységnévtáblán ez állt: Failte, ami annyit tesz: Isten hozott!

Több ezer éves történelem, egyszerű lélek és vendégszeretet: e három elegye keltette fel Trevor Magee érdeklődését.

Az övéi Ardmore–ba és a Régi Parókiára valósiak voltak. Magee nagyapja is itt született, az ardmore–i öböl közvetlen közelében levő kunyhóban. Élete első éveiben ezt a nyirkos, sós levegőt szívta be, talán anyja kezét fogta, amikor boltba vagy a partra mentek.

Nagyapja aztán elhagyta szülőfaluját és hazáját, magával vitte Amerikába fiatal feleségét és kicsi fiát. Sosem tért vissza, és Trevor tudomása szerint vissza sem tekintett. Az öregembert a szívében meglévő keserűség örökre elszakította hazájától. Dennis Magee sosem említette Írországot, Ardmore–t vagy ottani rokonait, akiket elhagyott.

Trevor Ardmore–ról alkotott képét szövevényes érzések és kíváncsiság szőtték át, és személyes okból esett éppen erre a falura a választása.

Megengedhette magának azt a fényűzést, hogy személyes okok vezéreljék.

Építésből élt, és akárcsak előtte nagyapja és apja, ő is okosan és jól építkezett.

Nagyapja eleinte kőművesként kereste kenyerét, vagyonát ingatlanspekulációval alapozta meg a második világháború alatt és után, később pedig már csak ingatlanok adásvételével foglalkozott, az építést embereire hagyta.

Az öreg Magee ugyanolyan szenvtelenül tekintett vissza kétkezi munkáséveire, mint szülőföldjére. Ha Trevor nem tévedett, egyforma szenvtelenséggel viszonyult mindenhez.

De Trevor egy építő kezét és szívét örökölte, hozzá a sikeres üzletember józan, hideg számítását, s megtanulta mindkettőt előnyére fordítani.

Szüksége is lesz rá itt, gondolta, meg hozzá egy csipetnyi érzelmességre is, ha fel akarja építeni a színházát, a hagyományos ír muzsika hagyománytisztelő fellegvárát, bejáratánál a már jól bevezetett Gallagher–kocsmával.

Megegyezett Gallagherékkel, és megkezdték az építkezést, mielőtt még át tudta volna úgy rendezni az életét, zsúfolt munkanapjait, hogy legyen ideje itt lenni. Most végre megérkezett, és a megfigyelő, csekk–kiállító szerepénél többre vágyott.

Részt akart venni az építésben.

Májusban ezen a mérsékelt éghajlaton a betonszállítás jólesőn megizzasztja az embert. Trevor aznap reggel farmer–kabátban, kezében bögre gőzölgő kávéval indult el a házikóból, amit tartózkodása idejére itt bérelt. Most, órákkal később, a kabátját már félredobta, inge elejét és hátát vékony csíkban itatta át a veríték.

Száz fontot is megadott volna egy korsó jéghideg sörért.

A kocsma pár lépésnyire volt, az építkezési törmelék túloldalán. Előző napi felderítőútján azt is látta, hogy délben nagy a forgalom. De aligha olthatja szomját hideg Harppal, amikor embereinek munka közben megtiltja az ivást.

Vállával, fejével körzött, s közben pillantását végigjártatta az építkezésen. A betonkeverő állandó moraja, parancsokat odakiáltó és teljesítő emberek hangos szóváltása: a munka muzsikája, vélte Trevor. Erre sosem unt rá.

A munka szeretetét apjától örökölte. Ifjabb Dennis hitt benne, hogy mindent alulról kell kezdeni, és a Magee–k harmadik nemzedéke ezt szóról szóra be is tartotta. Több mint tíz–tizenöt éven át – ha az építkezéseken végigrobotolt nyarakat is hozzászámolja – megtanulta a szakma minden csínját–bínját.

A hátfájást, a vért, a gyötrelmes izomlázat.

Harminckét évesen már több időt töltött igazgatósági üléseken, mint állványokon, de nem veszett ki belőle sem a kétkezi munka megbecsülése, sem annak öröme.

Úgy határozott, hogy Ardmore–ban, saját színháza építésénél megengedi magának a tevőleges részvétel fényűzését.

Figyelte a kifakult sapkában és kopott csizmában tevékenykedő apró termetű nőt, ahogy körbejár, int, hogy engedjék le a nedves betont a csúszdán. Átmászik homokon, kövön, ásójával megkocogtatja a csúszdát, jelzi a betonszállító vezetőjének, hogy ne eresszen le többet, aztán a többi munkással együtt beáll a gödörbe, hogy lapátoljon, és elegyengesse az anyagot.

Brenna O'Toole, gondolta Trevor, és örült, hogy ebben a kérdésben ösztöneire hallgatott. Helyesen tette, hogy az építkezés vezetésével Brennát és az apját bízta meg. Nemcsak építésben való jártasságuk miatt, bár az is bámulatos volt, hanem mert ismerték a falut és az itt lakókat, kezük alatt ment minden, mint a karikacsapás, a férfiak boldogok voltak, és eredményesen dolgoztak.

Az ilyen vállalkozásoknál a PR–munka nem kevésbé fontos, mint a szilárd alapozás.

Remekül beváltak, ehhez kétség sem fér. Ardmore–ban töltött három napja alatt Trevor belátta, hogy jól választott O'Toole és O'Toole–lal.

Amikor Brenna kimászott a gödörből, Trevor odalépett, és kezét nyújtotta, hogy kisegítse.

– Kösz. – Brenna belevágta ásóját a földbe, és rátámaszkodott. Koszos csizmája és fakó sapkája ellenére úgy festett, mint egy kobold. Bőre igazi írre vallott: bársonyosan fehér volt, sapkája alól néhány élénkvörös hajfürt szabadult ki.

– Tim Riley azt mondta, egy–két napig biztos nem fog esni, és időjóslásban többször van igaza, mint ahányszor téved. Gondolom, kész leszünk a betonozással, mielőtt az idő miatt kellene aggódnia.

– Nagyot haladtak az érkezésemig.

– Hát persze. Amint megkaptuk a zöld jelzést, mire vártunk volna? Nagyszerű, szilárd alapozást kap, Mr. Magee, mégpedig határidőre.

– Trev.

– Hát akkor Trev. – Brenna megbillentette a sapkáját, majd a fejét is, hogy felnézzen az előtte álló férfira, aki – bár Brenna csizmában volt – jó harminc centivel magasabb volt az ő százötvenöt centijénél. – Remek csapatot küldött Amerikából.

– Mivel személyesen, egyenként válogattam össze őket, egyetértek.

Brenna kissé távolságtartónak, de cseppet sem barátságtalannak érezte a férfi modorát.

– Akkor hát nőket nem is szokott kiválasztani?

A férfi lassan elmosolyodott, a jókedv apránként áradt szét az arcán, míg el nem ért füstszürke szeméhez.

– De mennyire, hogy szoktam. Amilyen gyakran csak lehet, munkára és munkán kívül is. Egyik legjobb ácsom választottam erre a munkára, és ő is nő. Jövő héten érkezik.

– Jó tudni, hogy Brian kuzinomnak igaza volt ezen a téren. Állította, hogy hozzáértés és nem a nemek szerinti megkülönböztetés alapján vesz fel embert. Nagyot haladtunk ma délelőtt – nézett körül az építkezésen Brenna. – Az az átkozottul dübörgő teherautó egy darabig még aláfestő zenét szolgáltat. Darcy holnap érkezik haza, és máris megmondhatom, hogy rágni fogja a fülünket a zaj miatt.

– Jó zaj. Építési.

– Magam is így gondolom.

Tökéletes összhangban álltak egy darabig, mialatt a keverő kihányta a beton maradékát.

– Meghívom ebédre – ajánlotta Trevor.

– Én pedig köszönettel elfogadom. – Brenna füttyentett, hogy felkeltse apja figyelmét, és amikor Mick ránézett, evést mímelt. Mick vigyorogva bólintott, intett, aztán folytatta munkáját.

– A hetedik mennyországban érzi magát – jegyezte meg Brenna, amikor elindultak, hogy lemossák a csizmájukat. – Mick O'Toole akkor a legboldogabb, ha építkezésen dolgozhat. Minél mocskosabb, annál jobb. – Brenna elégedetten dobogott, hogy csizmájáról leszakadjon a sár, majd elindult a konyhaajtó felé. – Remélem, körülnéz a környéken, amíg itt van, és nem az építkezésen tölti minden idejét.

– Szándékomban is áll megnézni a látnivalókat. – Természetesen részletes jelentést kapott mindenről: a turistacsalogató nevezetességekről, a nagyvárosokba vezető és azokból idetartó útvonalakról. De úgy tervezte, saját szemével néz utána mindennek.

Nemcsak tervezte, de szükségét is érezte. Valami ellenállhatatlanul vonzotta Írországhoz, vallotta be magának. És több mint egy éve Ardmore–hoz is. Kivált álmaiban.

– Ez aztán a nagyszerű férfi, aki azt csinálja, amihez leginkább ért – nyitott be a konyhába Brenna. – Mid van ma számunkra, Shawn?

A fekete sörényű, ködösen kék szemű, nyúlánk férfi elfordult a hatalmas régi tűzhelytől.

– Ajánlatunk a mai napra tengeri parajleves és marhahúsos szendvics. Jó napot, Trevor. Brenna nem hajtja magát jobban, mint kellene?

– Ő az építkezés motorja.

– Muszáj, ha már életem értelme lassú. Akartam is kérdezni, Shawn, hogy kiválasztottál–e pár dalt Trevornak, hogy dönthessen?

– Időm javát új asszonyom igényeinek kielégítése foglalja le. Követelődző teremtés. – Shawn két keze közé fogta Brenna arcát, és szájon csókolta. – Mars ki a konyhámból. Darcy nélkül amúgy is bolondokháza van.

– Holnap már itt lesz, és ilyenkorra, vagy tucatszor el is átkozod majd.

– Mit gondolsz, miért hiányzik? Hogy szidhassam. Adja le Sineadnak a rendelést – szólt oda Shawn Trevornak. – Rendes lány, és Jude–unk is próbálja betanítani. Csak még nincs gyakorlata.

– Sinead Mary Kate húgom barátnője – magyarázta Brenna Trevornak, ahogy benyomta a konyhát a kocsmától elválasztó lengőajtót. – Jó természetű lány, csak kicsit szétszórt. Pillanatnyilag vágyai netovábbja, hogy Billy O'Harához menjen feleségül.

– És Billy O'Hara mit szól ehhez?

– Mivel becsvágy tekintetében nem ér fel Sineadhoz, szépen befogja a száját. Jó napot, Aidán.

– Jó napot a kedves vendégeknek is. – A legidősebb Gallagher a bárpult mögül pillantott fel, ahol éppen sört csapolt. – Ebédelni szándékoztok?

– Úgy bizony. Látom, nagy a forgalom.

– Istennek hála a turistabuszokért. – Aidán rájuk kacsintott, majd a várakozóknak csúsztatta a söröskorsókat.

– Együnk inkább a konyhában?

– Szükségtelen, hacsak nem rohantok. – Szeme, mely sötétebb kék volt, mint öccséé, végigpásztázta a kocsmát. – Á szokottnál kissé lassúbb a kiszolgálás. De van még néhány szabad asztal.

– Döntsön a főnök. – Brenna Trevorhoz fordult. – Hogy szeretné?

– Üljünk le valamelyik asztal mellé. – így jobban megfigyelheti, hogy vezetik a boltot, gondolta.

A bárpult mögül átmentek az éttermi részbe, és letelepedtek egy kis asztalhoz. Beszélgetés halk moraja, kékes cigarettafüst és sör élesztőillata töltötte meg a helyiséget.

– Iszik egy korsóval? – tudakolta Brenna.

– Munkaidő végéig nem.

Brenna szája széle megrándult, majd kényelmesen hátradőlt.

– Akkor hát jól hallottam az embereitől. Azt beszélik, e tekintetben zsarnokian hajthatatlan.

Trevor nem bánta, hogy zsarnoknak nevezik. Ez azt jelenti, hogy kézben tartja a dolgokat. ; – Helyesen mondták.

– Meg kell hogy mondjam, ezt a törvényt nehéz lesz itt betartatni. A magának dolgozók többsége Guinnessen cseperedett fel. Kiskoruktól úgy isszák, mint az anyatejet.

– Én sem vetem meg, de amikor egy férfi vagy éppen nő nekem dolgozik, jobb, ha megmarad a tejnél.

– Á, szóval maga kemény ember, Trevor Magee – mondta Brenna, de szavai élét elvette nevetése. — Mondja csak, hogy tetszik a Tündérdombi Ház?

– Nagyon. Kényelmes, kifogástalan, csendes, és a kilátás egyszerűen szívfájdítóan gyönyörű. Pontosan az, amire vágytam. Hálás vagyok, hogy ott szállásolt el.

– Nem gond, egyáltalán nem gond. Családban marad, tudja. Úgy érzem, Shawnnak hiányzik a kis konyha, mert a ház, amit építünk, még messze van a késztől. Épp csak lakható – tette hozzá, mert ez a téma okozta köztük mostanában a legtöbb súrlódást –, de szabadnapjaimon a konyhán akarok dolgozni, hogy boldogabb legyen.

– Szívesen megnézném.

– Tényleg? – Brenna meglepetten hajtotta félre a fejét. – Nos, jöjjön, amikor csak kedve tartja. Ha nem haragszik meg, nem hittem, hogy annyira barátságos ember, mint amilyennek most látszik.

– Mire számított?

– Cápára, ha nem bántom meg vele.

– Egyáltalán nem. Attól függ, tudja, hogy milyen vízben úszom. – Elkapta a pillantását, és arckifejezése ellágyult, amikor észrevette Aidán feleségét. Már éppen fel akart állni, amikor Jude intett, hogy maradjon csak ülve.

– Nem foglalok helyet, de azért köszönöm. – Kezét jókora pocakján nyugtatta. – Jude Frances vagyok, és ma én szolgálom ki kedves vendégeinket.

– Nem szabadna talpon lennie és nehéz tálcákat cipelnie. Jude felsóhajtott, és elővette noteszét, amelybe a rendeléseket írta.

– Mintha csak Aidant hallanám! Majd ha kell, leülök, és felteszem a lábam, és nem cipelek semmi nehezet. Sinead nem boldogul egyedül.

– Ne izgassa magát, Trevor. Áldott jó anyám krumplit szedett aznap, amikor engem szült, aztán, amikor világra hozott, nekiállt megsütni. – Trevor elgondolkodó tekintetét látva Brenna kuncogni kezdett. – Hát, talán nem egészen így volt, de bármibe lefogadom, hogy így is történhetett volna. Ha lehet, a napi kínálatban ajánlott levest kérem, Jude, és... – Trevorra vetett gonoszkodó mosollyal fejezte be – ...egy pohár tejet.

– Én is ezt kérem – mondta a férfi –, és hozzá szendvicset. – Jó választás. Máris hozom.

– Erősebb, mint amilyennek látszik – nyugtatta meg Brenna, amikor Jude egy másik asztalhoz lépett. – És önfejűbb is. Most, hogy úgymond, megtalálta a helyes utat, még elszántabban akarja majd bebizonyítani, hogy meg tudja tenni azt, amire figyelmeztetik, hogy nem szabadna megtennie. Higgye el, Aidán nem engedi, hogy Jude túlhajtsa magát. A tenyerén hordja a feleségét.

– Igen, ezt észrevettem. A Gallagher férfiak láthatóan odaadóan szeretik asszonyaikat.

– Jól is teszik, különben az asszonyok menten odacsapnak. – Brenna elengedte magát, hátradőlt, levette sapkáját. Vörös fürtjei vállára omlottak. – Szóval nem találja hogy úgy fogalmazzam – túl parasztosnak itt nálunk, vidéken?

Trevor gondolatban végigjárta az építkezéseket, ahol megfordult: sárlavinák, árvizek, tűrhetetlen hőség, értelmetlen vandalizmus, szabotázs jutottak eszébe.

– Szó sincs róla. A falu pontosan olyan, mint amilyennek Finkle jelentése nyomán elképzeltem.

– Á, igen. Finkle. – Brenna nagyon is jól emlékezett Trevor felderítőjére. – Ő aztán olyan férfi, aki szereti maga körül a városi kényelmet. De ezek szerint maga nem olyan... válogatós.

– Attól függ, miről van szó. Van, amiben válogatós vagyok. Ezért is vettem figyelembe a színház terveinél a maga elképzeléseit.

– Tetszetős, behízelgő bók. – Brennát mintha hájjal kenegették volna. – De én inkább a személyes vonatkozásra gondoltam. A Tündérdombi Ház kivételes helyet foglal el a szívemben, és nem voltam biztos benne, hogy kedvére valónak találja. Arra gondoltam, hogy egy olyan háttérrel és anyagiakkal rendelkező férfi, mint maga, inkább a sziklán álló szállodát választja, szobaszervizzel, étteremmel, miegymással.

– A szállodai szobák sokszor fullasztóak. Egyébként érdekes, hogy olyan házban lakom, amelyben egyik ősöm menyasszonya született, élt és meghalt.

– Öreg Maude. Nagyszerű asszony volt. Látó asszony. – Brenna beszéd közben egy pillanatra sem fordította el Trevor arcáról a tekintetét. – Sírja fent van Szent Declan forrása mellett, és ott érezheti is a jelenlétét. A házban nem őt találja.

– Hát kit?

Brenna felvonta a szemöldökét.

– Úgy, szóval nem ismeri a legendát? Pedig a nagyapja itt született, apja kisgyerek volt, amikor áthajóztak Amerikába. De sok évvel ezelőtt azért hazalátogatott. Tehát egyikük sem mesélte el Carrick király és Lady Gwen történetét.

– Nem. Ezek szerint Lady Gwen kísért a házban? – Látta már?

– Nem. – Trevor nem legendákon és mítoszokon nőtt fel, de keringett annyi ír vér az ereiben, hogy a szellemük megérintse. – Érződik valami nőies a házban, valami illat, ezért szavaztam a hölgyre.

– És nem is tévedett.

– Ki volt Lady Gwen? Ha már egy fedél alatt élek egy kísértettel, hadd tudjak meg róla többet.

Nem tereli más témára a szót, nem mulat elnézően a babonás íreken és legendáikon, gondolta elismerően Brenna. Nem látszik rajta más, csak hűvös érdeklődés.

– Most megint meglepett. De előbb hadd nézzek utána valaminek. Máris visszajövök.

Ez aztán izgalmas, gondolta Trevor. Van egy kísértete!

Régebben is előfordult, hogy érzett ezt–azt. Régi épületekben, üres telkeken, elhagyott mezőkön. Nem olyan téma, amit egy férfi igazgatósági üléseken vagy nehéz munkanap után az emberei előtt szóba hoz. Legalábbis az esetek többségében. De ez más hely, más hangulat. És kíváncsi is volt.

Minden érdekelte, ami Ardmore–ral és környékével összefüggött. Egy jó kísértethistória vendégcsalogató, csakúgy, mint egy jól vezetett kocsma. Légköre van.

A Gallaghernek éppen olyan légköre volt, mint amilyet színháza „bevezetőjének" elképzelt. Az időtől, füsttől és zsírtól megfeketedett fa kellemesen harmonizált a krémszínű falakkal, a kőből rakott kandallóval, az alacsony asztalokkal és padokkal.

A bárpult valóságos csoda volt: érett vadgesztenyefából faragott szépség, amit a Gallagherek állandóan törölgettek, fényesítettek. A vendégek életkora a karon ülő gyerektől egy vénemberig terjedt, akinél idősebbet Trevor még életében nem látott, és aki ingatagon ült a bárpult végében egy magas széken.

Ahogy körülnézett, többeket látott, akiket helybelieknek vélt annak alapján, ahogy iszogattak, cigarettáztak, vagy ráérősen fogyasztották italukat, de háromszor annyian voltak, akik csakis turisták lehettek, asztal alá tolt videokamera–táskájukból, asztalra terített térképeikből és nyitott útikönyveikből ítélve.

Sokféle akcentus keveredett, de többségében az a vidám, édes dallamú beszéd hallatszott, amelyet nagyszüleitől hallott haláluk napjáig.

Trevor eltűnődött, nekik vajon miért nem hiányzott, hogy újra hallják, miért nem fogta el őket soha a leküzdhetetlen vágy, hogy visszatérjenek Írországba. Miféle keserű emlékek tarthatták távol őket, hogy egy nemzedéket átugorva végül őt hajtsák ide vissza, hogy saját szemével lássa e földet?

Végül pedig a legnagyobb kérdés, hogy miképpen ismerhette fel Ardmore–t, a házikóból nyíló kilátást, honnan tudta, mit lát majd, ha felmászik a sziklabérc csúcsára. Mintha elméjébe vésve hordozta volna egész életében ennek a helynek az emlékét, amit valaki más örökített és őrzött meg számára.

Családja nem tartott fényképeket. Apja ugyan járt itt egyszer; Trevornál fiatalabb volt akkoriban, de leírása legjobb esetben is vázlatos volt.

De persze ott voltak a jelentések. Finkle New Yorkba hozott jelentéséből származó fényképek minden szögből, leírások. De ismerte mindet, mielőtt még kinyitotta volna a dossziét, már tudta.

Örökölt emlékek?, - tűnődött el, bár nem nagyon hitt az ilyesmiben. Egy dolog, hogy örökli apja szemének tiszta szürke színét, súlyos szemhéjú, hosszúkás formáját. Mondják, nagyapjától a kézformáját örökölte, és üzleti érzékét. De az emlék is benne lenne a génekben?

Eljátszott a gondolattal, amíg tekintete a termet pásztázta. Meg sem fordult a fejében, hogy munkaruhájában, délelőtti munkától összeborzolódott sötétszőke hajával inkább helybelinek látszik, mint idegennek. Keskeny, éles vonású, csontos arca nem annyira üzletemberre, mint inkább harcosra vagy tudósra vallott. A nő, akit majdnem feleségül vett, azt mondta, hogy olyan az arca, mintha egy eszelős zseni csiszolta, formálta volna. Az állán levő halvány heg – egy houstoni tornádó alatt nekicsapódó üvegszilánk emléke – növelte a belőle áradó keménység benyomását.

Olyan arc volt, amely nem árult el semmit, csak ha az Trevor Magee érdekét szolgálta.

E pillanatban távolságtartó, hűvös kifejezés uralkodott rajta, amely könnyed barátságosságra váltott, amint Brenna feltűnt Jude–dal a nyomában. Trevor észrevette, hogy a tálcát Brenna cipeli.

– Megkértem Jude–ot, hogy szenteljen pár percet önnek, üljön ide, és meséljen Lady Gwenről – kezdte Brenna, és máris tette át az ételt a tálcáról az asztalra. – Jude seanachais.

Trevor kérdő pillantására Jude a fejét rázta.

– Kelta nyelven mesemondót jelent. De nem az vagyok, én csak egy...

– Ugyan ki lenne az, akinek egyik könyve megjelenés alatt van, a másikat meg most írja? Jude könyve az idei nyár végén jelenik meg – folytatta Brenna, – Pompás ajándék, ajánlom, hogy eszébe jusson, amikor vásárolni megy.

– Brenna! – emelte égnek a szemét Jude.

– Keresni fogom. Shawn dalszövegei is némelykor teljes történetek. Régi, tiszteletre méltó hagyomány.

– Ó, ennek igazán örülni fog – ragyogott fel Brenna arca, amint felvette a tálcát. – Máris elintézem, Jude, és Sineadot is sínre teszem. Te csak kezdj bele. Én épp elégszer hallottam már.

– Húsz embernek is elég, annyi energia szorult bele – sóhajtott fel Jude kissé kimerülten, és felvette a teáját.

– Örülök, hogy megtaláltam ezzel a munkával. Vagy ő talált meg engem.

– Szerintem egyik is, másik is igaz, miután mindketten ügyesen irányítanak másokat. – Kis fintort vágott, elszégyellte magát. – Nem bírálatként értettem.

– Nem is úgy vettem. Rúg a baba? Látom a szemében tükröződő kifejezésen – magyarázta Trevor. – A testvérem most szülte a harmadikat.

– Harmadikat? – fújt nagyot Jude. – Vannak pillanatok, amikor én ezzel az eggyel sem bírok. Nagyon aktív. De még várnia kell pár hónapot. – Lassú, körkörös mozdulatokkal simogatta a hasát, mintha meg akarná a babát nyugtatni, majd belekortyolt a teájába. – Talán nem tudja, de Chicagóban éltem még jó egy éve.

Trevor semmitmondó hangot hallatott. Természetesen tudta, hiszen mindenre kiterjedő jelentést kapott.

– Úgy terveztem, hat hónapra jövök, a házban élek majd, ahol nagyanyám lakott, miután meghaltak a szülei. Unokatestvérétől, Maude–tól örökölte, aki nem sokkal azelőtt halt meg, hogy ideérkeztem.

– Maude az, akinek apai nagybátyám a vőlegénye volt.

– Igen. Érkezésem napján esett. Azt hittem, eltévedtem, így is volt, de nem csak földrajzi értelemben. Szörnyen félénk voltam.

– Egyedül eljött egy idegen országba? – Trevor félrehajtotta a fejét. – Nem hangzik a bátortalanság csúcsának.

– Aidán is valami hasonlót mondana. – És mert így volt, Jude rögtön biztonságban érezte magát. – Talán inkább nem voltam tisztában az idegeimmel. Mindenesetre befordultam egy kis zsúpfedeles ház utcájába, felhajtójára. És az emeleti ablakban megláttam egy asszonyt. Gyönyörű, szomorú arca volt, halványszőke haja vállig ért. Rám nézett, pillantásunk összekapcsolódott. Aztán Brenna állt be mögém. Kiderült, hogy véletlenségből rátaláltam a házamra, és a nő, akit az ablakban láttam, Lady Gwen volt.

– A kísértet?

– Igen, így van. Abszurd, nem? Vagy legalábbis ellentmond a józan észnek. De pontosan le tudom írni, hogy nézett ki. Le is rajzoltam. És amikor ideérkeztem, éppannyira ismertem a legendát, mint most ön.

– Szívesen meghallgatom.

–Akkor elmondom. – Jude megvárta, hogy Brenna visszajöjjön, leüljön melléjük, és hozzálásson az evéshez.

Gördülékenyen mesél, gondolta Trevor. Természetes, nyugodt ritmusban, amitől a hallgató rögtön azonosulni tud a történettel. Egy fiatal lányról szólt a legenda, aki a Tündérdombon álló házikóban lakott. Gondot viselt édesapjára, miután anyja belehalt a szülésbe. Gondozta a házat és a kertet. Büszke teremtés volt.

A domb zöld halma alatt volt a tündérkirály ezüstpalotája, ahol Carrick királyként uralkodott. Büszke volt ő is, és jóképű; hollófekete hajsörénye volt, és szikrázó kék szeme. Pillantása Gwenre esett, a lányé meg őrá.

Tündér és halandó egymásba szerettek, és éjjel, amikor mások aludtak, Carrick elrepült hatalmas szárnyas lován Gwennel. Szerelmükről sosem beszéltek egymásnak, mert büszkeségük útját állta a vallomásnak. Egy éjjel Gwen apja felébredt, és meglátta lányát és Carricket, amint leszálltak a szárnyas lóról. Leányát féltve azonnal odaígérte más férfinak, és ráparancsolt, hogy haladéktalanul menjen férjhez.

Carrick a naphoz repült lován, szikrázó sugarait ezüst–iszákjába gyűjtötte. Amikor esküvője előtt Gwen kilépett házából, hogy találkozzék vele, Carrick kinyitotta iszákját, és gyémántokat, a nap ékköveit szórta a lány lábai elé. Fogadd el őket, s velük engem, mert e kövek irántad érzett szenvedélyem, mondta. Halhatatlanságot ígért Gwennek, gazdagságot és dicsőséget. De soha, egyetlenegyszer, még akkor sem beszélt szerelemről.

Gwen elutasította, és hátat fordított neki. A füvön heverő kövek virágokká váltak.

Carrick még kétszer ment el hozzá. Másodszor akkor, amikor Gwen első gyermekét hordta a szíve alatt. Ezüstiszákjából gyöngyöket szórt Gwen elé, a hold könnyeit, amelyeket számára gyűjtött. Ezek irántad való vágyódásom, mondta Gwennek. De a vágyódás nem szerelem, és Gwent már máshoz kötötte esküje.

Amikor Gwen elfordult, a gyöngyök is virággá váltak.

Sok év múlva ment el hozzá utoljára Carrick. A közben eltelt évek alatt Gwen felnevelte gyermekeit, hűségesen ápolta beteg férjét, majd eltemette, amikor az meghalt. Mialatt Gwen megöregedett, Carrick palotájában búsongott, és a levegőt hasította szárnyas lova hátán.

Leszállt a tenger mélyére, hogy annak szívéből kiszakítsa Gwennek szánt utolsó ajándékát. A csillogó zafírokat is Gwen lába elé öntötte, és a kövek a fűben sziporkáztak. Állhatatosságom ezek a kövek, mondta Carrick, és most végre, amikor szerelemről beszélt Gwennek, az asszony keserű könnyekre fakadt, mert életének immár a végére ért. Azt felelte Carricknek, hogy már késő, és sosem volt szüksége sem gazdagságra, sem dicsőség ígéretére, csakis arra, hogy Carrick szeresse, olyan erős szerelemmel, hogy ezért cserébe, félelmét leküzdve ott merje hagyni saját világát. És amikor utoljára elfordult Carricktől, és a zafírokból is virágok lettek a fűben, Carrick megbántottsága és dühe Gwenre zúdult. Megátkozta, hogy nélküle ne leljen békére, és ne is lássák viszont egymást mindaddig, amíg három szerelmespár nem találkozik, és szívét kockára téve nem fogadja el egymást, nem vállalja minden mással szemben a szerelmet.

Háromszáz év, gondolta Trevor, amikor később belépett a házba, ahol Gwen élt és meghalt. Hosszú várakozási idő. Hallgatta, ahogy Jude a maga nyugalmas, mesemondó hangján elmondja a történetet. Nem szólt közbe. És azt sem mondta el, hogy ismer egyes részleteket. Ki tudja, hogy, de ismeri őket.

Álmában látta.

Nem árulta el, hogy le tudná írni Gwent, tengerzöld szemét, arca vonalát. Róla is álmodott.

És most döbbent csak rá, hogy majdnem elvette Sylviát, mert erre az álombeli asszonyra emlékeztette. Az egyszerű életet kedvelő, finom nőre. Összeillettek volna, gondolta, miközben elindult az emeletre, hogy lemossa magáról a nap izzadságát. Még most is bosszantotta, hogy nem jöttek össze. Végül mégsem illettek össze.

Sylvia ébredt rá hamarabb, és szelíden elengedte, mielőtt Trevor beismerte volna, hogy a búcsút fontolgatja. Lehet, hogy ez bántotta leginkább, hogy nem ő vetett véget a kapcsolatuknak. Bár Sylvia megbocsátott neki, Trevor még nem bocsátott meg magának.

Amint belépett a hálószobába, orrát megcsapta az illat: finom volt, nőies, mint harmatos fűre hulló rózsaszirmok illata.

– Egy parfümöt használó kísértet – mormolta maga elé, s különös derű lett úrrá rajta. – Nos, ha tanultál illemet, most fordulj el – mondta, levetkőzött, és belépett a fürdőszobába.

Egyedül töltötte az estét. Igyekezett behozni lemaradását a papírmunkában, átnézte a faxokat, amelyek a magával hozott gépen érkeztek, villámgyorsan el is küldte mindre a választ. Nagy élvezettel kinyitott egy sört, és pohárral a kezében kiállt a kertbe, hogy élvezze a lemenő nap utolsó sugarait, hallgassa a szinte fájó csendet, csodálja a lüktetve életre kelő csillagokat.

Tim Riley – akárki volt is az illető – kiváló időjósnak bizonyult. Nem úgy festett, hogy egyhamar esni fog. Az alapozás nagyszerűen megköt majd, gondolta.

Amikor megfordult, hogy bemenjen a házba, szeme sarkából egy villanásra lett figyelmes. Elmosódó fehér és ezüst csík a sötétedő égbolton. De amikor visszanézett, és Összehúzott szemmel arra a pontra meredt, ahol látni vélte, nem látott mást, mint csillagokat, a világító negyed holdat.

Hullócsillag, döntött végül. Kísértet még csak hagyján, de hogy tündérkirály repüljön szárnyas lován, az már mégiscsak túlzás.

De bármibe lefogadta volna, hogy amikor éjszakára becsukta maga mögött a ház ajtaját, sípok és fuvolák vidám muzsikáját hallja.

2.

Darcy Gallagher Párizsról álmodott. Tökéletes tavaszi délutánon a Szajna bal partján sétált, a levegőt súlyos virágillat itatta át, fölötte végtelenbe nyúlt a felhőtlen kék ég.

És ami talán a legjobb volt, karját lehúzták a bevásárolt holmival teli zacskók.

Álmában övé volt egész Párizs, nem csupán egy röpke hétnyi szabadság idejére, de addig, amíg be nem telik vele. Ha kedve tartotta, egy–két órát eltölthetett valamelyik kávéház teraszán, finom bort iszogathatott, és nézhette az előtte elsétáló egész világot.

Elegánsan öltözött, hosszú lábú nőket, sötét szemű férfiakat, akik utánuk fordultak. Piros biciklin arra kerekező idős asszonyt a bevásárlószatyrából kiálló bagettekkel, csinos iskolai egyenruhájukban, rendezett sorban vonuló iskolás gyerekeket.

Övé voltak, ahogy az őrült, zajos forgalom, a sarki taliga is, amely ki sem látszott a tenger virág alól. Nem kellett fellifteznie az Eiffel–torony tetejére, hogy Párizs a lábai előtt heverjen.

Üldögélt, és bele–belekortyolt borába, hozzá kifogástalanra érlelt sajtot evett, s hallgatta a várost, amely felkínálkozott neki. Zene vette körül: a mindenütt totyogó galambok turbékolásától, szárnyaik surrogásától, amikor felröppentek, az állandó dudálásig, női cipősarkak kopogásától a járdán a szerelmesek boldog nevetéséig.

De amikor tökéletes boldogságában felsóhajtott, mennydörgés robaja hallatszott. Felkapta a fejét, és az égen hirtelen súlyos, fekete felhők jelentek meg nyugat felől. A ragyogó napsütés átváltott a vihar előhírnökét jelentő hamis alkonyatra. A mennydörgésbe beleremegett ég s föld, és miközben Darcy ijedten talpra ugrott, a körülötte lévők úgy sétálgattak, üldögéltek továbbra is, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

Felkapta szatyrait, és futásnak eredt, hogy biztonságba kerüljön– menedéket leljen. Hatalmas villám hasította ketté az eget, és lába előtt csapott a földbe.

Heves szívdobogással riadt fel, s fülét még megütötte elhaló sikolya.

Nem valami bizarr párizsi viharban volt, hanem a kocsma feletti lakásában, állapította meg némileg megvigasztalódva. Ismerős falak és nyugodt fény vette körül. Még inkább megvigasztalódott, amikor felült, és a szobában szétszórva meglátta a ruhákat és csecsebecséket, amelyekkel Párizsban elkényeztette magát.

Nos, isten hozott ismét a valóságban, gondolta, de legalább begyűjtött pár trófeát, és hazahozta őket magával.

Tüneményes hét volt. Csodálatosabb születésnapi ajándékkal meg sem lephette volna magát. Igaz, nem sajnált magától semmit, és ezzel jócskán leapasztotta félretett pénzét. De minek egy nőnek a megtakarított pénz, ha nem költheti születése negyedszázados évfordulójának megünneplésére?

Majd visszakeresi. Most, hogy először kóstolt bele az igazi utazásba, rendszeres időközönként meg akarta ismételni. Jövőre Róma vagy Firenze. Esetleg New York City. Bárhova megy is, fantasztikus hely lesz az is. Már a mai nappal megkezdi a Darcy Gallagher utazási tőke gyűjtését.

Elkeseredetten vágyott rá, hogy elszabaduljon innét. Hogy lásson valamit, bármit, csak ne azt, amit élete minden napján lát. A nyughatatlansághoz régen hozzászokott, még becsülte is önmagában ezt a képességet. De ez most olyanná fokozódott, mintha ketrecbe zárt vad járna fel–alá benne, dühösen vicsorítva fogait a hozzá közelítőkre, és ugrásra készen lesve az alkalmat, hogy kiszabaduljon, és rávesse magát azokra, akiket a világon a legjobban szeret.

Jobbat nem is tehetett magával és szeretteivel, mint hogy elutazott. A nyughatatlan szellem nem távozott belőle, de megszűnt a fel–alá járkálás és az acsargás.

Örömmel jött haza, örült, hogy családját, barátait s mindazt viszontláthatja, ami számára az otthont jelenti. Alig várta, hogy elmesélhesse nekik, mi mindent látott és csinált az önmagának ajándékozott hét nap alatt.

De most egykettőre ki az ágyból, gondolta. Ideje visszazökkenni a megszokott kerékvágásba. Tegnap éjjel későn érkezett, és csak arra maradt ideje, hogy kinyissa táskáit, és megcsodálja a zsákmányt. Most szépen elrak mindent, és összekészíti a család számára meglepetésnek szánt ajándékokat, hiszen olyan nő, aki nem tűri sokáig maga körül a rendetlenséget.

Hiányoztak, ezt el kell ismernie. Még a szédítő városnézés, jövés–menés, a kábító tudat mellett is, hogy Párizsban lehet – érezte hiányukat. Eltűnődött, nem kell–e szégyenkeznie amiatt, hogy nem erre számított.

A munka, a nehéz tálcák cipelése, a megszámlálhatatlan sör kiszolgálása talán nem hiányzott. Csodás volt, hogy most az egyszer őt ugrálják körül. De már alig várta, hogy lemehessen és megnézze, hogy boldogultak a kocsmában nélküle. Még ha egész nap nem is lesz megállása.

Nagyot nyújtózott, karját magasba emelte, feje hátracsuklott, átadta magát a boldogságnak, amit a mozdulat nyújtott. Olyan nő volt, aki ugyanúgy hitt az érzékek, mint a pénz nyújtotta örömökben.

Csak amikor kikászálódott az ágyból, akkor jött rá, hogy a kinti állandó moraj nem mennydörgés.

Hát persze, az építkezés, jutott eszébe. Kellemes lesz erre ébredni minden áldott reggel. Köntöst kapott magára, az ablakhoz ment, hogy megnézze, mennyit haladtak, míg távol volt.

Semmit sem konyított az építkezéshez, de amit ablakából látott, féleszű tréfacsinálók által teremtett iszonyú felfordulásnak tetszett. Törmelékkupacok, feltépett föld, a hatalmas gödör alját kitöltő, nagy betonalap. Tömzsi salakbeton tornyok a négyzet négy sarkán, csúcsukból fémdárdák álltak ki. Óriási, csúnya teherautó szörnyű zajjal keverte a betont.

A koszos ruhában és még mocskosabb csizmában mászkáló munkásoknak láthatóan más dolguk sem volt, mint még nagyobb felfordulást csinálni.

Észrevette Brennát is, aki feje tetejére csapott sapkában, térdig koszosan jött–ment. Darcyt színtiszta boldogság töltötte el örök barátnője, most már testvére láttán.

Restellte, mind a mai napig szégyenkezett amiatt, hogy részben Brenna és Shawn esküvője, részben idősebb bátyja, Aidán és felesége, Jude boldog gyermekvárása volt az oka, hogy olyan megveszekedetten el akart utazni. Természetesen együtt örült velük, boldogabbá nem is tehette semmi, mint az, hogy a két pár egymásra talált. De minél elégedettebbek és megállapodottabbak lettek, úgy nőtt Darcy nyugtalansága és elégedetlensége.

Ökölbe szorított kezét rázva fel akart kiáltani: Hol az enyém? Nekem mikor lesz?

Önző gondolat, és bűn is, de akkor sem tehet róla, vallotta be magának.

Nos, most újra itt van, és remélhetőleg lelki egyensúlya is helyreállt.

Darcy figyelte, ahogy barátnője nagy léptekkel jár–kel az építkezésen, az egyik munkásnak segít kőtömböket emelgetni. Elemében van, merengett Darcy; boldog, mint kutya a csonttal. Már éppen azon volt, hogy kinyissa az ablakot, és kiköszönjön, aztán eszébe jutott, hogy egy ablakon kihajoló nő mennyire megakasztaná a munkát.

De felvillanyozta, hogy felpiszkálhatja a férfiakat, ezért mégis lenyúlt, hogy feltolja az ablakot. Akkor vette észre a férfit, aki őt figyelte.

Darcy elsőnek azt látta, hogy magas. A magas férfiakat mindig is szerette. Feje fedetlen volt, karamellszínű haját felborzolta a szél. Munkásoverallt viselt, de jobban állt rajta, mint a többségen. Talán hórihorgas, nyúlánk alakja, de lehet, hogy magabiztossága miatt. Még inkább egyfajta dölyf miatt, fűzte tovább gondolatait Darcy, miközben a férfi hűvös tekintettel méregette.

A dölyffel nincs hiba, gondolta a lány, hiszen abból neki is bőven jutott.

Nos, kellemes szórakozásnak ígérkezel, gondolta Darcy. Jóképű arc, merész tekintet. Ha még intelligensen tudod fűzni a szavakat is, érdemes rád áldoznom néhány percet. Természetesen abban az esetben, ha nem vagy nős.

Akár nős, akár nem, egy kis flörttől nem dől össze a világ, tette hozzá gondolatban, mivel többről amúgy sem lehetett szó közte és egy olyan férfi között, aki egyik fizetésnaptól a másikig él.

Ezért aztán rámosolygott. Lassan, tüzesen, kihívóan. Ujját ajkához illesztve kacér csókot dobott felé. Figyelte, ahogy a férfi ajka elismerő mosolyra húzódik, majd abban a pillanatban eljött az ablaktól.

Darcy ugyanis azon a véleményen volt, hogy nemcsak a többre való vágyakozást, de a kíváncsiságot is fel kell egy férfiban ébreszteni.

Phű, micsoda bombázó, gondolta Trevor. Nem tudta kivonni magát egykönnyen a hatása alól. Ha ez Darcy Gallagher, és ebben nem volt oka kételkedni, akkor már érti, hogy az egyébként savanyú Finkle miért kukult meg, és miért homályosult el a tekintete, valahányszor Darcy neve felmerült.

Dögös csaj, és szívesen megnézné közelebbről is, gondolta. Frissen ébredt szépség, sötét, kócos hajtömeg, hófehér bőr és finom arcvonások emlékét hagyta benne. Nyíltan kihívó pillantását ugyanolyannal viszonozta, felmérte, ahogy ő is a lányt. A hanyagul dobott csók kétségtelen célba talált.

Darcy Gallagher kellemes időtöltésnek ígérkezik ardmore–i tartózkodása idejére.

Könnyedén felemelt egy kőtömböt, és átvitte oda, ahol Brenna dolgozott.

–Jó a keverék? – kérdezte, és fejével a friss habarccsal teli tartály felé intett.

– Hogyne. Jó halmazállapotú. Gyorsan fogy, de azt hiszem, elég lesz.

– Ha úgy látja, hogy fogytán van, rendeljen annyit, amennyit jónak lát. Ha jól láttam, hazatért vakációjáról a barátnője.

– Hm. – Brenna szórakozottan felesleges habarcsot vert le vakolókanaláról, majd felpillantott. – Kicsoda? Darcy? –kérdezte, majd felcsillanó szemmel az ablakra nézett.

– Dús, fekete haj, huncut mosoly. Káprázatos.

– Az csak Darcy lehet.

– Én... szóval egy pillanatra láttam az ablakban. Nyugodtan szünetet tarthat, ha kedve lenne bemenni és üdvözölni.

– Nos, meg is tenném – mondta Brenna, de habarcsot vett fel. – Csakhogy ha így látna, menten elbarikádozná előttem az ajtót. Darcy nagyon vigyáz lakása tisztaságára, és nem lelkesedne, ha összepiszkolnám. Majd délben meglátogatom.

Brenna gyakorlott mozdulattal terítette szét a habarcsot, majd rátette a következő tömböt.

– De egyet mondhatok, Trevor. Darcy darabokra töri az emberei szívét. Nem sok olyan férfi akad, akire a mi Darcynk nincs hatással.

–Amíg rendben, terv szerint halad az építkezés, az alkalmazottaim azt csinálnak a szívükkel, amit akarnak.

– Ó, én majd vigyázok, hogy betartsák a határidőt, Darcy pedig boldog, ám soha be nem teljesülő ábrándokat ébreszt majd bennük. Határidőről jut eszembe, a hét végére ezen a részen már beépíthetjük a vízvezetékcsöveket. A cső nem érkezett meg ma reggel, ahogy vártam. Nézzek utána én, vagy kérdezze meg papa, amikor itt végeztünk?

– Nem. Hagyja csak rám.

– Remélem, fenéken billenti a szállítót. Telefonáljon nyugodtan a kocsma konyhájából. Amikor ma reggel ideértem, kinyitottam a hátsó ajtót. A számot megtalálja a telefonkönyvemben.

– Nekem is megvan. Még ma itt lesz a cső.

– Nem kétlem – mormolta maga elé Brenna, miközben Trevor elindult a kocsma felé.

A konyha patyolattiszta volt. Ez volt az első, amit Trevor megnézett, és amit meg is követelt minden helytől, ami az övé volt. Ha jól sejtette, a Gallagher család álmában sem gondolja, hogy bármi köze lenne a kocsmájukhoz, Trevor mégis úgy vélte, hogy üzletmenetük mostantól rá is tartozik.

Zsebéből elővette a telefonkönyvét. New Yorkban asszisztense keresné ki és tárcsázná a számot. Őt kapcsolnák egyik helyről a másikra, míg el nem jut a felelőshöz. És csakis akkor kapcsolja be hozzá, ha szükségesnek ítéli.

Trevor belátta, hogy ezzel sok időt és bosszúságot takarít meg, de szerette alul kezdeni, hogy aztán – ahogy Brenna mondta – fenéken billentse a késedelemért felelőst.

Öt percbe telt, hogy eljusson a vezetőhöz, s ezalatt kikémlelte a kekszes dobozt. Néhány napja volt csak itt, de már tudta, hogy Gallagheréknél a teasütemény mindig házi készítésű. És fantasztikusan finom.

Kivett egy ököl nagyságú mézes–zablisztes süteményt, és beleharapott, mialatt földbe döngölte a szállítót, s közben még csak fel sem emelte a hangját. Leírta a nevet arra az esetre, ha később büntetésre lenne szükség, majd a vonal másik végén személyes garanciát vállaltak, hogy a kérdéses cső délre az építkezésen lesz.

Elégedetten tette le a kagylót, és azon morfondírozott, egyen–e egy második süteményt, amikor a lépcsőn léptek koppantak. Trevor most egy mogyoróvajasat választott, majd a pultnak dőlve felkészült, hogy szemtől szembe lássa Darcy Gallaghert.

Darcy – akárcsak Shawn teasüteménye – fantasztikus volt.

A lány megállt a lépcső aljában, felvonta egyik vékony szemöldökét. Szeme kék volt, akár a testvéreié, a hibátlan hófehér bőr csak kiemelte kékségét. Haja szabadon, hullámosan és elbűvölően omlott a vállára.

Öltözékének egyedi eleganciája jobban illett volna a Madison Avenue–hoz, mint Ardmore–hoz.

–Jó reggelt. Teaszünet?

– Telefon. – Trevor a süteményt majszolta, míg a lányt figyelte. ír akcentusú beszéde, hangja, amely füstös volt, mint a tőzegtűz, ugyanolyan szexis volt, mint a megjelenése.

– Felteszek teát, mert odafent nem volt, és nem szeretem anélkül kezdeni a napom. Ingerültté tesz. – Pillantása hanyagul végigsuhant a férfin, miközben a tűzhelyhez ment. –Iszik egy csészével, hogy leöblítse a süteményt? Vagy máris vissza kell mennie dolgozni?

– Egy percem azért van.

– Szerencséje, hogy a főnöke nem olyan keménykezű. Hallom, a Magee vasszigorral irányít.

– Úgy is van.

Míg a teavíz felforrt, Darcy előkészítette a kannát a tea leforrázásához. A férfi közvetlen közelről még jobb benyomást tett rá. Tetszettek éles arcvonásai, állán a kis forradás. Ettől veszélyesnek látszott, és Darcynak elege volt a kiszámítható, unalmas férfiakból. Jegygyűrűt nem viselt, azt rögtön észrevette, de ez nem jelent semmit, gondolta.

– Egyenesen Amerikából jött ide, hogy a színházon dolgozzék? – kérdezte.

– Igen.

– Messze az otthona. Remélhetőleg magával tudta hozni a családját.

– Ha feleségre gondol, nem vagyok nős. – Félbetörte a süteményt, és felét Darcynak kínálta.

A lány magában mulatva vette el.

–Akkor hát szabadon utazik oda, ahol épp munkát kínálnak, nem? És mivel foglalkozik?

– Ami adódik.

Azám, gondolta Darcy, és a süteményt rágcsálta. Jól sejtette, hogy veszélyes ember.

– Afféle ezermester, aki jól jön bárhol.

– Egy darabig nem mozdulok innen. – Trevor megvárta, míg Darcy a kannába tölti a zubogó forró vizet. – Lenne kedve egy vacsorához?

Darcy hosszan, oldalvást ránézett, és halványan elmosolyodott.

– Hogyne. Szívesen elköltők egy finom vacsorát, s hozzá szeretem az érdekes társaságot. De most jöttem vissza vakációról, és jó ideig nem lesz szabad időm. A bátyám, Aidán kíméletlenül beosztja az időm.

– És egy reggelihez mit szólna? Darcy letette a kannát.

– Nagy örömmel. Talán egy–két nap múlva tegye fel ezt a kérdést, amikor már kicsit belerázódtam az itthoni életbe.

– Talán felteszem.

Darcy kissé meglepődött, sőt csalódást érzett, hogy a férfi nem kérlelte tovább. Hozzászokott, hogy a férfiak könyörögnek neki. De elfordult, és elővett egy vastag bögrét a teának. – Amerika melyik részébe valósi?

– New York.

– New York City. – Darcy szeme felcsillant, amikor visszafordult. – Hát nem csodálatos?

–Javarészt az.

–A világ legizgalmasabb városa lehet. – Miközben elképzelte, ahogy előtte már vagy ezerszer, két kezébe szorította a bögrét. – Talán nem a legszebb. Párizst mindig is gyönyörűnek éreztem, nőiesnek, ravasznak, érzékinek. New Yorkot inkább férfinak vélném, követelődzőnek, vakmerőnek és annyira kirobbanóan energikusnak, hogy örök rohanásban kell élnie az embernek, hogy lépést tudjon tartani vele. Letette a férfinak elővett bögrét, és jót mulatott magán.

– Megesik, hogy magának más róla a benyomása. Megszokta, hiszen mindig is ott élt.

– Kétlem, hogy Ardmore–ról és a környékről az jutna eszébe, hogy varázslatos. – Trevor látta, hogy Darcy erre a megjegyzésre ismét felvonja a szemöldökét. – A világ apró, de tökéletes zuga, ahol az ember kedvére előre– vagy visszanyúlhat az időben. És bár energia van itt is, ez türelemből fakad, és nem kell rohanni, hogy lépést tartsunk vele.

– Érdekes, hogyan vélekednek mások arról, amit mindennap látunk. – Kitöltötte a férfinak a teát. – Szerintem olyasvalakinek, aki tea és sütemény mellett így filozofál, nem kellene téglahordásra fecsérelnie a tehetségét.

– Megszívlelem. Kösz a teát. – Trevor az ajtó felé indult, és elég közel ment el Darcyhoz, hogy érezze, éppolyan finom az illata, mint a külseje. – Visszahozom a bögrét.

– Feltétlen. Shawn az utolsó kiskanálig tudja, mi van a konyhájában.

– És egyszer jöjjön megint az ablakhoz – tette hozzá a férfi, amikor kinyitotta az ajtót. – Jó volt látni magát.

Darcy magában mosolygott, amikor a férfi kiment.

– Ez viszont is igaz, New York City.

Miközben azon töprengett, mit válaszoljon, ha majd a férfi megint meghívja, felvette a teáskannát, hogy felvigye az emeletre. Kitárult a hátsó ajtó.

– Hát visszajöttél.

Brenna egy lépéssel bent termett, és apró cementgöröngyök repkedtek róla.

– Ne gyere közelebb. – Darcy úgy tartotta maga elé a kannát, mintha pajzs lenne. – Jézus, Mária, Brenna, annyi cement van rajtad, mint a téglákon.

–Tömbök, és közelről sincs annyi. Ne reszkess, nem ölellek meg.

– Ajánlom is.

– Hiányoztál.

Bár Brenna megjegyzése ellágyította, Darcy megvetően felhorkant.

– Fiatal házasként nem hiszem, hogy lenne időd utánam ácsingózni.

– Össze tudom a kettőt egyeztetni. Maradt még egy bögrényi? Tíz perc szünetem van.

– Nem bánom, de mielőtt leülsz, teríts újságot a székre. Te is hiányoztál – vallotta be Darcy, és elővett két bögrét.

– Tudom. Még mindig az a véleményem, hogy bátorságra vall egyedül elmenni Párizsba. Tetszett? – kérdezte Brenna, és kötelességtudóan újságpapírt terített maga alá. – Pontosan olyan volt, mint remélted?

– Igen. Az illatok, a hangok, az épületek, a boltok és a kávéházak. A látnivalókra egy hónap sem lett volna elég. Csak teát tanulnának meg főzni. – Belekortyolt a teájába. –De jól elvoltam a borral. Mindenki hihetetlenül elegáns, még amikor nem is akar az lenni. Fantasztikus ruhákat vettem. Az eladók fenn hordják az orrukat, és úgy viselkednek, mintha szívességet tennének, hogy elveszik az ember pénzét. Ez még izgalmasabbá tette az összbenyomást.

– Örülök, hogy jól mulattál. Kipihentnek látszol.

– Tessék? Hiszen alig aludtam egész héten. De... feltöltődtem energiával – magyarázta Darcy. – Persze ma reggel munkakezdésig lustálkodni akartam, de ez a zaj a halottakat is felébreszti.

– Hozzá kell szoknod. Jól haladunk.

– Az ablakomból nem úgy fest. Inkább látszik lövészárkokkal tarkított törmelékkupacnak.

– A hét végére befejezzük az alapozást, és beépítjük a vízcsöveket. Kitűnő brigád jött össze a New Yorkból érkezett jól képzett társaságból és azokból, akiket papával kiválogattunk. Magee nem tűri a henyélőket. És az építkezés minden csínját–bínját ismeri, így nem árt, ha az ember állandó készenlétben van.

–Amiből azt szűröm le, hogy élvezed a munkát.

– Mérhetetlenül. És ideje visszamennem. –Várj. Ajándékot hoztam.

– Számítottam rá.

– Mindjárt megyek és lehozom. Nem akarom, hogy összekoszold a szobáimat.

– Erre is számítottam – jegyezte meg Brenna, mialatt Darcy felfutott a lépcsőn.

– Nincs dobozban – kiáltott le Darcy. – Könnyebb volt zacskóba csomagolni. Hálás vagyok Jude–nak, hogy azt ajánlotta, vigyek még egy bőröndöt. De a tied nem foglalt el sok helyet.

Kis bevásárlószatyorral jött vissza, aztán összeszűkült szemmel méregette Brenna kezét.

– Majd én kiveszem. – Selyempapírba csomagolt batyut csúsztatott ki a szatyorból, óvatosan kibontotta, aztán feltartotta.

Brennának leesett az álla.

– Shawn imádni fogja – jegyezte meg Darcy.

Csillogó zöld anyagból varrt, csaknem áttetsző rövid hálóing volt, keskeny vállpánttal.

– Ostoba tökfejnek kellene lennie, ha nem tetszene neki – mondta Brenna, amikor megjött a hangja. – Próbálom elképzelni, hogy állna rajtam. – Huncut öröm csillant meg a szemében. – Szerintem ő is odalesz érte. Gyönyörű darab, Darcy.

– Itt tartom, amíg meg nem mosakodsz, és haza nem indulsz.

– Kösz. – Brenna óvatosan, nehogy összekoszolja, csókot nyomott Darcy arcára. – Nem mondom, hogy rád gondolok, amikor felveszem, és azt hiszem, ezt nem is akarod.

– Nem bizony.

– Nehogy Shawn meglássa – figyelmeztette Brenna, amikor kifelé indult. – Szeretném meglepni.

Szinte túlságosan is könnyű volt visszazökkenni a régi kerékvágásba. Bár Shawn nem morgott vele, mivel Párizsból különleges szakácskönyvet hozott neki, minden más ugyanaz volt. Mintha el sem utazott volna, gondolta.

Darcy, ha agyonütik, akkor sem tudta volna megmondani, hogy örül–e vagy szomorkodik emiatt.

Az ebédidő alatt meg sem állt. Törzsvendégeik mellett a rajokban érkező turistákkal és a színházon dolgozó munkásokkal egészült ki az éhes vendégsereg.

Még csak fél egy, gondolta Darcy, és egyetlen szabad asztal sincs. Hálás volt, hogy Aidán felvette Sineadot, így nem egyedül kellett az egésszel megbirkóznia. De az isten szerelméért, ez a lány lassúbb, mint egy végelgyengülésben szenvedő csiga.

– Kisasszony! Még nem is rendeltünk.

Darcy megismerte az akcentust: brit, előkelő iskola, bosszús, ezért legszebb mosolyát öltötte fel.

– Bocsássanak meg, mivel szolgálhatok?

– Mindketten a napi ajánlatot kérjük, és egy pohár Smithwicket.

–Az italt máris hozom. – Átfurakodott a bárhoz, s közben még három rendelést is felvett. Villámgyorsan átsurrant a bárpult végén levő átjárón, odakiáltotta Aidannak az italrendelést, a következő pillanatban már a konyhában volt.

A munka hevében is kecses, gondolta Trevor. Korábban érkezett, és az egyik hátsó asztal mellé ült az emberei közé. Tökéletes hely, ahonnan az igen vonzó Miss Gallaghert felszolgálás közben figyelheti.

Amikor Darcy kijött a konyhából, harciasan csillogott a szeme, és ez nem is múlt el, akármilyen szívélyesen csevegett is a vendégekkel. Italt, ételt szolgált fel, kedvességgel árasztotta el a törzsvendégeket. De Trevor látta, hogy éles pillantású kék szeme a termet pásztázza, és amikor a mosdóból előkerült Sineadon megakadt, tűz lobbant benne.

Jaj, kedvesem, gondolta Trevor, ez a lány elevenen fal fel. Vagyis pontosan azt teszi, amit ő is tenne egy lusta alkalmazottal.

Nagyra becsülte Darcyt, amiért uralkodott magán, és csupán lesújtó pillantást vetett az új pincérnőre, majd utasította, hogy végezze a dolgát. Az ebédidő forgalma mellett nem lehet valakit lekapni a tíz körméről. De Trevor sejtette, hogy műszak után Sineadnak lesz nemulass.

És úgy vélte, jó napja van, hogy Darcy épp az ő asztaluk felé indul.

– Mit hozhatok ezeknek a szép, nagyszerű férfiaknak ma délben? – Elővette noteszét, majd gyönyörű szemét Trevorra függesztette. – Éhesnek látszanak.

– A Gallaghernél senki sem jár rosszul a menüvel.

– Nem bizony. És hozzá mit hozhatok?

– Teát. Jéggel.

Darcy égnek emelte szemét.

– A jenkik így rontják el a kifogástalanul finom teát. De természetesen állunk szolgálatukra. És önöknek, uraim?

– Nekem nagyon ízlik, ahogy a halat és a sült krumplit készítik.

Darcy rámosolygott a kellemesen egyszerű arcú, cingár emberre.

– Bátyám örülni fog a dicséretének. És ha nem haragszik a kérdésért, ugyan hova valósi, ezzel a kedves akcentussal?

– Georgiába, assz'nyom. Donny Brime a nevem, a georgiai Maconból. De olyan szépen még senkit sem hallottam beszélni, mint magát. Én is jeges teát kérek, mint a főnök.

– Épp amikor már azt hittem, ír vér csörgedezik az ereiben. És önnek, uram?

– Vagdalt húsos lepényt kérek, szalma–, akarom mondani, sült krumplival, és... – a megtermett, érdes, sötét szakállú férfi sajnálkozó pillantást vetett Trevorra – ...jeges teát, mint a többiek.

– Amint lehet, itt vagyok.

– Ez a legszebb lány, akit életemben láttam – sóhajtott fel Donny. – Az ember szíve örül, hogy férfinak született, mi, Lou?

Lou a szakállát simogatta.

– A lányom tizenöt, és ha rajtakapnék egy férfit, hogy úgy néz rá, ahogy szerintem én néztem erre a pompás kis falatra itt, hát biztos megölném.

– A lánya meg a felesége még mindig tervezik, hogy idejönnek? – kérdezte Trevor.

– Amint Josie iskolájában véget ér a tanítás. Pár hét még.

Trevor kényelmesen hátradőlt, míg a másik kettő a családról beszélgetett. Őt senki sem várta otthon, ő sem leste, mikor érkezik ide hozzá valaki. De ez nem bántotta. Jobb egyedül élni, mint hibásan dönteni, ahogy ő is majdnem tette.

Egyedül élni annyit tesz, hogy szabadon jöhet–mehet, ahogy a munka megkívánja. Rendszeres utazása miatt se bűntudat, se feszültség nem rontja a kapcsolatot. Bár anyja sokat kérleli, hogy állapodjon meg, legyenek végre unokák, tény, hogy egyedül sokkal hatékonyabban intézi az életét.

A közeli asztalt figyelte, amely mellett fiatal pár ült két kisgyerekkel. A nő igyekezett elterelni a nyűgös csecsemő figyelmét, míg a férfi a nyafogó nagyobbik gyerek által kiöntött üdítőt próbálta felitatni.

Ez nem valami hatékony, állapította meg magában Trevor.

Darcy kihozta a teát, és láthatóan nem izgatta, hogy a nyafogásból hangos bőgés lett.

– Máris itt az étel, és ha kérnek még teát, csak intsenek. –Változatlan mosollyal a másik asztalhoz sietett, az ifjú apának egy csomó szalvétát nyomott a kezébe, és közben elhárította bocsánatkérését. – Nem olyan nagy dolog, ugye, kis ember? – guggolt le a kisfiúhoz. – Feltöröljük, de ez a nagy sírás–rívás elijeszti a tündéreket. Visszaédesgethetnéd őket, ha nem félnének, hogy belefulladnak a könnyeidbe.

– Hol vannak a tündérek? – kérdezte a kicsi azoknak a gyerekeknek a feszült hangján, akiknek már régen itt volna az ideje, hogy ebéd után szundítsanak.

– Ó, hát most épp elbújtak, de visszajönnek, amint biztosak benne, hogy nem akarod bántani őket. Lehet, hogy amikor legközelebb lefekszel aludni, az ágyad körül táncolnak majd. Lefogadom, a húgocskád már látja is őket – intett az álomba merült kislány felé. – Azért mosolyog.

A kisfiú már csak szipogott, és gyanakvás meg kíváncsiság keverékével leste a húgát.

Ez aztán hatékony volt, gondolta Trevor, amikor Darcy a következő asztalhoz ment.

3.

– Nos, Sinead, átvennénk még egyszer mindazt, amit elmondtam, amikor felvettelek?

A két műszak közti szünetben Darcy elküldte két bátyját, és leült egy asztalhoz az új pincérnővel. Igaz, hogy Aidán vezette a kocsmát, és Shawn uralkodott a konyhában, de ugyanígy tudta mindenki, hogy a kiszolgálást illetően Darcyé az irányítás.

Sinead ide–oda csúszkált a széken sovány fenekével, aztán összeráncolta a szemöldökét a nagy koncentrálástól.

– Nos, azt mondtad, hogy barátságosan vegyem fel a rendeléseket.

– így igaz. – Darcy az üdítőjét itta és várt. Majdnem felsóhajtott, amikor Sinead ideges kis pillantásokat lövellt körbe, mintha nem a kocsmában, hanem valami egzotikus bűnbarlangban lenne. – És mire emlékszel még?

–Én...

Jézusom, tud ez a lány valamit teknősbékatempónál gyorsabban csinálni?

– Nos – rágta alsó ajkát Sinead, és ujjával az asztalra rajzolt. – És vigyáznom kell, hogy megint csak barátságosan, annak a vendégnek szolgáljam fel az ételt és italt, aki rendelte.

– És arra emlékszel–e, Sinead, hogy ügyesen és gyorsan kell felvenned és kivinned a rendelést?

– Hát persze. – Sinead lesütötte a szemét, és szinte poharára szegezte a pillantását. – De olyan zavaró, Darcy, hogy mindenki akar valamit, ráadásul egyszerre.

– Könnyen lehet, de be kell hogy lásd, a kocsma olyan hely, ahova az emberek azért jönnek, mert akarnak valamit, nekünk meg az a dolgunk, hogy ezt megadjuk nekik. Munkát nem lehet úgy végezni, hogy műszakod felét a vécében rejtőzködve töltöd.

– Jude azt mondta, hogy kezdek belejönni. – Sinead felemelte a fejét, szemébe könnyek gyűltek.

– Ezzel nálam nem érsz célt. – Darcy előredőlt. – Könnyes szem, legördülő cseppek csak férfiaknál és lágy szívűeknél válnak be, és én egyik kategóriába sem tartozom. Fojtsd vissza a könnyeid, és figyelj rám jól.

A visszafojtás inkább hangos szörcsögés lett, de Darcy elégedetten bólintott.

– Munkát kértél tőlem, és megígérted, hogy keményen fogsz dolgozni. Azóta kis híján három hét telt el, és máris csökkentetted az iramot. Egyenes kérdésre egyenes választ várok. Akarod ezt a munkát?

Sinead a szemét törölgette, a szempillafesték, amit első heti keresményéből vett, elkenődött. Akadt volna nem egy, aki a látványt szánalmasnak találja, és meglágyul a szíve. Darcynak csupán az jutott eszébe, hogy Sineadnak még gyakorolnia kell, miként ontsa tetszetősebben a könnyeit.

– Igen. Szükségem van a munkára.

– Egy dolog, hogy szükséged van rá, megint más, hogy elvégzed–e. – És ezt most majd mindjárt megérted, gondolta Darcy. – Két óra múlva itt légy az esti műszakra.

A teljes döbbenettől hamar felszáradtak a könnyek.

– De hiszen szabad vagyok ma este!

– Nem, most már nem. Ha meg akarod tartani az állásod, visszajössz, készen arra, hogy elvégezd a munkát, amiért fizetnek. Azt akarom, hogy ügyesen egyik asztaltól a másikig menj, aztán asztaltól a konyhába és vissza. Ha valamibe belezavarodsz, vagy valamit nem értesz, vagy nem emlékszel rá, fordulj hozzám, és kisegítlek. De... – Szünetet tartott, míg Sinead ismét a szemébe nézett. – De nem tűröm, hogy munka közben lelépj. Oké, ha pisilned kell, de ahányszor csak kiszöksz hátra, és öt percnél tovább maradsz, levonok egy fontot a béredből.

– Nekem... izé... vizelési problémám van. Darcy felkacagott volna, ha nem olyan szánandó.

– Ez csak duma, és mindketten tisztában vagyunk vele. Ha baj lenne a hólyagoddal, tudnék róla, mert anyád már biztos elmondta volna Brenna anyjának, és tőle a fülembe jutna.

A sarokba szorított Sinead bocsánatkérőről duzzogóra váltott.

– De mégis egy font, Darcy...!

– Annyi bizony, és arra gondolj, mibe kerül, amikor legközelebb elpárologsz. – És az a font a dugipénzéhez csapódik, gondolta Darcy, mivel neki kell a lusta lány helyett is dolgoznia. – A Gallagher hírnevét nemzedékek öregbítették – folytatta Darcy. – Ha itt dolgozol, ehhez a mércéhez kell alkalmazkodnod. Ha nem teszed, vagy képtelen vagy rá, kirúglak. Kapsz még egy esélyt, Sinead. De ez az utolsó.

– Aidán nem ilyen kemény szívű, mint te.

Darcy felvonta a szemöldökét, amikor Sinead alsó ajka megremegett.

– De most nem Aidannal van dolgod, igaz? Van két órád. Időben itt légy, különben úgy veszem, hogy ezt nem tekinted neked való munkának.

– Itt leszek. – Sinead láthatóan bosszúsan tápászkodott fel. – Meg tudom csinálni. Másból sem áll, mint tálcák cipeléséből, ahhoz meg nem kell sok ész.

Darcy bűbájos mosolyt vetett rá.

– No látod.

– Amint elég pénzt tettem félre, hogy hozzámehessek Billyhez, felhagyok az egésszel.

– Dicséretes cél. De most ma van. Menj, járd le a haragod, mielőtt olyat mondasz, amit később megbánsz.

Sinead távozása után Darcy elüldögélt még az asztalnál. Számított rá, hogy Sinead bevágja maga mögött az ajtót, így az ajtódörrenésre csak égnek emelte a tekintetét. Ha feleennyi energiát pazarolna a munkára, nem került volna sor erre a kellemes kis csevegésre.

Vállával körözött, hogy enyhítsen izmai feszültségén, lábujjait megmozgatta a cipőben, hogy múljon a fáradtsága, majd felállt. Összegyűjtötte a poharakat, hogy a bárpulthoz vigye őket. Ekkor bukkant fel Trevor a konyha felől.

Szép mintapéldánya annak, akinek Isten a férfit szánta, gondolta Darcy. A napi munkától talán egy szemernyit rendetlen és piszkos, de ez nem csökkenti vonzerejét.

– Pillanatnyilag zárva vagyunk – közölte a lány.

– A hátsó ajtót nem zárták be.

– Errefelé barátságos népek laknak. – Darcy a bárhoz vitte a poharakat. – Sajnos, most nem szolgálhatok sörrel.

– Nem is azért jöttem.

– Igazán? – Darcy jól tudta, mit akar a férfi, elég volt a pillantását látnia, de kedvére volt a játék. – Akkor hát mit keres itt?

–Amikor ma reggel felkeltem, még nem kerestem semmit. – Rákönyökölt a bárpultra. Mindketten tudjuk, mire megy ki a játék, gondolta. Könnyebb a táncot járni, ha mindkét táncos ismeri a lépéseket. – De akkor megpillantottam magát.

– Behízelgő a modora, Mr. New York City.

– Trev. Van pár órányi szabad ideje. Nem akarja velem tölteni?

– Honnan tudja, hogy van szabad időm?

– Munkaadói eligazítása végén léptem be. Tudja, a lánynak nincs igaza.

– Amennyiben?

– Ész is kell hozzá, és tudni kell használni is. Magának pedig van esze.

Ez meglepte Darcyt. Ritka az olyan férfi, aki észreveszi az okosságát, még ritkább, aki elismerő megjegyzést is tesz rá.

– Úgy értsem, hogy az eszem vonzza?

– Nem. – A férfi szemében megcsillanó nevetés, felvillanó mosolya kellemesen megbizsergette Darcyt. – Az egész vonz, de az esze felkeltette az érdeklődésem.

–Jobbára kedvelem az őszinte férfiakat. – Darcy egy pillanatig elgondolkodva nézte a férfit. Kellemes flörtölésnél több természetesen szóba sem jöhet. Nem bizony, gondolta határozottan, de meglepetten érezte a gondolat nyomában felébredő őszinte sajnálkozást.

Egy dologban azonban igaza van a férfinak: ideje van bőven.

– Szívesen járnék egyet a parton. De nem munkában lenne a helye?

– Rugalmas az időbeosztásom.

– Szerencséje van. – Darcy végigment a pult mentén, és felemelte a lapot. – És talán nekem is.

A férfi átment a nyíláson, aztán megállt közvetlen Darcy előtt.

– Egy kérdésem van.

– Igyekszem választ adni rá.

– Miért nincs valaki, akit meg kell ölnöm, mielőtt ezt tehetem? – kérdezte a férfi, és könnyedén szájon csókolta Darcyt.

A lány visszaejtette az átjáró lapját.

– Válogatós vagyok – mondta. Az ajtóhoz sétált, és válla fölött derűs, higgadt pillantást vetett a férfira. – És majd tudomására hozom, New York–i Trev, hogy ha újra megpróbálkozhat ezzel. Nagyobb lelkesedéssel. – így korrekt. – Kilépett Darcyval együtt, s megvárta, hogy a lány bezárja a bejárati ajtót.

A levegőben tenger– és virágillat érződött. Darcy többek között ezt szerette Ardmore–ban. Az illatokat, hangokat, a csodálatosan kitárulkozó tengert. Végtelenségében lehetőségek rejlettek. Előbb–utóbb ismét partot mos, másik helyet, ahol ismeretlenek élnek, új dolgokat lehet felfedezni. Ebben is csoda van.

Itt pedig vigasz, gondolta, amikor felemelt kézzel üdvözölte Kathy Duffyt, aki ajtajából köszönt oda.

– Először jár Írországban? – kérdezte Darcy, amikor a tengerpart felé sétáltak.

– Nem. Többször megfordultam Dublinban.

– Egyik kedvenc városom. – Darcy a partot nézte, a csoportokban álldogáló turistákat. Önkéntelenül elfordult, és a sziklák felé indult. – Csodás üzletek, éttermek. Ilyesmit nem talál Ardmore–ban.

– Miért nem él Dublinban?

– Itt a családom... mármint egy része. Szüleink Bostonban telepedtek le. És nem égek a vágytól, hogy Dublinban lakjak, amikor a világon ezerszámra van más hely, és még alig láttam belőlük valamit.

– És mit látott?

Darcy felnézett a férfira. Valóban ritka példány, gondolta. Eddig jobbára csak olyanokat ismert, akik magukról szerettek beszélni. De játszhatják a férfi szabályai szerint is.

– Frissiben Párizst. És persze Dublint, hazámnak szinte minden zugát. De a kocsma akadályoz az utazásban.

Darcy megfordult, majd hátrált pár lépést, kezével takarva el a szemébe sütő napot.

– Kíváncsi vagyok, milyen lesz, amikor elkészül vele. Trevor megállt, és elnézte Darcyval együtt a kocsmát.

– A színházzal?

– Igen. Láttam a terveket, de nem értek az ilyesmihez. – Felemelte az arcát, hogy simogassa a sós tengeri szellő. – A család elégedett vele, pedig ők nagyon igényesek.

– Ahogy a Magee Vállalat is.

– Nem kétlem, bár nem igazán értem, miért esett Magee választása egy dél–írországi kis falura. Jude szerint elsősorban érzelmi okai voltak.

A keresetlenül kimondott igazság Trevort meglepte, és kissé zavarba is hozta.

– Valóban így véli?

– Ismeri Johnnie Magee és Maude Fitzgerald történetét?

– Hallottam már. Jegyben jártak, és úgy volt, hogy összeházasodnak, de a férfi elesett a háborúban. Franciaországban.

– Maude sosem ment férjhez, egyedül élt a Tündérdombi Házban, amíg meg nem halt. Hosszú élete volt. Kis híján betöltötte a százat, amikor elhunyt. A fiatalember anyja, mármint Johnnie Magee–é, pár éven belül belehalt a bánatba. Azt beszélik, Johnnie volt a kedvence, és nem lelt vigaszt sem férjében, sem többi gyermekében, sem a vallásban.

Különös érzés volt itt sétálni, ezzel a szinte ismeretlen lánnyal beszélgetni a családjáról, olyanokról, akiket sose látott. Még furcsább volt, hogy többet tudott meg róluk, mint eddig bárkitől.

– Azt gondolná az ember, hogy egy gyermek elvesztésénél nincs nagyobb bánat.

–Való igaz, csakhogy ott voltak azok, akik éltek, és szükségük volt rá. Fényűzés bánatba temetkezni, amikor az ember megfeledkezik a halott kedvéért az élőkről.

– Igaza van. Mi lett a családdal?

– Azt mondják, a férj végül rászokott az italra, és mértéktelenül ivott. Azt hiszem, whiskybe fojtani a bánatot semmivel sem jobb, mint halálra bánkódni magunkat. A lányok –ha jól emlékszem, hárman voltak – férjhez mentek, amint lehetett, és szétszóródtak. Volt még egy fiú, tíz évvel fiatalabb Johnnie–nál, aki végül feleségével és kisfiával Amerikába ment, és ott megcsinálta a szerencséjét. Soha nem tért vissza, és az a hír járja, soha nem is lépett kapcsolatba itt maradt családtagjaival. – Darcy megint megfordult, és visszanézett a kocsmára. – Szívtelenségre vall, hogy soha nem nézett vissza. Egyetlenegyszer sem.

– Hát igen – mormolta Trevor. – Valóban.

– A Magee Vállalat gyökerei tehát Ardmore–ba nyúlnak vissza. És úgy fest, hogy a cég élén most álló Magee hajlandó időt és pénzt áldozni arra, hogy a gyökerek itt se sorvadjanak el.

– Zavarja talán?

– Ugyan, dehogy. Nekünk is jót tesz vele, és minden bizonnyal ő sem jár rosszul. Az üzlet az üzlet, de marad hely egy kis szentimentalizmusnak is, amíg az nem megy a lényeg rovására.

– És mi lenne az?

– A haszon.

– Mindössze erről lenne szó?

Darcy kicsit elfordult, és az öböl felé intett.

– Nézze csak, Tim Riley hajója most fut be. Hajnal óta kint van a legénységével. A halászoknak igen keserves az életük. Tim meg a hozzá hasonlók nap mint nap kihajóznak, kivetik a hálót, dacolnak az időjárással és majd beleszakadnak a munkába. Mit gondol, mégis miért teszik?

– Majd maga válaszol rá.

– Szeretik. – Darcy hátravetette a haját, nézte, ahogy a hajó felszalad egy hullámtaréjra. – Nem számít, mennyit szitkozódnak, panaszkodnak, szeretik ezt az életet. Tim úgy vigyáz a hajójára, mint más az egyszülött fiára. Tisztes árat kér a zsákmányért, és senki sem mondhatja el Tim Rileyról, hogy nem lehet megbízni benne. Megvan a munka szeretete, a hagyomány, a megbecsülés, de a lényeg mégiscsak a haszon. Ha az embert nem a megélhetés kényszere hajtja,' végtére is mi más ez, ha nem hobbi?

A férfi elkapta Darcy egyik, szélben röpködő hajtincsét.

– Talán mégis az eszéhez vonzódom. Darcy felkacagott és elindult.

– Szereti, amit csinál?

– Igen. Nagyon is.

– És mit szeret benne a legjobban?

– Mit látott, amikor ma kinézett az ablakon?

– Hát először is magát, nem? – Darcy jutalma a derűs vidámság volt, ami felélénkítette a férfi arcát. – Ezenkívül szörnyű felfordulást.

–Ahogy mondja. Legjobban az üres telket szeretem, vagy egy lerobbant régi épületet. A bennük rejlő lehetőségeket.

– Lehetőségek – suttogta maga elé Darcy, és megint a tengeren időzött a tekintete. – Ezt nagyon is megértem. Élvezi, hogy a semmiből vagy olyasmiből, ami elhanyagolt, valamit építhet.

– Igen. Változtatni, de nem tönkretenni. Ha kivág egy fát, talán megéri az áldozatot az, amit a helyére ültet? Hosszú távon fontos–e, vagy csak pillanatnyilag?

– Á, már megint a filozófus. – Illik hozzá az arca, gondolta Darcy, bár a férfi széltől borzas haja és a halvány heg mégis más, kevésbé elmélkedő hajlamú oldalát tárta fel. –Tehát maga a Magee élő lelkiismerete?

– Szívesen tekintem magam annak.

Szokatlan érzés egy alkalmazottól, vélte Darcy, de azért tetszett neki. Tény, hogy e pillanatban nemigen talált a férfiban olyat, ami ne tetszett volna neki.

– Odafent a sziklákon, a nagy szállodán túl a férfiak egykor nagyszerű épületeket emeltek. Ma mindez csak rom, de a szív, a lényeg megmaradt, és akik felmennek oda, többnyire érzik is ezt. Az írek tudják, mi az, hogy áldozat, és hogy miért és mikor számít. Egyszer érdemes lenne felsétálnia oda.

–Tervbe vettem. De kellemesebb volna, ha találna rá időt, hogy felkísérjen.

– Ez is egy lehetőség. – Darcy az időre gondolva visszafordult a kocsma felé.

– Megegyeztünk. – Trevor megfogta Darcy kezét, hogy megállítsa, és élvezettel látta a lány tekintetében felvillanó enyhe bosszúságot. – Szeretnék találkozni magával.

– Tudom. – Mivel ez volt a legcélravezetőbb és mindig bevált módszer, Darcy félrehajtotta a fejét, és ajkára incselkedő mosoly ült ki. – Csakhogy én még nem döntöttem magával kapcsolatban. Nem árt, ha egy nő óvatos, amikor jóképű idegenekkel van dolga.

– Édesem, az ilyen adottságú nőknek a férfiak csupán céltáblák, amin gyakorolhatnak.

Darcy ingerülten rántotta el a kezét.

– Csak ha megérdemlik. Attól, hogy valakinek szép az arca, még nem szívtelen.

– Nem, de... szép arc és éles ész veszélyes kombináció, és pazarlás lenne, ha nem tudná, hogyan éljen velük.

Darcy fejében megfordult, hogy otthagyja, de a férfi kíváncsivá tette.

– Különös beszélgetés. Nem tudom eldönteni, hogy kedvelem–e magát vagy sem, de elég érdekesnek találom ahhoz, hogy némi időt szánjak a kérdés tisztázására. De most vissza kell mennem dolgozni. Azután, ahogy Sineadot megleckéztettem, nem illik elkésnem.

– Sinead alábecsüli magát.

– Tessék?

– Alábecsüli magát – ismételte meg Trevor, miközben visszafelé sétáltak a homokos parton. – A felszínt látja: gyönyörű nő, aki remekül ért a divathoz, és azzal üti el az időt, hogy besegít a családi vállalkozásba, amit a bátyjai irányítanak. Egy nő, aki Sinead véleménye szerint a ranglétra utolsó fokán áll, és nemigen tesz mást, mint teljesíti a parancsokat.

Darcy szeme összeszűkült, de nem azért, mert bántotta szemét a nap.

– Úgy, szóval így látja?

– Nem én, hanem Sinead. Tapasztalatlan fiatal lány. Nem veszi észre, hogy maga legalább annyira vezeti a Gallagher–kocsmát, mint a két bátyja. A külseje nem árt az üzletmenetnek, sem a hangulatnak, de figyeltem ma. – Lenézett a lányra. – Egyszer sem esett ki a ritmusból, még akkor sem, amikor dühös volt.

– Ha bókokkal próbál megnyerni... nos, nem mondom, hogy hatástalanul. Bár bevallom, hasonlóban még nem részesített férfi.

– Nem, mert mind azt mondják, hogy ilyen gyönyörű nőt még életükben nem láttak. A nyilvánvalót minek kimondani? Bizonyára unja is már.

Darcy megállt, amikor elérték a kocsma utcáját, hosszan nézett a férfira, aztán elnevette magát.

– Úgy érzem, mégis kedvelem magát, és nincs ellenemre, hogy itt és most egy kis időt töltsek a társaságában. És ha még gazdag is lenne, itt nyomban magához mennék feleségül, hogy életem végéig szórakoztasson és kényeztessen.

– Tehát erre vágyik, Darcy? Hogy kényeztessék?

– Miért is ne? Szeretem a fényűzést, és ezt a vágyam ki is kell elégítenem. Amíg nem akadok olyan férfira, aki hajlandó és meg is van rá a módja, hogy tejben–vajban fürösszön, addig kénytelen vagyok magam előteremteni a rá valót. –Felnyúlt, és megérintette a férfi arcát. – Ami nem azt jelenti, hogy addig is ne ülhetnék le a terített asztal mellé valakivel.

– A szókimondást is szereti.

– Amikor úgy tartja kedvem. De mivel úgy érzem, hogy a legügyesebb hazugságon is azonnal keresztüllát, minek fáradoznék vele?

– Tessék, már megint.

Darcy értetlenül pillantott rá, amikor átmentek az utcán.

– Micsoda már megint?

– Hatékonyság. Egy nőben kimondottan izgatónak tartom.

–Jesszusom, maga aztán tényleg nagyon fura figura. De mivel elszórakoztat, hogy ilyen könnyen izgalomba tudom hozni, elfogadom a reggelire szóló meghívását.

– Holnap?

Darcy zsebében csörgette kulcsait, és azon tűnődött, miért annyira kedvére való az ötlet.

– Nyolckor. A szálloda éttermében.

– Nem ott szállok meg.

– Nos, akkor a panzióban...

– Á, itt vagy, Darcy! – Aidán jelent meg a hátuk mögött, kezében kulccsal. – Jude azt hitte, átnézel hozzánk a két műszak között.

– Másfelé járt az eszem.

– Látom, megismerkedett a húgommal – mondta Aidán Trevornak. – Nincs kedve bejönni egy korsó sörre? A cég számlájára.

– Sajnos, dolgom van. Nekem is máson járt az eszem siklott pillantása Darcyra. – De máskor szívesen élek a meghívásával.

– Amikor csak jólesik. Az emberei sok elfoglaltságot adnak. És most, hogy Darcy is visszajött, lefogadom, még több lesz a dolgunk. – Rájuk kacsintott, majd kulcsát a zárba dugta. – Ma késő este várhatóan seinsunl tartunk. Ha van ideje, nézzen be, és akkor némi képet alkothat arról, mit nyújtunk a színházába tartó vendégeinek, amikor átmennek a kocsmán.

– Már alig várom.

– Beszéltél Sineaddal, Darcy? Darcy Trevor szemébe nézve felelt:

– Lerendeztem. Máris jövök és elmesélem.

– Rendben. Jó estét, Trevor.

– A későbbi viszontlátásra.

– Az emberei – ismételte meg Darcy, amikor Aidán mögött becsukódott az ajtó. – A színháza.

– Úgy van.

– Akkor hát maga Magee. – Darcy óvatosan beszívta a levegőt, de tudta, hogy ez csak kis ideig nyugtatja meg. –Miért nem árulta el?

– Nem kérdezte. Különben is, mit számít?

– Szerintem meg nagyon is számít, hogy előttem minek állítja be magát. Nem élvezem, ha félrevezetnek, és játszadoznak velem.

Trevor kezével az ajtóra csapott, mielőtt Darcy dühösen feltéphette volna.

– Beszélgettünk – mondta higgadtan a férfi. – Ebben nem volt semmi megtévesztő.

– Akkor e téren másképpen gondolkozunk.

– Talán csak azért haragszik, mert kiderült, mégis gazdag vagyok, és most kénytelen hozzám jönni.

Lehengerlőnek szánt mosolyt vetett rá, de csak leforrázó pillantást kapott cserébe.

– Tréfásnak szánt megjegyzése nem helyénvaló. És most kérem, menjen az ajtóból. Még nem nyitottunk ki.

– Első összezördülésünk?

– Nem. Az utolsó. – Darcy feltépte az ajtót, ami majdnem a férfi arcába csapódott. Nem vágta be maga mögött, de Trevor a vastag ajtón át is jól hallotta, ahogy Darcy ráfordítja a kulcsot.

– Aligha hiszem – mondta a férfi jóval vidámabban, mint hasonló körülmények között más férfi. – Nem bizony – tette hozzá, és elindult a kocsijához, közben pedig arra gondolt, hogy talán most jó alkalom nyílik felsétálni a sziklákhoz és megnézni a romokat, amelyekről mindenki regélt.

Ime, az az Írország, amelynek látására vágyott. Az ősi, a szent, vad és misztikus. Meglepetten látta, hogy egyedül van, mivel úgy hitte, aki vonzódik ehhez a helyhez, bizonyára gyakran felkeresi a sziklák fenséges magasát, ahol komoran gubbasztanak a romok.

Körbejárta a szent nevére keresztelt és egyenetlen, göröngyös földből kiemelkedő kápolna meredek kőoromzatát. Bizonyára az itt nyugvó lelkek őrzik, gondolta. Három kőkereszt is őrt állt, alattuk a kút mélyén csendes volt a forrásvíz.

Úgy hallotta, gyönyörű innen a hegyfok körül a séta, de valahogy nagyobb kedve volt kicsit itt időzni.

Darcynak igaza van, szögezte le magában. Az épület talán leomlott, de szíve, lényege tovább él.

Hátrébb lépett. Tiszteletből vagy babonából nem lépett sírokra. Ha jól sejti, az apró, lyukacsos kövek sírokat jeleznek.

Lenézett, és megpillantotta Maude Fitzgerald sírkövét.

LÁTÓ ASSZONY

– Hát szóval itt vagy – mormolta maga elé. – Anyám nagybátyjának egyik régi fényképalbumában, amit anyám nagyapám halálakor megőrzött, volt rólad egy fénykép. Nagyapám kevés képet hozott át a tengeren. Vajon miért épp a tiéd az egyik?

Leguggolt. Meghatotta és szelíden mulattatta a sírt szőnyegként takaró tengernyi virág.

– Bizonyára szeretted a virágokat. A házadat körülvevő kert is csodálatos.

-            Maude keze alatt bámulatosan nőtt minden.

Trevor a hang hallatán a kút felé pillantott, majd felemelkedett. Szokatlan öltözékű férfi állt a forrás mellett: minden ruhadarabja ezüst volt, amin megcsillant a napfény. Jelmez, vélte Trevor. Biztos a szállodában rendeznek álarcosbált. Hosszú, fekete hajával, gonoszkodó mosolyával és villámló kék szemével amúgy is színészkedő típusnak látszott.

– Nem ijedsz meg könnyen, ugye? Nos, ez mindenesetre a javadra szól.

– Ijedősek ne ide jöjjenek – jegyezte meg Trevor. – Lenyűgöző hely – nézett körül még egyszer.

– Én is kedvelem. Te vagy hát a Magee Amerikából, aki álmokat épít, és válaszokat keres.

– Többé–kevésbé helytálló. És nekem kihez van szerencsém?

– Carrickhez, a tündérkirályhoz. Örülök, hogy megismerhetlek.

–Aha.

A Trevor hangjából kihallatszó nyájas derű komor szemöldökráncolásra késztette Carricket.

– Bizonyára hallottál már rólam, még odaát, Amerikában is.

– Hogyne hallottam volna. – A férfi vagy bolond, vagy tartja magát elképzelt szerepéhez, gondolta Trevor. Esetleg ez is, az is. – Véletlenül épp a dombon álló házban szálltam meg.

–Tudom jól, hol az ördögben laksz, és elegem van ebből a lekezelő hangból, amit velem szemben megengedsz magadnak. Nem azért hoztalak ide, hogy csúfot űzz belőlem.

– Te hoztál ide?

– Halandók – morgolódott Carrick. – Szeretik azt hinni, hogy minden az ő fejükből pattan ki. Itt a végzeted, és összekapcsolódik az enyémmel. Van–e rajtam kívül másnak több joga hozzá, hogy egy–két aprósággal hozzásegítselek az utazáshoz?

– Figyelj, haver, ha ilyen korán felöntesz a garatra, nem kéne napra menned. Szívesen visszakísérlek a szállodához.

– Hogy részeg vagyok, azt hiszed? – Carrick hátravetette a fejét, és addig hahotázott, amíg fájó oldalára kellett szorítania a kezét. – Ostoba tökfilkó. Még hogy részeg. Majd megmutatjuk, ki a részeg. Várj egy percet, míg összeszedem magam.

Néhány mély lélegzetvétel után Carrick felsóhajtott.

– Nézzük csak... valami nem túl bonyolultra gondoltam, mert látom, hogy cinikus vagy. Á, már eszembe is jutott!

Tekintete kobaltkékre sötétült, és Trevor megesküdött volna, hogy a férfi ujjhegyei aranyos fényt árasztottak, majd kezében kristálytiszta, átlátszó gömb jelent meg. A gömbben Trevor és Darcy álltak egymás mellett, miközben mellettük a Kelta–tenger hullámai mosták a partot.

– Tekints hát végzetedre. Szép az arca, erős az akarata, és szerelemre éhes a szíve. Vagy–e annyira eszes, hogy elnyerd, amit a sors kínál?

Carrick egy gyors csuklómozdulattal Trevor felé hajította a gömböt. A férfi ösztönösen el akarta kapni, de ujjai csak valami hűvöset és lágyat érintettek. A gömb buborékként pattant szét.

– Pokolian ügyes fogás – nyögte ki nagy sokára Trevor, aztán felpillantott, de a forrásnál már nem állt senki. Ismét egyedül volt, csak a szél borzolta a füvet. – Pokolian ügyes – ismételte, és nem szívesen vallotta be, ahogy üres kezére nézett, mennyire megrendült.

4.

Éjjel álmok üldözték. Trevor mindig széles, élénk ecsetvonásokkal álmodott, de amióta a Tündérdombi Házban lakott, álmai körülhatárolttá, kristálytisztává váltak, mintha valaki élesebbre állította volna a felvevőgép lencséjét.

A temetőbeli furcsa férfi fehér, szárnyas lovon repült a végtelen kék tenger fölött. Trevor érezte a mondabeli paripa széles hátát és meg–megránduló izmait maga alatt. A tenger és az ég a távolban világosan elváltak egymástól, mintha valaki vonalzóval vékony vonalat húzott volna közöttük.

A víz zafírkék volt, az ég szürke, mint a füst.

A ló a tengerbe vetette magát, vizet érő izmos mellső lábairól szétfröcskölődtek a cseppek, Trevor egyenként érezte őket a bőrén. Ajkán sós volt a tengervíz.

A következő pillanatban már az örvénylő vízbe merültek. Hideg volt, annyira hideg, hogy a Sötétséget valami kísérteties ragyogás törte csak meg. Színjátszó fény csillant itt–ott, mint rebbenő tündérszárnyak, és a muzsika, ami a víz lüktetésén áthallatszott, sípszó volt.

Egyre mélyebbre hatoltak ebbe az elembe, oly simán hasították a vizet, mint előbb az eget. Trevor vérét felforrósította a repülés izgalma.

A lágy tengerfenéken sötétebb, ijesztőbb kék domb lüktetett, mint egy várakozó szív. A férfi, aki királynak nevezte magát, vállig belemélyesztette karját ebbe a kékségbe. Trevor saját bőrén érezte az anyag síkosságát, ahogy a lüktetés vibrálón végigfutott a karján. Ujjait behajlította, kezét ökölbe szorította, csavart egyet, és kitépte "a szív szívét.

Neki, gondolta, szorosan markolva, amit kiszakított. Ez az állhatatosságom. Csak neki.

Amikor felébredt, kezét még mindig ökölbe szorította, de a szív, ami dobogott, csak az övé volt.

Értetlenül és döbbenten nyitotta szét az öklét. Természetesen nem volt benne semmi – miért is lett volna? – de érezte a tenyeréből lassan elszálló erő villamosságát. A tenger szíve.

Nevetséges. Nem kell tengerbiológusnak lennie ahhoz, hogy tudja, nincs csillogó kék tömeg, nem lüktet szerves élet a Kelta–tenger fenekén. Nem látott mást, mint a tudatalatti szórakoztató kivetülését, bizonygatta magának. Jelképek sora, ebben biztos volt, mit ha akarna, élete végéig elemezhetne.

Csakhogy ehhez semmi kedve.

Trevor felkelt, hogy a fürdőszobába menjen. Szórakozottan a hajába túrt. Érezte, hogy nedves.

Döbbenten megtorpant. Kezét előbb lassan leeresztette, és közben le nem vette róla a szemét. Aztán megint felemelte és megszagolta. Tengervíz lenne?

Meztelenül visszazöttyent az ágy szélére. Soha nem tartotta magát különösképp fantáziadúsnak. Valójában úgy tartotta, hogy mélyebben gyökerezik a valóság talajában, mint az emberek többsége. De tagadhatatlan, hogy azt álmodta: szárnyas lovon leszáll a tenger mélyére, és úgy ébredt, hogy tengervíztől nyirkos a haja.

Milyen magyarázatot talál erre egy racionálisan gondolkodó ember?

Magyarázathoz információ kell. Ideje hát beszerezni.

Korai New Yorkot hívni, de faxolni bármikor lehet. Miután felöltözött, leült a hálószobájával szemben kialakított dolgozószobájában. Megfogalmazta szüleinek szánt első üzenetét.

Drága anyám és apám!

Remélem, mindketten jól vagytok. Az építkezés terv szerint halad, és úgy látszik, nem lépi túl a költségvetési keretet sem. Bár néhány napi megfigyelés után nyilvánvaló, hogy O'Toole–ék nélkülem is boldogulnak, mégis úgy döntöttem, egyelőre maradok, és ellenőrzöm az építés menetét. Azután itt a közösséggel kiépítendő kapcsolatok kérdése is. A falu és a körülötte levő parókia jórészt támogatja a színházat, az építkezés ennek ellenére zavarja a környék megszokott nyugalmát. Azt hiszem, bölcs lenne, ha itt maradnék, hogy lássanak, tudják, hogy kézben tartom a dolgokat.

Egyúttal innen szeretném folytatni az előkészítő hírverést.

Természetesen élvezem az ittlétet is. Pontosan olyan gyönyörű, ahogy elmesélted, papa. És szeretettel emlékeznek vissza rátok. Időt kellene szakítanotok rá, hogy átlátogassatok.

A Gallagher is olyan, ahogy emlékeztél rá, és ahogy Finkle leírta. Kitűnően vezetett, barátságos és népszerű vállalkozás. Briliáns ötlet volt összekötni a színházat a kocsmával, papa. Több időt szándékozom eltölteni itt, hogy világosabb képet alkothassak arról, hogy vezetik, milyen változtatásokra vagy finomításokra van szükség, amelyekből a színház profitálhat.

Biztosra veszem, mama, hogy nagyon tetszene a ház, amelyben lakom. Festeni nem lehetne szebbet, és még kísértetem is van! Maggie nénivel nagyon élveznétek. Eddig sajna még egyetlen földöntúli jelenségben sem volt részem, de mivel igyekszem megismerkedni a helyi színezetű, témákkal, szeretném megkérdezni, nem tudtok–e olyan ismerettel szolgálni, amely az itteni legendával kapcsolatos. Természetesen rossz csillagzat alatt született szerelmesekről van szó. Egy lányról és egy tündérkirályról.

Hívlak benneteket, amint lehetőségem nyílik rá.

Szeretettel:

Trevor

Átolvasta, hogy megbizonyosodjék, kérése nem ébreszt túlzott kíváncsiságot, majd elküldte szülei otthoni számára.

Következő faxát az asszisztensnőjének küldte, és itt már nem takargatta a lényeget.

Angéla – szeretném, ha egy ardmore–i legendával kapcsolatban minden lehetséges információt felkutatnál és elküldenél. Támpontok: Carrick, tündérkirály, Gwen Fitzgerald, Tündérdombi Ház, Régi Parókia, Waterford. Tizenhatodik század.

Trevor Magee

Amint elküldte, órájára pillantott. Bár már nyolc elmúlt, korainak tartotta, hogy más forrásokat is „megcsapoljon". Vár még egy órát, és akkor keresi fel Jude Gallaghert.

Amint elkészült, rátört a váratlan, kegyetlen koffeinéhség. Annyira, hogy kész lett volna odahagyni mindent. Leginkább automata, időkapcsolós kávégépét hiányolta. Legelső adandó alkalommal vesz egyet.

Kevés civilizáltabb dolog van a világon, gondolta Trevor, mint a frissen főtt kávé illatára ébredni.

A lépcső aljára ért, amikor kopogtatás hallatszott. Az ajtóhoz menet gondolatai már a konyhában időztek, a kávé első, lökést adó kortyára koncentrált.

Amikor ajtót nyitott, rájött, hogy van más, a kávéra ébredésnél civilizáltabb dolog, s az ott áll a lépcsője tetején.

Egy okos, bölcs férfi bármikor a kávé elé helyez egy gyönyörű, kék szemű nőt, aki bő nyakú, testhez simuló pulóvert visel, mosolya pedig maga a kihívás. Trevor pedig igen eszes férfi volt.

–Jó reggelt. Mindig ilyennek ébred?

– Reggeli meghívásnál többet kell tennie ahhoz, hogy erről saját szemével győződjék meg.

– Reggeli?

– Úgy véltem, erre szólt a meghívása.

– így van. – Agya, úgy látszik, lassan mozog a napi koffeinhiány miatt. – Meglepett, Darcy.

Darcynak pontosan ez volt a szándéka.

– Kapok enni vagy nem?

– Fáradjon be. – Trevor szélesebbre tárta az ajtót. – Meglátjuk, mit tehetünk. – A lány belépett, a férfit könnyedén súrolva elment mellette. Édes bűn volt az illata.

Darcy körbesétált, bekukkantott a ház elején levő nappaliba. Itt szinte semmi sem változott, amióta Maude meghalt. Bájos csecsebecséi a helyükön maradtak, ahogy a könyvekkel zsúfolt polcok vagy a kanapé kifakult anyagára hajított puha, régi kendő is.

– Látom, rendet tart – fordult vissza a férfi felé. – Szeretem, ha egy férfi rendszerető. Vagy talán ezt is hatékonyságnak nevezi?

– A hatékonyság rend is, és ilyen az életem. – A lány szemébe nézve kezét könnyedén Darcy vállára tette, és elégedetten vette tudomásul, hogy Darcy változatlan halvány derűvel néz vissza rá. – Arra voltam csak kíváncsi, miért nem bánik lekezelően velem.

Darcy elismerően vonta fel a szemöldökét.

– Kiszámítható lett volna, a kiszámíthatóság pedig egyhangú.

– Lefogadom, hogy maga soha nem unalmas.

– Olykor biztos előfordul. Még haragszom magára, de reggelit azért kérek. – Megkerülte a férfit, aztán válla fölött hátrapillantott. – Főz, vagy elmenjünk valahova?

– Főzök.

– Ó, most maga lepett meg engem. – Érdekes. – Hogy a maga helyzetében valaki elboldoguljon a konyhában...

– Világhírű sajtos omlettet tudok készíteni.

–Azt majd eldöntöm én... és nagyon finnyás vagyok, előre megmondom. – Darcy visszament a konyhába, és hagyta, hogy mielőtt utánamegy, a férfi hadd méltányolja, amit lát.

Darcy leült a helyiség közepén levő kis asztal mellé, karját hanyagul átvetette a széktámlán. Pontosan úgy festett, mint egy olyan nő, aki hozzászokott, hogy kiszolgálják. Bár szervezetének már nem volt szüksége kezdőlökésre, Trevor először a kávét tette oda.

– Míg itt ülök, és figyelem, ahogy a háztartással bíbelődik, talán elmondhatná, miért hagyott tegnap locsogni a családjáról, felmenőiről, és miért érdekelte annyira az információ, amit már rég ismert.

– Mert nem ismertem.

Miután lehiggadt, Darcy maga is ezt gyanította. A férfi nem olyan benyomást tett rá, mint aki kérdésekre fecsérli az időt, amikor eleve tudja a választ.

– Ha nem bánja, megkérdezem, hogy lehet az? Trevor ugyan bánta. Legalábbis más esetben. De úgy érezte, Darcynak magyarázattal tartozik.

– Nagyapám alig beszélt itt maradt rokonairól vagy Ardmore–ról. Vagy ami azt illeti, Írországról.

Míg a kávéra várt – istenem, bárcsak mielőbb kész lenne! –, elővette az omlett alapanyagait.

– Nehéz természetű ember volt. Áthatolhatatlan páncéllal. Az volt az érzésem, hogy keserű emlékeket hagyott hátra. Ezért erről a témáról nem beszéltünk.

– Értem. – Nem egészen, tette hozzá gondolatban Darcy, mert számára ismeretlen volt egy olyan család, ahol nem beszélnek meg mindent. Jobbára hangosan kiabálva egymással. – Nagyanyja is idevalósi volt.

– Igen. És tartotta magát nagyapám kívánságaihoz. – Amikor Darcyra pillantott, tekintete hűvös és távoli volt. – Mindenben.

– Keménykezű ember lehetett a nagyapja, és mint ilyen, nehezen kezelhető és félelmet ébresztő.

– Apámra is illik a keménykezű jelző. És egyáltalán nem tartom sem nehezen kezelhetőnek, sem félelmetesnek.

– Szóval részben azért tért vissza, hogy saját szemével lássa, honnan származnak a Magee–k.

– Részben.

Az elutasító hangra Darcy szemöldöke felszökött. Neuralgikus pont, gondolta, és bár szívesen kíváncsiskodott volna még, hagyta. Egyelőre.

– Nos, mivel most itt van, ahol van, mondja el, mi a véleménye a házról.

A feszültség, amely már ingerültté tette Trevort, kissé enyhült. Lehajtotta első csésze kávéját, míg a tojásokat törte fel.

– Épp most küldtem faxot anyámnak, amiben azt írtam, festő ecsetjére való.

– Faxot? Anya és fia faxon érintkeznek?

–Anya és fia a technika eszközeit használják, amikor hasznát látják. – Eszébe jutott a jó modor, és töltött Darcynak is, majd odavitte az asztalhoz. – Két különböző világból a legjobb, nem? Zsúpfedeles vidéki kunyhó és a mai világ nyújtotta kényelem.

– Kifelejtette a kísértetét.

Trevornak nem szokott remegni a keze, de most majdnem elejtette a nyeles serpenyőt.

– Azt azért nem állítanám, hogy az enyém.

– Míg e fedél alatt él, a magáé. Lady Gwen tragikus sorsú asszony, és bár együtt érzek vele, és méltányolom a történet romantikáját, nehezen fogom fel, hogyan vágyakozhat halálon túl, századokon át is valamire, akár a szerelemre is. Az élet a lényeg, nem? És ezt kell élnünk.

– Mit tud még róla?

– Annyit, amit ezen a vidéken bárki más. – Élvezettel nézte, ahogy a férfi hosszú ujjú, ügyes kezei dolgoznak. – Bár Jude alaposabban tanulmányozta könyvében a legendát. Többen is látták, akiket ismerek.

A férfi hátrapillantott. Nem meglepetés, inkább elővigyázatosság volt a szemében.

– És maga?

– Nem tűnök annak a típusnak, akire egy kísértet idejét pazarolja. Talán maga látja majd, amikor itt jön–megy.

– Maga épp elég látvány nekem. És mi a helyzet a legenda másik felével? Carrickkel?

– Ó, ő nagyon csavaros eszű, és fortélyos is. Makacs büszkeség és hirtelen harag hozta abba a keserves kutyaszorítóba, amiben most van, és most nem válogat az eszközökben, hogy az idő leteltének közeledtével éljen velük. Talán nem tűnt fel magának, de Brenna munka közben láncon viseli nyakában a gyűrűit: az eljegyzési és a jegygyűrűjét.

– Láttam egyszer egy építkezésen, hogy egy férfi hasító–fűrésszel majdnem levágta az ujját, mert a gép beleakadt a jegygyűrűjébe. – Trevor tányérokat vett elő, elfelezte az omlettet. Mozdulatainak könnyed eleganciája végtelenül tetszett Darcynak. – De mi köze Brenna gyűrűinek a legendához?

– Eljegyzési gyűrűjébe gyöngyöt foglaltak, vagyis a második drágakövet, amit Carrick Gwennek ajánlott fel: a hold könnyeit, amelyeket varázsiszákjába gyűjtött. Shawn Carrick–től kapta a gyöngyöt.

Trevor felvonta a szemöldökét, majd evőeszközt vett elő.

– Milyen bőkezű!

– Erről nem nyilatkozhatom, azt viszont tudom, hogy Shawn Öreg Maude sírja mellett kapta a gyöngyöt Carrick–től, és aztán Brennának adta. Az első drágakő egy gyémánt volt, napgyémánt. Kérdezze csak róla Jude–ot, ha érdekli. Carrick utoljára egy zafírt ajánlott fel Gwennek. A tenger szívét.

– A tenger szívét. – Trevor az álmát látta, de oly tisztán és élesen, hogy önkéntelenül is lenézett a kezére.

– Úgy véli, tetszetős kitaláció, és én is osztanám a véleményét, ha azok, akiket ismerek, nem lennének részesei ennek a történetnek. Egy fejezet van már csak hátra, már csak két szívnek kell egymásra találnia és fogadalmat tennie. – Darcy belekortyolt a kávéjába, és a csésze fölött a férfira nézett. –Amióta Öreg Maude meghalt, a másik kettő, aki maga előtt ebben a házban élt, az első és második fejezetet képviselte.

Trevor nem felelt azonnal, hanem kivette a kész pirítóst a gépből.

– Arra figyelmeztet – mondta végül –, hogy engem választottak harmadiknak?

– Kézenfekvő, nem? Bármilyen gyakorlatiasan gondolkodjék is, Magee, ereiben ír vér folyik, és olyan férfi leszármazottja, aki egykor azt a nőt szerette, aki ebben a házban lakott. A varázs megtöréséhez én biztos magát választanám.

A férfi elgondolkodva vette elő a vajat és a lekvárt.

– Egy magához hasonló, gyakorlatias gondolkodású nő ezek szerint hisz a varázslatban.

– Hisz? – Darcy ültében közelebb hajolt hozzá. – Hiszen én magam varázsolok, drágám!

Abban a pillanatban Trevor gondolkodás nélkül elhitte volna Darcyról, hogy boszorkány, szeme úgy villogott, tekintete olyan tüzes, mosolya olyan bűvös volt.

– Komoly varázserejét tegyük most félre. Azt akarja mondani, hogy valóságosnak tekinti ezt a történetet, annak minden részletét?

– De még mennyire. – Darcy felvette villáját. – És a maga helyében, ha már itt lakom, jobban őrizném a szívem. – Szájához emelt egy falat krémes sajtos omlettet, és bekapta. –Van, aki hisz abban, hogy ha valaki e fedél alatt veszti el a szívét, az örökre szóló köteléket jelent.

– Akárcsak Maude szerelme. – Az elképzelés jobban megijesztette, mintsem be merte volna vallani. – De miért mondja ezt el?

– Kíváncsi voltam, megkérdezi–e. Maga vonzó férfi, és tetszik is nekem. Ráadásul – és ezt nem szégyellem bevallani, mert a szememben nagyon is sokat nyom a latban – gazdag is. Komoly esélyt látok arra, hogy esetleg élvezni fogom a társaságát.

– Megkéri a kezem?

Darcy szélesen, elbűvölőn rámosolygott.

– Egyelőre még nem. Azért hoztam szóba, mert úgy látom, maga olyan ember, akinek éles tekintete úgy hatol át a színlelés szövedékén, mint kés a vajon.

Felvette kését, és mindjárt bemutatta a hűtőből elővett vajon.

– Még sosem voltam szerelmes. Próbáltam – vallotta be, és szemének ragyogása egy pillanatra elfelhősödött, aztán csak vállat vont, és vajat kent pirítósára. – Egyszerűen képtelen vagyok rá. Lehet, hogy a végzet nem szán egymásnak bennünket, de ha igen, esetleg egy mindkettőnknek előnyös egyezséget köthetnénk.

Trevor az adott körülmények között úgy találta, hogy elkelne még egy kávé. Felállt, hogy töltsön még a csészékbe.

– Kötöttem már üzletet sokféle emberrel, számos kultúrába nyertem betekintést, de mondhatom, ennél különösebb reggeli beszélgetést még nem folytattam.

– Hiszek a végzetben, Trevor, a rokon lelkek egymásra találásában, kényelemben és egyenes beszédben, ha annak célja van. – Bekapott egy falatot. – És maga?

– Hiszek a rokon lelkek találkozásában, a kényelemben és az őszinteségben, amikor az célravezető. A végzet már más lapra tartozik.

– Ahhoz túlzottan ír, hogy ne legyen fatalista – erősködött Darcy.

– Ilyen lenne az oktalan állat lelke?

– Természetesen. Közben pedig derűlátón érzelgősek és sötét, izgató babonával átitatottak igyekszünk maradni. Őszinteségről szólva... – Miközben ettek, szeme gonoszkodva a férfira villant. – Ez már csak fokozat és nézőpont kérdése. Mert mindent összevetve, mi lehet jobb egy színpompás túlzásokkal körített, ügyesen megszerkesztett mesénél? Az őszinteség azonban olyasmi, amit szerintem maga igenis méltányol, tehát mi rossz lehet abban, ha tudomására hozom, hogy ha belém akar szeretni, nem akadályozom meg benne?

Trevor élvezte a második csésze kávét. És Darcyt.

– Próbálkoztam én is a szerelemmel. De nekem sem jött össze.

Darcy arckifejezése először tükrözött együttérzést. Odanyúlt, és megfogta a férfi kezét.

– Azt hiszem, ugyanolyan fájdalmas lehet elveszteni a fejünket, mint szerelem nélkül élni.

Trevor lenézett összefonódó ujjaikra.

– Sajnálatra méltó pár vagyunk, Darcy.

–Jobb, ha nem ámítjuk magunkat, nem? És tisztában vagyunk a korlátainkkal. Megeshet, hogy megakad a szeme valami csinos kis teremtésen, és szívét egyből a lába elé rakja. – Darcy lassan felhúzta a vállát. – De addig sem bánom, ha idejét és nem megvetendő anyagi javait rám pazarolja.

– Kalmárszelleműek vagyunk, nem?

– Úgy bizony. Nagyon is haszonleső vagyok. – Darcy barátságosan megveregette a férfi kezét, aztán folytatta az evést. – De magának sosem kellett garasoskodnia, nem?

– Ebben igaza van.

– Ha viszont jövedelem kiegészítésre vágyik, omlett készítésből mindig megélhet. – Darcy felállt, és a két tányért a mosogatóhoz vitte. – Szeretem, ha valaki jól főz, mert ez nem erősségem, és nem is óhajtom megtanulni.

A férfi mögé lépett, két kezét egyetlen mozdulattal végighúzta Darcy vállán, két karján, majd újra vissza a válláig.

– Elmosogat?

– Nem. – Darcy szívesen nyújtózott volna, mint egy doromboló macska, de okosabbnak vélte, ha ezt most nem teszi. – Arra még talán rávehet, hogy eltörölgessek.

Hagyta, hogy a férfi maga felé fordítsa, és míg Trevor fölé hajolt, mindvégig a szemébe nézett. Aztán erősen sajnálkozva a férfi ajkára tette az ujját, mielőtt az megcsókolhatta volna.

– Megmondom, mit javasolok. Könnyen és stílusosan el tudnánk csábítani egymást.

– Helyes. Hadd kezdjem én.

Darcy halkan, gyöngyözőn felkacagott.

– De bármily elégedettek lennénk is utána, korai lenne. Tartogassuk máskorra ezt a kalandot.

Trevor közelebb vonta magához.

– Minek várni? Maga a fatalista.

– Szellemes. De várunk, mert én így akarom. És nagyon erős az akaratom. – Még egyszer megérintette ujjával a férfi ajkát, aztán elhúzódott tőle.

– Az enyém is. – A férfi sietség nélkül felemelte Darcy kezét, először tenyerét, majd kézfejét simította végig az ajkával.

– Ez tetszik. Esetleg máskor visszajövök még többért. A helyzet jelenlegi állása mellett, úgy hiszem, mégis magára hagyom a mosogatást. És most szépen kísérjen ki, ahogy úriemberhez illik.

– Mondja, hány férfit csavart eddig az ujja köré? – kérdezte Trevor, amikor kifelé indultak a konyhából.

– Ó, már régóta nem számolom. De egyik sem panaszkodott. –Visszanézett, amikor bent megszólalt a telefon. – Fel kell vennie?

– Nem. Majd a rögzítő felveszi az üzenetet.

– Rögzítő és fax. Kíváncsi lennék, Öreg Maude–nak mi lenne erről a véleménye. – Darcy kilépett a házból, és lement a lépcsőn oda, ahol virágok táncoltak az enyhe szellőben. – Illik ehhez a helyhez – jegyezte meg Darcy, miután egy percig figyelmesen tanulmányozta a férfi arcát. – És gondolom, ugyanilyen jól illik valami előkelő igazgatósági ülésterembe is.

Trevor letört egy szál verbénát, és átnyújtotta Darcynak. –Jöjjön vissza.

– Ó, bizonyára erre járok majd megint. – Darcy hajába tűzte a virágot, miközben a kertkapu felé indult.

Trevor ekkor jött rá, miért nem hallotta a motorzajt. Darcy biciklin érkezett.

– Ha vár egy percet, Darcy, visszaviszem kocsival.

– Szükségtelen. Viszontlátásra, Trevor Magee. Felpattant a biciklire, lekarikázott a keskeny felhajtón a hepehupákra és árkokba, amit a helybeliek útnak tituláltak. És mindeközben sikerült hihetetlenül szexis látványt nyújtania, állapította meg Trevor.

Miután bement a faluba, még elnézett az építkezéshez is, így dél is elmúlt már, amikor elsétált a Gallagher–házhoz. Kopogására öblös, izgatott ugatás volt a válasz, mire Trevor óvatosan hátrált egy lépést. Városi ember lévén, egészséges tisztelettel viseltetett minden iránt, ami ekkora zajt csap.

Az ugatás másodpercekkel előbb szűnt meg, mint ahogy nyílt az ajtó. A kutya ott ült Jude mellett, és vadul csóválta a farkát. Trevor nem először látta, de mindig csak messziről. Fogalma sem volt róla, hogy ilyen hatalmas.

–Jó napot, Trevor. Milyen kedves, hogy meglátogat. Jöjjön csak be.

– Á... – Trevor jelentőségteljes pillantást vetett a kutyára, Jude pedig felkacagott.

– Higgye el, Finn teljesen ártalmatlan. Szereti felverni a házat az ugatásával, hogy azt higgyem, engem védelmez. Köszönj szépen Mr. Magee–nek – parancsolt a kutyára, mire az engedelmesen felemelte egyik széles mancsát.

–Jóban szeretnék lenni vele – mondta Trevor, és remélve, hogy a kutya minden ujját meghagyja, mancsot rázott vele.

– Ha nyugtalanítja, kiengedhetem a hátsó kertbe.

– Nem, dehogy, nem zavar. – Legalábbis remélem, gondolta. – Bocsásson meg, hogy zavarom. Reméltem, hogy van rám egy perce.

– Több is. Jöjjön be, és foglaljon helyet. Kér egy kis teát? Ebédelt már? Shawn mesés ragut küldött fel.

– Nem, nagyon köszönöm, de semmit sem kérek. Ne fáradjon miattam.

– Nem fáradság – kezdte Jude, de aztán egyik kezét a vesetájékára, a másikat a hasára szorítva hátrébb lépett.

– Üljön le. – Trevor karon fogta, és a nappali felé vezette. – Bevallom, hogy inamba száll a bátorságom a nagy kutyák és várandós asszonyok láttán.

Nem mondott igazat. A nagy kutyáktól valóban tartott, de a terhes asszonyok ellágyították. Megjegyzése közben azonban sikerült székhez terelnie Jude–ot.

– ígérem, egyikünk sem harap. – Jude hálásan leült. –Esküszöm, megfogadtam, hogy az egész terhesség alatt megőrzöm a nyugalmam és mozgásom eleganciáját. A nyugalommal még most sincs baj, de hatodik hónap körül búcsút mondtam a kellemnek.

– Nekem úgy tűnik, jól viseli. Tudják, hogy fiú lesz–e vagy lány?

– Meglepetést akarunk. – Finn fejére tette a kezét, amikor a kutya leült a széke mellé. Trevor látta, hogy nem kell lehajolnia. – Tegnap este sétáltam egyet, és megnéztem az építkezést. Sokat haladtak.

– Egyenletesen folyik a munka. Jövő ilyenkorra már lesétálhat, és megnézhet egy műsort.

– Már alig várom, komolyan. Megelégedést nyújthat álmokat valóra váltani.

– Maga nem ezt teszi? Könyveivel, kisbabájával.

– Kedvelem magát. Kényelmesen elhelyezkedett, hogy elmondja, mi nyomja a lelkét?

– El is felejtettem, hogy pszichológus.

– Csak tanítottam pszichológiát. – Bocsánatkérő mozdulattal felemelte két kezét, aztán leejtette őket. – Az elmúlt évben igyekeztem kigyógyítani magam a félénkségből, hogy ki merjem mondani, amit gondolok. Az eredménynek van jó és rossz oldala is. Nem akarok erőszakos lenni.

– Kérdezni szeretnék valamit, azaz beszélgetni akarok valamiről. Maga azonnal rájött. Ez nem erőszakosság... csak hatékonyság – mondta némi gondolkodás után. – Mostanában egyik visszatérő kifejezésem. Carrickről és Gwenről.

– Igen? – Jude összekulcsolta kezét, komolyan és nyugodtan nézett rá. – Mi van velük?

– Gondolja, hogy léteznek? Léteztek? – javította ki magát.

–Tudom, hogy léteznek. – Látta a férfi szemében felvillanó kétkedést, és várt, hogy átgondolja előbb mondanivalóját. – Maga meg én máshol születtünk. New Yorkban, Chicagóban. Városi, csiszolt világban, az életünk tényeken, a mindennapok kézzelfogható valóságán alapul.

Trevor tudta, hova akar az asszony kilyukadni, és bólintott.

– De már nem vagyunk ott.

– Nem. Valóban eljöttünk onnét. Ez olyan hely, amely virágzik... nos, nem igazán ez a helyes kifejezés, mert nem kell virágoznia. Egyszerűen van. Ez a hely most az otthonom, ez a hely, amely idevonzotta, hogy egyik álmát felépítse, nem történelmi vagy földrajzi okoknál fogva különbözik attól, ahonnan idejöttünk. Megérti azt, amit elfelejtettünk.

– A valóság azért csak valóság, a világnak bármely pontján éljünk is.

– Magam is így gondoltam régebben. Ha maga most is így vélekedik, miért aggasztja Carrick és Gwen?

– Csak érdekelnek.

– Látta Lady Gwent?

– Nem.

– Akkor Carricket.

Trevor habozott, eszébe jutott a férfi, akivel Szent Declan forrásánál találkozott.

– Nem hiszek a tündérekben.

– De érzésem szerint Carrick hisz magában – mormolta Jude. – Szeretnék mutatni magának valamit. – Felállni készült, aztán halkan szitkozódni kezdett, majd kezével ingerülten intett Trevornak, hogy ne álljon fel. – Az ördögbe is, még nem tartok ott, hogy valahányszor leülök, daruval kelljen felemelni. Egy perc, és itt vagyok. – Arrébb csúszott, aztán a fotel karfájába fogódzkodva álló helyzetbe tolta magát. – Maradjon csak nyugodtan. Kis idő múlva itt leszek. Nem jövök–megyek olyan könnyen, mint régen.

Amikor kiment, Trevor visszaereszkedett a székébe. Finnel érdeklődve és némi gyanakvással szemlélték egymást.

– Nem lopom el az ezüstöt – bizonygatta Trevor –, így az a legjobb, ha mindketten maradunk, ahol vagyunk.

Mintha csak felszólításnak vette volna, Finn odaőgyelgett hozzá, és mellső mancsaival Trevor ölébe támaszkodott.

–Jesszusom. – Trevor óvatosan felemelte a két óriási mancsot, és eltolta magától a kutyát. – Jobban nem is célozhattál volna. Most már tudom, apám miért nem hagyta, hogy megtartsam azt a kiskutyát. Le!

A parancsszóra Finn azonnal lezöttyent a fenekére, és szeretettel megnyalta Trevor kezét.

– Lám, máris összebarátkoztak.

Trevor felpillantott Jude–ra, és alig bírt uralkodni magán, hogy fészkelődéssel ne enyhítsen golyói lüktetésén.

– Azám.

– Feküdj, Finn! – Jude szórakozottan megveregette a kutya fejét, aztán Trevor lába elé ült egy priccsre. – Tudja, mi ez? – kérdezte, és tenyerét a férfi elé tartotta. Tiszta, ragyogó kő feküdt benne.

– Első pillantásra gyémántra szavaznék, a méretből ítélve igen szépen csiszolt üvegnek mondanám.

– Elsőrangú briliáns, úgy tizennyolc–húsz karátos lehet. Vettem egy drágakövekről szóló könyvet, fogtam egy nagyítót, és magam kiókumláltam. Nem akartam ékszerészhez vinni. Tessék – biztatta a férfit –, nézze csak meg közelebbről.

Trevor elvette Jude tenyeréről a követ, és az ablakon beáradó fény felé tartotta.

– Miért nem akarta ékszerésszel felbecsültetni?

– Mivel ajándékba kaptam, közönségesnek tartottam volna. Tavaly ellátogattam Maude cousine sírjához, és láttam, ahogy Carrick az övén viselt zsákból egy csomó ehhez hasonló követ szór a földre. Láttam, ahogy e kő kivételével mindből virág lett, ez viszont ott sziporkázott a virágok között.

Trevor megforgatta a követ, és eltűnődött.

– Napgyémántok.

– Megváltozott az életem, amikor idejöttem. Ez a drágakő jelkép. Nem számít, hogy felbecsülhetetlen értékű gyémánt vagy szépen csillogó üveg. Minden attól függ, hogyan látjuk a dolgokat. Én varázslatot láttam, és ez megnyitotta előttem a világom.

– Nekem tetszik a magamé.

– Magán múlik, hogy változtat–e rajta vagy sem. Oka volt, hogy Ardmore–ba jött.

– Az ok az volt, hogy színházat építsek.

– Építsen – suttogta Jude. – Hogy mennyit, az magától függ.

5.

Logikus volt a döntés, hogy az estét a kocsmában töltse. Üzleti célból, természetesen. Trevor szívesebben tekintette annak, mivel egójára súlyos csapást mért volna, ha beismeri: elsősorban Darcyn akarja a szemét legeltetni. Hiszen nem fickós kamasz, hanem meglett üzletember. Gallagherék kocsmája most már igencsak üzleti érdeklődése körébe tartozik, bizonygatta magának.

És a látottak alapján jól menő vállalkozás.

Az asztalok többségénél ültek: sör mellett beszélgetésbe merült családok, párok, turistacsoportok. Egy tizenötnél nem idősebb fiú a sarokban ült, és szomorú dallamot játszott harmonikáján. A kandallóban lobogott a tűz, mert estére hűvösre, nyirkosra fordult az idő, és a tőzegparázs mellett három, széltől cserzett arcú idős férfi üldögélt, pipázott, és verte lábával a taktust.

Közelükben egy még első évét be sem töltött gyerek ugrált anyja térdén.

Trevor arra gondolt, hogy anyja milyen jól érezné itt magát. Carolyn Ryan Magee negyedik generációs ír volt, akinek szülei és nagyszülei sosem jártak Írországban. És szégyentelen érzelgősséggel beszélt arról, amit ír gyökereinek tekintett.

A férfi tisztában volt vele, hogy egyedül anyjának köszönheti, hogy ismeri azt a keveset, amit apja családjáról tud. Anyjának igen sokat jelentett a család, még ha a rokonok meghaltak és nemzedékek óta a földben pihentek is. Anyja, amikor valami fontos volt neki, azonnal a család férfiai tudomására hozta. És a férfiak képtelenek voltak ellenállni neki, mélázott el Trevor.

Ő játszott ír zenét a házban, míg apja égnek emelt tekintettel csak tűrte. Ő mesélt esténként kisfiának tündérekről, manókról és koboldokról.

És ő volt az, aki szenvedélyes elszántsággal simította el férjének a családjával szemben érzett sértettségét és neheztelését. Bár még az ő befolyása is kevés volt, hogy melegséget lopjon apja szívébe, annyit mindenesetre elért, hogy ingatag hidat épített közöttük, lehetővé tette mindkét fél számára az udvarias, tiszteletteljes viselkedést.

Trevor valójában azt sem tudta eldönteni, hogy észrevette volna–e az apja és apja szülei közötti távolságot, ha nincs otthona meleg szeretete és nyitottsága.

Az általa ismert házaspárok közül egy sem volt, akik olyan vidám odaadással szerették egymást, mint a szülei. Varázslatosan meghitt csoda volt kettejük kapcsolata, amit Trevor sosem tekintett magától értetődőnek.

Elképzelte, ahogy anyja itt ül, ahol most ő, és magába szívja a helyiség atmoszféráját, együtt énekli a többiekkel a dalokat, nagyokat beszélget vadidegenekkel. Erre gondolt, míg körülnézett a teremben, és a kékes füstöt látva eszébe jutott, hogy kellene ide egy szellőző berendezés. De aztán megcsóválta a fejét, és a bárpulthoz ment. Lehet, hogy káros az egészségre, de akik idejönnek, pontosan ilyen füstös légkörre vágynak.

Látta Brennát, ahogy a pult túlsó végében sört szolgál ki, és komoly beszélgetést folytat egy legalább százhúsznak kinéző öregemberrel.

Szabad szék csak a pult túlsó végén volt, Trevor tehát ide ült fel, és megvárta, míg Aidán poharakat tesz ki, és aprót ad vissza.

– Hogy s mint mennek a dolgok? – kérdezte Aidán, és sört csapolt még a poharakba, ahogy csökkent a hab.

– Nagyszerűen. Nagy ma a forgalom.

– Mostantól tél beálltáig így is lesz. Mivel olthatom a szomját?

– Egy korsó Guinnesszel.

– Helyes. Jude mesélte, hogy benézett ma hozzá, és a helyi színezet aggasztotta.

– Aggodalomról szó sem volt. Csak kíváncsiságról.

– Úgy ám, kíváncsiság. – Aidán végzett a két sörrel, és hozzáfogott Trevor sörének lassú csapolásához. – Az emberben önkéntelen is feltámad a kíváncsiság, ha valaminek a közepébe csöppen. Jude kiadója azon a véleményen van, hogy a világnak ez iránt az eldugott kis sarka iránt jókora kíváncsiságot ébreszt majd, ha kijönnek Jude könyvével. Mindkettőnk üzletmenetének jót tesz.

– Akkor fel kell készülnünk rá. – Trevor körbenézett, és észrevette, hogy Sinead nagyobb igyekezettel dolgozik. Csak Darcyt nem látta sehol. – Több segítségre lesz szüksége, Aidán.

– Már gondoltam rá. – Burgonyaszirommal töltött meg egy kosarat, és a pultra tette. – Ha itt az ideje, Darcy beszél pár emberrel.

Mintegy végszóra Darcy hangja csendült fel a konyhaajtóból. Szívből jövő, körmönfont szitkok formájában.

– Még vak szamár fenekének sem válnál be, és soha az életben nem fogom fel, minek neked ilyen kőkemény koponya, amikor óvnia nem kell semmit, hiszen ész nem szorult bele. Olyan ostoba vagy, mint egy birka, és háromszor olyan kellemetlen.

Trevor kérdőn félrehajtott fejmozdulatára Aidán rendületlenül tovább csapolta a sört.

–Édes húgunk hirtelen haragú, és Shawn puszta léte dühkitörést provokál nála.

– Még hogy hárpia! Majd adok én neked hárpiát, te ferde szemű, fogatlan varangyos béka.

Hallható robaj, majd kiáltás harsant, újabb szitkok, aztán Darcy kipirultán, tüzesen villogó tekintettel kivágta az ajtót, csípőjének támasztva egy hatalmas, megrakott tálcát.

– Fejbe vágtam a férjed egy serpenyővel, Brenna, bár sehogy sem fogom fel, hogy választhatott egy magadfajta értelmes nő ilyen faragatlan tuskót.

– Remélem, üres volt, mert Shawn ragujának nincs párja.

– Üres bizony, mert úgy jobban szól. – Darcy felvetette a fejét, mélyen beszívta a levegőt, aztán elégedetten kifújta. Megigazította a tálcát, majd a pult lapja felé indult, és akkor vette csak észre Trevort.

Arcáról egy szempillantás alatt mintha letörölték volna a haragot. Bár pillantásának tüze nem enyhült, izgatóvá vált.

– Nézd csak, ki jött be az esti eső elől! – hangja dorombolásba váltott, ahogy odaért a bárpult végéhez. – Felhajtaná a lapot, kedves? Tele van a kezem.

Világéletében fél kezében egyensúlyozta a tálcát, de örömet szerzett neki a férfi mozgásának látványa. Elismeréssel dünnyögött magában, amikor a férfi lecsúszott a székről, és odament, hogy kérését teljesítse.

– Nincs is jobb, mint amikor az embert egy erős, jóképű férfi menti ki szorult helyzetéből.

– Vigyázzon, Trev, mert a szép arc mögött egy mérges kígyó lakozik – mondta Shawn mérgesen, és letett újabb két adagot a bárpultra.

– Oda se figyeljen a mi kis páviánunk karattyolására. –Kemény pillantást vetett válla fölött Shawnra. – Amilyen jószívűek a szüleink, vándorcigányoktól vették meg. Ha tőlem kérdi, kidobták az ablakon azt a tizenkét fontot.

Csípőriszálással elvonult, hogy kivigye az ételt.

– Ügyes volt – mormolta Shawn. – Biztos a végére tartogatta. Jó estét, Trev. Nincs kedve egy kis harapnivalóhoz?

– Azt hiszem, megpróbálom a ragut. Úgy hallottam, finomra sikerült.

– Úgy van. – Shawn siralmas mosollyal dörgölte a fején támadt dudort. Tekintete oda vándorolt, ahol a fiú vígabb dallamot kezdett harmonikáján játszani. – Megfelelő alkalmat választott. Hangulatától függően úgy játszik, mint egy angyal vagy mint egy ördög.

– Még magát sem hallottam játszani – jegyezte meg Trevor, és visszatelepedett a székre. – Amint hallom, ugyanolyan jól bánik a hangszerrel, mint a főzőkanállal.

– Kicsit tényleg értek hozzá. Akárcsak a testvéreim. Gallagher–adottság a zenei érzék.

– Fogadjon el egy tanácsot a zenével kapcsolatban. Keressen ügynököt.

– Nos – fordult vissza Shawn, és Trevor szemébe nézett. –Jó árat fizet a dalokért, amiket eddig megvásárolt. Bízom benne, hogy nem csap be. Becsületes arca van.

– Egy ügyes ügynök többet is ki tudna csikarni.

– Nincs rá szükségem. – Futó pillantást vetett Brennára. –Már megvan mindenem.

Trevor értetlenül emelte fel a korsó sört, amit Aidán elé tett.

– Finkle azt mondta, hogy hiányzik magából az üzleti érzék. De meg kell mondanom, hogy közel sem olyan ostoba, mint amilyennek Finkle beállította. Ne vegye sértésnek.

– Nem is vettem annak.

Trevor a korsó széle fölött figyelte Shawnt.

– Finkle azt is mondta, hogy folyton egy másik befektetővel, valami londoni étterem–tulajdonossal rémisztgette.

– Tényleg? – Shawn szemében derű csillant. – Ki hinné. Mondd csak, Aidán, hallottunk valami londoni éttermesről, aki a kocsmánkat akarta kibővíteni?

Aidán elgondolkodva kinyomta nyelvével az arcát.

– Rémlik, hogy Mr. Finkle felhívta rá a figyelmem, bár biztosítottam róla, hogy ilyen személy nem létezik. Tény –mondta, majd jelentőségteljes szünet után folytatta –, hogy valamennyien óriási igyekezettel próbáltuk az ellenkezőjéről meggyőzni.

– Én is így gondoltam. – Trevor nagyot kortyolt a Guinnessből. – Nagyon ravasz.

Aztán meghallotta Darcy gyors, gyöngyöző kacagását, és látta, hogy a lány megsimogatja Connor fejét, majd csillogó szemmel a fiú szemébe nézett, és rákezdett egy dalra.

Pergő ritmusú dal volt, a szavak egymásra torlódtak. New York–i kocsmákban, vagy amikor anyjának odahaza ír zenére támadt kedve, Trevor hallotta már, de soha nem ilyen előadásban. Ilyen aranyló, érett borhoz hasonló buja hangon.

Finkle jelentésében olvasta, hogy Darcy szépen énekel. Finkle nem egyszerűen megemlítette, hanem áradozott róla. Trevor nem tulajdonított a dolognak különösebb jelentőségét. Mivel a lemezkiadó vállalat a szíve csücske volt, tudta, hogy egekig dicsért hangok sokszor udvarias tapsra érdemesek csak.

Trevor hallgatta és nézte a lányt, és meg kellett hogy állapítsa, jobban is hihetett volna a felderítőjének.

Amikor Darcy ismét a refrénbe kezdett, Shawn a pultra könyökölt, és csatlakozott hozzá. A zene nevetésbe fordult, miközben Darcy visszajött a pulthoz, és könnyedén Trevor vállára téve a kezét, bátyjának énekelt.

– „Ha hazamegyek, elmondom a mamának, hogy a fiúk nem hagynak békét a lányának."

Nem, gondolta Trevor, ezt a lányt sosem hagyták békén a fiúk. Jómaga is boldogan meghúzta volna Darcy haját, persze nem olyan játékosan, mint ahogy a dalban állt, hanem hogy hátrahúzza a fejét, és csókjaival halmozza el.

Férfiak ezreiben ugyanezt az érzést ébresztené, gondolta. Az elképzelés vonzónak tűnt üzleti szempontból, személy szerint mégis bosszantotta. Mivel nevetségesnek érezte a féltékenységet, inkább az üzleti oldalra összpontosított.

A dal végén Darcy átnyúlt a pult fölött, elkapta Shawn grabancát, odahúzta magához, és cuppanós csókot adott neki.

– Idióta – mondta látható szeretettel.

– Hárpia.

– Három hal sült krumplival, két ragu, két adag malátás sütemény. És most mars vissza a konyhába, ahova való vagy. – Szórakozottan végigsimította Trevor vállát, miközben Aidanhoz fordult. – Három korsó Guinness, egy Harp, egy pohár Smithwick és két kóla. Az egyik kóla Connornak lesz, és azt én fizetem. Nem haragszik? – kérdezte Trevortól, amikor elvette a korsó sörét, és belekortyolt.

– Kérést is teljesít?

– Mást sem teszek itt.

– Énekeljen még egyet.

– Mielőtt bezárunk, biztos eléneklek még pár dalt. – A poharakat rakosgatta, amiket Aidán továbbított neki.

– Nem. Most. – A férfi kivett egy húszfontost a zsebéből, és két ujja közé csippentve felemelte. – Ezúttal egy balladát.

A lány pillantása Trevor arcáról a bankjegyre siklott, aztán vissza a férfi arcára.

– Túlzott borravaló egy dalért.

– Gazdag vagyok, nem emlékszik?

– Ezt az egyet nem felejtettem el. – Darcy a húszasért nyúlt, majd amikor a férfi elhúzta előle, összeszűkült szemmel nézett Trevorra.

– Előbb hadd halljam a dalt.

Darcyban végigfutott, hogy elvből – vagy inkább haragból – tudomást sem vesz róla. De húsz font nagy pénz, az éneklés meg csekélység. Ezért rámosolygott a férfira, és a tálcát felvéve dalra fakadt.

Gyertek, lányok, szépek, fiatalok, mind, aki még virágjában lobog. Óvjátok gondosan kerteteket, El ne lopják belőle a kakukkfüvet.

Connor egy–két taktus után játszani kezdte a kíséretet, és elpirult, amikor Darcy rákacsintott, és letette elé az üdítőt. Darcy énekelve szolgálta ki a többieket; dala sajnálkozásról szólt, az ártatlanság elvesztéséről. Elhallgattak a beszélgetők, és nem egy vendég felsóhajtott. Mivel Trevor fizette a dalt, Darcy a szemébe nézve, neki énekelte el az utolsó sorokat, amikor visszament a pulthoz.

Elégedettség csillogott a szemében, amikor taps csattant, és még ott villogott, amikor kikapta Trevor kezéből a bankjegyet.

– Fejenként húszért annyit dalt éneklek, ahányat csak akar. – Elvette a Guinnesseket, amiket közben Aidán csapolt, és ment, hogy felszolgálja őket.

– Az ördögbe is, én a feléért is éneklek egyet! – kiáltotta valaki, és hatalmas kacagás közepette rázendített a Biddy Mulligamz.

– Hétvégén hivatásosak játsszanak – mondta Aidán Trevor–nak. – A kocsma fizeti a zenekart.

– Okvetlen meghallgatom. – Nézte, ahogy Darcy a bár mögé megy, és a lengőajtón át bemegy a konyhába. – Szoktak hármasban játszani?

– Hogy az öcsém, Darcy és én? Cetliken, néha csak úgy szórakozásképpen. Utazásaim közben olykor vacsoráért énekeltem. Keserves élet volt.

– Szerződéssel nem lett volna az.

Trevor még egy órát maradt. Lassan iszogatta a sorét, élvezettel elfogyasztotta a ragut, hallgatta a szemmel láthatóan fáradhatatlan Connort, ahogy egyik dalt a másik után játssza.

Egyszer ajtót nyitott egy házaspár előtt, akiknek vállán egy–egy gyerek aludt. A családok távoztak elsőként, meg néhány viharvert arcú férfi, bizonyára halászok, akiknek hajnal előtt már kint kell lenniük a vízen.

Kilenc felé egyre kevesebben rendeltek ételt, de az italrendelés nem lanyhult. Trevor is távozni készült.

– Vége mára, főnök? – kiáltott oda Brenna.

– Vége, amíg rá nem jövök, milyen vitamintól bír napi tizenöt órát talpon lenni.

– Dehogy vitamin. – Brenna az órák óta ugyanazon a széken ülő öregemberhez hajolt, és megpaskolta bütykös ujjú kezét. – Egyetlen igaz szerelmem, Mr. Riley ad erőt a munkához.

Riley öregesen göcögött.

– Kérek még egy korsóval, drágám, és hozzá egy csókot.

– A sörért fizetnie kell, de a csók ingyen van. – Míg csapolt, visszanézett Trevorra. – Viszlát reggel.

– Egy percre elrabolom a húgát – mondta Trevor Aidan–nak, és elkapta Darcy kezét, mielőtt a lány elment volna mellette. – Most maga kísérjen ki engem.

– Annyi időm csak akad – felelte Darcy, és Aidán rosszallására fittyet hányva az ajtóhoz ment.

Az eső finom ködpára volt, amely átitatta a levegőt. A tenger felől a hullámok egyenletes robaja hallatszott, és köd–pamacsok úsztak a járda fölött. Távoli ködkürt éjszakai hajót jelzett.

– De csodálatosan hűvös! – tartotta fel arcát Darcy a szitáló esőbe. – Ilyenkorra már igencsak levegőtlen odabent.

– Bizonyára alig áll a lábán.

– Nem tagadom, hogy jólesne egy erős masszírozás. –Jöjjön vissza velem, és gondoskodom róla. Darcy tágra nyitotta a szemét.

– Csábító ajánlat, de még dolgoznom kell, aztán pedig ki kell aludnom magam.

Trevor úgy emelte ajkához a kezét, ahogy korábban.

– Akkor jöjjön reggel az ablakhoz.

Darcynak tetszett, ahogy erre megdobbant a szíve, és izgalom járta át. Olyan nő volt, aki hitt az érzékek adta gyönyörben, a benyomások élvezetében. De ennél tovább kell látnia, és nem szabad elfelejtenie a játékszabályokat.

– Lehet, hogy megteszem – felelte, és ujjával lassan végigsimította a férfi arcát. – Ha eszembe jut.

– Gondoskodjunk róla, hogy így legyen. – A férfi karja átfogta Darcy derekát, de már nem tudta Darcyt magához vonni, mert a lány mellkasának feszítette a kezét.

A várakozás izgalmában Darcy szíve hevesen vert. Kellemes volt az eső, a nedves bőr illata, a köré fonódó erős karok szorítása. Régen volt, hogy utoljára férfinak megengedte, hogy átölelje.

Ez mindennek a kulcsa, gondolta. Az, hogy ő engedi meg. Az ő választása, döntése, hangulata. Fontos, hogy mindig ő irányítson, s kézben tartsa a férfit, akit közel enged magához.

Amint más kezébe adja a gyeplőt, elfelejtheti, hogy a benyomások, bármily magukkal ragadók, mégiscsak tünékenyek.

Úgy döntött, itt biztonságos helyen vannak, hogy kipróbálja a férfit. És kiderítse, akar–e tovább lépni. Ezért aztán a férfi mellkasának feszített kezét Trevor nyaka köré fonta, és lehúzta magához a fejét.

Meg kell hagyni, hogy nem kapkodja el a dolgot, gondolta Darcy. Nem markolássza, nem ügyetlenkedik, nyelvét nem dugja le a torkán. Vonzó a stílusa: határozott, magabiztos, árnyalatnyit vad csupán. Nem olyan veszélyes, mint Darcy elsőre gondolta, és ezt végeredményben kicsit bánta is.

Aztán a férfi változtatott a testhelyzetén, kezét végigcsúsztatta Darcy hátán, fejét félrehajtva kezdte csókolni.

Darcy gondolatai elmosódtak. Ó, istenem, futott át az agyán még utoljára, aztán megszűnt gondolkodni.

Trevor elevenen akarta felfalni. Gyors, mohó csókokkal. És úgy képzelte, Darcy pontosan ezt várja el egy férfitól. Mohóságot, forró szenvedélyt, kétségbeesett vadságot. És Trevorban kitörésre készen megvolt mindez. Amikor Darcy–ért nyúlt, látta Darcy tekintetében az enyhe rosszallást.

Ezért hát lassan vette be a várat, próbálkozás közben figyelt, és érezte, ahogy a megvetésből helyeslés, majd élvezet lesz. És mellette megmaradt a hűvös mérlegelés, ami, miközben a lány elkábította, némi ingerültséggel töltötte el. Aztán egy ponton túl többre vágyott, és el is vette.

Agya távoli sarkában homályosan érzékelte a változást. Darcyban a feszültség lágy, fokonkénti megadássá szelídült, amely csöndes volt, mint körülöttük az eső.

Mindketten lehunyták a szemüket, és már egyikük sem fontolgatott.

A tarkójára simuló kéz hajába markolt. Darcy lábujjhegyre állt, teste a férfiéhoz simult, szinte eggyé olvadt vele, míg a férfi a falnak nem szorította. Szív vad dobogással felelt szívnek.

Trevor hátrahúzódott, hogy kitisztuljon a feje, levegőt kapjon. Gondolkodjon. Darcy továbbra is a falnak dőlt, majd egy hosszú, doromboló sóhaj után kinyitotta a szemét.

– Ez tetszett. – A kelleténél talán jobban is, gondolta. De azért beharapta alsó ajkát, mintha meg akarná őrizni a csók ízét, s ezzel újra felizgatta a férfit. – Miért nem ismétled meg?

– Tényleg, miért nem?

Két keze közé fogta Darcy arcát, ujjaival hátrafésülte a haját, amíg marokra nem tudta fogni. Aztán hosszúra nyújtotta a várakozást, ajka csak milliméterekre volt a lányétól, egészen addig, míg mindkettőjük lélegzése felgyorsult.

– Megőrjítjük egymást.

A hang, amit Darcy kiadott, félúton volt a sóhaj és a nevetés között.

– Pontosan ezt gondoltam én is. Kezdjük most mindjárt. –Fogaival elkapta a férfi alsó ajkát, finoman, majd erősebben harapdálni kezdte, hogy aztán nyelvével megcirógassa.

– Kezdetnek nem rossz. – Trevor csak ennyit tudott kinyögni, mielőtt száját a lányéra szorította.

Darcyval táncosan, sebesen forogni kezdett a világ, amitől gyönyörűségesen megittasult. Érzések cikáztak végig az idegein: a férfi érintése, szikársága, háta mögött a nedves fal, a bőrére permetező eső.

A lánynak csak egy járt az eszében: hogy lebírhatatlan vágyat ébresszen a férfiban, megtörje erejét, könyörögni hallja, mielőtt maga tenné ugyanazt. Mindent beleadott hát a csókba, a pillanatba, és ennélfogva többet adott, mint akart.

Ismét a férfi húzódott el. Ha nem teszi, egy diákbál után felhevült kamasz kifinomultságával és önuralmával vonszolja el Darcyt a kocsijához, hogy a hátsó ülésre döntse. Egyetlen csókkal megbolondította. Méghozzá egy zsúfolt kocsma előtt, az esőben, a járdán. ,  – Egyedüllétre van szükségünk – nyögte ki.

– Előbb–utóbb bizonyára. – Darcy nagy nehezen kiegyenesítette megroggyant térdét. – De eléggé felajzottuk egymást ahhoz, hogy itt most abbahagyjuk. Azt hiszem, ma éjjel nem fogok sokat aludni, de nem bánom, hogy így történt. – Némileg megnyugodva megigazította a haját, amelyről finom esőcseppek repültek szét. – Tudod, amikor utoljára jenkivel csókolództam, úgy aludtam utána, mint a bunda.

– Bóknak vegyem?

–Annak bizony. Élvezettel gondolok arra, milyen lesz legközelebb veled csókolódzni, de most vissza kell mennem, neked meg ideje lenne hazaindulnod.

Megfordult, hogy bemenjen, de Trevor megfogta a karját. Darcy nem állt még olyan biztosan a lábán, hogy ellen tudjon állni, ha a férfi netán rájönne, hogy fölényben van, és erőszakosabban lépne fel vele szemben, ezért ragyogó, kacér mosolyt vetett rá.

– Hátrább az agarakkal, Trevor. Ha sokáig maradok, Aidán megleckéztet, és elrontja a kellemes hangulatom.

– Szeretném, ha a következő szabad estéd velem töltenéd.

– Én pedig szívesen töltöm veled. – Barátságosan megveregette a férfi kezét, és besurrant az ajtón.

Trevort meglepte és fel is bosszantotta, hogy ennyire kifordult önmagából. Nem indult el rögtön, hanem egy ideig ült a kocsiban, hallgatta az esőt, várta, hogy megnyugodjon, keze remegése elmúljon. Tudta, milyen egy nőt kívánni, sőt vadul sóvárogni arra, hogy testét ölelje, az övé alatt tudja. Mint ahogy azt is tudta, sőt elfogadta, hogy e sóvárgás kockázattal és bizonyos fokú kiszolgáltatottsággal jár.

De bármire vágyik is, bármit akar Darcy Gallaghertől, az merőben más, mint amit eddig más nőtől akart.

Töprengve nézte a kocsma csukott ajtaját, és arra gondolt, mennyire más ez a lány. Szexis, önző, csábító. Vannak más nők, akiktől nem tér el e tulajdonságok tekintetében, de azok nem vállalják önmagukat ilyen leplezetlen őszinteséggel.

Játszik vele, és ezt nem is titkolja. És mi tagadás, Trevor csodálta érte. Mint ahogy azért is, hogy Darcy tisztában van vele, hogy ő, Trevor is így cicázik vele.

Izgalmas lesz látni, ki győz, és addig hány fordulóra kerül sor.

Trevor végre megnyugodott, mert biztosra vette, hogy kedve szerint tudja majd irányítani Darcyt. Elindult a rázós úton, és magában mosolygott. Nem emlékezett olyan nőre, aki ennyire felforrósította a vérét, lekötötte az intellektusát, és hatott a humorérzékére. S e hármat össze tudta egyeztetni.

Akkor is élvezné együttléteiket, ha nem lenne köztük testi vonzalom, gondolta. Darcy bámulatos és őszinte beszélgetőtárs. Romantikus szempontból test és lélek is kielégülhet. És milyen megkönnyebbülés, hogy meghitté váló kapcsolatukban mindkét fél kölcsönös elégedettségre és érdekes együttlétre vágyik.

Kapcsolatuk üzleti része viszonylag komplikációmentesnek tekinthető. A kocsma Darcyé és a testvéreié, de az üzletnek ezzel a. részével most és a jövőben is Aidán fog foglalkozni.

Itt van viszont Darcy hangja, ami önmagában is izgalmas, érdekes kérdés. Megfordult a fejében néhány ötlet, amin el kell gondolkodnia, mielőtt Darcyval megbeszélné őket. Meg volt győződve arról, hogy Darcy hallgat majd tapasztalt tanácsaira. És ellenállhatatlannak találja majd, amit ajánlani tud és fog is neki.

Darcy szereti a pénzt, és annyit szeretne, amennyiből nagystílűén élhet. Nos, ezen a téren segítségére lehet, gondolta.

A lényeg a haszon, mondta Darcy első alkalommal a tengerparton. Trevornak volt némi elképzelése, hogy ezt a végcélt hogyan érhetik el. Egy dallal.

Befordult a háza melletti utcába, és kifejezetten elégedett volt, hogy milyen jól alakulnak itteni dolgai, milyen remekül tölti az idejét Írországban.

Kiszállt a kocsiból, szokásból bezárta, aztán a ködben az égve hagyott lámpát követve a kertkapuhoz ment.

Nem tudta volna megmondani, miért nézett fel, mi kényszerítette, hogy tekintetét az ablakra emelje. De attól, amit látott, mintha villámcsapás érte volna, úgy nyilallt végig valami tetőtől talpig az idegein.

Először Darcyra gondolt, ahogy a női alakot keretbe foglalta az ablak. Az alak rá emlékeztette, ahogy a lányt először megpillantotta a hálószoba ablakában. Ugyanaz a meglepetés, de nem felismerés, hanem vágy.

Ezt a nőt is keretbe foglalta az ablak, és gyönyörű volt ő is. De haja halványszőke volt, lebegő, akár a köd, amely Trevort körülvette. Szeme – bár sötét volt, hogy lássa a színét, mégis tudta – tengerzöld, tekintete fájdalmas.

Ez az asszony – ezt is tudta – háromszáz éve halott.

Nem vette le arcáról a tekintetét, míg kitárta a kertkaput. Látta, hogy egyetlen könnycsepp gördül le az arcán. Szíve pörölyként vert a mellkasában, mialatt a szélcsengő halk muzsikájára a nedvességtől súlyos virágok között sietve végigment az ösvényen. Erős, nyirkos virágillat, csilingelés járta át a levegőt.

Kinyitotta az ajtót, aztán benyomta.

Bent néma csönd. A lámpa, amit égve hagyott, hosszú fénycsíkokat vetett a régi fapadlóra, s a csíkok ferdén estek a sarkokba. Elfeledte, hogy kulcsait még kezében szorongatja. Szórakozottan felkapaszkodott a lépcsőn, majd amikor a hálószoba ajtajához ért, visszatartotta a lélegzetét, és felkapcsolta a villanyt.

Arra számított, hogy nem találja itt. Káprázat, amely semmivé foszlik a fényben. De amikor fény öntötte el a szobát, az asszony ott állt vele szemben. Trevorból egyszerre szakadt ki a visszatartott levegő.

Az asszony deréktáji finoman összekulcsolta két kezét, világos aranyhaja földig érő, egyszerű szabású szürke ruhájára omlott, és a könnycsepp lassan száradt orcáján.

– Miért vesztegetjük el, ami bennünk van? Miért várunk oly soká, hogy megragadjuk?

Hangja ír ritmusával emelkedett és ereszkedett, és még a látványnál is jobban megdöbbentette a férfit.

– Ki... – kezdte, de természetesen tudta, kivel áll szemben, így ezt felesleges volt megkérdeznie. – Mit keres itt?

– Megnyugtató idehaza várakozni. Sokáig vártam. Ő azt hiszi, maga az utolsó. De nem tudom, igaza van–e, amikor maga nem akarja, és ennyire elszántan küzd ellene.

Lehetetlen. Kísértettel nem szoktak társalogni. Valaki valamilyen oknál fogva szórakozik vele, ideje tehát véget vetni a játéknak. Trevor előrelépett, és kinyúlt, hogy megfogja a nő karját, de keze semmit markolt.

Megbénult ujjai közül kihullottak a kulcsok, és nagy zajjal a nő lába elé hullottak.

– Olyan nehéz elhinni, hogy több van, mint amit meg tud fogni? – kérdezte kedvesen az asszony, mert ismerte, mit jelent hiedelmek ellen harcolni. Megtehette volna, hogy a férfi meg tudja érinteni, de akkor a férfi kevésbé hitt volna a létezésében. – Pedig szíve mélyén, vérében tudván tudja, csak hagynia kellene, hogy elméje is befogadja.

– Muszáj leülnöm. – Trevor hirtelen lerogyott az ágy szélére. – Álmomban láttam magát.

Az asszony most először mosolyodott el. Szelíd derűjébe együttérzés keveredett.

– Tudom. Régen eldőlt, hogy most e helyre jöjjön.

– Végzet?

– Nem szereti ezt a szót hallani, mindig küzdeni akar ellene. –Az asszony fejét rázta. – A végzet bizonyos utakra terel bennünket. De hogy maga mit tesz itt és most, az magától függ. Az út végén magáé a választás. Én is választottam.

– Valóban?

– Ó, igen. Azt tettem, amit helyesnek véltem. – Muzsikáló hangjába harag keveredett. – Ettől még nem válik helyessé, de egyszerűen ezt gondoltam, és úgy éreztem, meg kell tennem. Kedves, jó ember volt a férjem. Gyermekeink végtelen boldogságot adtak, otthonunkban elégedett voltam.

– Szerette a férjét?

– Igen. Egy idő múlva megszerettem. Szerelmünk gyöngéd volt és megállapodott, és férjem nem is kért tőlem többet. Nem az a perzselő szenvedély volt, amit egy másik iránt éreztem. Érti–e már, hogy azt hittem, Carrick iránti érzéseim fellobbanásnál nem többek? Tűz, amely forrón, hevesen lobog, és amikor leég, nem marad más, mint hamu. De tévedtem. – Elfordult, mintha kinézne az ablakon, az üvegen, az esőn túlra. – Tévedtem – ismételte meg. – Sokáig vártam ezen a helyen, sokáig és magányosan, és még most sem múlt el szívemből annak a szerelemnek heve, fájdalma és öröme. A szerelem könnyen rejtőzik szenvedély mögé, és olyankor nem lehet felismerni.

– Úgy is mondják, hogy a szenvedélyt gyakran összetévesztik a szerelemmel.

– Mindkettő igaz. De akárhogy vágyódtam is utána, féltem a tűztől. És félelmemben, vágyódásomban sosem tekintettem a lángok közé, hogy észrevegyem a drágaköveket, amelyek a lángok között várnak rám.

– Ismerem a szenvedélyt, de a szerelmet nem. Mégis... más nőkben magát kerestem.

Az asszony pillantása összekapcsolódott Trevoréval.

– Még nem jött rá, mit keres, és remélem, ez is elkövetkezik, így vagy úgy, de a vége felé közeledünk. Nézze meg jól, mit akar építeni, azután válasszon.

– Tudom, hogy mit... – De az alak már kezdett elenyészni. Trevor felugrott, utánanyúlt. – Várjon! Az ördögbe is... –Egyedül volt. Járkált, idegességét próbálta csökkenteni, de idegei ehelyett pattanásig feszültek.

Hogy a pokolba birkózzon meg ezzel? Álmok, varázslat, kísértetek. Semmi szilárd, semmi kézzelfogható. Ha úgy vesszük, semmi hihető.

Mégis elhitte az utolsó szóig, és éppen ez nyugtalanította.

6.

– Megviseltnek látszik ma reggel.

Trevor belekortyolt a kávéba, amit kihozott magával az építkezésre, és villámló szemmel nézett Brennára.

– Hallgasson!

Brenna nem is titkolta, hogy magában jót mulat rajta. Mostanra megismerte munkaadóját, és nem aggódott, ha harapós kedvében találta. Ha a hozzá hasonlók valóban harapni akarnak, nem szokták előre figyelmeztetni az áldozatot.

– És haragos is. Várjon, mindjárt kihozatok egy hintaszéket, aztán letelepedhet egy ernyő alá, és szundíthat egyet.

A férfi ivott még egy korttyal.

– Látott már betonkeverőt... belülről?

– Fél kézzel elbánnék magával, amilyen nyúzott ma reggel. De komolyan mondom, menjen be a konyhába, és szép nyugodtan igya meg a kávéját.

– Felvidít az építkezés.

– Engem is. – Brenna végignézett a berendezéseken, a behemót gépeken, a csöveket cipelő, egymást játékosan ugrató férfiakon. – Fura népek vagyunk, nem? Papa apróbb javításokat végez, ezért nincs itt ma, így aztán szerencse, hogy benézett, és olyan hangulatban van, mint aki munkával akarja elütni a duzzogását.

– Nem duzzogok. Sosem szoktam.

– Hát akkor rágódik valamin. Időnként nekem sincs ellenemre egy kis tépelődés, bár jobbára odavágok, és már túl is vagyok rajta.

– Shawnnak érdekes lehet az élete.

– Shawn drága lélek, egyetlen szerelmem, de mindent elkövetek, hogy ne ölje meg az unalom.

– Az gyilkos tud lenni.

Brenna bólintott. A férfi ma reggel nem volt olyan hűvös és tartózkodó, mint máskor, hangjából nem sütött a távolságtartás. Brenna olyan embernek tartotta, aki csak addig emel falat maga és mások közé, míg ismerősei megbízhatóságáról meg nem győződik. Örült, hogy „átment a vizsgán".

– Ma délelőtt ellenőrzik az új ciszternából idevezető és a szennyvízülepítő csőhálózatot. Ha minden jól megy, a nap végére be is temethetjük.

Elindult, hogy megmutassa Trevornak, mennyit haladtak. Az éjszakai eső feláztatta a talajt, és még most is egyenletesen esett. Víz csorgott le Brenna sapkaellenzőjéről, csillogott a sapkára tűzött kis ezüsttündéren, amint lekuporodott egy árok mellé.

Hihetetlenül élvezte a sár, a férfiak és a benzin szagát.

– Látja, azt a minőséget használtuk, amit előírt, és remek is lett. Papa meg én tavaly télen egy eltört szennyvízcsövet javítottunk, és mondhatom, egyhamar nem akarok hasonló munkával foglalkozni.

– Ezzel nem lesz baj. – Trevor leguggolt mellé, és alaposan körülnézett. Világosan kirajzolódott előtte a színház hosszú, alacsony épületének vonala, a kővel kirakott homlokzat, időjárástól megsötétedett faszegély, amely egybeolvad a kocsma homlokzatával. Elbűvölő és egyszerű, de minden, amiből és amire épül, az a legmodernebb technológia vívmánya.

Végtére is ez volt az álma. Az itt levőre alapozni, tiszteletben tartani, még akár szemlére is tenni, miközben felhasználja az új anyagokat és mindazt, amit az eltelt századok alatt az emberi találékonyság létrehozott. Ezért van itt, hogy azon a helyen hagyja a Magee–k nyomát, ahonnan családja származik. Ittlétének semmi köze csinos kísértetekhez és régi legendákhoz.

Hirtelen visszazökkent a jelenbe. Brennára pillantott, aki türelmesen figyelte.

– Bocsánat – szabadkozott. – Elkalandoztak a gondolataim.

Döbbentnek és nagyon dühösnek látszott. Brenna habozott. Végül is csak pár napja ismerik egymást személyesen is.

– Ha az építkezéssel kapcsolatban nyugtalanítja valami, remélem, elmondja, hogy mindent elkövethessek a rendbehozataláért. Hiszen részben azért fizet, hogy elsimítsam a dolgokat. Ha személyes természetű problémája van, szívesen meghallgatom, már ha olyasmi, amit meg akar beszélni.

– Azt hiszem, ez is, az is. Köszönöm, de még rágódom rajta egy kicsit.

– Tépelődés közben a legjobb, ha foglalt az ember keze.

– Milyen igaza van. – Trevor felegyenesedett. – Lássunk munkához.

Kemény, piszkos munka volt, és az emberek többsége nem találta volna kellemesnek. Trevor azonban élvezte. A sárban nagy furnérlemeztáblákat fektettek le, hogy anyagszállításkor a talicskák és az emberek ne a sárban tocsogjanak. Trevor rúdfának és lécezetnek való fát cipelt, álldogált a ponyva alatt, ahol a vízvezeték–szerelők dolgoztak, és hallgatta, hogy dobol az eső a vásznon. Egy vödör kávét ivott, és kezdte magát félig–meddig embernek érezni.

Brennának igaza van, gondolta. Elfoglaltsága elűzi a felesleges gondolatokat, besöpri mindazt, ami nyugtalanítja, agya eldugott sarkaiba. Miközben a napi problémákkal küszködik, apránként végére jár, mi folyik itt, és azt is tudni fogja, hogy mit tegyen.

És ez jóval hatékonyabb, mint a céltalan töprengés, gondolta.

Átázva, sárosan és jóval megkönnyebbültebb hangulatban emelt vállára egy újabb furnérlemezt. Egyszerre elfogódott idegesség lett úrrá rajta, futott végig hátgerincén, birizgálta meg hátul a tarkóját. És akárcsak előző este, valami arra kényszerítette, hogy felnézzen.

Darcy az ablakban állt, és az esőfüggönyön át őt figyelte.

Nem mosolygott, ahogy Trevor sem. Egymásba fonódó pillantásuk tiszta tudatosságról árulkodott, amely ősi, szexuális és erotikus volt, akár meztelen testek érintkezése. Az első reggel fesztelen flörtölése már a múlté volt. Mint ahogy az azóta játszott ravasz csábítás is.

Fellobbanás és perzselő szenvedély. Igen, Trevor most már pontosan értette, ahogy a csontig hatolóan hideg esőben állt, és azt a nőt nézte, akit alig ismert.

Alig ismeri, gondolta, de meg kell szereznie. És az sem érdekli, milyen hamar ég le a tűz. Bosszantotta, hogy ilyen könnyen vágyai játékszerévé válik, ezért vállán arrébb tette a falapot, és az ácsokhoz vitte.

Amikor jobb belátása ellenére újra felnézett, Darcy már nem állt az ablakban.

Darcy úgy tett, mintha mi sem történt volna, mintha nem csapott volna beléjük villámcsapásként a tudatosság. Amikor Trevor az esőből bejött ebédelni, futólag ránézett, majd anélkül, hogy munkaritmusa megtört volna, tovább írta a rendelést.

Bámulatos és pokolian dühítő. Nem ismert még nőt, aki ily könnyedén ébresztette volna fel benne ezt a két érzést.

Aznap kisebb volt a tömeg. Biztos nem jöttek át a turisták a szállodából az eső miatt. Bár tudta, hogy megátalkodottságra vall, szándékosan olyan asztalhoz ült le, ami Sineadhoz tartozott. Kíváncsi volt, mit lép erre Darcy abban a kis sakkjátszmában, amibe – úgy látszik – most belefogtak.

Ügyes húzás, gondolta Darcy elismerően, amint felismerte, mire megy ki a játék. Igaz, ezzel csak magának árt, gondolta, mert lassabban szolgálják ki, de világos, mire akar kilyukadni. Most rajta a sor, hogy előre– vagy hátralépjen. Viszont mindig lehet oldalra is, tette hozzá gondolatban, miközben egy asztalról, amit letakarított, felvette a borravalót.

– Esős időnk van ma, nem, Trevor? – szólt oda a terem másik végéből, ahol a piszkos edényeket gyűjtötte össze.

– Nem is kevéssé.

–Á, de hisz épp ez a jellemző ránk. Gondolom, ilyen napokon inkább a New York–i előkelő irodájában ülne.

Trevor élvezte a beszélgetést. Egyik csizmás lábát átvetette másik térdén.

–Jól érzem magam itt, ahol vagyok. És te?

– Ó, amikor itt vagyok, másutt szeretnék lenni, és fordítva. Állhatatlan természet vagyok. – Elővette a jegyzetblokkját, és ragyogó mosollyal a következő asztalhoz lépett. – Mivel szolgálhatok?

Felvette a rendelést, aztán a mellette levő asztalnál is, leadta Shawnnak, és kivitte az italt, mire Sinead Trevorig jutott. Trevor a szeme sarkából látta Darcy önelégült mosolyát.

Nem kért mást, csak egy tál levest, és megvárta, míg Darcy kiviszi a következő rendelést.

– Kutatási munkát kell végeznem a környéken, és a mai nap épp megfelel rá. Nincs kedved vezetőmül szegődni?

– Kedves, hogy rám gondoltál, de nincs időm, hogy tisztességesen ellássam a feladatot.

– Nekem is csak pár szabad órám van. Kölcsönkérhetném a húgát két műszak között, Aidán?

– Ötig azt csinál, amit akar.

– Kölcsönkérni? – kacagott fel kurtán Darcy. – Még mit nem. Ha idegenvezetőnek fogadsz fel, egyezzünk meg tisztességes honoráriumban.

– Óránként öt font.

Darcy pillantása éles volt, ugyanakkor kedves is.

– Tisztességest említettem. Tíz font, és rendelkezésedre állok.

–Kapzsi.

– Kis tétben játszol – vágott vissza a lány, és néhány vendég kuncogni kezdett.

– Tíz, de ajánlom, hogy jól csináld.

– Drágaságom – rebegtette Darcy a szempilláját. – Eddig minden férfi ugyanezt mondta.

A konyhába indult, Trevor pedig hozzákezdett a leveshez, amit Sinead elé tett. Ő is, Darcy is elégedettek voltak egyezségükkel.

Darcy kénytelen volt némi időt piperézkedéssel tölteni. Nem volt sem szokása, sem természetéhez nem illett, hogy ne rúzsozza át a száját, ne frissítse fel parfümjét, ne babráljon a hajával, vagy ne fontolgassa, mit vegyen fel. Végül esős időben tett autós kiránduláshoz jobban illő sima zöld blúz, fekete ujjatlan mellény és nadrág mellett döntött.

A jenkik teljesen odavannak, hogy ír utakon furikázzanak, mindegy, hogy esik–e, vagy hét ágra süt a nap. Mintha soha életükben nem láttak volna zöldellő mezőket.

Az időjárás miatt fekete szalaggal kötötte hátra a haját, és még egy kabátot is a vállára dobott, mielőtt lassan levonult.

Megszokta, hogy várnak rá a férfiak.

Shawn a déli műszak maradékainak eltakarítása közben fütyörészett. Darcyt meglepte, hogy Trevor nem várja türelmetlenül a konyhában, és nem issza közben a számára láthatóan életet jelentő kávéját.

– Trevor a kocsmában van?

– Fogalmam sincs. Hallottam, hogy Brennának említette, még van pár telefonhívása. Még azelőtt történt, hogy felmentél helyrehozni a harci festésedet.

Mivel Darcy válaszra érdemtelennek tartotta Shawn megjegyzését, átvonult a kocsmába, ahol már csak Aidant találta. Épp bezárni készült.

– Kirúgtad, hogy kint várjon a kocsiban?

– Tessék? Ja, Trevort? Nem, azt hiszem, azt mondta, hogy valakit fel kell még hívnia.

Darcyt tetőtől talpig megrázta, amit hallott.

– Elment? – kérdezte elhűlve.

– Gondolom, mindjárt itt lesz. De ha már úgyis vársz, rád hagyom, hogy bezárj. És időben itt légy, Darcy.

– De... – Ezt az egy szótagot is alig bírta kinyögni, ami egyébként sem számított, hiszen Aidán már ott sem volt.

O még soha nem várt senkire! Képtelen volt elviselni, hogy itt áll készen, és a férfi nem járkál fel–alá, nem néz másodszor vagy harmadszor az órájára. Nagyon rossz irányba haladnak a dolgok, gondolta.

Inkább értetlenül, mint dühösen fordult meg, hogy visszamenjen a lakásába, és elfelejtse az egészet, amikor nyílt az ajtót, és a bezúduló esőben Trevor lépett be.

–Á, kész is vagy. Sajnálom, de feltartottak. – Trevor kitárta Darcy előtt az ajtót, és fesztelenül mosolygott. A Darcy arcán tükröződő értetlen bosszúság közel állt ahhoz, amire számított. Biztosra vette, hogy eddig minden férfi, akivel Darcynak dolga volt, izgatottan várt, hogy Darcy végre megjelenjen.

Te jössz, gyönyörűm, gondolta.

– Drága az időm, ha a tied nem is – vonult el mellette Darcy, és csak egy mérges pillantásra méltatta, mielőtt kilépett az esőbe.

– Az idő csak része a problémának. – A férfi igyekezett védeni Darcyt az esőtől, míg az bezárta a kocsmát. – Mindenki markolni akar belőle. Csak pár órára vágyom, amikor nem kell telefonálnom, és nem várnak tőlem semmire sem választ.

– Akkor egyetlen kérdést sem teszek fel.

Trevor az autóhoz kísérte, tartotta az ajtót, míg Darcy elhelyezkedett az ülésen. Míg a túloldalra ment, azon tűnődött, meddig füstölög a lány.

– Gondoltam, észak felé mehetnénk. Talán a part menti úton indulhatnánk, aztán... majd meglátjuk.

– Te vezetsz, és te is fizetsz. Trevor elindult a járda mellől.

– Azt mondják, hogy Írországban eltévedni emeli az itt–tartózkodás kellemességét.

– Tartok tőle, hogy akinek határozott úti célja van, ezt nem találja olyan vonzónak.

– Nekem szerencsére e pillanatban nincs kifejezett úti célom.

Darcy fészkelődött, kényelmesebb ülést keresett. Szép kocsi volt, tágas és drága illatú, még ha bérelt is. Nem olyan rossz, gondolta: esőben, drága autóban furikázni egy jóképű férfi társaságában. Aki, ha úgy vesszük, még fizet is a kiváltságért, hogy vele lehet.

– Gondolom, mindig határozott elképzelésed van arról, hova tartasz, mielőtt megteszed az első lépést.

– Célom van – javította ki Trevor. – A kettő nem ugyanaz.

– Célod ma tehát az, hogy a közvetlen környéket megnézd, elképzelésed legyen arról, milyen emberek jönnek el a színházadba, és hogyan jutnak oda.

– Igen, részben ez is. Azonkívül néhány órát szeretnék eltölteni veled.

– Ügyes húzás, hogy a kettőt megpróbálod összeegyeztetni. Errefelé Dungarvan fekszik – folytatta Darcy –, a part menti út Waterford Citybe vezet, észak felé pedig a hegyekhez jutsz.

– Merre szeretnél menni?

– De hiszen én csak kísérőnek szerződtem, nem? A turisták meg szoktak állni An Rinnben, egy kis halászfaluban Dungarvan előtt. Ott még keltául beszélnek. Erről nevezetes, valamint a sziklákról vagy a hegyekről nyíló szép kilátásról, másról nem, a turisták mégis gyakran felkeresik, mert elbűvöli őket, hogy az ott lakóknak kelta az anyanyelvük.

– Te beszélsz keltául?

– Pár szót. Beszélgetni már nem tudok.

– Kár, hogy elvész a nyelv.

– Érzelgősség beszél belőled. Egyszerűen arról van szó, hogy az angollal bárhol könnyebb boldogulni. Amikor Párizsban jártam, mindig akadt valaki, aki tudott annyit angolul, hogy megértessem magam. Keltául beszélőt nehezebben találtam volna.

– Hidegen hagy, ami ír, Darcy?

– És téged, ami amerikai?

– Igen – felelte némi gondolkodás után a férfi. – Adottnak tekintem.

– így vagyok vele én is. – Darcy az esőkopogást hallgatta, a fény változásait figyelte, amely gyöngyházfényű csíkot vont a szürke felhők szélére. – Nemsokára felszakadnak a felhők. Ha szereted az ilyesmit, hamarosan szivárványt is láthatsz.

– Igen, szeretem a szivárványt. Mondd csak, mit szeretsz Ardmore–ban, abban a helyben, ahol élsz?

Darcynak még sosem tették fel ezt a kérdést, és most meglepetten tapasztalta, hogy készen áll a válasszal.

– A tengert. Hangulatváltozásait, illatát, ahogy átitatja az levegőt. Csöndes reggeleken van benne valami lágyság, viharban pedig tombol.

– A hangját – mormolta Trevor. – Ami olyan, mint a szívverés.

– Költői megfogalmazás. Shawnra vall, nem rád.

– A legenda harmadik próbatétele. Drágakövek a tenger szívéből.

– Úgy van. – Darcynak tetszett, hogy a férfit foglalkoztatja a legenda. Mostanában ő is sokszor gondolt rá. – Gwen hagyta, hadd váljanak virágokká, pedig azokkal nem lakathatta jól a családját. Tisztelem a büszkeséget, de nem akkor, ha súlyos árat kell fizetni érte.

– Eladnád a büszkeséged szép kövekért.

– Nem én. – Ravasz, magabiztos pillantást vetett a férfira. – Megtalálnám a módját, hogy mindkettőt megtartsam.

Darcyn kívül nem sokan lennének erre képesek, gondolta Trevor. És eltűnődött azon, vajon miért dühíti ez annyira.

A felhők közül előtört a napsugár, megcsillant az esőfátyolon, és olyan fénybe borította a tájat, mint amilyet csak csiszolt tengeri kagyló belsejében látni. A fénylő, bűvös színek csíkjai három, világosan elkülönülő és kirajzolódó szivárványban egyesültek. Trevor úgy látta, mintha az ég hirtelen virágba borulna, és egy egyszerű, törékeny virág szirmonként bomlana ki.

A pillanat varázsának engedve leállította a kocsit az út közepén, és belefeledkezve nézte az ég vékony kék vásznán ragyogó három színívet.

Darcy közben a férfit figyelte. Úgy érezte, mintha Trevorról hirtelen lehullana a keménység, a világfias kifinomultság leple, és mögötte láthatóvá válna a személyisége lényegét alkotó kedvesség, aminek létezését addig nem sejtette. Meghatotta, ahogy Trevor a fény és eső csodálatos játékát bámulja, és leplezetlen gyönyörűség csillog a szemében.

Amikor a férfi felé fordult, és boldogságtól ragyogva rámosolygott, Darcy engedett a késztetésnek: odahajolt hozzá, két keze közé fogta az arcát, és megcsókolta – játékosan, könnyedén, barátian, mert ilyen volt a férfi mosolya is.

– Hogy szerencsét hozzon – magyarázta Darcy, amikor visszazöttyent a helyére. – Van valami babona, ami összeköti a szivárványt, a csókot és a szerencsét.

– Ha nem lenne, ki kellene találni. Lássuk csak, hova vezetnek. Mármint a szivárványok – fűzte hozzá, amikor Darcy kérdőn felvonta a szemöldökét. – Szeretném azt hinni, hogy a csókokról tudom, hova vezetnek, a szerencsémre meg az utóbbi időben igazán nem panaszkodhatom.

Trevor rákanyarodott egy keskeny, alig észrevehető bekötőútra. A parttól és a hegyektől is egyforma távolságra fekvő mezők nedvesen, zölden hullámzottak; itt–ott szürke kőfalak vonala, göcsörtös fák sötétebb zöld koronája varázsolt csodát a hétköznapiból. Trevor észrevett egy házikót: megszólalásig hasonlított a Tündérdombi Házhoz krémszínű falaival, zsúpfedelével. A képeslapra kívánkozó látványt apró fehér pamacsok, legelésző birkák tették tökéletessé.

És fölötte, a halványkék égen a hármas szivárvány színpompája.

Trevor kinyitotta a tetőablakot, és nagyot nevetett, amikor Darcy szitkozódni kezdett, mert az üvegen meggyült víz a nyakába csurgott. A bezúduló levegő friss volt, fenségesen tiszta, és valami elementárist kevert Darcy bőrének illatába.

Ahogy az út egyre feljebb kanyargott, Trevor váratlanul meglátta. A gyöngyfényű ég háttere előtt álló épületnek már csak három fala állt, a negyedik kőkupaccá omlott össze. Ami állt, dacolt az idővel, és úgy magasodott a csöndes, vidéki tájban, mint vér, hatalom és látomás emlékműve.

Trevor lehajtott az út szélére, és megállította a kocsit.

– Menjünk. Nézzük meg közelebbről.

– De Trevor, hiszen'ez csak egy rom! Ahova csak mész Írországban, mindenütt találsz egyet. Ennél szebbeket is, ha érdekel az ilyesmi. Ott van mindjárt az ardmore–i katedrális vagy a kápolna.

– Ez viszont itt van, ahogy mi is – nyúlt át előtte Trevor, és kinyitotta az ajtót. – Pont olyan épület, ami idevonzza az embereket.

– Akiknek nincs annyi eszük, hogy ott nyaraljanak, ahol medence és ötcsillagos éttermek vannak – morogta bosszúsan Darcy, aztán lemondóan kikászálódott a kocsiból, és követte a férfit. – Egy a számtalan romos vár vagy erőd közül, amit biztos Cromwell katonái fosztottak ki. Mást nem is csináltak, csak fosztogattak és gyújtogattak.

Nedves volt a fű, és Darcy örült, hogy volt annyi esze, hogy csizmát vegyen. Folyton a lába elé nézett, mert tudta, mire számíthat egy mezőn, ahol birkák és tehenek legelnek.

– Se tábla, se jelzés, semmi. Csak egy magányos rom. Darcy félrehajtotta a fejét, mert úgy vélte, célravezetőbb mulatni, mint bosszankodni ezen a kiránduláson.

– Mégis mi más lenne?

Trevor a kőre fektette tenyerét, és felnézett a falra. –Kíváncsi lennék, hányan építették. Mennyi ideig? Ki adott parancsot arra, hogy itt építsék fel, és miért? Védelem és menedék.

Belépett, és Darcy – hogy kedvében járjon — utána ment.

A lehullott kövek között vad, erős szálú fű nőtt, az ég felé nyitott falakon csorgott a víz. Építész szemmel nézve Trevor rögtön látta, hol voltak az emeletek, és lenyűgözte a törött fagerendák puszta mérete.

– Huzatos, büdös lehetett idebent – jegyezte meg Darcy. Erősödött a fény, de feltekintve Trevor még mindig látta a hármas szivárványt.

– Hova lett belőled a romantika?

– Hah! Kétlem, hogy az itt élő nők, akiknek két szülés között mosni, főzni, takarítani kellett, olyan romantikusnak találták. Inkább a túlélésre összpontosítottak.

– Akkor ez sikerült is nekik. Életben maradtak. Fennmaradt a nép. Az ország. Ez a varázs húzza ide az embereket, te viszont nem veszed észre, mert benne élsz.

– Ez történelem, nem varázslat.

– Mindkettő. Ezt építem itt, ezért jöttem vissza.

– Magasra törő becsvágy.

– Minek alacsonyabbra helyezni a mércét?

– Ebben, látod, egyetértünk. És mivel ez a becsvágy a Gallagherek érdekeit is szolgálja, mindent elkövetek, hogy álmaid valóra váljanak.

– Éppen erről szeretnék beszélni veled. De más alkalommal.

– Miért nem most?

– Mert most még egy kis szerencsére van szükségem. Megfogta a lány két kezét, ujjaik egymásba fonódtak. De ahelyett, hogy magához húzta volna Darcyt, ő lépett oda hozzá.

– Ősi kastély falai között, hármas szivárvány alatt, azt hiszem, szerencsét találok.

– Összekevered a mondásokat. A szerencse a szivárvány végén vár rád.

– Én inkább itt próbálkozom vele. – Futó, baráti csókot adott, mint amilyet előbb Darcytól kapott. Látta a lány szemében megcsillanó nevetést, mire erősebben, forróbban csókolta meg. – Úgy tudom, három az igazság, harmadszorra hat az igézet – mormolta, és szenvedélyesen tapasztotta száját Darcyéra. E váratlan csókkal mindkettőjüket próbára akarta tenni. Darcy olyan hévvel viszonozta, mintha tudta volna, mi következik, mintha számított volna rá. Csók közben szétnyíltak ajkai, és csókjában nem megadás volt, hanem követelés. Egyenlők voltak, vágyukban is. Ujjaik oly szorosán kulcsolódtak össze, hogy kezük ökölbe szorult. Úgy kapaszkodtak egymásba, mintha attól félnének, hogy ha elengedik egymást, vakon rohannak az ismeretlenbe.

Darcy szíve lázasan kalapált, és izgalma a férfira is átragadt.

Borzongató, elsöprő érzés volt, hogy ugyanolyan nyers, zabolátlan vágy támadt fel bennük, mint első alkalommal. Darcyban kirobbanni készülő vihar dúlt. Ellenállhatatlanul vágyott rá, hogy megadja magát érzékei sodró erejének, még ha a végén összetörten, megsemmisülten tér is magához.

Itt és most; mit számít, hol vannak és kicsodák, vagy kik voltak, és miért tűnik az, ami kettejük között van, olyan helyénvalónak?

Aztán a férfi elhúzódott kissé, ajka Darcy halántékára, majd hajára vándorolt, és ez a nyugalmat sugárzó gesztus ráébresztette Darcyt, mennyire kifordította önmagából, elgyengítette az, amit történt. És ez újból óvatosságra intette.

– Ha az, amit teszünk a szivárvány alatt, szerencsét hoz, életünk végéig el leszünk látva – jegyezte meg.

A férfi képtelen volt nevetni, tréfával sem tudta elütni Darcy megjegyzését. Felkavarta valami, egy bonyolult, megmagyarázhatatlan érzés, ami rejtélyes módon vággyal keveredett.

– Hányszor éreztél már ilyet?

Mielőtt Darcy válaszolhatott volna, Trevor elengedte a kezét, aztán megfogta Darcy vállát, és kissé eltolta magától, hogy a szemébe nézhessen.

– Egyenes választ várok. Hányszor éreztél úgy, ahogy most?

Hazudhatna, gondolta Darcy. Tudta, hogy ügyesen, erőfeszítés nélkül tud hazudni. De csak ha nem számít. A férfi tekintete átható volt, őszinte és kicsit haragos. Ez utóbbiért Darcy igazán nem hibáztatta.

– Nem állíthatom, hogy valaha is éreztem hasonlót, kivéve tegnap este.

– Én sem. Én sem – ismételte meg a férfi, majd elengedte Darcyt, hogy nyugtalanul fel–alá járkálhasson. – Ezen igazán érdemes elgondolkodni.

– Azt hiszem, Trevor, mindketten tudjuk, hogy minél váratlanabbul és hevesebben csap fel a láng, annál gyorsabban lobban el és hűl ki.

– Lehet. – Trevor Gwenre gondolt, és arra, amit mondott neki. – Ezzel mindketten tisztában lennénk, mielőtt fejest ugranánk.

– így van. – Ahogy azt is megértették, hogy egyikük sem képes a szerelemre. De Trevornak igaza van, gondolta Darcy. Szánalmas párt alkotnak. – Mindketten tudnánk – ismételte meg. – Ahogy azt is tudjuk, hogy mielőtt végeznénk, lefekszünk egymással, de van, ami összekuszálja a kapcsolatunkat. Üzleti ügyek.

– Ehhez nincs köze az üzletnek.

– Nincs, és nem is szabad, hogy köze legyen. De mivel üzleti kapcsolatban állunk, kölcsönös szakmai érdekek kötnek össze minket, amelyek a családomat is érintik, van, amiről beszélnünk kell, és amiben meg kell egyeznünk, mielőtt ágyba bújunk. Kívánlak, és meg is akarlak kapni, de feltételeim vannak.

– Mit akarsz, valami átkozott szerződést ajánlasz?

– Ne gondolj semmi hivatalosra, és kikérem magamnak ezt a hangot. Azért vagy dühös, mert vágysz rám, és nem előbb gondoltál arra, amit mondtam.

Trevor kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, de aztán becsukta és elfordult. A fenébe is, Darcynak igaza van.

– Egyezzünk meg abban, mit várunk személyes kapcsolatunktól, és szögezzük le, hogy ezt az üzlettől külön kezeljük.

– Így van. És amint említetted, ezen érdemes elgondolkodnunk. Lehet, hogy az hiszed, bárkivel lefekszem, aki megtetszik, vagy aki épp kéznél van. – Vigyázott, hogy szenvtelen maradjon a hangja, amikor a férfi felé fordult. –De tény, hogy ennek épp ellenkezője igaz. Körültekintő vagyok és válogatós, és érzések nélkül, megértés és megismerés híján sosem fekszem le senkivel.

– Darcy, elég volt egy órát töltenem veled, hogy ezzel tisztában legyek. Én is igényes vagyok. – Visszasétált a lányhoz. – Kedvellek, és kezdlek megismerni. És amikor eljön az ideje, lefekszünk egymással.

Darcy feszültsége mosollyá enyhült.

– Azt hiszem, ez volt az első komoly beszélgetésünk. Vigyáznunk kell, nehogy szokássá váljon, mert még elijesztjük egymást. Nos, sajnálattal közlöm, hogy vissza kell vinned.

Kezét nyújtotta a férfi felé.

– Következő alkalommal a part menti úton megyünk –mondta Trevor.

– Következő alkalommal gyertyafényes vacsorára hívsz meg, pezsgőt rendelsz, és úgy csókolsz kezet, mint először. – Darcy felpillantott, és látta a nedves fű felett ívelő, lassan halványuló szivárványokat. – De odafelé mehetünk a part menti úton is.

– Megegyeztünk. Tedd magad szabaddá valamelyik este.

– Azon leszek.

7.

A meleg, száraz idő a közelgő nyár eleven kékjére festette az eget, tengert. Fehéren, ártalmatlanul lebegtek a felhők Ardmore felett, és a virágok úgy itták be a napsugarat, mint korábban az esőt. A kerek őrtorony hosszú, karcsú árnyékot vetett az általa őrzött sírokra. Magasan fent, a sziklákon, a szent forrásának vizét gyöngéden fodrozta a szél.

Kutyák kergettek nyulakat a mezőkön, madarak békés kórusa köszöntötte a napot.

A faluban ingujjra vetkőzve dolgoztak a férfiak, bőrük pirospozsgás lett a napon. Trevor elnézte, ahogy épülete váza az álmát alkotó gerendák és tömbök által lassan formát ölt.

Ahogy haladt a munka, úgy nőtt a nézőközönség. Az öreg Mr. Riley nap mint nap tízkor megállt az építkezés mellett. Akár az órát is hozzá lehetett igazítani. Kinyitotta tábori,székét, sapkaellenzője árnyékából figyelt, társaságnak meg ott volt egy termosz tea. Ült és figyelt, vagy elszundított, aztán hajszálpontosan egykor felállt, összecsukta székét, és elcsoszogott dédunokájához, aki az ebédjét készítette.

Gyakran csatlakozott hozzá valamelyik cimborája, és együtt ütötték agyon az időt az építkezésnél, miközben dámát vagy tízlapos romit játszottak.

Trevor egyre többször gondolt arra, hogy Mr. Riley az építkezés talizmánja.

Gyerekek is eljártak, és félkörben leültek Mr. Riley széke köré. Tágra nyitott szemmel nézték, hogyan imbolyog egy acélgerenda, amint daruval a helyére emelik.

És amikor a helyére került, néha lelkesen megtapsolták.

– Mr. Riley ükunokái és a barátaik – magyarázta Brenna Trevornak, amikor a férfi aggodalmaskodni kezdett, hogy a gyerekek túl közel merészkednek az építkezéshez. – Mr. Riley székénél nem mennek tovább.

– Ükunokái?! Hisz akkor legalább olyan idős lehet, mint amennyinek kinéz.

– Százkettő volt tavaly télen. A Rileyk szép kort érnek meg, bár Mr. Riley apja elég hamar, mindössze kilencvenhat évesen hunyt el, Isten nyugosztalja.

– Bámulatos! Hány ükunokája van?

– Hadd számoljak utána... tizenöt vagy inkább tizenhat. Ha emlékezetem nem csal, tavaly télen született az utolsó. Nem mindegyik él a közvetlen közelében.

– Tizenhat?! Szent ég!

– Nos, nyolc gyermeke volt, közülük hat még él. A nyolc gyermektől összesen harminc unokája született, és azt már nem is tudom, hogy azoknak hány gyermekük van. Hát ennyi. Két dédunokája, valamint egyik unokája férje is itt dolgozik a maga keze alatt.

– Hogyan is kerülhetném ezt el?

– Vasárnaponként mise után Mr. Riley kilátogat a temetőbe felesége sírjához. Lizzie Rileynak hívták az asszonyt. Ötven éven át voltak házasok. Mr. Riley ugyanazt a régi, vacak széket viszi magával a temetőbe is, vagy két órát üldögél az asszony sírja mellett, hogy legyen ideje elmesélni az összes friss pletykát és családi eseményt.

– Mikor halt meg Mrs. Riley?

– Ó, húsz–egynéhány éve.

Hetven év, amit egyetlen asszonynak szentelt. Elképesztő, mégis reményt ébresztő, gondolta Trevor. Egyeseknek, úgy látszik, sikerül.

– Mr. Riley drága ember – tette hozzá Brenna. – Hé, Declan Fitzgerald, vigyázz azzal a pallóval, mert még képen vágsz vele valakit.

Brenna fejét csóválva ment oda, és vállára emelte a palló másik végét.

Trevor már majdnem elindult utána. Délutánját javarészt az építkezésen akarta tölteni – emelgetéssel, cipekedéssel, kalapálással. Légkalapácsok és kompresszorok dübögtek és döngtek, mellettük a betonkeverő folytonos morgása teljesen lekötötte az ifjú közönség figyelmét. Mr. Riley a gyerekek mellett üldögélt székében, és teáját iszogatta. Trevor hirtelen késztetésnek engedve odament hozzá.

– Mi a véleménye?

Riley figyelte, ahogy Brenna leteszi a pallót.

– Erős épületet emel, és jó munkásokat fogadott meg. Mick OToole és csinos Brennája értenek a mesterségükhöz. –Riley fakó, öreg szemét Trevorra emelte. – Ahogy maga is, ifjú Magee.

– Ha nem fog esni, határidő előtt tető alá hozzuk. Riley viharvert arca ezer ráncba szaladt. Mintha vékony fehér papírt sziklára simítanának rá, gondolta Trevor.

– Kész lesz vele, amikor eljön az ideje, fiam. A világnak már csak ilyen a rendje. Apai nagybátyjára hasonlít.

Trevor nem először hallotta ezt; nagyanyja egyszer tétován ugyanezt a megjegyzést tette. Trevor leguggolt Riley mellé, hogy az öregúrnak ne kelljen a nyakát tekergetnie.

Megszólalásig Johnra, nagyapád fiatalon elhunyt bátyjára hasonlítasz, Trevor. Nagyapádnak nehéz... szóval nehéz ezt elviselnie.

– Valóban?

– Úgy bizony. Johnnie Magee–re. Ismertem jól őt is meg a maga nagyapját is. Johnnie jóvágású fiatalember volt. Szürke szemű, lassú mosolyú, nyurga, erős termetű, akárcsak maga.

– Milyen ember volt?

– Ó, hát csendes, de mély érzésű. Tele gondolatokkal, érzésekkel, de elsősorban Maude Fitzgerald iránt. Csak azt a lányt akarta, senki és semmi mást.

– Helyette katonai behívót kapott.

– Ahogy mondja. Vele együtt sok fiatal esett el francia földön 19l6–ban. Meg itt is, az Írország függetlenségéért vívott helyi háborúban. Meg akárhol másutt, bármikor, amikor csak kitört valami csetepaté. A férfiak háborúba mennek, a nők meg várnak és sírnak.

Csontos kezét az oldalánál ülő egyik gyerek fejére tette.

– Az írek csak tudják, hogy minden kört jár be. Az öregek is tudják. Én meg öreg is, ír is vagyok.

– Azt mondta, hogy ismerte a nagyapámat.

– Bizony, fiam. – Riley hátradőlt, teája a kezében, és pipaszárlábait vékony bokájánál keresztezte. – Dennis a bátyjánál izmosabb volt, és mindig a jövőt fürkészte, nem a jelennek élt. Ha nem veszi zokon, nyughatatlan természet volt, Ardmore szűk volt neki, és első adandó alkalommal el is hagyta. Kíváncsi volnék, megtalálta–e odaát azt, amit keresett, elégedett lett–e.

– Nem tudom – vallotta be őszintén Trevor. – Nem állítanám, hogy kirobbanóan boldog ember lett volna.

– Sajnálom. A boldogtalan emberek általában megkeserítik a körülöttük élők napjait is. A felesége, Mary Clooney csendes, magának való lány volt. A családja – ha nem csal az emlékezetem, tízen voltak – a Régi Parókián gazdálkodott.

– Nagyszerű az. emlékezete. Riley göcögve felnevetett.

– Á, az agyam szerencsére nem hagyott el. Csak a test lassult le mostanára. – Riley rájött, hogy a Magee fiú a múlt történéseiről, családja itteni gyökereiről szeretne többet is megtudni. Ami érthető, nem? – A kisbaba, a maga édesapja, szép gyerek volt. Sokszor láttam, ahogy az úton totyog, anyja kezébe kapaszkodva.

– Meg az apjáéba?

– Nos, vele nem láttam olyan gyakran, csak olykor–olykor. Dennis a megélhetésért küszködött, és minden fillért félretett, hogy Amerikába utazhassanak. Remélem, jó életük volt odaát.

– Igen. Nagyapám arra vágyott, hogy építsen, és azzal is foglalkozott.

– Akkor ez biztosan kielégítette. Emlékszem, amikor az apja, az ifjabb Dennis visszatért ide, alighogy kiserkent a szakálla. – Riley elhallgatott, és töltött még egy kis teát magának a termoszból. – Derék fiatalemberré serdült, kellemes modora volt, és nem egy helyi lány szívét megdobogtatta. Ahogy maga is – kacsintott Trevorra. – Mégis akkoriban úgy döntött, nem hagy mást maga után, csak emléket. Maga másként döntött. – Riley csészéjével az építkezés felé intett. – Az a célja, hogy építsen valamit, nem?

– E pillanatban nagyon is úgy fest.

– Nos, Johnnie nem akart mást, csak egy kis házat meg a lányt, akit szeretett, de a háború megfosztotta mindkettőtől. Anyját öt évvel később a bánat vitte sírba. Nehéz lehet örökké egy halott báty árnyékában élni, nem gondolja?

Trevor megint felpillantott, és a fakó, ravasz pillantású szemekbe nézett. Okos öregember, gondolta. Végtére is, ha valaki elmúlt száz, bölcsnek kell lennie.

– Gondolom, igen, még ha háromezer mérföldnyire kell is utaznia, hogy megszabaduljon tőle.

– Így van. Sokkal jobb egy helyben állni, és felépíteni a magáét. – Bólintott, ezúttal helyeslően. – Nos, mint említettem, hasonlít a rég elhunyt John Magee–re, főként az arccsontjai és a szeme. Amint Johnnie meglátta Maude–ot, többé nem vetette a szemét másra. Hisz a romantikában és az örökkön–örökkében, ifjú Magee?

Trevor elkapta a pillantását, tekintete Darcy ablakára vándorolt, aztán vissza.

– Egyesek számára igen.

– Hinnie kell benne, különben nem szerzi meg – kacsintott az öreg, és csészéjét Trevornak nyújtotta. – Nem csak kőből és fából lehet építeni, és az is lehet ugyanolyan tartós. – Öregségtől elformátlanodott kezét a hozzá legközelebbi gyerek fejére tette. – Örökkön–örökké.

– Van, aki kővel és fával többre megy – felelte Trevor, aztán elgondolkodva lehörpintette a teát. Elakadt a lélegzete, szeme elhomályosult a könnyektől. – Jesszusom – sikerült nagy keservesen kinyögnie, amikor a whiskyvel feljavított tea maró égetése kissé enyhült.

Riley úgy kacagott, hogy sípolva kapkodta a levegőt, ráncos arcát a vidámság rózsaszínre festette.

– Szeretném tudni, édes fiam, mit ér egy csésze tea kevéske ír whisky nélkül. Nehogy azt mondja, hogy annyira felhígították odaát, Amerikában a vérét, hogy nem bírja az italt?

– Délelőtt tizenegykor rendszerint nem szoktam élni vele.

– Mi köze az időnek az iváshoz?  Ez az ember olyan öreg, mint Mózes, gondolta Trevor, és

már vagy egy órája szopogatja a whiskyvel hígított teát.

Trevor nem akart szégyenben maradni, ezért lehajtotta a maradékot, amit az öreg széles mosollyal jutalmazott.

– Derék ember maga, ifjú Magee. Nincs magával semmi baj. És mivel így áll a dolog, mondok magának valamit. Az a gyönyörű kislány Gallagheréknél nem éri be kevesebbel, mint egy forróvérű, gerinces és eszes férfival. Szerintem magára mindhárom jelző áll.

Trevor visszaadta az öregnek a csészét.

– Pusztán egy színház felépítése végett jöttem ide.

– Ha ez igaz, akkor mondok még valamit. Azt mondják, az ifjúságot fiatalokra pazarolják, de én úgy látom, a fiatalok pazarolják el az ifjúságot. – Töltött még egy csésze teát. –Kénytelen leszek magam elvenni Darcyt – mondta vígan csillogó szemmel, és belekortyolt az italba. – Igyekezz, édes fiam, mert a nők meghódítása terén verhetetlen vagyok.

– Nem felejtem el. – Trevor felegyenesedett. – Mit csinált John Magee, mielőtt elment a háborúba?

– Úgy érti, mivel foglalkozott. – Ha Riley furcsállotta is, hogy Trevor nem tudja, egy szóval sem említette. – Halász volt. Szíve a tengerért dobogott, és Maude–ért, semmi másért.

Trevor bólintott.

– Köszönöm a teát – mondta, és visszament, hogy csatlakozzék az embereihez.

Kihagyta az ebédet. Rengeteg telefonhívást kellett lebonyolítania, a faxok elküldése várhatóan egy órát vesz majd igénybe, és délután még úgyis találkozik Darcyval. Reménykedett, hogy Darcy észreveszi a távolmaradását, és nem tudja majd mire vélni. Ha jól ismeri – és Trevor szerette azt hinni, hogy ennyire már biztos ismeri a lányt –, akkor Darcy számít rá, hogy bejön, hogy muszáj bemennie. És amikor Trevor mégsem bukkan fel, bosszankodni fog.

Helyes, mélázott el Trevor, amikor belépett a házikóba. Igyekezett Darcyt bizonytalanságban tartani. Félelmetes fegyvernek tartotta ugyanis a lány hanyag magabiztosságát, amit csak tovább erősített Darcy gőgje. És itt süllyedjen el, ha nem találja mindkettőt nagyon vonzónak.

Magán mulatva egyenesen a dolgozószobájába ment. Harminc percen át fel sem nézett a munkából. Egyik ritka tulajdonsága éppen ez a képessége volt, hogy képes volt kiiktatni minden gondolatot, hogy csak a pillanatnyi feladatra koncentráljon. És erre most igencsak szüksége volt, amikor elméjét még elevenen foglalkoztatták a Riley által elmondottak, és Darcyt sem tudta gondolataiból teljesen száműzni.

Amint a legégetőbb problémákat lerendezte, elküldte a faxokat, válaszolt az e–mailekre, és el is küldte őket, azon a jövőbeni problémán kezdett töprengeni, ami formálódni kezdett a fejében.

Ideje, hogy nekilásson az alapozásnak, gondolta. Felvette a telefont, és a Gallagher–kocsma számát tárcsázta. Örült, hogy Aidán vette fel a kagylót. Trevor szeretett mindig a vezetővel tárgyalni. Vagy ez esetben a családfővel.

–Trev beszél.

– Azt hittem, egyik asztalom mellett üldögél ilyentájt.

Aidán hangosabban beszélt, hogy túlkiabálja az ebédidőben megszokott zsivajt. Trevor elképzelte, ahogy másik kezével beszélgetés közben is sört csapol. A háttérben füstként kacskaringózott a levegőben Darcy nevetése.

– Ügyeket kellett intéznem. Szeretnék magával és a családjával összeülni egy megbeszélésre, ha alkalmas maguknak.

– Megbeszélésre? A színházzal kapcsolatban?

– Részben. Lenne esetleg egy órájuk, mondjuk, a két műszak között?

–Azt hiszem, ennek semmi akadálya. Ma?

– Minél előbb, annál jobb.

– Helyes. Jöjjön át, várjuk. A konyhaasztal mellett szoktunk tanácskozni.

– Az nekem is megfelel. Megkérné Brennát is, hogy csatlakozzék a kupaktanácshoz?

– Hogyne. – Elvonja a munkától, gondolta Aidán, de véleményét megtartotta magának. – Akkor a későbbi viszontlátásig.

A konyhaasztal mellett. Trevornak eszébe jutott, hogy náluk is ott tartották a legtöbb fontos tanácskozást. Első iskolanapja előtt, mielőtt elutazott baseball–edzőtáborba, autóvezetői vizsgája előtt és így tovább. Élete – és testvére élete – átmeneti rítusait ott vitatták meg, ott mértek ki súlyos büntetést, osztottak komoly dicséretet.

Furcsa, merengett el, de eljegyzése felbontását is akkor közölte a szüleivel, amikor a konyhában ültek. Ott mesélte el az ardmore–i színházra vonatkozó terveit, és ott közölte velük, hogy át akar jönni Írországba.

Miközben kiszámolta, hány óra lehet New Yorkban, rájött, a szülei is éppen ott lehetnek most. Újra felvette a kagylót, és otthoni számukat tárcsázta.

–Jó reggelt. Magee–rezidencia.

–Jó napot, Rhonda, itt Trev beszél.

–Jaj, Trevor úr! – Magee–ék házvezetőnője sosem hívta másképp, még akkor sem, amikor rávert a fenekére. – Hogy érzi magát Írországban?

– Remekül. Megkapta a képeslapom?

– Hát persze. Tudja, mennyire szeretek lapot kapni. Épp tegnap mondtam Cooknak, hogy Trevor úr sosem felejti el, mennyire örülök, ha lapot küld az albumomba. Tényleg olyan zöld ott minden?

– Még zöldebb. Miért nem győződik meg róla a saját szemével?

– Tudja, hogy csak akkor ülök repülőre, ha valaki fegyverrel kényszerít. A szülei most reggeliznek. Boldogok lesznek, hogy felhívta őket. Várjon egy percet. Aztán vigyázzon magára, Trevor úr, és ne felejtsen el mihamarabb hazajönni!

– Úgy lesz. Viszlát és kösz.

Várt, s közben szeretettel maga elé képzelte a vézna fekete asszonyt, ropogósra keményített kötényében, ahogy végigsiet a gyönyörű fehér márványpadlón, a remekművek, antik bútorok mellett az elegáns barna téglás épület hátsó traktusába. Eszébe sem jut, hogy Trevor hívását a házi telefonon jelentse be. Ilyen fontos családi eseményeket csak személyesen lehet közölni.

A konyhában finom kávé–, friss kenyér– és ibolyaillat terjeng, ez utóbbi anyja kedvence volt. Apja előtt nyitva az újság, a pénzügyi rovatnál. Anyja a vezércikkeket olvassa, és ingerülten kommentálja a világ dolgait és a szűk látókörű gondolkodást.

Nem az a kínos csend, finomkodó feszültség uralkodik, mint nagyszülei házában. Apjának úgy sikerült megszabadulnia ettől, mint nagyapjának Ardmore–tól. De az ifjabb Dennis magánélete nem ment tönkre, hanem valóban felépítette a maga életét.

– Trev! Kicsikém, hogy vagy?

– Nagyon jól. Majdnem olyan jól, mint te, a hangod alapján. Gondoltam, reggelinél érlek benneteket.

– Hiába, a szokás rabjai vagyunk. De így még boldogabban indul a napunk. Mondd csak, mit látsz.

Régi, megszokott kérés, gondolta Trevor. Gondolkodás nélkül az ablakhoz lépett.

– A háznak előkertje van. Ilyen kis házhoz képest egészen lenyűgöző. Bárki is tervezte, pontos elképzelése volt arról, hogy mit akar. Olyan, mint egy... varázslónő kertje. Fehér varázslónőé, aki lányoknak segít, hogy megtörjék a gonosz varázst. Egymásba folyó virágfoltok, színek, formák és illatok kavalkádja. Mögöttük vadfukszia sövény. Magasabb, mint én, és zöld alapon sötétvörös virágok pompáznak rajta. Az út, ami a kerttől elválaszt, keskeny, mint egy árok, és mély árkokat vájtak bele az autókerekek. Ha ötvennél gyorsabban mész, összekoccannak a fogaid. A hihetetlenül zöld domboldalak a falu felé lejtenek. Tetőket, fehér házfalakat és tiszta, rendes utcákat látni. A templomtornyot és jóval messzebb egy kerek tornyot, amit még fel kell keresnem. S mindezt a tenger veszi körül. Ma napos idő van, így a napfény visszatükröződik a kékségről. Gyönyörű.

– Biztosan az. Boldognak tűnsz.

– Miért ne lennék az?

– Nem voltál az mostanában. Mi több, régóta nem. De most átadom a kagylót apádnak, aki már a szemét forgatja. Gondolom, üzletről akartok csevegni.

– Mami. – Annyi minden kavargott benne az után a beszélgetés után, amit az öregemberrel folytatott, akit leszármazottjai vettek körül. Azt mondta ki, ami legerősebben élt benne. – Hiányzol.

– Ó! Látod, mit műveltél – szipogott az anyja. – Beszélj apáddal, míg én kisírom magam.

– Sikerült elterelned a figyelmét a kézifegyverekről szóló vezércikkről – zengett Dennis Magee hangja a telefonban. –Hogy megy a munka?

– Időben és költségvetésen belül vagyunk.

–Jó hír. így is marad?

–Mindenesetre közel hozzá. Mamának, neked, Dorónak és családjának jövő nyáron feltétlen ki kell vennie egy hetet. A Magee–knek testületileg itt kell lenniük a nyitó előadáson.

– Visszatérés Ardmore–ba. Mondhatom, sosem gondoltam volna. A jelentésekből ítélve nem sokat változott.

– Nem is szabad, hogy megváltozzon. Küldök egy írásos naprakész jelentést, de tulajdonképpen nem ezért hívtalak. Mondd, papa, jártál valaha a Tündérdombi Házban?

Kis szünet, sóhaj.

– Igen. Kíváncsi voltam az asszonyra, aki nagybátyám menyasszonya volt. Talán azért, mert apám ritkán beszélt róla.

– Mit derítettél ki?

– Hogy John Magee hősként halt meg, mielőtt módja lett volna élni.

– És nagyapa neheztelt ezért.

– Kíméletlenül fogalmazol.

– Kíméletlen ember volt.

– Nem beszélt arról, amit bátyja, családja iránt érzett. Soha nem próbáltam megtörni a jeget. Minek tettem volna? Mással kapcsolatban sem tudtam soha az érzéseit kipuhatolni, hát még azzal, amit Írországban hátrahagyott.

– Sajnálom. – Hallotta apja hangjában a fáradtságot, halvány elkeseredettséget. – Jobb lett volna, ha szóba sem hozom.

– Ne butáskodj. Akkor is foglalkoztatna. Hiszen ott vagy. Ha visszatekintek, azt hiszem, apám elszántan amerikaivá akart válni, és engem is annak akart nevelni. Itt akart nevet szerezni magának. New Yorkban a maga ura volt. Egyébként is.

Érzéketlen, kemény ember, akit jobban érdekelt a főkönyve, mint a családtagjai. De Trevor nem látta értelmét, hogy ezt ki is mondja, amikor apja ezzel mindenkinél jobban tisztában volt.

– Amikor visszatértél ide, mit találtál? – kérdezte inkább.

– Bájt, érzelmeket, erősebb kapcsot, mint gondoltam.

– Pontosan. Ahogy mondod.

– Még vissza akartam menni, de mindig közbejött valami.

És nem szégyellem bevallani, hogy városi fiú vagyok. Nem tudok a fenekemen megülni, ha egy hétig vidéken vagyok. Te meg anyád jól érzitek magatokat a természet lágy ölén, de nekem Hamptonsnál vidékibb hely nem való, ha meg akarom őrizni a józan eszem. Ne vihogj, Carolyn, nem illik — jegyezte meg Dennis szelíden. Trevor a tájat nézte.

– Ez távolról sem Hamptons.

– Na látod. Pár hét abban a bérelt házban, és rám húzhatjátok a kényszerzubbonyt. Nem bírom sokáig a régimódi dolgokat.

– De jártál itt látogatóban, találkoztál Maude Fitzgeralddal.

– Igen, Istenem, idestova harmincöt éve. Bár már hetven körül járt, Maude egyáltalán nem tűnt öregnek. Kecsesen mozgott, nem roskatagon, ahogy egy magamfajta zöldfülű képzelte egy ilyen idős asszonyról. Teával, süteménnyel kínált. Mutatott a nagybátyámról egy régi fényképet, amit barna bőrrámában tartott. Nem felejtettem el, mert arra a dalra emlékeztetett... na hogy is hívják... a Willie MacBride–ra. Aztán együtt elsétáltunk a nagybátyám sírjához. A dombon temették el, a rom és a kerek őrtorony közelében.

– Még nem jártam ott. De készülök rá.

– Nem emlékszem már pontosan, hogy miről beszélgettünk. Nagyon régen történt. De egyvalami megmaradt az emlékezetemben, a furcsasága miatt. A sír mellett álltunk, és Maude megfogta a kezem. Azt mondta, hogy ami belőlem származik, visszatér, és mindent megváltoztat. Büszke leszek. Gondolom, rád célozhatott. Azt beszélték, hogy látó asszony, már ha az ember hisz az ilyesmiben.

– Ide elég betenni az embernek a lábát, hogy hinni kezdjen.

– Nem vitatom. Látogatásom alatt egy este a parton sétáltam. Megesküdnék, hogy sípok muzsikáját hallottam, és az égen egy férfi lovagolt fehér lovon. Igaz, hogy előtte felhajtottam pár korsóval a Gallagherben.

Bár apja nevetett, Trevor hátán végigfutott a hideg.

– Hogy nézett ki?

– Kicsoda? Gallagher?

– Nem. A lovas.

– Részeg képzelgés. Na tessék, anyádnak ennyi is elég volt – motyogta Dennis, és a háttérből Trevor anyja vidám kacagását hallotta.

– Folytasd nyugodtan a reggelit.

– Ne csak dolgozz, hanem élvezd is az ottlétet. Küldd el, amikor tudod, a jelentést, Trev, és előjegyzésbe vesszük a jövő nyarat. Jelentkezz.

– Igen.

Amikor letette a kagylót, elgondolkodva nézett ki az ablakon. Képzelgések, illúziók, valóság. Ardmore–ban nem látszott köztük jelentős különbség.

Befejezte még a munkát, amit a New York–i nyitás előtt lehetett, aztán elsétált John Magee sírjához.

Erős szél fújt a régi sírok között. Számos kő megdőlt, felbillent a földmozgás miatt, és a hepehupás fűben úgy festettek, mintha halottjaik fölé hajlanának. John Magee–é azonban egyenesen állt, mint a katona, aki a sírban nyugodott. Egyszerű kő volt, amit megviselt az idő és a szél, de a belevésett betűk tisztán olvashatók voltak:

JOHN DONALD MAGEE

1898–1916

Fiatal volt még, hogy harctéren essen el

– Bánatában anyja vésette rá e szavakat – mondta Carrick, amikor a semmiből felbukkanva megállt Trevor mellett. –Véleményem szerint az ember mindig túl fiatal ahhoz, hogy háborúban essen el.

– Honnan tudod, miért vésette rá?

– Ó, kevés akad, amit nem tudok, és még kevesebb, ami rejtve marad előttem. Ti, halandók, emlékművet emeltek a halottaknak. Érdekes szokásnak találom. Sajátosan emberinek. Kövek és virágok, maradandó és elmúló jelképei. Miért látogatod meg azokat, akiket életükben nem ismertél, Trevor Magee?

– Feltehetően a vérségi kötelék miatt. Nem is tudom. –Dühös elkeseredettséggel fordult Carrick felé. – Mi az ördög ez?

– Mármint hogy én, úgy érted? Több van belőled anyádból, mint nagyapádból, ezért mostanra már a választ is tudod, még ha felhígított jenki véred nem is fogadja el, ami nyilvánvaló. Világlátott ember vagy, nem? Több helyen megfordultál, többet láttál, mint a veled egykorúak. Eddigi utazásaid során sosem találkoztál varázzsal?

Trevor maga is hinni akarta, hogy több van benne anyjából, mint nagyapjából, de Carolyn Magee sem volt egyszerű eset.

– Mostanáig nem beszélgettem tündérekkel és kísértetekkel.

– Beszéltél Gwennel? – Carrick tekintetében kihunyt a vidámság, szemének ragyogó kékje elsötétült és élessé vált. Megragadta Trevor karját, és érintése olyan volt, mint az áramütés: forró, energiával teli. – Mit mondott?

–Azt hittem, mindent tudsz... vagy kitalálsz.

Carrick hirtelen eleresztette és elfordult. Kapkodó, egyenetlen léptekkel fel–alá kezdett járkálni a fűben, a kövek között. Látható színekkel, szikrákkal villódzott körülötte a levegő.

– Ő az egyetlen, aki számít, az egyetlen, akit mégsem látok tisztán. Tudod–e, milyen az, teljes szívedből kívánni valakit, minden porcikáddal vágyakozni utána, és az, aki után így sóvárogsz, mégis elérhetetlen marad számodra?

– Nem.

– Baklövést követtem el vele szemben. Hidd el, ez a tény mélyen megsebzett büszkeségemben. Bár nem kizárólag az én hibám. Gwen is tévedett. De aligha számít, hogy melyikünk cipeli a súlyosabb terhet e balfogás miatt. – Megállt és visszafordult. A levegő ismét nyugodt volt körülötte. – Elárulod, mit mondott neked?

– Rólad és megbánásról beszélt, szenvedélyről, amely fellobban és éget, szerelemről, amely nem múlik el. Hiányzol neki.

Carrick tekintete érzelmek viharáról árulkodott.

– Ha... ha netán még egyszer beszélne veled, megmondanád neki, hogy várok rá, és senkit sem szerettem azóta, hogy utoljára találkoztunk?

Megmagyarázhatatlan oknál fogva már nem tűnt különösnek, hogy arra kérik: adjon át üzenetet egy kísértetnek. –Meg.

– Gyönyörű, ugye?

– Nagyon.

– A férfiak könnyen esnek abba a hibába, hogy csak a szépséget látják, és nem a szívet. Én is ezt tettem, és drágán megfizettem érte. De te nem követed el ugyanezt a hibát. Ezért vagy itt.

– Azért vagyok itt, hogy színházat építsek, és megismerjem a gyökereimet.

Carrick jókedve visszatért. Odament Trevorhoz.

– Mindkettőt megteszed, s még többet is. Itt nyugvó ősöd derék fiatalember volt, kissé álmodozó, lágy szívű ahhoz, hogy jó katona váljék belőle, és elkövesse azt, amit a háborúban ember ember ellen elkövet. De kötelességtudatból elment harcolni, és itt hagyta szerelmét.

– Ismerted?

– Igen. Mindkettőjüket, bár engem csak Maude ismert. Mielőtt John Magee elment, Maude egy amulettet adott neki, hogy az megvédje. – Pattintott egyet, s ujjai végén lánc lógott, rajta kis ezüstkorong. – Maude biztos azt akarná, hogy a tied legyen.

Trevor kíváncsiságában az elővigyázatosságról is megfeledkezett. Elvette az ezüstláncot, amely meleg volt, mintha valaki viselte volna. A korongon már elhalványult az írás.

– Mi áll rajta?

– Régi ír nyelven egyszerűen csak annyi, hogy: Örökké tartó szerelem. Maude adta Johnnak, és az hűségesen viselte. De végül a háború, ha a szerelemnél nem is, de a talizmánnál erősebb volt. John egyszerű életre vágyott, nem úgy, mint az öccse, aki kivándorolt Amerikába. Apád apja többre vágyott, megdolgozott érte, és meg is valósította. Ez csodálatra méltó. Te mit akarsz, Trevor Magee?

– Építeni.

– Az is bámulatra méltó. Hogy fogod hívni a színházad?

– Még nem gondolkoztam rajta. Miért?

– Úgy érzem, jó nevet fogsz választani, mert olyan ember vagy, aki megfontoltan dönt. Ezért is élsz még egyedül.

Trevor ujjai összezárultak a medál körül.

– Szeretek egyedül élni.

– Lehet, de leginkább attól félsz, hogy hibát követsz el.

– Igaz. Megbeszélésem van.

– Elkísérlek egy darabon. Szép nyarunk lesz. Ha fülelsz, hallhatod a kakukkot. Jó előjel az elkövetkezendőkre. Szerencsét kívánok neked a megbeszélésre és Darcyval is.

– Köszönöm, de mindkettőt kézben tartom.

– Nos, elhiszem, hogy így van, másképp nem lennék ilyen jó hangulatban. De Darcy is kézben tart téged. Ha nem haragszol meg azért, amit mondok, de ti ketten igazán szórakoztatóvá teszitek a várakozás utolsó napjait.

– Nem vagyok a terved része.

– Ez nem tervezés kérdése. Annak a kérdése, ami van, és ami lesz. Több beleszólásod van, mint nekem, és mégis kevés.

Carrick megállt. Innen már látta a házat, a krémszínű falakat, a zsúptetőt, a napos szobát, a szivárványszínű virágoskertet.

– Egyszer kijött hozzám, szíve hevesen vert, szeme ragyogott. Félelem és szerelem úgy összekuszálódott benne, hogy egyikünk sem tudta kibogozni. És én annyira biztosra vettem, hogy ajándékokkal és ígéretekkel elkápráztatom, hogy nem nyújtottam felé az egyetlent, ami számított.

– Nem kaptál még egy esélyt? Carrick ajkán fanyar mosoly jelent meg.

– Kaphattam volna, ha nem várok olyan sokáig, hogy megragadjam. Tovább nem megyek, amíg le nem telik az idő. Irányítsd Darcyt, Magee, mielőtt ő irányít téged.

– Az én életem, az én dolgom – felelte kurtán Trevor. Végigment a házhoz és autójához vezető lejtőn. De nem állta meg, hogy vissza ne tekintsen.

Már meg sem lepődött, hogy Carricknek hűlt helyét látta. Csak a zöld domb magasodott mögötte, és egy madár édes, ragyogó, kétszólamú dalát hallotta.

Vélhetően a kakukk, gondolta Trevor. Jobb ötlete nem volt.

De félre ezekkel a gondolatokkal, parancsolt magára, és eltökélten ment tovább. Félre a régóta halott rokonok és kedveseik iránti érzésekkel, tündérkirályok látogatásával és gyönyörű kísérteteknek szóló üzenetekkel.

Üzleti tárgyalásra készül.

Azért nyakába akasztotta a láncot, és az ezüstmedált inge alá dugta, ahol az melegen szívére simult.

8.

Mindig az van előnyösebb helyzetben, aki hazai pályán játszik, gondolta Trevor. Már amikor belépett, tudta, de képtelen volt jobb ötlettel előállni. Nemcsak a Gallagher–ház volt hazai pálya, de a falu, a megye, az egész átkozott ország az övék. Hacsak nem talál ki valamit, hogy a megbeszélést áttegye New Yorkba, kénytelen az esélytelenebb fél szerepét felvállalni.

Ráadásul még számbeli fölényben is vannak. Ezen sem lehet segíteni.

Ami azt illeti, nincs ellenére egyezséget kötni, amikor rosszak a kilátásai. A kihívás csak édesebbé teszi a sikerrel járó elégedettséget.

Már ki is dolgozta taktikáját. A feltehetően paranormális élményeivel járó kérdések, kételyek, általános szorongás pedig várhatnak estig.

Abban a pillanatban, amikor a Gallagher–házba bekopogtatott, a Magee Vállalatot képviselte. Felelősség, kiváltság volt, amit nagyon is komolyan vett.

Darcy nyitott ajtót, ajkán kacér mosoly játszott, fejét olyan szögben hajtotta félre, ami egyszerre fejezett ki arroganciát és humort.

Jesszusom, legszívesebben egyetlen mozdulattal bekapná, és azzal túl is lenne rajta. Ehelyett inkább felvonta a szemöldökét.

–Jó napot, Miss Gallagher.

–Jó napot magának is, Mr. Magee. – Darcy szándékosan nem hátrébb, hanem előrébb, a férfi felé lépett. – Nem csókolsz meg?

Trevor fel akarta falni.

– Később.

Darcy felvetette a fejét, és arcából kisöpörte sötét haját.

– Könnyen lehet, hogy akkor már nem lesz kedvem hozzá.

– Majd lesz, ha megcsókollak.

Darcy vállat vont, bár kissé bosszús volt, aztán félreállt, hogy beengedje.

– Szeretem, ha egy férfi magabiztos. Általában. A többiek a konyhában vannak, és rád várnak. A színházról van szó?

– Részben.

Darcy egy fokkal ingerültebb lett, de hűvösen szólalt meg, miközben a férfit a konyha felé vezette.

– És ez a férfi még rejtélyes is. Ennyi elég, hogy rabul ejtse a szívem.

– Hányadszor is?

– Ó, már évekkel ezelőtt felhagytam a számolással. Állhatatlan természet vagyok. Nálad hányadik is?

– Még mindig egy sem.

– Kár. Itt is van – jelentette be Darcy, miközben Trevor úgy hallotta, hogy szenvedélyes vita folyik.

– Ha netán rosszkor jöttem...

– Ugyan dehogy. – Aidán felállt, és az egymásra dühösen meredő Brenna és Shawn felé intett. – Ha ők ketten hetente legalább hatszor nem kapnak hajba, ijedtünkben már orvost hívunk.

– Megígérted, hogy a berendezés részleteit rám hagyod! – csattant fel Brenna.

– A konyhapult meg a többi anyagáról és színeiről van szó. Ki az ördög főz nálunk?

– A kék rétegelt műanyag szép és praktikus.

– A gránit elegáns és tartós. Két életre is elég.

– Nekünk viszont csak ez az egy van, ezzel kell törődnünk, nem? Trevor...

De amint felé fordult, Trevor már fel is emelte a kezét.

– Nem, szó sem lehet róla. Meg se forduljon a fejében, hogy véleménynyilvánításra kérjen fel. Férj és feleség közti vitában nem foglalok állást.

– Ez nem vita. – Brenna duzzogva dőlt hátra, és összefonta karját. – Csak megbeszélés. A rétegeléssel egy perc alatt megvagyok. Tudod, hogy ugyanezt gránitból mennyi ideig tart elkészíteni?

– Érdemes kivárni a megfelelőt – mondta Shawn, és lágyan megcsókolta Brennát. – Aztán nagy becsben tartani.

– Gondolod, hogy ezzel leveszel a lábamról?

– De mennyire.

Brenna beszívta a levegőt, aztán nagyot fújt.

– Gazember – jelentette ki végtelen szeretettel.

– Most, hogy ezt a kényes és életbe vágó kérdést megoldottuk... – Aidán intett Trevornak, hogy foglaljon helyet. –Kér egy sört, vagy inkább teával kínálhatjuk?

Az ő felségterületük, emlékeztette magát Trevor, és leült.

– Köszönettel vennék egy sört. – Jude–ra pillantott. – Hogy van?

–Jól. – Jude úgy érezte, Trevort nem igazán érdekli, hogy állandóan mintha elefánt ülne a hólyagján, úgy érzi magát.

– Aidantól tudom, hogy ma kihagyta az ebédet a kocsmában. Készíthetek egy szendvicset?

– Köszönöm, nem kérek. – Trevor megfogta Jude kezét.

– Maradjon csak ülve. Hálás vagyok, hogy időt szakítottak erre a megbeszélésre, méghozzá előzetes értesítés nélkül.

– Nem gond. – Aidán letette Trevor elé a sört, azután letelepedett. Az asztalfőre. A Gallagher–pályán játszunk, gondolta Trevor. Ezzel valamennyien tisztában vannak. – Egyáltalán nem. Brennától tudjuk, hogy az építkezés terv szerint halad, és meg kell mondanom, ez errefelé meglepetésszámba megy.

– Kitűnő művezetőm van – köszöntötte Brennára a poharát Trevor, aztán ivott egy kortyot. – Azt hiszem, jövő májusra kész is leszünk.

– Olyan sokára?! – kérdezte döbbenten és elszörnyedve Darcy. – Még egy éven át ekkora zaj lesz?

– Miféle zaj? – vonta fel szemöldökét a férfi, aztán úgy folytatta, mintha Darcy meg sem szólalt volna. Tudomást sem vett Darcy felháborodott hadarásáról. – Jövő tavaszra tervezek pár előadást, elsősorban a helybelieknek. De a hivatalos megnyitót június harmadik hetére tűztem ki.

– Nyárközépre – jegyezte meg Darcy.

– Nyár dereka júliusra esik.

– Nem ismered a pogány időszámítást? Nyárközép június 22–e, és az remek választás lenne. Ünneplésre való éjszaka. Tavaly Jude első cetlijét aznap rendeztük, és kivételesen sikeres volt, nem, drágám?

– Végső soron igen. Miért az egy hónapos késedelem? –kérdezte Jude Trevortól.

– Kivált azért, hogy bebiztosítsuk magunkat, növeljük a várakozás izgalmát, előadókat szerződtessünk, hírverést csináljunk. Úgy terveztem, hogy májusban rendeznénk egy kis zártkörű megnyitót. Kizárólag meghívottaknak: falubelieknek, családnak, válogatott fejeseknek.

– Nagyon okos – mormolta Darcy.

– Egyszerű rutin. Érdeklődést ébreszt, jó reklámot csinál a júniusi megnyitóhoz. És ha szükséges, marad idő, hogy igazítsunk azon, amin kell.

– Akár egy kosztümös főpróba – szúrta közbe Darcy. Trevor rábólintott.

– Pontosan. Kérném a segítségüket a környékbeli meghívottak névsorának összeállításában.

– Könnyen teljesíthető kérés – mondta Aidán.

– És szeretném, ha maguk is fellépnének. Mind a hárman. Aidán a söréért nyúlt.

– A kocsmában.

– Nem. A színpadon – igazította helyre Trevor. – A nagy színpadon.

– A színházban? – Aidán bele sem ivott a sörbe, úgy tette vissza a poharat. – Miért?

– Mert hallottam magukat, és tökéletesek.

– Igazán hízelgő, Trev.

Shawn elgondolkodva vett ki egy teasüteményt, amit Jude készített oda az asztalra.

– De csak olyasmit hallott tőlünk, amit a magunk szórakoztatására játszottunk. Nincs begyakorlott számunk. Nem vagyunk hivatásosak. Nem tudunk olyasmit, amit a színházába keres.

– Pontosan ilyeneket keresek. – Trevor pillantása Darcy–ra siklott, egy kis ideig elidőzött rajta, aztán továbbvándorolt. –Terveimbe beletartozik a helyi tehetségek bemutatása, a már ismert előadók mellett újak bevezetése. Jobbat elképzelni sem tudok, mint a Gallagher–triót, amint a megnyitón válogatást adnak elő Shawn Gallagher muzsikájából.

– Hogy az enyémből? – szaladt ki a vér Shawn arcából. –

Hogy a megnyitón... Nem akarom beleütni az orrom a dolgába, Trev, de hibát követ el.

– Dehogyis! – kiáltott fel Brenna, és Shawn vállára koppintott. – Briliáns ötlet! Tökéletes. De eddig csak három számát vette meg, Trev.

Trevor félrebillentette a fejét.

– Mert csak hármat mutatott meg.

– Tessék! – Brenna ezúttal nagyobbat koppantott Shawn–ra. – Tökfilkó! Képzelje csak, több tucat dala van. Ha átjön hozzánk, megnézheti őket. Shawn el is játszhatja, amelyiket csak akarja. Zongoráját már be is zsúfolta a nappalinkba. Meg a hegedűjét, és...

– Maradj csendben – mondta halkan Shawn.

– Ne mondd, hogy maradjak csendben, amikor...

– Csend legyen. – A parancs élesebben csattant, és Brenna fortyogva bár, de elhallgatott. – Át kell még gondolnom. –Shawn zaklatottan a hajába túrt. – Sok mindent. – Felesége bosszús felszisszenésére csak egy pillantással válaszolt. –Brenna...!

Az asszony felsóhajtott. Férje pillantása türeleméit, megértésért esdekelt. Hogyan mondhatna nemet?

– Mindössze annyit mondok, hogy olyan sokat tudsz nyújtani, Shawn, és emiatt nincs mit aggódnod. Azonban valószínűleg részben ezért is vagy zseniális. Alkut ajánlok.

– Éspedig? – rántotta meg türelmetlenül a vállát Shawn.

– Hadd válasszam ki a következőt. Csak egyet. Trevnek. Szerencsés kézzel választottam először is, nem?

– De igen. Igaz. Rendben van. Brenna holnap elvisz magának egy dalt, Trev, hogy véleményt mondjon róla.

– Már alig várom. – Trevor habozott. Egy baj van csak, gondolta. Kedveli ezeket az embereket. – De ajánlatos lenne, hogy ügynök képviselné Shawnt.

– Minek? Brenna nem elég rémes? – bökött ujjával Shawn a feleségére. – Éjjel–nappal le nem megy a nyakamról, kétszer is átolvassa a szerződést, amit küldött. Nekem már kifolyt volna tőle a szemem. Legyen úgy, ahogy eddig.

– Számomra csak leegyszerűsíti a dolgokat. – Trevor más témára váltott. Ismét Aidanhoz fordult. Üzletemberek egymást közt. – Maguk hárman, a Gallagherek Ardmore–t jelentik. A színház a faluhoz tartozik, és ez valamennyiük hasznára válik. A kettő szorosan összefonódik, annál a gyakorlati oknál fogva is, hogy kocsmájuk jól bevezetett vállalkozás, és máris zenei központnak tekinthető. Ha első számként léptetjük fel magukat a megnyitón, az remek sajtóvisszhanggal jár. A reklám elősegíti a jegyeladást, a jegyek növelik a bevételt. A Gallaghernek és a színháznak egyaránt.

– Ezt nem kétlem. De az, hogy miénk a Gallagher–kocsma, más szempontból is lényeges. Valójában a mi dolgunk a kocsma működtetése.

– És mennyire öregbíti a kocsma jó hírét, ha előadják és felveszik Shawn muzsikáját?

– Felveszik? Kicsoda?

–A Celtic Records. A lemezeket a színházban áruljuk majd – folytatta gördülékenyen Trevor. – Minden adott a hírnévhez: művészek, program, reklám, terjesztés. Ilyet nem lehet mesterségesen előállítani. Maguk viszont erre születtek.

– Kocsmárosok vagyunk, nem előadók.

– Téved. Született előadóművészek. Megértem, hogy első helyen a kocsma áll. Ezzel számolok is. De a fellépés, lemezkészítés érdekes, hasznot hajtó és megelégedést nyújtó mellékfoglalkozás lehetne.

– Miért olyan fontos ez neked?

Darcy először szólalt meg. Trevor ránézett.

– Mert fontos a színház, és maximumnál kevesebbel nem érem be. Azonkívül hasznot hajt – tette hozzá. – És végül is nem ez a lényeg?

Aidán egy percig nem szólt, aztán bólintott.

– Bizonyára belátja, hogy ez mindannyiunkat meglepetésszerűen ért. Át kell gondolnunk, meg kell beszélnünk. Öten így vagy úgy, de közös nevezőre kell hogy jussunk. Hogy úgy mondjam, általánosságban meg kell állapodnunk, mielőtt áttérnénk a részletekre. Amikből feltehetően egy csomó lesz.

– Értem. – Trevor érezte, hogy eljött a pillanat, amikor nem szabad tovább erősködnie. Hagynia kell, hogy az ötlet gyökeret eresszen. Felállt. – Ha kérdésük van, tudják, hol találnak. Ne siessen vissza, Brenna. Innen úgyis az építkezésre megyek.

– Köszönöm. Megyek, amint tudok.

Darcy megérintette Aidán karját, hogy ne álljon fel.

– Majd én kikísérlek – mondta Trevornak.

Darcy fejében egymást kergették a gondolatok. Tudta, hogy fontos, sőt életbe vágóan fontos a leglényegesebbet kiragadni közülük, és abba belekapaszkodni. Ezért is nem szólt addig, amíg ki nem értek a ház elé.

– Komoly meglepetéssel szolgáltál, Trevor.

– Látom, de nem egészen világos, mi ebben a meglepő. Fületek is, eszetek is van. Ti is tudjátok, hogyan játszotok együtt.

– Talán épp arról van szó, hogy hallottam. – Darcy visszanézett a házra, ahol – jól tudta – családja már Trevor ajánlatát vitatja. Mégis mielőtt maga is véleményt nyilvánít, tisztázni akarja saját gondolatait, érzéseit. – Nem vagy a hirtelen elhatározások embere. Üzleti téren semmiképp.

– Igaz.

– Nem váratlan ötletről van tehát szó, ami eszedbe jutott.

–Amióta először hallottalak énekelni, ezen jár a fejem, és több szempontból is végiggondoltam. A hangod először a szívet facsarja össze, csak aztán rázza meg velejéig az embert. Nem mindennapi tehetség.

– Hm. – Darcy továbbsétált Jude kertjének keskeny ösvényén. –És ez az elképzelés, amivel ma elénk álltál... szóval úgy gondolod, hogy öregbíti közös vállalkozásaink hírnevét.

– Nem gondolom, Darcy. Tudom. Az a dolgom, hogy tudjam.

Darcy hátrafordult, és a válla fölött a férfi arcát fürkészte.

– Igen, azt hiszem, igazad van. És mennyit fizetnél ezért az „öregbítésért"?

Trevor elmosolyodott. Biztosra vette, hogy Darcy rátapint majd a lényegre.

– Megegyezés kérdése.

– És mi lenne a tárgyalási alap?

– Ötezer a fellépésért. A lemezfelvétel más lapra tartozik. Darcy elismerően felvonta a szemöldökét. Egy esti éneklésért többet kap, mint többheti pincérkedésért.

– Fontban vagy dollárban?

Trevor farmerja zsebébe akasztotta a hüvelykujjait.

– Fontban.

Darcy elgondolkodva hümmögött.

– Nos, ha úgy döntünk, hogy érdekel minket az ajánlatod, Aidán úgyis huzakodni fog veled e miatt a nevetséges összeg miatt.

– Alig várom. Aidán az üzletember. – Trevor nem vette le a szemét Darcyról, mialatt közelebb lépett hozzá. – Shawn a művész.

– És én ki vagyok?

– A nagyra vágyás. Hárman együtt fantasztikus csapatot alkottok.

– Mondtam már, de megismétlem: okos ember vagy. –Elkapta pillantását a férfiról, és a tengert nézte, a lassan, simán gördülő hullámokat. – Becsvágyam van, ez igaz. De őszinte leszek veled, Trevor. Ez az ötlet soha nem fordult meg a fejemben. Eddig csak kedvtelésből énekeltem.

Megütközött, amikor Trevor végighúzta ujját a torkán. –Az, amit idebent őrzöl, gazdaggá tehet, Darcy. Híressé. És ebben segítségedre lehetek.

– Nem akármilyen ajánlat. Legalantasabb énemre és vágyaimra apellál. – Pár lépést sétált előre, amíg oda nem ért az utca végére, amely bevezetett a faluba, ahol születésétől fogva élt. – Milyen gazdaggá?

Trevor nevetése könnyedén és tiszta gyönyörűséggel szólt.

– Kedvellek, Darcy.

– Én is percről percre jobban kedvellek. Vágyom rá, hogy gazdag legyek, és ezt nem szégyellem kimondani.

A férfi fejével a ház felé intett.

– Beszéld rá őket.

– Azt már nem. Elmondom a véleményem, kiabálok is, ha nagy a zsivaj, ha kell, sértésekre sértésekkel válaszolok, de nem beszélem rá őket semmire, ami nekik nem megfelelő. Egyformán kell akarnunk, vagy sehogy. Gallagheréknél ez így megy.

– Neked megfelel?

– Még nem döntöttem el, de hogy úgy mondjam, benne lennék, hogy kipróbáljam. Most már vissza kell mennem, mert már biztos szenvedélyessé fajult azóta a vita. De...

– Igen?

– Szeretnék kérdezni valamit, mert te értesz az ilyesmihez. –Mélyen a férfi szemébe nézett, fogva tartotta a pillantását. Trevor szemében akarta látni a választ, mielőtt az kimondta. – Shawnról van szó. Ugye zseniális?

– Igen.

Egyszerű válasz volt, amit férfi szinte csak odavetett. És így volt tökéletes.

– Tudtam. – Könnyek gyűltek Darcy szemébe, csodálatosan ragyogóvá tették kék szemét. – Meg kell emésztenem, mielőtt visszamegyek közéjük, különben Shawnnak akkorára dagad a feje a beképzeltségtől, hogy amikor legközelebb fejbe kólintom, nem találom el az agyát. Olyan büszke vagyok rá! – Kicsordult a könnye, szipogni kezdett. – A fenébe is.

Trevor, akit készületlenül ért Darcy érzelmi kitörése, csak bámult rá, aztán hátsó zsebébe nyúlt kendőjéért.

– Tessék.

– Tiszta?

– Elképesztő vagy, Darcy. Tessék. – Felitatta a lány könnyeit, aztán kezébe nyomta a kendőt. – Ugye megtennéd érte?

– Mit? – fújta ki Darcy az orrát.

– Az előadást, a lemezfelvételt. Még ha egy porcikád sem kívánná, akkor is megtennéd Shawnért.

– Nem esik le az aranygyűrű az ujjamról, nem?

– Hagyd abba. – Trevor megragadta a karját, és összeszűkült szemmel fürkészte az arcát. – Mindegy, milyen árat kellene fizetned, megtennéd érte.

– A bátyám. Nincs, amit meg ne tennék érte. – Mélyet sóhajtott, hogy összeszedje magát, kivonta magát a férfi szorításából, és visszaadta a kendőt. – De vigyen el az ördög, ha ingyen megteszem.

Amikor elfordult, hogy visszamenjen, Trevorban küzdelem dúlt. Büszkeség és vágy csatáztak benne. És a vágy került ki győztesen.

– Szerezz egy szabad éjszakát, Darcy, a fenébe is. Szabadulj el valahogy!

– Majd meglátjuk. – De a nyers követelés izgatón végigbizsergette. Mégis, a pillantás, amit hátravetett, gúnyos volt.

Amint belépett a házba, Darcy nekidőlt a bejárati ajtónak, és lehunyta a szemét. Elgyöngült. A férfiban volt valami, ami elgyöngítette. És különös érzés volt, amikor mindez a férfi ajánlatának és ígéreteinek szédítő energiájával vegyült.

Térde remegett, lába táncra akart perdülni.

És ennek ellenére fogalma sem volt, hogy szíve mélyén mit is akar.

Kinyitotta a szemét, csaknem elmosolyodott. A konyhából harsogó vitából nyilvánvaló volt, hogy családja sem tudja, mitévő legyen.

A konyha felé indult, de a szalon ajtajában megállt, és pillantása a régi zongorára esett. A zene és a kocsma eszmélése percétől élete része volt. Örökkön–örökké. De a zene mindig csak mulatság volt, élvezet, sosem pénzkereseti forrás. Legelső emlékeinek egyike épp a zongorához fűződött: anyja ölében ül, ugyanezen a zongoraszéken, zene és nevetés veszi körül.

Erős, jó hangja van, ezt tudta. Nem tökfej, tisztában van vele, hogy hangja megüti a kívánt mértéket. De más dolog minden reményét e hangba és abba vetni, hogy Trevor Magee mit hoz ki belőle.

Bölcsebb lenne komoly elvárások nélkül belevágni az egész vállalkozásba, határozott. így nem érheti súlyos csalódás sem.

Épp akkor lépett be, amikor Brenna dühös megvetéssel felkiáltott:

– Egy krumpliba több ész szorult, mint a fejedbe, Shawn! Ez az ember tálcán kínálja életed soha vissza nem térő lehetőségét, és te agyonszorongod magad!

– Az én életem, nem?

– Szerintem ezek alapján jogot formálhatok arra, hogy ebbe az életbe beleszóljak – emelte fel a láncra fűzött gyűrűket Brenna.

– Az én muzsikámról van szó, és még te sem préselheted ki belőlem.

– Belementél, hogy megmutatod neki egy darabodat –avatkozott bele békeközvetítőként Aidán. – Várjuk meg, mi lesz vele, miután megnézte. Ami a másik ügyet illeti, minden szempontból meg kell vizsgálnunk. – Felpillantott és intett. – És még Darcy véleményét sem hallottuk.

– Ha reflektorfénybe kerülhet, és készpénzzel tömik meg a zsebét, akkor máris tudjuk, mit gondol – jegyezte meg Shawn.

Darcy fanyar mosollyal válaszolt.

– Mivel nem vagyok egy mogyoróagyú idióta, mint az asztal mellett ülők közül egyesek, nincs kifogásom egyik ellen sem. De... – kivárta, míg Shawn figyelmes tekintettel fel nem nézett rá – ...az jár a fejemben, hogy a Magee–fajta férfiak nem egy alkalomra szóló egyezségben vagy kis összegekben gondolkoznak. Nem vagyok biztos benne, hogy bármelyikünk is készen áll arra, amit ő tervez.

– Shawn zenéjére van szüksége, és arra, hogy ti hárman elénekeljétek – emelte égnek a karját Brenna. – Ésszerű, okos ajánlatnak tűnik.

– Hárman vagyunk – mondta Aidán nyugodtan, és tekintetét egyik arcról a másikra emelte. – Mindhárman más–más vágyakkal. Nekem Jude, a baba, a kocsma és ez a ház számít. És ezen nem változtatok. Shawnnak ott az új otthona, Brennával közös életük első lépéseit most teszik, azonkívül ott a kocsma és a zeneszerzés. De zenét a maga módján, a maga idejében tud csak írni. Igazam van?

– Igazad bizony.

– És Darcy... úgy vélem, a ma felvetett ötlet mögött, a sorok között, amit én is meghallottam, nemcsak te, az volt, hogy ez talán pontosan az, amire szükséged van.

– Még nem határoztam. A zenét mindig is magánjellegűnek tekintettük, amit csak családi körben vagy barátok között műveltünk. Megértem Brenna álláspontját, a felvetés egyszerűbb oldalát: ésszerű, értelmes dolog egy este fellépni, énekelni, hogy megerősítsük a kocsmát és a színházat összefűző szálakat. Ráadásul nem arról van szó, hogy vonítunk, mint kutyák a holdra, és ezzel szégyent hozunk a családi névre. De ez a Trevor Magee ravasz alak. Nekünk még nála is ravaszabbnak kell lennünk, és aszerint kell cselekednünk, hogy bármit is teszünk vagy nem teszünk, az pontosan az legyen, amit akarunk.

Aidán bólintott, aztán a felesége felé fordult.

– Még nem szóltál hozzá, Jude Frances. Nincs véleményed a dologgal kapcsolatban?

– Hogyne lenne. – Az ordibálás végeztével úgy érezte, végre eljött az ideje, hogy oda is figyeljenek rá. – Vegyük először a gyakorlati szempontokat – kezdte, és hasán összekulcsolta a kezét. – A reklámhoz vagy a szórakoztatóiparhoz édeskeveset konyítok, de a forgatókönyv, amit Trevor felvázolt, egyszerűnek, ötletesnek és hatékonynak tűnik. És valamennyiünk hasznát szolgálja.

– Igaz – bólintott Aidán. – De ha a zenét átvisszük a színházba, mi marad nekünk a kocsmában?

– A családias, kötetlen légkör. Annál hatásosabb, mivel már felléptetek, volt lemezfelvételetek. És az, aki betér egy korsó sörre, éppolyan hangulatban talál benneteket, hogy a bárpult mögött vagy a konyhából kilépve elénekeltek egy dalt. A turisták feltétlen odalesznek érte.

– Hát ez aztán átkozottul briliáns gondolat – mormolta elismerően Darcy.

– Szó sincs róla. Csak éppen ültem már a kocsmában, és figyeltelek benneteket, és tudom, milyen elbűvölő. Trevornak is így támadhatott az ötlete. Nagyon jól tudja, hogy hat egyik a másikra. Nézzük a következőt... – Mély levegőt vett. – Magánéleti szinten szerintem semmi sem változtathatja meg, hogy mit tartasz a legfontosabbnak, Aidán. Nem vagy–vagyról van szó. Bárhogy is döntesz, az helyes lesz, mert életednek megvan a középpontja, és az számodra a legfontosabb.

Aidán felemelte Jude kezét, és megcsókolta.

– Hát nem csodálatos asszony? Láttatok már hozzá foghatót?

Jude nem eresztette el férje kezét, hanem mindkettejükét a babára tette.

– Shawn. Káprázatos tehetség lakik benned. Minél jobban szeret Brenna, minél inkább csodálja a tehetséged, annál türelmetlenebb, hogy nem osztod meg a világgal.

– Akkor átkozottul nagyon kell hogy szeressen.

– Ez az én keresztem – harapott bele egy süteménybe Brenna, és dühösen meredt a férjére.

– Úgy gondolom, hogy egy családi fellépés és lemezfelvétel jelentené az igazi megoldást a zenéd számára. Bízol bennük, ők pedig megértenek. Nem lenne könnyebb ezt a nehéz lépést megtenned úgy, hogy családi kötelékbe kapaszkodsz?

– Nem kéne, hogy miattam legyen így.

– Válaszolj már a kérdésre, te halképű szamár! – förmedt rá Darcy.

–Természetesen könnyebb lenne, de...

– És most egy szót se többet – bólintott önelégülten Darcy. – Hagyd, hogy Jude befejezze. Mert azt hiszem, most jövök én, és szeretem az osztatlan figyelmet.

– Az biztos, hogy nem vonulsz vissza félénken a reflektorfényből – vette fel teáját Jude, és belekortyolt. Egyre kevésbé tudott sokáig egy helyben ülni, mert rögtön megfájdult a háta. – Színpadra születtél. Imádni fogod a figyelmet, fényeket, tapsot.

Shawn felhorkant.

– Úgy habzsolja majd, mint macska a tejszínt. Hiúság, Darcy, a neved.

– Mit tegyek, ha a családban nekem jutott minden szépség?

– Nehéz erre válaszolni, mert tizenhárom éves korod óta nem láttalak festék nélkül.

– Kár, hogy nekem meg mindig a te képedet kell látnom.

– Valami más vitatémát is kereshetnétek, mivel ha egymásra nézünk, olyan, mintha tükörbe néznénk. – Aidán felemelte az ujját, mielőtt bármelyik testvérének alkalma lett volna gonoszkodó megjegyzést tenni. – És most hagyjátok, hogy Jude befejezze.

– Mindjárt megvagyok. – Bámulatos, mennyire alkalmazkodott ennek a családnak a ritmusához, gondolta Jude. –Úgy vélem, élveznéd, hogy színpadon lehetsz, közönségnek játszhatsz. De még ha el is rémítene, ha a puszta gondolattól is irtóznál, akkor is megtennéd. Bármit ezért a kettőért.

Bár Jude kijelentése ijesztően közel járt Trevorral folytatott beszélgetése záróakkordjához, Darcy vidáman felhorkant.

– Magam mulatságára tenném.

– Sok dologban nem is vitatom, hogy így van – helyeselt Jude. – De ezt megtennéd Aidanért, mert Aidán a kocsma. És Shawnért, mert ő a zene. És csak utoljára magadért. Szórakozásból.

– Ez is közrejátszik, nem? – emelkedett fel Darcy, és fesztelenül a tűzhelyhez indult, de Aidán elkapta a kezét, amikor elment mellette.

Közelebb húzta, de Darcy ellenállt. Aidán megint odavonta, mire Darcy megadó sóhajjal az ölébe telepedett.

– Mondd meg, mit szeretnél, Darcy, drágám.

– Azt hiszem, egy esélyt.

Aidán bólintott, aztán Shawn szemébe nézett.

– Egy–két napig töprengjünk rajta. Aztán beszélek újra Magee–vel, és meglátom, tulajdonképpen mit tartogat a tarsolyában.

9.

Reggelente korán kizavarta Darcyt az ágyból az ablaka alatt folyó zümmögés, dobogás és moraj. Ha csak eszébe jutott, hogy ez még egy évig így megy majd, legszívesebben párnát húzott volna a fejére, és megfullasztotta volna magát, hogy ne hallja többé.

Mivel azonban az öngyilkosság gondolata távol állt tőle, megpróbált védekezni az építkezés zaja ellen. Felerősítette a zenét, vagy feküdt az ágyában, és arra gondolt, hogy egy zajos nagyvárosban él. New Yorkban vagy Chicagóban. A zaj csupán a bájos, magasba törő tetőtéri lakása alatt nyüzsgő járműveknek és embereknek köszönhető.

Többnyire bevált, de ha mégsem, szitkozódva bevonult a zuhany alá, és sokáig nem jött elő.

Máskor meg, ha a hangulata épp olyan volt, az ablakhoz sétált, és elnézte a lent folyó munkát. Tekintete Trevort kereste. De megtiltotta magának, hogy ezt naponta megtegye, vagy legalábbis naponta meglássák, amint ott áll.

Kiszámítható lenne.

Szerette elnézni a férfit, kíváncsi volt, mit művel aznap. Trevor néha csak nézte az építkezést, haját fújta a szél, és mint „férfi a férfival", zsebbe dugott hüvelykujjal, bölcs, józan képpel megvitatott valamit Brennával vagy Mick O'Toole–lal.

Máskor – Darcynak ilyenkor jobban tetszett – a munka kellős közepében kalapált, cipelt vagy fúrt valamit. Ilyenkor ingujjra vetkőzött, és ha jó rálátás esett, Darcy még izmai játékát is megfigyelhette.

Különös érzés uralkodott el rajta. Eddig is szerette hosszan, alaposan megnézni a férfiakat, de nem emlékezett, hogy valaha is ennyire lekötötte egyetlen férfi látványa. Vagy ilyen izgalmasnak találta, amint a férfi kétkezi munkát végez.

Jó felépítésű, mélázott el Darcy, amint az ablakban állt. Azzal a nővel, akinek nem akad meg a tekintete egy magas és szikár testfelépítésű férfin, nos, azzal a nővel valami nincs rendben, vélte. A férfi mozgásában is volt valami. Könnyed volt, magabiztos és a helyzetet uraló. Elképzelte, és miért is ne képzelte volna el, hogy ugyanilyen magabiztos és irányító az ágyban is. És aki ura a helyzetnek, az alapos, az alapos szeretkezés pedig igen fontos egy nő számára.

Néha megfordult a fejében, mivel lehetne megtörni a férfi önuralmát. Végtére is egy vad, önfeledt szeretkezés sem utolsó dolog, gondolta Darcy.

Kissé nyugtalanította, hogy olyan gyakran gondol a férfira. És olyan gyakran keresi a tekintetével. Reggelente, délben, estefelé.

Trevor néha bejött a kocsmába. Máskor távol maradt. Darcy biztosra vette, hogy szándékosan. Hogy ne legyen olyan kiszámítható. Játszottak egymással, s ezzel mindketten tisztában voltak.

Az ördögbe is, Darcy még ezt is vonzónak találta benne. Trevor legalább olyan öntelt, mint ő, gondolta.

Nem vett ki szabad estét. Természetesen szándékosan. Igaz, szívesen várakoztatta a férfit, de magát is. Kellemes feszültséget érzett. Világos volt, hogy ha együtt töltik majd az estét, nem pusztán vacsorázni ülnek le.

Egyikük sem vacsorára vágyik.

Régóta nem kívánt már meg férfit. Nem sóvárgott egy bizonyos férfi után. Igaz, hiányzott az ölelés. Az erő és a szenvedély, a megkönnyebbülés előtti heves forróság a gyomorban.

Darcy maga előtt elismerte, hogy szereti a szexet, csak az a baj, hogy jó egy éve már senki sem hozta kísértésbe.

De most kétségtelen erős kísértést érez, gondolta Darcy, amikor Trevor felnézett, és találkozott a tekintetük. Elmerülten átadta magát a felkavaró izgalomnak, ami végigfutott rajta. Ez a férfi sokféleképp is kísértésbe viszi. Tehát... ideje szabaddá tenni magát.

Lemosolygott a férfira. Lassan, csúfolódón, aztán ellépett az ablaktól. Hadd legyen min töprengenie, gondolta.

Nyugtalan volt. Nem volt kedve elkezdeni a hosszú napot, még öltözködni sem akart. Bekóborolta a lakását. Inkább szokásból, mint kívánságból feltette forrni a teavizet. Ez a lakás volt az első, amit életében először egyedül uralt. Döbbent meglepetéssel tapasztalta, hogy hiányzik a két bátyja. Még a rendetlenségük is.

Szemben velük, Darcy rendszerető volt, és ezt a lakás is tükrözte. Halvány rózsaszínre festette a falakat, jobban mondva kedveskedéssel rávette Shawnt, hogy fesse ki, de elégedett volt az eredménnyel. Otthoni hálószobájából elhozta kedvenc bekeretezett reprodukcióit: Monet vízililiomait és egy erdőrészletet, amit egy könyvesboltban látott meg. Álomszerű hangulatukért szerette őket.

Darcy maga varrta a függönyöket, mert ha akarta, ügyesen bánt a tűvel. Az antik szófára dobott díszpárnákat is ő készítette. A szép dolgokért lelkesedő, gyakorlatias nők tudják, hogy lényegesen olcsóbb megvenni a szaténselymet vagy bársonyt, aztán megvarrni, mint tenger pénzt leszurkolni a készért.

Így több pénz marad cipőkre meg fülbevalókra.

Az asztalon állt a malacperselynek használt köcsög, amiben a borravalót gyűjtötte. Egy nap, egy gyönyörű szép nap megint összegyűlik annyi, hogy elutazhasson, gondolta. Bárhova. Egy pazar útra.

Talán egy trópusi szigetre. Ahol parányi bikiniben heverészhet, kókuszhéjból bolondos, gyümölcsös italt kortyolhat. Vagy Olaszországban ülhet egy napsütötte teraszon, s onnan gyönyörködhet a vörös cseréptetőkben és a nagyszerű katedrálisokban.

Esetleg New Yorkba, ahol végigsétálhatna az Ötödik sugárúton, megbámulhatná a kirakatok erdeje mögött felhalmozott kincseket, és kiválaszthatná, ami csak rá vár.

Egy nap – és valahányszor szabadjára engedte a képzeletét, erre vágyott – nem egyedül járja majd a világot, gondolta.

De nem számít, rótta meg magát. Jó volt egyedül egy héten át Párizsban, és jó lesz másutt is, ha majd arra kerül a sor. Addig is itt van, és itt vár rá a munka is.

Először leforrázta, leszűrte a teát, aztán arra gondolt, hogy ha már úgyis korán kelt, kicsit elüldögél a szófán, átnézi valamelyik képes divatlapját, és átadja magát a nyugalmas reggel örömének.

De mielőtt leült, pillantása a hegedűre esett, amit állványon tartott, inkább csak díszként, mint használati tárgyként. Homlokát ráncolva letette teáscsészéjét, és felvette a hangszert. Régi volt, de a hangja tiszta. Lehet, hogy ez lesz? Az életét mindig is átszövő zene lesz az, ami megnyitja előtte az ajtókat, elrepíti azokra a helyekre, amelyekről álmodik, és vörös szőnyeget terít a lába elé, amelyre már alig várja, hogy ráléphessen?

– Furcsa lenne – suttogta maga elé. – Olyasmi, ami álmában sem jutna az ember eszébe, hiszen ott van az orra előtt.

Lustán gyantázta a hegedűvonót, álla alá szorította a hangszert, és játszani kezdte, ami elsőnek eszébe jutott.

Trevor arra számított, hogy Darcy lejön, ezért otthagyta az építkezést, és telefonálás ürügyén besurrant a kocsma konyhájába. De Darcyt nem találta ott.

Viszont meghallotta a muzsikát – fájdalmas, romantikus hegedűszót. Holdfényhez illő zenét, gondolta.

Elindult arra, amerről a hang jött.

Darcy ajtaja a lépcső tetejéről nyílt, a zene az ajtót ostromolta, aztán szárnyalt, mint a remény, és csorgott, mint a könny.

Trevornak eszébe sem jutott kopogni.

Meglátta a lányt, amint félrefordulva, csukott szemmel játszik. Belefeledkezve a zenébe. Haja kibontva, álomtól kócosan omlik hosszú, kék köntösére. Keskeny meztelen lábfejével a taktust veri.

Trevornak elakadt a lélegzete. Darcy muzsikálásától kiszáradt a torka. A lány önmagának játszott, gyönyörű arcán nyugalmas élvezet ragyogott.

Minden, amire vágyott, amit tervezett, amiről álmodott, egybeolvadt ebbe az egy nőbe, ebbe a pillanatba. És Trevort az érzés velejéig megrázta.

Magasba szállt a hang, egyik hang másikat visszhangzott, majd lassan csend lett.

Darcy a zenén lebegve felsóhajtott, és kinyitotta a szemét. És meglátta a férfit. Szíve vadul, szinte fájdalmasan megdobbant. Mielőtt magához térhetett volna, feltehette volna világias álarcát, a férfi odalépett hozzá.

Darcy érezte, hogy nem kap levegőt, mintha valaki elszorítaná a torkát. Vagy megmarkolná a szívét. Aztán a férfi szájon csókolta. Szenvedélyesen, tüzesen. Észvesztőn.

A lány karja erőtlenül lehullott, mintha a vonónak és a hegedűnek hirtelen elviselhetetlen súlya lenne. A férfi kezei közé fogta az arcát, vágya forróságot árasztott, és átforrósította Darcyt is. Nem volt más választása, mint befogadni a vágy hevét.

És végül megadta magát. Lassan, lágy nőiességgel, amitől minden férfi a világ urának érzi magát. S mert megadta magát, ettől a Trevort feszítő vágy fájdalma remegéssé csendesült, csókja gyöngéd lett, keze simogatva becézett. Élvezte a pillanat gyönyörűségét.

Amikor elhúzódott Darcytól, a lány küszködött, nehogy megborzongjon, és mosolyt erőltetett az ajkára.

– Nos, jó reggelt.

– Ne szólj, kérlek. – Trevor újra magához ölelte, de most csak Darcy feje búbjára fektette az arcát.

Darcy hátrébb akart lépni. Az, ahogy a férfi most ölelte, a csóknál is bizalmasabb volt, és éppoly felkavaró. És amikor Trevorhoz simult, be kellett vallania magának, hogy éppoly ellenállhatatlan is.

–Trevor...

–Pszt...

Ki tudja, miért, de ezen elnevette magát.

– Te aztán szeretsz parancsolgatni.

A feszültség, amely kis híján szétrobbantotta a férfit, egyszerre elmúlt.

– Nem tudom, minek töröm magam. Úgysem hallgatsz rám.

– Miért tenném?

Trevor még kis ideig magához szorította, csak addig, míg kiélvezte, hogy Darcy köntöse nagyon vékony.

– Sosem zárod be az ajtót?

– Minek zárnám? – Darcy végre hátralépett. – Senki sem jön be és marad itt, ha én nem akarom.

– Ezt nem felejtem el. – Trevor felemelte a kezét, és végigsimította Darcy haját. – Nem is tudtam, hogy hegedülsz.

– Ó, a zene a Gallagherek vérében van – intett Darcy a hegedűvel, aztán visszatette az állványra. – Kedvem támadt játszani. Ennyi az egész.

– Mit játszottál?

– Shawn egyik dalát. Nincs címe, sem szövege.

– Nincs szükség egyikre sem. – Látta, ahogy Darcy szeme ragyogni kezd a büszkeségtől. – Játssz valami mást.

Darcy csak a vállát vonta meg, és letette a vonót.

– Már nincs kedvem. – Felvette a teáját, szemében már jókedv és számítás csillogott. – Az jár a fejemben, hogy mostantól talán azoknak kellene tartogatnom a játékom, akik fizetnek.

– Hajlandó lennél leszerződni? Egyedül?

Darcy csaknem összerándult, de aztán ügyesen uralkodott magán.

– A feltételektől függ.

– Mit akarsz?

– Ó, hát ezt meg azt. És az összes többit. – Darcy a szófához sétált, leült, és lábát keresztbe vetette. – Önző és pénz–sóvár művész vagyok, Magee. Pazar luxust, kényeztetést, rabszolgai imádatot követelek. Nem bánom, ha meg kell dolgoznom értük, de a munka végeztével meg akarom kapni őket.

Trevor elgondolkodva nézte, aztán leült Darcy mellé a szófa karfájára, és próbálkozva ujját végighúzta a lány kulcs–csontján egészen a kebléig.

– A segítségemmel megkaphatod őket.

Darcy tekintete olyan jeges hideget árasztott, hogy másnak a vér is megfagyott volna az ereiben.

– Nem kétlem – mondta, majd egy hirtelen mozdulattal ellökte a férfi kezét. – De én nem olyan munkára gondoltam.

– Helyes. Akkor a kettőt külön kezeljük. A jégből tűz lett egy szempillantás alatt.

– Á, szóval csak egy apró kísérlet volt? És mit tettél volna, ha hanyatt vetem magam?

– Ki tudja? – Trevor elvette a lány teáscsészéjét, és töltött magának. – Gyönyörűséges vagy, Darcy, de ezzel csalódást okoztál volna. – Kezét a lány vállára tette, amikor az haragtól remegve fel akart pattanni. – Bocsánatot kérek érte.

– Nem árulom magam pénzért.

– Meg sem fordult ilyen a fejemben. – De voltak más nők, akik megtették. És az akkor is, most is keserű szájízt hagyott. – Kétféleképp is akarlak: mint üzletember és mint férfi. Szeretném, ha megértenéd, hogy egyiknek nincs köze a másikhoz.

Darcy kezdett felengedni. Küzdött dühe ellen, mert tudta, hogy természetének ez kellemetlen vonása.

– Gondolom, hasonló megnyugtatást vársz tőlem is.

– Éppen most kaptam meg.

– Stílusosabban is próbára tehettél volna.

–Egyetértek. – Hideg, számító és nagyapjára jellemző módon viselkedett, gondolta Trevor. – Sajnálom – mondta, és komolyan is gondolta.

– És a bocsánatkérést melyik énedtől kapom? Ez talált, gondolta Trevor.

– Mindkettőtől, mert mindkettő vétett az illem ellen. Darcy visszavette a csészéjét.

– Akkor mindkettőnek megbocsátok.

– Tegyük egy percre félre az üzletet. Pár napra Londonba kell mennem. – El akarta halasztani, de... Darcy vágyik bizonyos dolgokra, miért is ne adna belőlük ízelítőt? – Tarts velem.

A lány ingerültsége ismét nőtt, de ez a váratlan fordulat teljesen kioltotta és összezavarta. Óvatosságra intette.

– Menjek el veled Londonba? De miért?

– Először, mert szeretnék lefeküdni veled. – Trevor megint visszavette a csészét, és átfutott a fején, hogy a tea valamiféle színpadi kellékké, vált kettejük beszélgetéséhez.

– Ezt már megbeszéltük egyszer. Ardmore–ban is van ágy.

– Időbeosztásunk üti egymást Ardmore–ban. Másodszor, mert szeretek a társaságodban lenni. Jártál már Londonban?

– Nem.

– Tetszeni fog.

– Minden bizonnyal. – Elvette a férfitól a csészét, amikor az felé nyújtotta, és belekortyolt a teába, hogy átgondolhassa Trevor ajánlatát. Olyasmit kínál, gondolta, amire mindig is vágyott. Elegáns utazást. Londoni városnézést, ráadásul nem egyedül.

Természetesen elvárja, hogy lefeküdjön vele. Ahogy ő is. Minek szemérmességet színlelni, amikor mind a ketten tudják, hogy erre sor fog kerülni?

– Mikor indulsz?

– Alkalmazkodom hozzád. Darcy kurtán felkacagott.

– Te aztán nem! De ha az időbeosztásod hozzám tudod igazítani, akkor talán el tudom intézni, hogy elszabaduljak. Beszélnem kell Aidannal, és helyettest kell találnom. Nem fog tapsolni, de majdcsak ráveszem.

– Ebben nem kételkedem. Tudasd, melyik nap jó, és én gondoskodom a többiről.

Darcy ajkára visszatért a gyakorlott macskás mosoly.

– Ó, ezt már szeretem. Amikor a férfi gondoskodik mindenről. Menj csak. – Felállt, és ujját kiszámított mozdulattal végighúzta a férfi állán. – Amint lehet, értesítelek.

Trevor elkapta a csuklóját, és erős szorítása hatására Darcy kérdőn felvonta a szemöldökét.

–Velem nem űzhetsz játékot, Darcy. Nem tartozom a bolondíthatók közé.

Amikor elengedte és kiment, majd maga mögött behúzta az ajtót, Darcy csak állt, nem mozdult. Igazat kellett adnia a férfinak. Valóban más volt, mint eddigi ismerősei. Érdekes lesz kideríteni, pontosan milyen is, és valójában ki is ez az ember.

– Voltál már szabadságon.

Darcy otthon szeretett volna beszélni Aidannal, ahelyett, hogy a kocsmában várna rá. Sietnie kellett, ha még otthon érje, és örömmel látta, hogy épp a reggeli végén tart. Első reakciója az volt, amire számított, ezért cseppet sem lohasztotta le.

– Tudom, és pompás hetem volt. – Darcy vígan kitöltött Aidannak egy csésze teát. Azután az asztal alatt odacsempészte Finnek a pirítós sarkát. – És tudom, hogy ilyen rövid időn belül nagy kérés, de ez olyan lehetőség, amit nem akarok kihagyni. Te is sokat utaztál, Aidán.

Lágy, kedves hangon beszélt. Végül is e mellett a taktika mellett döntött. Követelődzés, szitkozódás, dühkitörés is elég hatásos lenne, de biztosra vette, hogy ezzel a hanggal hamarabb célt ér.

– Annyit láttál, és olyan sok helyen megfordultál. Tudod, milyen érzés sóvárogni egy hely után. A vérünkben van.

– Ahogy a kocsma is, és most kezdődik csak a szezon. –Aidán dzsemet kent a pirítósára. Finn, aki már ismerte a dörgést, arrébb araszolt, hogy Aidán könnyebben odalopjon neki egy falatot. – Jude–dal nem helyettesíthetlek, amikor már csak hetei vannak hátra a szülésig.

– Ez meg sem fordult a fejemben. Ha azt látom, hogy tálcát visz, a te fejeden verem szét.

Mivel Aidán tudta, hogy Darcy őszintén érez, és fenyegetését is komolyan kell venni, csak felsóhajtott.

– Darcy. Számítok rád, hogy segítségemre leszel, hogy fennakadás nélkül menjen a bolt.

– Tudom, és hidd el, ezt teszem éjjel–nappal. Betanítottam Sineadot, bár voltak napok, amikor legszívesebben szétvertem volna azt az ostoba koponyáját a bárpulton. De az elmúlt hetekben sokat fejlődött.

– így van. – Aidán tovább borongott a reggelije felett.

– Gondoltam, megkérem Betsy Clooneyt, hogy hajlandó–e szívességből beállni helyettem két napra, hiszen dolgozott már a kocsmában, és ismeri a munkamenetet.

– Jesszusom, Darcy, Betsynek azóta egy rakás gyereke van. És tíz éve nem dolgozott a kocsmában!

– Sok változás nem történt azóta, és bármibe lefogadnám, hogy Betsy élvezné a dolgot. És te is tudod, Aidán, hogy megbízható.

–Az, de akkor is...

– És van még valami, amit meg akartam említeni. Alice Mae nyárra munkát keres.

Aidán rosszkedve elképedésre váltott.

– Hiszen még tizenöt sincs.

– Tudod jól, hogy ennyi idősek sem voltunk, és már dolgoztunk. Brenna említette, hogy a kis húga költőpénzt szeretne keresni. Gondoltam, adok neki egy esélyt. Okos kislány, és O'Toole lévén szorgalmas is. Egy műszakban dolgoztatnám, a déliben. Ma kezdhetne, hogy betanítsam, mielőtt elmegyek Londonba.

– Istenem, hisz nemrég még pelenkás volt.

– Öregszünk, mi? – Darcy felállt egy pillanatra, hogy arcon csókolja a bátyját. – El akarok menni, Aidán, és gondoskodom róla, hogy míg elvagyok, simán menjen a kiszolgálás.

–Volt idő, amikor a Gallaghereknél csak Gallagherek szolgáltak ki. Néha persze Brenna is, de ő családtagnak számított.

– így nem maradhat. – Mivel értette, mi bántja Aidant, sőt sajnálkozását is, újból felállt, Aidán háta mögé ment, és átkarolta a nyakát. – Változtattunk. Már akkor, amikor papa és mama elutaztak Bostonba. Most bővül az üzlet, de azért Gallagher marad.

– Igaz, és épp ezt szeretném a család számára. De van, amikor eszembe jut, és eltűnődöm, vajon helyesen tettem–e.

– Helyettünk is aggódsz, és Isten áldjon meg érte. Hát persze hogy helyesen cselekedtél. Jól és helyesen, Aidán. A Gallagherért és mindnyájunkért. Büszke vagyok rád.

Aidán egyik kezével megveregette Darcy kezét, a másikkal meg lopva szalonnát dobott Finnek.

– így próbálsz levenni a lábamról.

– Ha eszembe jutott volna, biztosan. – Darcy még utoljára megszorította Aidán kezét. – Muszáj elmennem. Muszáj látnom.

Aidán ismerte az érzést. A mélyen rejtőző, kínzó vágyat, hogy menjen és lásson. Öt évébe került, hogy megszabaduljon tőle. Darcy csak két napot kér.

De...

– Kimondom kereken. Nem tetszik, hogy Magee–vel mész el.

Darcy szeme elkerekedett, száját csücsörítette. Amikor Jude ebben a pillanatban belépett, úgy döntött, ennél tökéletesebb nem is lehetne az időzítés, és sógornőjéhez fordult.

– Hallottad ezt?

– Sajnálom, de nem. Miről volt szó?

– Aidán váratlanul élénk érdeklődést tanúsít a szexuális életem iránt.

– Szó sincs róla. A francba is. – Aidant nem lehetett könnyen zavarba hozni, de Darcynak most mégis sikerült. –Árva szót sem szóltam szexről. – Sziszegve fújta ki a levegőt, miközben Darcy merőn nézte. – Csak utaltam rá – bökte ki végül méltóságteljesen.

– Á, szóval utaltál rá?

–Azt hiszem, visszamegyek... – kezdte Jude.

– Dehogy mész. – Darcy egy székre intett. Finn rögtön odaugrott hozzá, a következő lopott falatot remélve. – Ülj csak le, mert ez érdekesnek ígérkezik. A férjed, az én drága testvérem burkoltan célzott arra, hogy helyteleníti Magee–vel létesített szorosabb kapcsolatomat.

–Jézus Mária! – fogta a fejét Aidán. – Felmegyek...

– Nem mész sehova. Kérsz egy kis teát, Jude, drágám? –Darcy meg sem várta Jude válaszát, hanem elővett egy csészét, és kitöltötte a teát. – Először is azt kell tisztáznunk, hogy bátyám általában vagy csak ebben a bizonyos esetben ellenzi a szexet. – Darcy visszaült az asztalhoz, és bűbájosan Aidanra mosolygott. – Nos, melyik is, Aidan, szívem?

– Ne szórakozz velem.

– Ejnye, de mérgesek vagyunk.

– Szexről szó sem esett, csak annyit mondtam, nem tetszik, hogy elmész vele Londonba.

– Londonba készülsz? – kérdezte Jude, aki úgy döntött, jól érzi magát, és eszik egy falat pirítóst.

– Trevor megkért, hogy rövid üzleti útjára kísérjem el. De úgy tűnik, Aidán azt szeretné, ha inkább itt feküdnék le Trevorral, mint Londonban. Így van?

– Egyáltalán nem akarom, hogy lefeküdj vele, mert az komoly gubancot okozna. – Aidán rettenetes zavarában szinte üvöltött, miközben a két nő szótlanul bámult rá. – És se így, se úgy nem akarok tudni róla!

– Akkor feltétlen megkíméllek majd a részletektől. – De Darcy hűvös hangja csak olaj volt a tűzre.

– Vigyázz a nyelvedre.

– Vigyázz te! – vágott vissza Darcy. – A magánéletem és kivált ez a területe egyedül rám tartozik. Trevorral tisztáztuk a „gubancot", amit voltál szíves említeni, és mint ésszel élő emberek nem fogunk belegabalyodni.

Jeges tekintettel nézett le Aidanra, amikor felállt.

– Felhívom Brenna anyját, és megkérdezem Alice Mae–vel kapcsolatban. És Betsy Clooneyval is beszélek. A részleteket tisztázzuk, mielőtt elmegyek. Viszlát, Jude – mondta, majd arcon csókolta sógornőjét, mielőtt kiment.

Távozása után sistergett a levegő a Gallagher–konyhában, mialatt Jude fesztelenül pirítóst majszolt.

– Halljam, mi a véleményed? – támadt neki Aidán.

– Semmi.

– Á! – Aidán fortyogott, ujjaival dobolt, és dühösen ráncolta a homlokát. – De valamire csak gondolsz, nem?

Jude megpróbált kikecmeregni szorult helyzetéből.

– Nem igazán, Szerintem Darcy mindenre kitért.

– Tessék! – bökött Aidán vádlón Jude–ra. – Szóval az ő oldalán állsz!

– Természetesen – mosolyodott el Jude. – Ahogy te is. Aidán ellökte székét az asztaltól, felállt, és járkálni kezdett. Finn is előbújt az asztal alól, és mellé szegődött.

– Azt képzeli, hogy ura a helyzetnek, bánni tud ezzel az emberrel. Világlátottnak, dörzsöltnek hiszi magát. Istenem, Jude, hiszen eddig védetten élt! Sem alkalma, sem ideje nem volt, hogy ilyen tudásra szert tegyen.

Jude félretolta a pirítósat.

– Egyesek ezzel a tudással születnek, Aidán.

– Akárhogy is, Darcy sosem került össze olyan emberrel, mint Magee. Magee rafinált. Jó ember, becsületes is, ha engem kérdezel, de attól még dörzsölt. Nem akarom, hogy kihasználja a húgom.

– Te így látod?

– Sehogy sem látom, s épp ez a bajom. De tudom, hogy jóképű, gazdag, és bármennyit hülyéskedett is Darcy, hogy majd pont egy ilyen férjet fog magának, Magee könnyen elvakíthatja. És ha így lesz, hogy látja majd meg, hogy merre vezet az út?

– És te hogy látod, Aidán? – kérdezte lágyan Jude.

– Nem akarom, hogy bántódás érje.

– Én igen.

Aidán a megrázkódtatástól szóhoz sem jutott, csak feleségére meredt, megtámaszkodott széke támláján, és kis idő múlva tudott csak megszólalni.

– Hogy mondhatsz ilyet, hogy akarhatod, hogy Darcyt fájdalom érje?

– Ha Magee fájdalmat tud okozni neki, akkor fontos Darcy számára. Lásd be, Aidán, hogy soha senki nem számított Darcynak. Játékszernek vagy nem is tudom, időtöltésnek, unaloműzőnek tekintette a férfiakat. Nem akarod, hogy olyat találjon, aki igazán számít?

– Dehogynem. De nem hiszem, hogy Magee az. – Bosszúsan ismét fel–alá kezdett járkálni. – És főként nem akkor, amikor mindketten az ösztöneikkel gondolkodnak. – Fejét csóválta. – Londoni kirándulás. Alig ismerik egymást, és máris Londonba utaznak.

– Egy esős este beléptem egy füstös kocsmába, és rád néztem. Attól a pillantástól megváltozott az életem, és még csak azt sem tudtam, ki vagy.

Aidán megtorpant. Mérhetetlen szerelem feszítette szét a szívét.

– Millió közül egy olyan találkozás akad, mint a miénk. –Leült, és az asztalon átnyúlva megfogta Jude kezét. – És szerepet játszott benne a sors is.

– Megeshet, hogy ebben is szerepe van. Aidán szeme összeszűkült.

– Csak nem arra gondolsz, hogy köze van a legendához? Az utolsó felvonáshoz?

– Szerintem egy Gallagher maradt csak. Egy szív, amit nem érintett meg a szerelem, amit nem ajánlottak fel, nem adtak oda. És érdekesnek találom, nem is érdekesnek, izgalmasnak, hogy Trevor Magee idecsöppent Ardmore–ba. írói szemszögből... – egy pillanatra elhallgatott, mert még mindig beleszédült a gondolatba, hogy ő író – ...nehezemre esne elhinni, hogy ez merő véletlen. A régi családi kötelék – anyád révén Darcy Fitzgerald, Maude unokatestvére. Trevor apai nagybátyja volt Maude egyetlen szerelme. Elvesztették egymást, ahogy Carrick és Gwen is.

– Képzeleted és romantikus vénád, Jude Frances, semmi több – legyintett Aidán.

– Majd meglátjuk, nem igaz? – vont vállat az asszony.

Darcy nem várt arra, hogy meglássa. Alice Mae már útban volt munkába, Betsy boldog volt, hogy két napig dolgozhat. Darcy önmagával elégedetten, forgószélként átvonult a konyhán, és kiment a hátsó ajtón.

Döbbenten torpant meg a két épületet összekötő fedett átjáró masszív szürke kockákból rakott falai és faácsolata láttán. Máris kivehető, hogy milyen lesz, gondolta, még az ő avatatlan szemével is. Férfiak álltak az állványon, kopácsoltak, fúrtak vagy szegecseltek. Hogyan mondhatja meg ebben a zajban?

Valaki – Darcy véleménye szerint túlzottan optimista illető – bekapcsolta a rádiót. Zenének is vélhető csilingelést és vijjogást lehetett csak hallani belőle.

Darcy látta, hogy a tető ívben hajlik majd, a bárdolt szarufa vaskos, akár a kocsmát nemzedékek óta tartó szarufák.

Váratlanul belenyilallt valami, és egy pillanat múlva rájött, hogy büszkeség feszíti. A Gallagher a gyökér, a színház az öreg fa egyik ága.

A padozaton kígyózó kábelek és zsinórok között óvatosan lépkedve ment végig. Észrevette Trevort, aki a fedett átjáró kiszélesedő végében az állványon állt. Derekán szer–számöv, kezében valami ügyes gép zümmögött. Színezett védőszemüveget viselt, amely éppúgy védte a naptól, mint a repkedő faszilánkoktól, betonportól.

Keménynek, késznek és Darcy hangulatához épp illőnek látszott.

A lány megállt alatta, és várt, de közben érezte magán a férfiak pillantását, akik inkább őt bámulták, mint hogy biztonságosan végezzék a munkájukat. Mick O'Toole ment el mellette, vállán köteg acélbetétet egyensúlyozva.

– Elvonod a munkások figyelmét, csinos kis Darcy.

– Csak egy percig maradok. Hogy megy a munka, Mr. O'Toole?

– Csak ő maga tudja, mit és hogyan akar. Mivel egyetértek vele, jobban már nem is mehetne.

– Lenyűgöző lesz?

– Az. Ardmore díszére válik. Vigyázz, drágaságom. Sok mindenben meg lehet itt botlani.

– Nekem is megfordult a fejemben – mormolta Darcy. Szent igaz, hogy Trevor Magee–ről lévén szó, sok a buktató.

Amint Mick továbbindult, Darcy megint felnézett, és látta, hogy Trevor az, aki vár rá. így már sokkal jobb, gondolta elégedetten.

– Egy szóra, Mr. Magee! – kiáltott fel.

– Mit tehetek önért, Miss Gallagher?

Á, szóval nem veszi a fáradságot, hogy lejöjjön. így is jó. Darcy felemelte vállára hulló haját.

– Ma meg holnap betanítom az új részmunkaidős pincérnőt. Ha megfelel, csütörtöktől rendelkezésére állok.

Trevoron úrrá lett a várakozás izgalma, de csak bólintott.

– Akkor csütörtök reggel indulunk. Hatkor önért megyek.

– Igen korai indulás.

– Minek időt vesztegetni?

Egy szívdobbanásnyi pillanatig egymás szemébe néztek.

– Valóban, minek?

Darcy megfordult, és visszament a konyhába. Amikor becsukta maga mögött az ajtót, vad, diadalittas indián táncot lejtett.

10.

Darcy alapos megfontolás, az előnyök és hátrányok gondos mérlegelése után úgy döntött, hogy ezúttal nem késik. Kizárólag önös érdekből szakított korábbi szokásával, és ezt nem is szégyellte bevallani. Két szabadnapja minden percét ki akarta élvezni.

Kevés holmit csomagolt be, ami nem kis lemondásába került, s emiatt órákig tartó válogatás előzte meg a végső döntést. Tervezgetés, töprengés, elvetés. Félretett pénzéhez is hozzányúlt, amit csak kivételes alkalmakkor tett meg. De valami csodálatosat akart venni, hogy emlékezetessé tegye az utat.

Két napig megállás nélkül robotolt, hogy nyugodt lelkiismerettel hagyja ott a kocsmát, és biztos kezekben tudja feladatait. Alvás helyett manikűrt, pedikűrt és arcápolást iktatott be, hogy a lehető legragyogóbban nézzen ki.

Csatára készülő tábornok ravaszságával és előrelátásával választotta ki fehérneműjét.

Trevor Magee azt sem tudja majd, mi csapott bele, ha egyszer ő, Darcy megengedi, hogy elcsábítsa.

A gondolatra furcsa lámpalázat érzett, pedig higgadt, hűvös, világlátott benyomást akart kelteni. Nem volt kedve a culchie, vidéki bunkó szerepének eljátszásához. Sem Londonban, sem az ágyban. És a probléma részben a férfinak az a tulajdonsága volt, amivel Aidán Trevort jellemezte.

Dörzsölt.

Egyre megy, hogy munkaruhában van, és együtt gürcöl a munkásaival. Még ha sárban taposva építőanyagokat cipel is, a veríték és piszok alatt ott a kiváltságos helyzetből, iskolázottságból és gazdagságból álló csiszoltság.

Darcy ismert más férfiakat is, akik kiváltságosnak születtek. Mi több, mesterien elsajátította a képességet, hogy felismerje és a tömegből kiválassza a turistáskodó vagy vakációzó vagyonos csemetéket.

De Trevor távolról sem volt az a vagyonos csemete, és Darcy érzése szerint soha nem is volt az. Vagyona mellett keményen dolgozott, és a jól végzett munka ellenértékével, az erőfeszítéssel járó hatalom jól állt neki. Kivívta vele Darcy tiszteletét, amit a lány keveseknek tartott fenn.

Trevorhoz foghatóval még nem találkozott. És ez egyszerre izgatta és óvatosságra intette.

Megfigyeléseit és érdeklődését fokozta, át– meg átszőtte a helyzetet igencsak bonyolulttá tevő tény: hogy kívánta a férfit. Ilyen összpontosítással és intenzitással még nem vágyott senkire. Sóvárgott keze érintésére, csókjaira. Testéhez simuló testére.

Néhány órát aludt csak az éjjel, de azalatt a férfiról álmodott. Különös, zavaros álmokat. A férfi fehér, szárnyas lovon jött el érte, együtt repültek a zafírkék tenger, szülőföldje zöld mezői fölött a gyöngyházfényű levegőben, amíg ezüstpalotához nem értek, ahol a fák ágait aranyalmák és ezüstkörték húzták le, és a levegőt betöltő zene szívfájdítóan gyönyörűséges volt.

Az álomban – röpke, ködös pillanatig – szerelmes volt, úgy, ahogy azt régebben elképzelhetetlennek tartotta, és amiben sosem volt biztos, hogy valóban vágyik rá. Olyan teljesen, vakon és repeső örömmel volt szerelmes, hogy semmi sem számított, csak a férfival töltött percek.

Trevor csak egyetlenegyet mondott neki, míg napfényben, holdfényben és tündérfényben repültek.

Mindent. És még annál is többet.

Darcy csupán egyetlen választ tudott adni, egyet érzett, amikor teste a férfiéhoz simult, arcát a férfi arcához szorította: Te vagy a minden s még annál is több.

És ezt komolyan is gondolta; teste–lelke, minden, ami volt és valaha lesz, ezt visszhangozta. Amikor felébredt, azt kívánta, bárcsak újra eltöltené ez az érzés, az érzelmek elsöprő ereje. De ezt képtelen volt álmaiból átmenteni a valóságba, és csak mosolygott képzelődésén.

Sem ő, sem Trevor nem adnak a képzelődésre, gondolta.

Pontban hatkor lecipelte táskáját. Szíve izgatott várakozással dobogott. Vajon mit lát, tesz és tapasztal a következő negyvennyolc órában?

Mindent, gondolta nevetve. És még többet.

Tekintete még utoljára végigfutott a kocsmán. Rend és tisztaság honolt. Sinead, Betsy és Alice Mae remélhetőleg elvégzik azt, amit ő gyakran egyedül csinál. Beléjük verte a lényeget, a biztonság kedvéért még írott emlékeztetőt is hagyott. Elégedetten lépett ki az ajtón, és megfogadta, hogy amíg vissza nem tér, egyetlen gondolatot sem pazarol munkahelyére.

Pontosan hat óra volt.

Elismeréssel látta, hogy Trevor épp akkor áll meg a járda mellett, amikor ő kilép az ajtón. Egy hullámhosszon gondolkodnak, s ez megkönnyíti majd a dolgokat.

Azon viszont meglepődött, hogy a férfin öltöny van. Olasz, gondolta, amikor Trevor kiszállt, hogy elvegye a táskáját. Elképesztően drága holmi, bár egyáltalán nem hivalkodó, gondolta. Barnásszürke színe kiemelte a férfi szemének színét, az ing és nyakkendő azonos árnyalatúak voltak, és európai eleganciát sugároztak.

Hatalom, gondolta ismét Darcy. Valóban jól illik hozzá.

– Lám csak, milyen csinosak vagyunk ma reggel – jegyezte meg a lány, és szántszándékkal megdörgölte a zakó anyagát.

– Megbeszélésre várnak. – Trevor lecsapta a csomagtartó tetejét, aztán előrejött, hogy ajtót nyisson Darcynak. – Idő szűkében vagyok. – Amint Darcy elsuhant mellette, Trevor orrát megütötte a lány illata, és magában a pokolba kívánta a megbeszélést és minden résztvevőjét.

Darcy megvárta, míg a férfi is beül a kocsiba, csak akkor szólalt meg.

– Úgy képzeltem, hogy egy ilyen pozíciójú ember ura az idejének.

– Aki így tesz, még egy tényezővel dúsítja a megbeszélést, amin rendszerint megfeneklik minden. Az egójával.

– Ha nem tévedek, neked is van. Trevor kikanyarodott az útra.

–A dolog nyitja, hogy ezt felismerjük. Intézkedtem, hogy a Heathrow–n sofőr vezette kocsi várjon minket. Elvisz a házhoz, hogy lepakolhass. Napközben rendelkezésedre áll, ha várost akarsz nézni, vagy vásárolni szeretnél.

– Tényleg? – Lám, lám. – Igazán figyelmes tőled.

– Holnap több lesz a szabadidőm, de a mai nap zsúfolt. –Darcyra pillantott. – Ma este hatig vagyok foglalt. Nyolcra vacsorához asztalt foglaltattam. Megfelel?

– Tökéletesen.

– Helyes. Az asszisztensem elfaxolt egy listát a látnivalókról. A lista az aktatáskámban van. Repülés közben átnézheted. Segít, hogy megtervezd, mivel töltsd a mai napot.

– Igazán kedves gondolat. Majd átnézem. Bizonyára aggódtál, hogy nem tudom lefoglalni magam.

Trevor megint Darcyra pillantott. A lány csinos, palakék nadrágkosztümöt viselt, hozzá puha anyagú, enyhén csillogó rózsás krémszínű blúzt. Öltözéke nem egyszerűen csak elegáns volt, hanem okosan, tökéletesen nőies.

– Nos, tényleg úgy hiszem, hogy nem fogsz unatkozni. Trevor kedvét elrontotta, hogy Darcy nem fog céltalanul kóborolni nélküle, nem vágyakozik utána, nem várja. Duzzogva némaságba burkolódzott.

Inkább üzleti megbeszélésre emlékeztet, mint... mindegy, mi az ördög is ez. Találkára? Nem volt ínyére a szó. De nem illett rá a szerelmi légyott sem. Egyikük sem romantikus alkat. Akarnak valamit. Célravezető, ha ezzel szembenéznek, és módszeresen állnak hozzá.

Ennek ellenére bosszantotta a dolog.

Időben értek Waterford repülőterére. Darcy itt kapott először ízelítőt abból, mekkora hatalma van egy gazdag embernek. Poggyászukat villámgyorsan elvitték, gyakori „Erre, Mr. Magee és asszonyom" és „Kellemes utat kívánunk, Mr. Magee és asszonyom"–mai terelték át őket a biztonsági ellenőrzésen.

Darcy – legutóbbi párizsi útja zűrzavarára és hányattatásaira emlékezve – most ismét megfogadta, hogy vagy első osztályon utazik, vagy sehogy. De még a luxusról szőtt álmait is felülmúlta, amikor Trevor a kifutópályán keresztül egy formás kis géphez kísérte.

– A tied?

– Nem, a cégé – felelte a férfi, és megfogta Darcy karját, míg a lépcsőn felmentek a repülőgép ajtajához. – Sokat utazom, kényelmesebb, ha saját gép áll rendelkezésemre.

Darcy belépett az utastérbe, és uralkodnia kellett magán, nehogy meglepetésében felkiáltson.

– Azt elhiszem.

Kényelmes, pompás sötétkék bőrüléseket pillantott meg, köztük ezüstből készült tartókban kristályvázák, harmatos sárga rózsacsokrokkal. Lába alatt süppedős szőnyeg.

Az udvarias mosolyú, hibátlan bőrű egyenruhás légiutas-kísérő név szerint üdvözölte, majd megkérdezte, kér–e felszállás előtt narancsleves pezsgőt.

Reggelire pezsgő, gondolta Darcy. Ez igen.

– Köszönöm, jól fog esni.

– Nekem egy kávét legyen szíves, Monica. Van kedved körülnézni? – kérdezte Darcytól.

– Hogyne, örömmel. – Remélve, hogy nem bámul, mint egy félnótás, letette a táskáját.

– Erre van a konyha.

Darcy bekukkantott, és látta, hogy az ügyes Monica már főzi a kávét, és pukkanással nyitja ki a pezsgősüveget. Az apró helyen minden centimétert ötletesen kihasználtak, a rozsdamentes acélfelületek csillogtak.

– A pilótafülke. – Trevor a nyitott ajtó felé intett. A bonyolult vezérlőpult előtt ülő férfi körbefordult a székével. – Készen állok, ha ön is, Mr. Magee. Jó reggelt, Miss Gallagher. Rövid és sima útra számíthat Heathrow–ig.

– Köszönöm. De egyedül vezeti a gépet? Úgy értem, nincs másodpilótája?

– Egy ember is elég hozzá – felelte a pilóta. – És nincs szükség másodpilótára, ha Mr. Magee a fedélzeten tartózkodik.

– Valóban? Szoktál repülni, Trevor?

– Olykor–olykor. Tíz percet kérünk, Donald, aztán kérjen felszállási engedélyt a toronytól.

– Igen, uram.

– Számos európai érdekeltségünk van – kezdte Trevor, miközben visszavezette Darcyt az utastérbe. – Elsősorban az itteni rövid távú utakra használjuk a gépet.

– És hosszabb utakra?

– Nagyobb gépünk van. – Kinyitott egy ajtót. Teljes iroda tárult Darcy szeme elé: finom vonalú antik íróasztalon számítógép, a falon videoképernyő, ágy. Egy oldalajtón át fürdőszobába lehetett belátni. Minden makulátlanul tiszta volt.

– Személyi és üzleti kényelem.

– Ha az előbbiről gondoskodnak, jobban megy a második. A Celtic Records hat évével viszonylag új vállalatnak tekinthető, de felfutóban van és jövedelmező.

– Á, szóval a londoni üzleti út a Celtickel kapcsolatos.

– Jobbára igen. Ha szükséged van valamire, és nem látod, csak szólj.

Darcy hátrafordult és ránézett.

– Mindent látok, amire szükségem van.

Trevor felemelte a kezét, és ujjára csavarta Darcy hajfürtjét.

– Helyes. Indulhatunk is.

– Nem indultunk el már? – mormolta Darcy, mialatt a helyükre mentek.

Letelepedett az ülésbe, elvette az utaskísérőtől a karcsú pezsgőspoharat, és úgy érezte, minden együtt van ahhoz, hogy pazarul érezze magát.

A pilóta betartotta ígéretét. Rövid, problémamentes útjuk volt. Darcy ugyan akár órákig is repült volna, és élvezte volna minden pillanatát. Semmiségekről beszélt, míg észre nem vette, hogy Trevor nem figyel rá. Bizonyára a mai megbeszélések körül járnak a gondolatai, és hagyta, hadd tervezgessen a férfi, ő pedig addig átnézte a programjavaslatot.

Igen, mindet látni akarja, az összesét. A Hyde Parkot és a Harrod's–ot, a Buckingham–palotát és a Chelsea–t. Élvezni akarta az utcák őrült forgalmát és a hatalmas, árnyas parkokat.

Heathrow–n ugyanolyan formaságoktól mentesén folyt minden, mint Írországban. Hiába, az út pénzzel van kikövezve, gondolta, miközben átsétáltak a vámon. Arra azonban nem számított, hogy a sofőr vezette kocsi egy limuzin lesz, a sofőr pedig egyenruhát visel. Már épp fel akart kiáltani meglepetésében, de még időben magába fojtotta, majd könnyedén felmosolygott Trevorra.

– Kiszállsz ott, ahova menned kell?

– Nem. Ellenkező irányba megyek. Az esti viszontlátásra.

– Sok szerencsét a tárgyalásokhoz. – Darcy már nyúlt volna, hogy elfogadja a sofőr kinyújtott kezét, aki be akarta segíteni a kocsiba. Olyan kecsesen, légiesen akart beszállni, mintha világéletében ezt tette volna.

De Trevor elkapta a karját, és nevén szólította. Darcy mosolyogva, kérdőn felvont szemöldökkel fordult vissza, ám ekkor a férfi a levegőbe emelte, hogy kénytelen volt egyensúlyért Trevor vállára támaszkodni, és szédítőn szájon csókolta. A józan gondolkodású üzletember forróvérű szeretővé változott, és ez az átváltozás nemcsak gyors és maradéktalan volt, de végtelenül erotikus is.

Darcy agyából tovatűnt minden gondolat; a tehetetlenség pompás érzését felfokozott érzékiség ellensúlyozta.

Mielőtt hangosan felnyögött, a férfi elengedte, és tüzes pillantás után elégedettnek tűnő arckifejezéssel bólintott.

– Kellemes napot – mondta, és otthagyta Darcyt, aki alig állt a lábán a diszkréten semmibe révedő sofőr és a nyitott kocsiajtó előtt.

Darcy valahogy becsusszant az ülésre. Az, hogy szinte nem érezte a testét, olyan élménnyé tette a beszállást, mintha ritka levegőjű térben lebegne, amelynek rózsa– és bőrillata van.

Össze kellett szednie az akaraterejét, hogy visszataláljon a valóságba, és élvezze első utazását egy csöndesen suhanó tágas autóban. Végighúzta ujját az ülésen. Bársonyos bőrhuzat, színe mint a viharfelhőké. Mint Trevor szemének színe pillanatokkal korábban.

A sofőr mintha fényévekre lett volna tőle, a füstüveg elválasztón túl. Darcy eltökélte, hogy minden részletet megjegyez, ezért körülnézett. Televízió, kristálypoharak, a tetőn finom megvilágítást nyújtó lámpák, tetőablak. Darcy felsóhajtott a halkan szóló klasszikus zene hallatán, és amikor kinyújtotta a lábát, és elégedetten át akarta adni magát az utazás gyönyörűségének, észrevette az ülésre tett keskeny dobozt.

Aranypapírba csomagolt, ezüstszalaggal átkötött doboz volt. Darcy felkapta, majd megrándult az arca, amikor felnézett a sofőrre. Egy nagyvilági nő nem veti rá magát az ajándékra. Úgy hozzászokott már, hogy szinte unja, ha kap valamit.

Magában kuncogva kinyitotta a kis borítékot. Isten hozott Londonban. Trev.

– Minden trükköt bevet – suttogta maga elé Darcy. – Nekem csak jó – vonta meg aztán a vállát. Megbizonyosodott, hogy a sofőr nem figyel rá, majd nekilátott, hogy körmével kibontsa a szalag csomóját. Mégsem eshet neki és szaggathatja le a papírt! Várakozástól reszketve bontotta ki a szalagot, vette le a csomagolópapírt, majd mindkettőt gondosan összehajtogatta, és betette a táskájába. Végül mély lélegzetet vett, és kezében tartotta, aztán kinyitotta a keskeny bársonydobozt.

–Jézus Mária! – sikkantott fel a sofőrről és a nagyvilágiságról megfeledkezve. Mi több, mindenről megfeledkezett, kivéve a kezében tartott csillogó holmiról, amely teljesen elkápráztatta.

Leesett az álla, amikor magasba tartotta a karkötőt, és hagyta, hogy a kövek villogása vízesésként hulljon alá. Keskeny volt, és talán törékeny is lett volna, ha nincsenek a merész színek. Kétségtelenül smaragdok, rubinok és zafírok sziporkáztak napként villogó briliánsokkal körülvéve.

Darcy életében nem érintett még ilyen szépséget, ilyen finom és elképesztően drága ékszert. Ezt igazán nem szabad elfogadnia. Csak felpróbálja, ennyi az egész. Hogy lássa, hogy áll. Milyen érzés.

Mesésen állt, és még csodálatosabb érzés volt.

Ahogy csuklóját forgatta, nézte, ahogy a fény megvillan a köveken, úgy érezte, mintha folyékony arany kacskaringózna a bőrén, és abban a pillanatban úgy döntött, hogy inkább levágatja a kezét, semhogy visszaadja a karkötőt.

Lelkiismerete pedig kénytelen lesz megbékélni e ténnyel.

Annyi időt töltött a karkötő csodálatával, hogy majdnem lemaradt a londoni városnézésről. Amikor magához tért, küzdenie kellett az erős késztetés ellen, hogy letekerje az ablakot, és kihajoljon. És egyszerre habzsoljon fel minden látnivalót.

Lázasan törte a fejét, mit is nézzen meg először, mit csináljon. Sok ahhoz, hogy két rövid napba belezsúfolja. Gyorsan kicsomagol, és azonnal beleveti magát a látni– és tennivalókba.

Már kezdte magában kidolgozni az útvonalat, miközben az elsuhanó várost csodálta. Amikor az autó megállt egy előkelő városi palota előtt, Darcy homlokát ráncolta, és a szállodát kereste.

Akkor kapott észbe, hogy Trevor házat mondott, nem szállodát. Háromezer mérföldnyire lakik New Yorkban, és háza van Londonban.

Hát már sosem lesz vége a meglepetéseknek?

Gyorsan összeszedte magát, és engedte, hogy a sofőr kisegítse a kocsiból.

– Máris behozom a csomagjait, Miss Gallagher.

– Nagyon köszönöm. – Darcy a kocsitól a házhoz ment, fellépkedett a szigorúan formára nyírt sövény közt a rövid lépcsősoron, s remélte, hogy magabiztos hölgy benyomását kelti.

Nyílt az ajtó, mielőtt még eldönthette volna, hogy kopogjon vagy egyszerűen csak besétáljon. Magas, vékony férfi hajolt meg előtte, fején gyér, őszes haj.

– Remélem, kellemesen utazott, Miss Gallagher – mondta. – Stiles vagyok, Mr. Magee komornyikja. Örömmel köszöntjük itt minálunk.

– Köszönöm. – Darcy már készült, hogy kezet nyújt, aztán meggondolta magát. Bizonyára nem szokás – kivált angol komornyikokkal – kezet rázni.

– A szobájába vezethetem, vagy netán megkínálhatom valami frissítővel?

– Ha nincs ellenére, szívesen megnézném a szobám. –Ahogy parancsolja. Máris gondoskodom a poggyászáról. Winthrup majd felvezeti.

Winthrup jóformán zajtalanul lépett elő. Pöttöm asszony volt, ugyanolyan szertartásos fekete öltözékben, mint a komornyik. Haja színtelen hamuszürke volt, szeme a vastag lencse mögött vizenyősen fakó.

– Jó reggelt, Miss Gallagher. Ha lenne kedves követni, máris a szobájába vezetem.

Ne bámészkodj tátott szájjal, te idióta!, szólt rá magára Darcy. Tettetett nemtörődömséggel átment a hall fényes, aranyszínű fapadlóján, elhaladt a középen lecsüngő pompás csillár alatt, és elindult felfelé a csodálatos lépcsőn.

Nem mondhatta, hogy palotát juttat eszébe. Ahhoz túl előkelő és méltóságteljes volt. Inkább múzeumra emlékeztet, gondolta. Tökéletes, néma, félelmetes.

A falakat képek díszítették, de Darcy nem mert megállni, hogy megnézze őket. A falat egyébként biztosan selyemmel tapétázták, olyan simának és dús anyagúnak tetszett. Darcy kénytelen volt ökölbe szorítani a kezét, nehogy végigsimítsa.

A házvezetőnő – Darcy érzése szerint Winthrup az volt –végigvezette a folyosón, amit érett, sötét fával burkoltak. Darcy kíváncsi volt, vajon hány szoba van a házban, milyen a berendezésük, mit látna az ablakokból. Aztán Winthrup kitárt előtte egy csodálatosan faragott ajtót, amely mögött pompa fogadta.

Hatalmas, baldachinos ágy, amelynek négy oszlopa a boltíves mennyezet felé tört. Darcy nem tudta, milyen szőnyegek borítják a fényes padlót, de hogy régiek és csodálatosak, abban biztos volt.

Minden tükörfényesen ragyogott: sublótok, szekreterek, tükrök és asztalok. Óriási kristályvázában – becslése szerint legalább öt kilót nyomhatott – több tucat fehér rózsa illatozott.

Mély sötétzöld függöny keretezte a csillogó ablakot, a függönyt aranybojtos zsinórral húzták félre és kötötték meg.

Rózsaszínnel erezett fehér márványkandalló, a kandallópárkányon magas gyertyatartók, középen káprázatosan fehér virágok, ezúttal liliomok.

Kényelmesen elrendezett bársonyfotelok, fényes asztalok szinte hívogatóan intettek felé, hogy foglaljon helyet.

–Jobbra találja a nappalit, balra a fürdőszobát. – Winthrup összekulcsolta vékony kezét. – Parancsolja, hogy kicsomagoljak, vagy előbb pihenne egy keveset?

– Én... – Darcy attól félt, hogy megkukul. – Én tulajdonképpen. .. egyáltalán nem vagyok fáradt, de azért köszönöm.

–Állok rendelkezésére, ha esetleg körül óhajt nézni a házban.

– Kedves öntől, de körülnézhetek esetleg egyedül?

– Hogyne. Mr. Magee reméli, hogy otthon érzi magát. A házi telefonon elég, ha megnyomja a kilencest, ha rám van szüksége, a nyolcast, ha Stilesra. Ha netán szeretne felfrissülni...

– Feltétlen. Nagyon köszönöm. – Darcy elindult a fürdőszoba felé, bár lábai alig akartak engedelmeskedni. Az ördögbe is, gondolta aztán, és visszafordult. – Gyönyörű szoba, Miss Winthrup.

Winthrup mosolya olyan apró volt, mint ő maga, de arcát mégis ellágyította. –Valóban az.

Darcy belépett a fürdőszobába, aztán lehunyta a szemét, és nekidőlt az ajtónak. Úgy érezte, mintha színdarabban szerepelne vagy álmodozásai egyikébe csöppent volna. De nem, ez maga volt a valóság. Érezte, ahogy szíve mellkasában kalapál, és libabőrös lett a gyönyörűségtől.

Felsóhajtott, majd egyszerűen rávigyorgott a fürdőszobára.

Egy szobát összenyithattak a fürdőszobával, hogy ilyen óriási teret kapjanak, gondolta. A két, ovális mosdó közötti pultot is virágok ékesítették. A csempe, a padló és a falak puha tónusú tengerzöld színűek voltak, ezért úgy tűnt, mintha valami tenger alatti álomvilágban lenne.

A széles peremű kádban akár hárman is kényelmesen elfértek volna. A kád szélén dús, páfrányhoz hasonló levelű növények álltak. Külön volt egy zuhanyozófülke is – önmagában szoba nagyságú, gondolta Darcy, amikor közelebb ment, hogy jobban megnézze. Az erezett üvegfalak mögött vagy fél tucat szórófejet látott; olyan lehet zuhanyozni, mintha vízesés alatt állna, gondolta, és majdnem azonnal nekivetkőzött, hogy kipróbálja, igaza van–e.

Kristálytálak álltak itt–ott, rózsaszirmokkal vagy illatos szappannal, szép üvegekben fürdőolaj, fürdősó és krémek. Darcy leült a láthatóan a ház úrnőjének szánt, különálló tükrös pult előtti párnázott padra, és farkasszemet nézett boldog, kipirult tükörképével.

– Befutottál, mi?

Első megbeszélése, majd a második alatt Trevor gondosan kiiktatta Darcyt a gondolataiból. Majdnem sikerült is. Csak épp Darcynak megvolt az a zavarba ejtő tulajdonsága, hogy hiába tuszkolta be agya egyik sarkába, váratlanul előugrott onnét. Vagy inkább elősiklott, gondolta magában mulatva. Hajlékonyan, alattomosan surrant elő, amikor Trevornak épp másra kellett volna összpontosítania.

Újra az órájára pillantott. Még sokat kell várnia, amíg egyedül csak rá gondolhat. De ha elkövetkezik a pillanat, esküszik, hogy együttlétük megéri majd a hosszú várakozást.

–Trev...?

– Hm? – Amikor rájött, hogy homlokát ráncolja, kisimította vonásait, és bocsánatkérően intett. – Bocsáss meg, Nigel. Elkalandoztam.

– Ez újdonság nálad.

Nigel Kelsey, a Celtic Records londoni leányvállalatának vezetője éles szemű és még élesebb hallású férfi volt. Együtt tanult Trevorral Oxfordban, ahol első látásra szimpatikusnak találták egymást. Amikor eljött az ideje, hogy személyes kedvencének tekintett vállalkozását nemzetközi méretekben is kiterjessze, Trevor Nigel megbízható kezébe tette le a vezetés felelősségét.

– Csak mindenféle jár a fejemben. Vegyük elsőnek Shawn Gallaghert.

– Boldogan. – Nigel hátradőlt a székében. Ritkán használta íróasztalát; inkább csak kelléknek tekintette.

Mindenki arra számított, hogy apja és nagyapja nyomdokaiba lép, és ügyvéd lesz; a gondolatra még ma is megborzongott. Nem nézte le a családi hagyományokat, de sokkal szívesebben pazarolta iskolázottságát valami szórakoztatóbbra. A Celtic Records felettébb szórakoztatónak bizonyult, még ha kedves régi jó barátja szorosan fogta is a gyeplőt. Szoros gyeplő, de hasznot hajtó vállalkozás, gondolta Nigel.

És a hintó, amelynek bakján ült, érdekes helyekre vitte el. Munkájához, amelyet nagyon is komolyan vett, a tehetségek mulattatása is hozzátartozott. Estélyekre, rendezvényekre járt. S mindezt a vállalat fizette.

– Ügynök nélkül tárgyalok vele – folytatta Trevor. – Vagy ha a feleségét is hozzáveszem, valamiféle ügynöke mégis van. És az asszonyt nem lehet számításon kívül hagyni. Ennek ellenére tanácsoltam, hogy keressenek ügynököt. – Nigel finoman felvont szemöldöke láttán Trevor vállat vont.

– Kedvelem Shawnt, Nigel. És becsületesen akarok eljárni vele szemben, mivel nem hajlandó ügynököt igénybe venni.

- Amúgy is tisztességes üzletet szoktál kötni, Trev. Inkább én vagyok az, aki időnként megkavarja kissé a dolgokat. Csak hogy izgalmasabb legyen a dolog.

– Vele nem tehetjük meg. Ösztönöm azt súgja, hogy zsenire bukkantunk, akit ha hagyunk a maga tempójában alkotni, hosszú távon kifizetődő befektetés lesz.

– Egyetértek. Zseniálisak a dalai, és piacképesek is.

– Van még más is.

– Éspedig? – Nigel értetlenül nézte, hogy Trevor feláll, és járkálni kezd a szobában. Trevort ritkán látta nyugtalannak, vagy inkább Trevor vigyázott, hogy nyugtalansága ne látszódjék. Még Nigel előtt is leplezte. – Mindjárt sejtettem, hogy van valami, amikor másik vállalkozásod kellős közepére időzítetted ezt a megbeszélést.

– Shawnnak van egy bátyja és egy húga. Hármukkal lemezfelvételt szeretnék Shawn válogatott műveiből. Ez lenne az első forgalomba hozott lemezük.

Nigel elgondolkodva vonta össze a szemöldökét, és gyűrűkkel borított ujjaival dobolt.

– Nem akármilyenek lehetnek.

– Nekem elhiheted.

– Akkor is, Trev... tudod, hogy könnyebb lenne ismert művészek előadásában piacra dobni a lemezt.

– Rád bízom, hogy megoldd ezt a problémát. – Trevor halvány mosollyal az ajkán fordult felé. – Hallottam őket játszani. Szeretném, ha pár napra leruccannál Ardmore–ba. Meghallgatod őket, és ha úgy véled, tévedek, újra beszélünk erről.

– Ardmore. – Nigel arca megrándult, majd a fülébe fűzött kis aranykarikát húzogatta. – Jesszusom, Trev, hogy kényszeríthetsz egy hozzám hasonló megrögzött városlakót, hogy egy kis ír faluba utazzon, ami szinte rajta sincs a térképen?

– Figyelj ide – kezdte Trevor komolyan. – Van valami a Gallagherekben, de mielőtt további nyomást gyakorolnék rád vagy rájuk, szeretném, ha látnád és hallanád ezt. Elfogulatlan véleményedre vagyok kíváncsi.

– És mikor nem volt elfogulatlan a tiéd?

– Van valami a Gallagherekben – ismételte meg Trevor. –Valami van Ardmore–ban, a környékben. – Ujjai öntudatlanul az inge alatt viselt medálra tévedtek. – Talán a levegőben van valami, az ördög tudja. Szeretném, ha átjönnél. Azt akarom, hogy saját szemeddel lásd, felmérd.

Nigel felemelte két kezét, és leejtette őket.

– Te vagy a főnök. Feltételezem, hogy amúgy is látnom kell, mi van ebben a helyben, ami miatt annyi időt, pénzt és erőfeszítést áldozol erre a színházi őrületre.

– Ez nem őrület. Ez egy teljesen komoly üzleti koncepció. Ne prüszkölj! – figyelmeztette Nigelt Trevor előrelátóan.

– Nem szoktam. Igaz, néha röhögök dolgokon, de most megállom.

– Rendben. Van egy új szám Shawn Gallaghertől. – Trevor odament az aktatáskájához, és kivette a kottát. – Nézd meg.

Nigel csak mosolygott.

– Inkább meghallgatnám – mondta, és a szoba másik végében álló zongorára intett.

– Rendben, de Shawn gitárra, hegedűre és sípra hangszerelte.

– Majd csak kihámozom a lényeget. – Nigel lehunyta a szemét, míg Trevor a zongorához ment. Nigel nem tudott zongorázni, de ettől függetlenül csalhatatlan zenei érzéke volt.

És érdeklődése azonnal felébredt, amint Trevor eljátszotta a nyitó akkordokat.

Gyors, eleven, visszafogottan érzéki és mulatságos, gondolta Nigel. Igen, Trevornak – mint mindig – most is igaza van. Shawn Gallagherrel megfogták az isten lábát. És nem árt, ha személyesen megismerkedik a fickóval, még ha emiatt – isten segélje! – arra az isten háta mögötti helyre kell is utaznia.

Hallgatta a zenét, bólogatott, majd elvigyorodott, amikor barátja dalra fakadt. Trevornak erős hangja volt, mégis hajlékony. De Nigel azonnal rájött, hogy a szöveg inkább illik nő szájába.

A kezed is, a szíved is enyém lesz és egészen!

Vihar jön, hogyha azt hiszed: egy részeddel beérem.

Igen, ez egy nőnek való dal: magabiztos, sőt arrogáns és szexis nőnek.

Kinyitotta a szemét, és vigyorogva várta, míg Trevor befejezi a dalt. Nem lehetett könnyen elkápráztatni, de most lábával ütötte a taktust.

– A pasi egy átkozott zseni – jelentette ki Nigel. – Egyszerű, őszinte szöveg, bonyolult zenei szólamok szövedéke. Nem mindenki tudja előadni, méghozzá kellő elevenséggel.

– Nem bizony, de ismerek valakit, aki képes rá. Szervezd meg az utad Ardmore–ba, Nigel.

Nigel kortyolt a mindig közelében álló drága ásványvízből.

– Ha kell, hát kell. Ez lenne tehát ma délutánra az elintézendő ügyek zöme?

– Igen. Miért?

– Mert mint régi, kipróbált barátod szeretném végre tudni, miért nem férsz a bőrödbe. Ideges vagy, Trev, és ez nem szokásod.

Trevor nem örült, hogy barátja átlátott rajta, semmiképp sem azelőtt, hogy ismét látná Darcyt.

– Egy nőről van szó.

– Á, hiszen mindig arról van szó, nem?

– De nem ilyenről. Magammal hoztam.

– Valóban? Ez már újdonság. – Szavait jelentőségteljesen elnyújtotta. – És mikor lesz szerencsém megpillantani a hölgyet?

Trevor leült, és nyugalmat erőltetett magára.

– Amint lejössz Ardmore–ba – felelte, majd ismét üzleti témákra tért vissza.

11.

Darcy nem egészen tudta, melyik szerepet válassza. Mintha csak színpadon lenne, gondolta. Üljön az elegáns társalgóban, teázzon vagy koktélt igyon, amikor Trevor hazajön, vagy előkelőbb és fesztelenebb, ha az emeleti nappaliban ül, és könyvet olvas?

Vagy talán még jobb, ha egyáltalán nincs itthon.

Végül – mivel nem volt tisztában az egyes karakterek indítékaival – úgy döntött, hogy az esti vacsorára készülődik. Bőven volt rá ideje, s ez önmagában is luxusnak számított. Tengernyi ideje volt, hogy lubickoljon a kádban, magára kenje az antik üvegcsékben odakészített illatos krémtusfürdőket.

Kellemesebb, ha készen várja Trevort, gondolta, miközben lábára kente a lágy testápolót. így elkerülhető a kínos zavar, hogy miképp és hol öltöznek fel vacsorához. A mai előadás utolsó felvonása nyilvánvalóan a szex lesz, és be kell látnia, hogy a bemutató türelmetlenséggel és idegességgel tölti el.

Igen, úgy lesz jó, ha illendően várja. Fekete kisestélyiben. Lemegy, kér egy koktélt, és amikor Trevor belép, ott fogja látni a rémisztően rideg társalgóban, ahogy a „ház úrnőjének" szerepében várja.

Winthrup majd kis szendvicseket szolgál fel, vagy ez a komornyik dolga? Végtére is teljesen mindegy. Majd ő megkínálja Trevort, mintha minden áldott nap ezt csinálná.

Pontosan így fogja játszani a szerepét.

Trevor abban a pillanatban lépett be a hálószobába, amikor Darcy illatos–ragyogóan kilépett a fürdőszobából. Darcy benseje remegni kezdett. Rögtönöznie kell, gondolta, és legszebb mosolyát öltötte fel.

– Szia! Azt hittem, még vagy egy órát elleszel.

– Ma korán végeztem. – Trevor mindvégig a szemébe nézett, míg becsukta maga mögött az ajtó. – És neked milyen napod volt?

– Köszönöm, csodás. – Miért áll itt földbe gyökerezett lábbal? Most pedig szépen át fog sétálni a szobán, parancsolt magára. – Remélem, siker koronázta a tárgyalásaidat.

– Megérte, hogy felutazzunk.

Amikor a férfi elindult felé, Darcynak sikerült ellöknie magát az ajtótól, és a kis asztalhoz mennie, ahova a karkötőt tette.

– Szeretném megköszönni. Gyönyörű, és ami legalább olyan fontos, pazar ajándék. Mindketten tudjuk, hogy nem szabadna elfogadnom.

Trevor odalépett hozzá, majd elvette a karkötőt, és Darcy csuklójára tette.

– És éppoly jól tudjuk, hogy nem fogod visszautasítani. –A halk csattintás, amellyel bekapcsolta, hangosan visszhangzott Darcy fejében.

– Feltételezem, hogy tudjuk. Kemény erőfeszítésembe került a gyönyörűnek és pazarnak ellenállni.

– De minek is ellenállni? – Trevor határozottan és hírvággyal Darcy vállára tette a kezét, majd végigsimította két karját. – Nekem például nem áll szándékomban.

Trevor nem így tervezte. Igen civilizáltan képzelte el. Ital, elegáns vacsora, amit Darcy nagyon élvezne, nyugalmas autózás haza, finom, gyakorlott csábítás, amely élvezetet jelentene mindkettőjüknek.

De Darcy most itt állt előtte, hosszú köntösben, bőre fürdéstől illatos és meleg, tekintete óvatos és figyelmes.

Minek ellenállni?

Mélyen Darcy szemébe nézett, míg megoldotta köntöse övét. Figyelte, ahogy tűz lobban sötétkék szemében, hallotta, ahogy Darcy halkan felsóhajt. Lehajolt, és csókjával felfogta a sóhajt, keze a vékony anyag alá nyúlt, és végigsimította Darcy oldalát.

– Most – suttogta, és meglepte, hogy a lány bőrének érintésétől végigborzong a gyönyörűségtől.

– Akkor hát legyen – súgta Darcy, és hagyta, hogy testén eluralkodjon a vágy. Karját a férfi nyaka köré fonta.

Trevor lassan, apránként akarta birtokba venni, fokonként akarta eljuttatni mindkettőjüket a csúcsra. De abban a pillanatban, amikor Darcy visszacsókolta, testét az övéhez szorította, a mohó vágy elsöpörte elhatározását. Mintha egész életében csak erre várt volna, hogy ezt érezze, érintse, birtokolja.

Lerántotta Darcy válláról a köntöst, és harapdálni kezdte a lány vállát.

Darcyból gyönyör és döbbenet kiáltása szakadt ki tompán. A vágy hevében elfeledkezett szerepjátszásról, indítékról, következményekről. Mohóságában most már ő is ráncigálni kezdte a férfi zakóját, míg az a földre nem esett. Trevor vadul csókolta, míg Darcy ügyetlenül próbálta kioldozni nyakkendőjét. Botladozva ugyan, de a következő pillanatban már az ágyon voltak.

Alkonyi félhomály ereszkedett a szobára, odakintről tompán hallatszott be a londoni forgalom, az elsuhanó autók zaja. A hallban levő állóóra ötöt ütött. A szobában csak halk kiáltásokat, mormolást lehetett hallani.

Darcy végiggördült a pompás dunyhán Trevorral. Elmerült, végigsiklott rajta. Ujjai a férfi inggombjaival bajlódtak, Trevor félrevonta Darcy köntösét. A férfi ránehezedő súlya belepréselte Darcyt a dunyhába; mintha selyemfelhőbe merülne el, gondolta, aztán a férfi ajka összezárult a mellbimbója körül, és Darcy többé nem gondolkodott.

Tűz, fény, korbácsoló vágy, leplezetlen gerjedelem vad, reszketeg sodrása – ez volt, ami eltöltötte Darcyt, lángra gyújtotta a vérét, torkából előcsalta a gyönyör nyers kiáltását.

– Siess. – Szinte kántálta. – Siess, siess, siess. – Meghal, ha nem érzi magában. Zokogva lihegett, míg a férfi nadrágjának kapcsával kínlódott.

Trevornak remegtek az ujjai. Fejében ezer hullám ezer sziklán megtörő robaja visszhangzott. Minden lélegzetvétel fájdalommal járt, elakadt tüdejében, végigperzselte torkát, szívét szaggatta. Csak abban volt biztos, hogy ha még egy percet vár, ott pusztul el.

Darcy teste ívben meghajolt, csípőjét hozzászorította, és Trevor egyetlen erős lökéssel belehatolt.

Egyszerre nyögtek fel, és találkozott a tekintetük. Döbbenet döbbenetre felelt. Egyetlen, majd még egy szívdobbanásnyi időre egymás szemébe néztek.

Aztán már csak mozgás volt, szenvedélytől hajtott vad szeretkezés. Egymáson mozgó testek egészséges kapkodása, el–elcsukló, gyorsuló lélegzetvétel, csúcsra eljutott, halk asszonyi kiáltás. Testek síkos, verítékes násztánca.

A gyönyör csúcsán Darcy másodszor is felkiáltott; megrázta a csodák egymásutánja. És amikor keze ernyedten visszahullott a takaróra, érezte, hogy a férfi is vele hullik vissza. És úgy hallotta, hogy a nevét mondja.

Mozdulatlanul feküdt, összetörten, csodálatosan kielégülten. Trevor Darcy hajába temette az arcát, hosszú, formás teste mélyen a takaróba préselte a lányt. Most végre tudja, gondolta Darcy, milyen, ha Trevor elveszti az önuralmát. Milyen csodálatos, vad érzés!

Ahogy egymáshoz simultak, Darcy érezte, ahogy a férfi szíve pörölyként ver. A kielégültség mesés hullámain ringatózva oldalra hajtotta a fejét, és megcsókolta a férfi vállát.

Erre a mozdulatra Trevor kinyitotta a szemét, és megpróbált ismét tiszta fejjel gondolkodni. Darcy lágyan simult a karjába, formálható volt, mint a puha viasz, nem az a vágytól feltüzelt nő, aki sietségre hajszolta. Tudta, hogy mindenképp gyorsan és vadul tette volna magáévá. Soha senkit nem kívánt úgy, ahogy Darcyt abban a pillanatban. Mintha az élete múlna azon, hogy megkapja–e.

Veszélyes nő, gondolta. És a következő gondolata az volt, hogy fütyül rá. Újra meg akarja kapni. Aztán újra meg újra.

– Nehogy elaludj – mormolta.

– Eszemben sincs. – De Darcy hangja elfúló és nyers volt, és ismét feltüzelte a férfit. – Csak ellazultam. – Darcy kinyitotta a szemét, és a csillagos, csigavonalas stukkódíszítést nézte a mennyezeten. – És élvezem a látványt.

– Késő tizennyolcadik század.

– Milyen érdekes! – Darcy magában mulatva elnyújtózott a férfi alatt, mint egy macska, majd inkább a maga, mint a férfi örömére gondolva, végighúzta kezét a férfi hátán. – György korabeli vagy rokokó? Képtelen vagyok fejben tartani a művészettörténeti korszakokat.

A férfi elvigyorodott, és felemelte fejét, hogy lenézhessen rá.

– Ha akarod, idegenvezetés, majd kiselőadás következik, csakhogy később. Most inkább... – És lassan mozogni kezdett Darcyban.

– Hm – szívta be Darcy remegve a levegőt, s fújta ki. –Egészséges férfi...

– Akinek nincs egészsége, semmije sincs – hajolt le a férfi, és beharapta Darcy alsó ajkát.

Trevor állta a szavát. Elvitte Darcyt vacsorázni. Elegánsan szervírozott francia étel, amelyet azért olyan felhajtással hoztak ki, hogy közben jót mulattak, bor, amely mint folyékony arany csorgott le a torkukon. Trevor úgy vélte, Darcyhoz illik a környezet, az aranyozott tükrök, nyugalmas színek, kristálytartóban álló gyertya. Az elegáns, egyszerű vonalú fekete ruhában ülő káprázatos nőről senki sem hinné el, hogy egy ír kocsmában szolgál fel.

Ez is Darcy tehetsége, ez a kaméleonszerű átváltozó képesség. Feleselő pincérnő, fantasztikus, szíveket fájdító énekesnő, bombázó az ágyban, élénk társasági nő.

De valójában kicsoda Darcy Gallagher?

Megvárta, míg különleges desszertjéhez a lány pezsgőt ivott, és csak akkor hozta szóba az üzletet.

– A mai egyik tárgyalás témája te voltál.

Darcy felpillantott, és a megjegyzés egy percre elvonta belső harcától, hogy kispolgári–e, ha az utolsó falatig megeszi a tányérján levő különleges, ritka konyhaművészeti csodát.

– Én? Ó, úgy érted, a színházzal kapcsolatban?

– Nem, bár azt is érintettük.

Darcy úgy vélte, attól még nem nézik ki innen, mint ostoba parasztot, ha a desszert felét magába tömi, és kanalára emelt egy tejszínből és csokoládéból álló pompás falatot.

– Mi más üzlethez lenne közöm?

– A Celtic Recordshoz. – Trevor óvatosan haladt előre. Darcy alakváltozásai között volt az üzletasszony is, és Trevor nem becsülte le személyiségének ezt az oldalát.

Darcy kicsit összeráncolta a homlokát, aztán felemelte poharát.

– Shawn muzsikájának lemezfelvételére, a megnyitóra tervezett fellépésünkre. Családi döntés, családi vállalkozás. Gondolom, ennek lehet nevezni. Feltehetően hajlandóak leszünk megállapodásra jutni ezekben a kérdésekben.

– Remélem, így lesz. – Trevor fesztelenül belekóstolt Darcy desszertjébe. – De nem egészen erre céloztam. Rólad van szó, Darcy. Kifejezetten és kizárólagosan rólad.

Darcy szívverése felgyorsult. Letette pezsgőspoharát.

– Kizárólagosan, de milyen szempontból?

– Szükségem van a hangodra.

– Á! – Darcy ügyesen titkolta mélységes csalódottságát. Itt nincs helye, bizonygatta magának. – Ezért hoztál ide, Trevor?

– Részben. És ez a rész teljesen független attól, ami ma este történt.

Amikor Trevor keze rákulcsolódott az övére, Darcy lenézett a két kézre, és arra gondolt, mennyire illenek egymáshoz. De mivel ezt túl romantikus gondolatnak találta, felnézett a férfira.

– Természetesen ezeket abszolút külön kell kezelni, különben iszonyú zűrzavar keletkezik, nem? Ha jól gondolom, nem vagy olyan ember, aki általában – hogy is nevezzem – viszonyt folytat a kliensekkel.

A férfi hátradőlt, pillantása kemény lett.

– A szexet nem használom üzleti céljaim eléréséhez, ha erre célzói. Viszonyunknak semmi köze üzleti kapcsolataink bármelyikéhez.

–Természetesen. De ha csak egyikről lehetne szó, melyiket választanád?

– Az tőled függne – felelte mereven a férfi.

– Értem. – Darcy halvány mosolyt erőltetett az arcára. – Jó tudni. Bocsáss meg, kérlek, egy pillanatra.

Össze akarta szedni magát, hogy tisztán tudjon gondolkodni, és lecsillapodjon a szíve is. Miközben a férfi értetlenül nézett utána, kiment a női mosdóba, ahol nekidőlt a szépen csempézett mosdószegélynek, és mély levegőt vett.

De hát mi baja?, kérdezte magától. Trevor élete nagy lehetőségét kínálja, amit kedve szerint elfogadhat vagy visszautasíthat. Miért fájlalja mégis? Mi ez a nyugtalanság, sőt boldogtalanság, amit érez?

Anélkül, hogy tudatában lett volna, romantikus elképzeléseket dédelgetett Trevor Magee–vel kapcsolatban. Gondolataiban, álmodozásában azt képzelte, hogy fontos a férfi számára. Szereti úgy, ahogy van, számtalan hibájával együtt. Szereti elkötelezettség, zavaró érdekek nélkül. Csak egy kis törődésre vágyott, gondolta, és lehunyta a szemét, azután lassan leült a tükör előtti párnázott padra.

Csakis magát hibáztathatja azért, ami történt. Trevor olyan érzéseket ébresztett benne, amit mások még soha. És nagyon közel járt, veszélyesen közel, hogy olyan pontot érintsen a szívében, amelynek még maga Darcy sem tudott nevet adni.

De úgy vélte, nagyon könnyen bele tudna szeretni. Minden erőfeszítés nélkül. És bátorítás sem kellene hozzá. De mi lesz azután?

Megacélozta a szívét, és felnézett a tükörbe. Nézzünk szembe a tényekkel, mondta magának. Egy olyan férfi, mint Trevor, nem köti le tartósan magát egy hozzá hasonló családi hátterű és korlátokkal rendelkező nő mellett. Természetesen lehet vele mutatkozni, ügyesen játssza a szerepét is, de ettől még az ardmore–i Darcy Gallagher marad, aki felszolgál a családi kocsmában.

Másfajta férfit könnyen az ujja köré tudna csavarni, és elfelejtetne vele ilyen világias szempontokat. Nem ezt tervezte világéletében? Nem abban reménykedett, hogy talál egy gazdag, jóképű férfit, akit elbűvöl a szépsége, és aki attól a perctől tejben–vajban füröszti? Darcynak nem lett volna ellenére, hogy beleszeressen, vagy legalábbis teljes szívéből kedvelje azt, aki kívánalmainak megfelel. Tisztelni, becsülni akarta, élvezni a szerelmét, és cserébe mély érzést és hűséget adott volna.

Ebben nincs semmi szégyellnivaló.

De Trevor nem olyan ember, aki csak egy szép arcra kíváncsi. Ennek éppen most adta bizonyságát. Üzleti vonatkozásban legalább annyira szüksége van rá, a kölcsönös vonzalom mellett a kölcsönös haszon is szerepet játszik.

A szenvedély, amelyet egymás iránt éreznek, fellobban és kihuny, gondolta. Nem kell Jude–hoz hasonló romantikusnak lennie, hogy tudja: szerelem nélkül a szenvedély kérészéletű.

Így hát... Darcy nagyot sóhajtott. Józanul kell gondolkodni, annyit elvenni mindenből, amit a férfi ajánl, amennyit csak lehet, és amennyihez kedve van. Felállt, kihúzta magát, és visszament a férfihoz.

Trevor közben kávét rendelt, és rosszkedvűen merengett mellette. Azt sem tudta eldönteni, hogy megkönnyebbült vagy csalódott, hogy a szomorúság, amit Darcy szemében távozása előtt csalhatatlanul megpillantott, mostanra eltűnt.

– Lehet, hogy nem fejeztem ki magam elég világosan... –kezdte, de Darcy megrázta a fejét, és könnyedén elmosolyodott.

– Nem, minden tökéletesen világos. Csak egy kis gondolkodási időre volt szükségem. – Felvette kanalát, és evett egy falatot a desszertből. – Először is mondj valamit a Celtic Recordsról. A gépen azt mesélted, hogy hat éve alapítottad.

– Így van. Érdekelt a zene, kivált a hagyományos. Anyám nagyon szereti.

– Valóban?

– Negyedik generációs ír. Azt hihetné az ember, hogy Mayo megyében egy kisbérlő kunyhójában született, olyan ádázul írpárti.

– Szóval anyád kedvéért fogtál bele.

– Nem. – De aztán ügyetlenül keresgélte a szavakat, gondolatai összezavarodtak. Természetesen anyja kedvéért csinálta. Ez az igazság. Vajon miért nem ébredt erre rá korábban? Az isten szerelméért, hiszen még a névvel is anyja kedvében akart járni. – Vagy csak részben, azt hiszem.

– Nagyszerűnek tartom – mondta Darcy, és szívesen megsimogatta volna a férfi haját. – Téged miért zavar?

– Mert ez üzlet.

– A kocsma is, de azért a családhoz kapcsolódik. Attól, hogy tudom, hogy a kettőt egyszerre jelenti számodra, csak jobban kedvelem a Celtic Recordsot. Ettől fontosabb számodra, emiatt jobban is törődsz vele. Én is szívesebben veszek fontolóra üzleti ügyeket egy jól vezetett vállalattal.

– Ez olyan. És a művészek is, akikkel szerződést kötünk. A központ New Yorkban van, de betörtünk a nemzetközi piacra, ezért itt is van már egy irodánk. És egy éven belül Dublinban is lesz.

„Mi", gondolta Darcy. Amikor a cégről beszél, sosem egyes szám első személyben említi. Bizonyára nem szerénységből, hanem a csapatmunka iránti lelkesedésből és megbecsülésből. Erről a kocsma jutott eszébe, és bólintott.

– Miféle egyezségre gondoltál? Üzletileg – tette hozzá, és elégedetten nyugtázta, hogy a férfi szeme összeszűkül.

– Szokásos lemezfelvételre szóló szerződésre.

– Mivel e téren nincs tapasztalatom, azt sem tudom, mivel jár egy ilyen szerződés. – Darcy pezsgőspohara széle fölött tanulmányozta a férfi arcát, majd ösztöne sugallatára folytatta. – De okosabbnak tűnik ügynököt fogadni, aki – ha úgy döntök, hogy érdekel az ajánlatod – megbeszélné veled a részleteket. Őszintén szólva, Trevor, nem tudom, hogy éneklésből akarok–e megélni, de az ajánlatodat azért meghallgatom.

Trevor úgy érezte, ennyiben kellene hagynia. Üzleti tapasztalata azt súgta, bólintson, és térjen át más témára. Mégis előrehajolt.

– Gazdaggá teszlek.

– Ez mindig is előkelő helyen szerepelt elképzeléseim között. – Darcy belekanalazott a desszertbe, és Trevor felé nyújtotta a falatot. – Lehet, hogy végül megengedem, hogy segíts elérnem e célt.

Trevor megragadta a csuklóját.

– Mindent megkapsz, amire valaha vágytál. És még egy csomó mást is, ami meg sem fordult a fejedben. – Érezte, hogy a lány szívverése felgyorsul.

–Jézusom, te aztán tudod, hogy csinálj étvágyat valamihez. – Darcy kifújta a levegőt. – De én nem szoktam meggondolatlanul fejest ugrani valamibe.

Trevor megnyugodva bólintott.

– Ez igaz. És szeretem benned ezt a tulajdonságot. Jóformán mindent kedvelek benned.

– Lehetséges ügyfeleddel vagy a kedveseddel beszélsz? Trevor átölelte Darcy nyakát, megcsókolta, de olyan hosszan, hogy jó néhányan odafordultak.

– Érthető a válaszom?

– Tökéletesen. Miért nem viszel haza, és szeretkezel velem, hogy egyikünknek se kelljen többé gondolkodnia?

– Tényleg. Miért is nem? – kérdezett vissza a férfi, és intett, hogy kéri a számlát.

Másnap reggel Trevor kelt fel elsőnek, Darcy még aludt. A férfi minden üzleti ügyét gyorsan le akarta tudni, hogy a nap hátralevő részét Darcyval tölthesse.

Vásárlással, gondolta öltözködés közben. Darcy imádná. Szabadjára engedi valamelyik butikban, hadd vegyen meg mindent, ami csak megtetszik. A Ritzben uzsonnáznak, aztán otthon, kettesben megvacsoráznak, végül ismét ágyba csábítja.

Kénytelen lenyelni, ha hencegése, Darcy elkápráztatása mindazzal, amit hatalmában áll a lába elé tenni, kínos érzést, mi több szégyenérzetet ébreszt benne.

Az ördögbe is, még egy napot szeretne eltölteni vele. Vagy kettőt. Egy hetet. Valahol, ahol kettesben vannak, nem vonja el semmi a figyelmüket, nem szakítja el a lánytól az üzlet.

Felperzselnék egymást, de fantasztikus repülés lenne, mielőtt földre zuhannak.

Hirtelen jött szeszélynek engedve kihúzott egy fehér rózsát, pár sort firkantott egy papírra, és a rózsával együtt a Darcy feje melletti párnára tette. Aztán azon kapta magát, hogy leül az ágy szélére, és elnézi a lányt. Tökéletes szépségű arc, álmában derűs nyugalom sugárzik róla. Gyönyörű haja éjszakai szerelmeskedésüktől kócosan terül szét a párnán. Csuklóján villog a karkötő, amit tőle kapott, és Trevor tudta, hogy ezenkívül Darcy nem visel mást.

De nem pusztán a vágy hajtotta Darcy felé. Gyengédséget is érez iránta, gondolta. Gyengédséget és vágyat. Őszinte volt, amikor azt mondta Darcynak, hogy mindent szeret benne. Vonzó, szórakoztató, izgató, bosszantó és mulattató nő. Trevor megértette anyagiasságát is, és nem ítélte el miatta.

De egy pillanatig, egy ostoba, gyönge pillanatig azt remélte, bárcsak úgy ismerkedtek volna össze, úgy találtak volna egymásra, hogy Darcy nincs tisztában a vagyona nagyságával.

A lány első pillanattól kereken megmondta, mit akar: pénzt és luxust. Hajlandó a megfelelő férfival kapcsolatra lépni, ha az hajlandó és képes is e kettőt nyújtani neki.

Trevor nem akarta, hogy a pénzéért kelljen bárkinek is. Sem most, sem soha az életben. Még ha pillanatnyilag hajlandó is pénzzel kényeztetni el mindkettőjüket.

Elhessentette a gondolatot, aztán odahajolt, könnyű csókot lehelt Darcy arcára, és hagyta, hadd aludjon tovább.

Darcy még egy órát meg sem moccant, aztán lustán megfordult. Amikor kinyitotta a szemét, első pillantása a rózsára esett.

Elmosolyodott, és sóvárgás ébredt a szívében. Hosszan felsóhajtott, aztán a virágért nyúlt, és szirmait simogatta, míg felült, és elolvasta Trevor levelét.

Kettőre kész vagyok, és érted jövök. Remélem, rám bízod magad egész délután. Trev

Előző éjjel rábízta magát, gondolta Darcy, és most elégedetten dőlt hátra. Milyen mesés így ébredni, merengett, és arcához simította a rózsát. Arra gondolt, hogy talán lemegy reggelizni, vagy enged a bűnös csábításnak, és felrendeli a reggelit, hogy mint egy hercegnő, ágyban költse el.

A második ötlet annyira megnyerte a tetszését, hogy már nyúlt is a telefonért. Amikor megszólalt, elrántotta a kezét, és felnevetett.

Biztos nem őt keresik, ezért nem vette fel, hanem kimászott az ágyból, és köntösbe bújt. Akkor kopogtattak, amikor megkötötte az övét.

– Igen. Fáradjon be.

– Elnézést, Miss Gallagher, de Mr. Magee keresi telefonon. Önnel szeretne beszélni.

– Máris. Köszönöm. – Darcy felvette a rózsát, és üdvözülten romantikus, lusta hangulatban felemelte a kagylót. – Szia, Trevor. Most olvastam a leveled, és szívesen rád bízom magam.

– Útban vagyok oda.

– Máris? Hiszen még sok idő van kettőig.

– Darcy. Most azonnal vissza kell mennem Ardmore–ba. Mick O'Toole–t baleset érte. Az építkezésen.

– Megsérült? – Darcy talpra ugrott. – Hogyan? Jól van? Mi történt?

– Magasból esett le. Kórházban van. Most szóltak, nem tudom a részleteket.

– Elkészülök, mire ideérsz. Siess.

Darcy nem szólt többet, csak letette a kagylót, aztán kiráncigálta a szekrényből a táskáját, és nekilátott a csomagolásnak.

Iszonyatosan hosszúnak tűnt a visszaút. Darcy hol imádkozott, hol Trevort hallgatta, aki további részleteket próbált megtudni a balesetről.

– Fent állt az állványon – mesélte a férfi. – Amennyire tudni lehet, megbotlott az egyik munkás, és Micket vagy elsodorta, vagy magától elcsúszott. Eszméletlen volt, amikor a mentő érte jött.

– De életben van. – Darcy kezének bütykei elfehéredtek, ahogy szorosan összefonta ujjait.

–Igen. Darcy..–Trevor megfogta a kezét, és gyöngéden szétfejtette görcsösen összefonódó ujjait. – Agyrázkódásra és törött karra gyanakodnak. Belső sérülések felől még nem tudni biztosat. Vizsgálják.

– Belső sérülés... – Darcy gyomra összeszorult, aztán görcsbe rándult. – Olyan végzetes, rejtélyes csengése van ennek a kifejezésnek. – Darcynak elcsuklott a hangja, és megrázta a fejét. – Ne aggódj, nem borulok ki.

– Nem sejtettem, hogy ilyen közel álltok egymáshoz.

– Mintha családtag volna. – Darcy szemét elöntötték a könnyek, de nagy önuralommal visszapislogta őket. – Olyan, akár az apám. Brenna... meg a többiek biztos egészen odavannak. Ott kellene lennem.

– Mindjárt ott leszel.

– Egyenesen a kórházba szeretnék menni. Intézkednél, hogy kocsi vigyen oda?

– Együtt megyünk, rögtön a repülőtérről.

– Ó, azt hittem, az építkezésre kell menned. Akkor rendben. – Ujjait szemére szorította, és mélyeket lélegzett. – Szörnyen félek. Ki sem mondhatom, mennyire.

Trevor átölelte, és magához szorította, míg a gép földet nem ért.

Figyelte, hogy szedi össze magát, hogy acélozza meg a szívét a repülőtérről a kórházig tartó úton. Szeme száraz volt, tekintete nyugodt, keze ölében pihent. Mire megérkeztek, és végigmentek a folyosón, ahova irányították őket, ismét ura volt önmagának.

–Mrs. OToole...

Mollie felkapta a fejét, és felállt. Öt lánya ott volt mellette.

– Ó, Darcy, hát visszajöttél? Elrontottuk a szép utadat.

– Mondja meg, kérem, hogy van. – Darcy megfogta Mollie kezét, erősen szorította, és megpróbált nem gondolni arra, hogy Maureen és Mary Kate is sír.

– Nos hát, leesett, és beverte a fejét. Most a koponyáját meg egyebeket vizsgálnak. Tudod, milyen kemény fejű, így szükségtelen aggódnunk.

– Hát persze – szorította meg bátorítólag Mollie jeges kezét Darcy. – Mindjárt gondoskodom róla, hogy mind kapjatok egy finom teát, helyes? Csak üljön itt nyugodtan, drágaságom, és bízza ránk. Gyere, Brenna, segíts, hogy mindenkinek hozzunk egy csésze finom, forró teát.

– Isten áldjon, Darcy, az'bizony jólesne. Mr. Magee. –Mollie remegő mosolyt erőltetett az arcára. – Kedves, hogy eljött.

A férfi Brennára nézett, amikor az felállt, biccentett, majd megfogta Mollie kezét, és egy székhez vezette.

– Mi történt? – esett neki Darcy a sógornőjének, amint hallótávolságon kívül kerültek. – Mekkora a baj?

– Nem láttam, mi történt. – Brenna hangja megbicsaklott, ezért megköszörülte. – Úgy tudom, Bobby Fitzgerald elvesztette az egyensúlyát, miközben egy tömböt húzott fel az állványra. Azt hiszem, papa odafordult, hogy elkapja, de mindketten eldőltek, és az állvány is síkos volt az esőtől. Egyszerűen lebucskázott. Talán a tömbnek a szalagvasa, amit Bobby felhúzott, ledöntötte a lábáról, és átbukott a biztonsági korlát felett. Istenem... – Elhallgatott, és kezét arcára szorította. – Csak azt láttam, hogy leesik. Egy kiáltást hallottam, és azt, hogy a földre zuhan. Feküdt és nem mozdult. Feküdt a földön, Darcy, és vérzett a feje. – Szipogott, ujjaival dörgölte a szemét. – Nem esett magasról, de nagyot puffant. Nem hagyták, hogy megmozdítsam. Nem gondolkodtam, csak meg akartam fordítani, de Istennek hála, volt, aki józanul gondolkodott, és figyelmeztetett, hogy fej– vagy gerincsérülés is lehet. Szegény Bobby... magánkívül van. Megkértem Shawnt, hogy vigye ki, és járjanak egyet.

– Minden rendben lesz – ölelte át Darcy Brenna vállát. –Rendbe hozzuk.

– Úgy örülök, hogy itt vagy. El sem mondhatom, mennyire félek. Mary Kate amúgy is hajlamos a hisztériára, Maureen terhes, Alice Mae meg nagyon fiatal. Patty nem omlik össze, és Isten a megmondhatója, hogy mama sem, de nem mondhatom el nekik, milyen volt látni, ahogy a földre zuhan, és mennyire rettegek, hogy többé nem tér magához.

– Magához fog térni. – Amikor Brenna sírva fakadt, Darcy magához ölelte. – Lefogadom, hogy nemsokára beengednek hozzá, és azonnal jobban érzed magad.

Brenna feje fölött látta, hogy Trevor végigjön az előcsarnokon. A férfi megállt mellette, és megfogta a vállát.

– Mindjárt gondoskodom a teáról. Maradj csak itt a... családoddal.

– Köszönöm. Menj, mosd meg az arcod – utasította Brennát Darcy, majd élénkebben hozzátette: – Aztán iszunk egy kis teát, és várjuk az orvost.

– Nincs semmi bajom – bizonygatta Brenna, és arcát dörgölve hátrébb húzódott. – Maradj mama mellett. Megmosakszom, és máris ott vagyok.

A kis várószobában Darcy Mollie székének karfájára telepedett.

– Mindjárt itt a tea.

– Jól fog esni. – Mollie felnyúlt, hogy megveregesse Darcy térdét, aztán önmaga megnyugtatására is otthagyta a bal kezét. – Rendes ember ez a Trevor. Üzleti útját félbeszakítva visszajön, mert az én Mickem megsérül.

– Természetes, hogy visszajön.

– Nem mindenki tenné meg – rázta a fejét Mollie. – De hogy megtette, sokat elárul a jelleméről. És most itt ült mellettem, s azt mondta, hogy ne aggódjak, hanem csak arra gondoljak, hogy segíthetnék Micknek, hogy meggyógyuljon. Majd ő törődik az orvosokkal, vállalja a kórházi költségeket. És azt is mondta, hogy Mick teljes fizetést kap, még ha egy darabig nem is jár dolgozni. Arra számít, hogy csak kis ideig lesz távol a munkahelyétől – folytatta Mollie, és kis szünetet tartott, míg hangja remegésén úrrá lett. – Biztosra veszi, hogy Mick hamarosan megint dolgozik, mivel mindkét OToole–ra szüksége van, hogy rendben menjen a munka.

– És ebben teljes mértékben igaza van. – Darcy torkát ezúttal a hála könnyei fojtogatták. Honnan tudja, pontosan mik azok a szavak, amiket ezeknek az embereknek mondania kell, akiket alig ismer?

Darcy felállt, amikor Trevor megjelent az ajtóban, és csupán szívére hallgatva odament hozzá. Két tenyere közé fogta a férfi arcát, és lágyan, szívből szájon csókolta.

– Gyere, ülj ide a családhoz – mondta a férfinak, és magával vonta.

Darcy már hozzákészült a várakozáshoz, amikor megjelent az orvos.

– Mrs. O'Toole?

– Igen? Hogy van a férjem? – Mollie felpattant, és megragadta a hozzá legközelebb ülő Alice Mae kezét.

– Szívós ember – mosolyodott el biztatóan az orvos, miközben Brenna odarohant. – A legfontosabb, hogy rendbe jön.

– Istennek hála – kapaszkodott meg Mollie Brenna vállában. – Istennek legyen hála!

– Agyrázkódás, a karja is eltört. A csont... – alsókarján mutatta – ...nem szilánkos a törés, hanem inkább elpattant a csont, és ez nagy szerencse. A sebek némelyike mély, bordáin is komoly zúzódásokat találtunk, de egyik sem tört el. Elvégeztük a vizsgálatokat, és nincs belső sérülés. Természetesen egy–két napig bent tartjuk.

– Magánál van?

– Hogyne. És nagyon is éber. Önt kérte, no meg egy korsó sört, bár önt említette elsőnek.

– Ajánlom is – kiáltott fel nevetés és zokogás közt Mollie. – Bemehetek hozzá?

– Bekísérem a megfigyelőbe, aztán amint elhelyezzük valamelyik kórteremben, mind tölthetnek vele egy percet. Nem szép látvány sebekkel és kék foltokkal. Nem akarom, hogy megrémüljenek.

– Öt gyerek mellett hozzászoktam már mindkettőhöz.

– El tudom képzelni.

– Várjatok meg itt, míg bent vagyok apátoknál – rendelkezett Mollie a családjához fordulva. – Ha rátok kerül a sor, nincs bőgés, nyavalygás, tehát addigra szedjétek össze magatokat. Ha mégis szükségét érezzük, később alaposan kisírhatjuk magunkat otthon.

Darcy megvárta, míg Mollie elmegy az orvossal, majd Brennához fordult:

– Helyes, de hogy csempészünk be neki egy korsó Guinnesst?

12.

– Lám az én kislányom! Ugye azért jöttél, Darcy, hogy kivigyél innen?

Huszonnégy órával azután, hogy az állványról lebucskázva jobbára a fejére esett, Mick O'Toole rózsás volt és eleven, kékre–zöldre verve foltosán s nem is kevéssé kétségbeesetten. Darcy áthajolt az ágyrácson, és szeretettel homlokon csókolta.

– Sajna nem. Még egy napot kell kibírnia, ha mindent úgy találnak, ahogy lennie kell abban a kősziklában, amit a nyakán hord. Ezért most inkább virágot hoztam.

Mick egyik szeme körül fekete karika ékeskedett, arcán egy tátongó sebet hármas pillangókapoccsal fogtak össze, homlokát, amelyre Darcy a csókot nyomta, vörös zúzódások és még véresebb horzsolások tarkították.

Mindent összevetve olyan benyomást keltett, mint egy verekedő, aki alulmaradt az ökölharcban.

Mick széles, reménykedő mosolya lehervadt, és azonnal hosszú, némiképp megjátszott sóhaj szakadt fel belőle. Darcy legszívesebben vigasztalón babusgatta volna.

– Semmi baj a fejemmel – bizonygatta Mick – meg a többivel sem, kivéve ezt a törött csápot itt, ezért meg csak nem lehet a kórházi ágyhoz láncolni valakit, nem?

– Az orvosok más véleményen vannak. De hoztam valamit, ami felvidítja.

– Szép virágok – dicsérte őket duzzogva Mick. Mint egy tizenkét éves kisfiú, aki nem teheti, amit szeretne.

– Szépek bizony. Jude kertjéből valók. A másik viszont máshonnan – mondta Darcy, és kivette táskájából a virágcsokrot, félretette, majd kihúzott egy lezárt műanyag poharat. – Guinness, de csak egy pohárnyi, mert csak ennyit tudtam behozni. Ezzel kell hogy beérje.

– Királynő vagy.

– Az bizony, és elvárom, hogy úgy is bánjanak velem. –Lepattintotta a pohár fedelét, a csempészárut átnyújtotta a betegnek, aztán leengedte az ágyrácsot, hogy az ágy szélére telepedhessen. – Olyan jól érzi magát, ahogy kinéz?

– Pompásan vagyok. Esküszöm. A karom fáj egy kicsit, de nem elviselhetetlenül. – Belekortyolt a sörbe, és nagyot sóhajtott, ám ezúttal gyönyörűségében. – Sajnálattal hallottam, hogy Trewel vissza kellett rohannotok Londonból. Pedig nem történt semmi komoly, csak rosszul léptem és lebucskáztam.

– A frászt hozta ránk. – Darcy szeretettel kisimította Mick haját a homlokából. – És most gondolom, a sok nő körülzsongja.

Mick szeme huncutul csillogott.

– Cseppet sem bánom. Egyik szebb, mint a másik, és mióta magamhoz tértem, percenként benéznek hozzám. Készen állok, hogy visszamenjek dolgozni, de Trev hallani sem akar róla. Azt mondta, minimum egy hét, míg egyáltalán odadughatom a képem, és akkor is csak orvosi hozzájárulással. – Mick hízelgőre fogta. – Közbenjárhatnál értem, drágaságom. Elmondhatnád neki, mennyivel többet használna a heverészés helyett, ha dolgozhatnék. Egy férfiember biztos jobban odafigyel arra, amit egy ilyen gyönyörű kislány mond.

– Nem vesz le a lábamról, Mr. Michael O'Toole. Egy hét nem a világ. Pihenjen, és ne izgassa magát a munka miatt. Még bőven marad építenivaló, mire kikerül innen.

– Utálom elfogadni a pénzt, miközben ágyban henyélek.

– Úgy helyes, hogy fizessen, hiszen munkahelyi baleset volt, és amúgy sem jut miatta koldusbotra. Ez a lépés egyébként is rávilágít a jellemére, ahogy a tépelődés meg a magáéra.

– Meglehet, és bevallom, Mollie–t nagyon megnyugtatta, még ha nem is mondja. – De Mick ujjai tovább morzsolták a takarót. – Rendes ember, tisztességes főnök, de zavar, hogy munka nélkül kapok pénzt.

– Mikor fordult elő, hogy nem dolgozott meg százszázalékosan a fizetségért? Minél előbb felgyógyul, annál hamarabb újból munkába állhat. És máris közölhetem, hogy baj van a vízvezetékemmel. Meg kéne nézni.

Darcy ezt csak kitalálta, de azonnal látta, hogy felvidítja vele Micket.

– Amint talpra állok, megnézem. Persze ha sürgős, Brennát is elhívhatod.

– Várhat, és én is várok.

– Helyes. – Mick kényelmesen elhelyezkedett, és ekkor szemébe tűnt a Darcy csuklóján megcsillanó karkötő. – Hohó, mi ez? – Megfogta Darcy kezét, és amikor megfordította, a karkötő csak úgy sziporkázott. – Nem akármilyen csecsebecse.

– Nem bizony. Trevortól kaptam. – Darcy látta, hogy Mick szemöldöke felszalad a homlokára, és kérdőn mozog le s fel.

– Tényleg?

– Igen. És tudom, hogy nem lett volna szabad elfogadnom, de úgy döntöttem, nem utasítok vissza ilyen nagylelkű gesztust.

– Miért is tennéd? Amióta csak feltűntél a színen, le nem veszi rólad a szemét. Ha engem kérdezel, jó ízlése van, te meg, kislányom, nagyon jól jársz egy olyannal, mint Trevor Magee.

– Nem egészséges álmokat kergetni, Mr. O'Toole. Játék mindkettőnknek. Egyikünk sem akar komoly kapcsolatot.

– Nem? – Mick megint felvonta a szemöldökét, aztán észrevette, hogy Darcy felszegi az állát – amióta Mick ismerte, mindig ezt tette –, és Mick nem feszegette tovább a kérdést. – Nos, végtére is majd meglátjuk, nem?

Mick örömére egy óra sem telt el Darcy távozása után, és Trevor állított be, méghozzá egy korsó Guinnesszel. Mick értékelte Trevor merészségét, hogy el sem dugta, mint ahogy azt a körmönfontságot is, ahogy Darcy becsempészte az övét.

– Ez aztán a kedvemre való férfi!

– Á, szóval maga is kér? – Trevor könnyed mosollyal átnyújtotta a korsót, és leült. – Gondoltam, mostanra már majd kibújik a bőréből.

– Ahogy mondja. Ha hozott volna ruhát, most szépen kisétálnék innen magával.

– Holnapig várnia kell. Most beszéltem az orvossal, és megígérte, hogy holnap reggel kiengedik.

– Nos, a semminél jobb. Arra gondoltam, visszamennék dolgozni, amolyan művezetői munkakörben. Nem emelgetnék semmit – folytatta sietve, amikor Trevor csak kifejezéstelenül nézett vissza rá. – Nem dolgoznék, csak – hogy úgy mondjam – rajta tartanám a szemem a dolgokon.

– Egy hét múlva.

–A pokolba is, ember, tudja, milyen az, mozdulatlan heverni itt, miközben egy csomó tyúk kotkodácsol körülöttem?

– Csak legvadabb álmaimban látok ilyet. Mick kurtán felkacagott, és nekilátott a sörnek.

– Egy órája sincs, hogy Darcy elment.

– Szereti magát.

– Nagyon is kölcsönös érzés. Véletlen megláttam a mütyürt, amit adott neki. A karkötőt.

– Illik hozzá.

– Illik bizony. Ragyogó, drága, mutatós darab. Egyesek, ha ránéznek erre a lányra, arra gondolnak, lám, kacér teremtés, aki csak szórakozást keres. Pedig tévednek.

– Nem vitatom.

– Mivel az apja és egyben jó barátom, Patrick Gallagher a nagy víz túlfelén van, magamra vállalom, hogy keresetlen szavakkal felhívjam valamire a figyelmét. Ne játsszon ezzel a kislánnyal, Trevor. Nem csecsebecse, mint az a csinos karkötő, amit valahol egy ékszerboltban választott. Nagy a szíve, és szeretetre sóvárog, még ha vigyáz is, hogy ezt meg ne lássák rajta. Bármennyire mondja is mindenkinek meg saját magának is, hogy ez csak móka és kacagás, semmi komoly, vigyázatlan kézben ugyanúgy összetörik a szíve, mint más lánynak.

– Nem szándékozom vigyázatlan kézzel hozzáérni. –Trevor hangja hűvös lett, csak egy hajszálnyi választotta el a kioktató hangnemtől.

Nem az a fajta, aki megszokta, hogy elfogadja mások parancsait vagy akár jó tanácsait, esetleg viselkedésével kapcsolatos figyelmeztetéseit, gondolta Mick.

– Óvatlanságnak is nevezhetném. Egy férfi könnyen bánhat óvatlanul egy nővel, még ha nem áll is szándékában, kivált, ha a nő számít rá.

– Majd vigyázok, hogy óvatos legyek, akármire számít is Darcy.

Mick bólintott, és megint csak ennyiben hagyta a dolgot. De magában eltűnődött, mi az, amire Trevor számít.

Micknek egy dologban igaza volt. Trevort valóban nem olyan fából faragták, hogy tanácsokat fogadjon el, főként nem nővel kapcsolatban. Tudta jól, mi van közte és Darcy között. Mindketten okos, józan felnőttek, akik szenvedélyesen vonzódnak egymáshoz. A vágyhoz gyengédség és tisztelet társul. Mi mást kívánhat valaki egy kapcsolattól, pláne egy futó viszonytól?

De Mick szavai nem hagyták nyugodni, és fejében jártak, míg visszahajtott Ardmore–ba. Nem az építkezésre ment, hanem a Toronydomb felé kanyarodott. Vissza kell térnie őse sírjához, és még a romokat sem nézte meg. Félórát nyugodtan rászánhat.

A kerek torony a falu fölött őrködött, és lentről szinte minden pontról látni lehetett. A házba menet vagy onnan jövet mindig látta, de soha nem érzett sürgető kényszert, hogy időt szánjon arra, hogy közelebbről is megnézze. Most azonban a keskeny út szélére húzódott, leállította a motort, és kiszállt a kocsiból. Hajába azonnal belekapott a szél.

Amikor belépett a kis kapun, látta, hogy turisták kapaszkodnak fel a régi kövek és keresztek közti dimbes–dombos terepen a szent nevét viselő egykori templom tető nélkül maradt, romos kőépületéhez. Meglepte, hogy ez bosszúsággal tölti el; nem gondolta, hogy bárki is erre jár fényképezőgépével, hátizsákjával vagy útikönyvével.

Butaság, gondolta aztán, és kis híján nevetett magán. Hiszen ezek pontosan azok a turisták, akiket reményei szerint idecsalogat majd a színházával. Ezek meg akik a tengerpart kedvéért jönnek ide, amikor beköszönt a nyári meleg.

Csatlakozott hát hozzájuk. Lassan felsétált a templomhoz vezető lejtőn, s közben megnézte a római árkádsort, az időtől és széltől megkopott vésést.

A törmelék és a sírok között két, „ogam" írásos követ helyeztek biztonságba. Eltűnődött, vajon hogyan állnak össze értelmes szavak a kőbe vésett vonalakból. Valamiféle morze lehetett, gondolta, amit az ókoriak találtak ki, és keresztutaknál jelként véstek fel az utazóknak.

Hallotta, hogy egy asszony gyerekeit szólítja. A vontatott hanglejtés amerikaira utalt; keleti part északi része, tette hozzá magában. Vajon az ő beszéde is ennyire elüt az itteni hely beszédétől? Ahol a hangok édesen áradnak, és még ma is régi muzsika szól minden szóból?

Kilépett a romépületből, és most a tornyot vette szemügyre. A régi őrtorony tetején megmaradt a kúp alakú tető, és az épület úgy festett, mintha még ma is ellen tudna állni minden támadásnak.

Miért szálltak partra a hódítók újra meg újra? Rómaiak, vikingek, szászok, normannok, britek? Miféle vonzerőt gyakorolt rájuk e kis sziget, hogy hajlandók voltak harcolni és meghalni érte?

Megfordult, tekintete a távolt kutatta, és úgy vélte, részben megtalálta kérdésére a választ.

A domb lábánál festményszerűen rendes és csinos volt a falu, előtte széles, homokos tengerparti sáv ragyogott aranysárgán a szeszélyes napsütésben. A parton túl kéken, mint a nyári égbolt, a tenger végtelenje csillámlott ugyanabban a bizonytalan napfényben, szélén apró fehér fodrokat vetettek a hullámok.

A dombok buja zöldje magasodott mögötte, itt–ott sötétbarna foltokkal, tompa arannyal tarkítva. Rajtuk túl csak a hegyek sötét csúcsainak árnyéka tört az ég felé.

Míg állt és nézelődött, változott a fény. Elcsúszott, erősebb lett, látta a földön a nap előtt elúszó felhők árnyékát.

Fű, hervadt virág és tenger illata töltötte meg a levegőt.

Nem az ország szépsége vonzotta ide a partot érőket, gondolta Trevor. De biztosra vette, hogy részben e szépség bírta maradásra őket, s ezért harcoltak.

– Magunkba olvasztjuk a hódítókat, míg eggyé nem válnak velünk.

Trevor hátrafordult. Ír turistára vagy helybelire számított, de tekintete Carrick zabolátlan kék szemének pillantásával találkozott.

– Váratlan helyeken bukkansz fel. – Trevor némi meglepetéssel tapasztalta, hogy egyedül vannak, noha pillanatokkal előbb még jó páran ténferegtek a domboldalon.

– Kedvemre való a magány – kacsintott rá Carrick. – Neked nem?

– Nehéz egyedül lenni, amikor tetszés szerint előkerülsz a semmiből.

– Szót akartam váltani veled. Hogy halad a színházépítés?

– Terv szerint.

– Á, ti, jenkik nagyok vagytok az időbeosztásban. Megszámlálhatatlan jenki fordul meg itt, óráját nézi, térképét fürkészi, és azon töri a fejét, hogy ossza be a látnivalókat úgy, hogy ki ne fusson az időből. Azt gondolná az ember, hogy átkozott szabadságuk alatt megfeledkeznek erről, de úgy látszik, a szokás rabjai.

Trevor haját fújta a szél, kezét zsebébe mélyesztette.

– Szóval az amerikai időmániáról akartál beszélgetni velem?

– Ó, ezt csak a beszélgetés indításának szántam. Ha ismét apai nagybátyád sírját keresed, erre gyere. – Carrick megfordult, és csillogó ezüstzekéjében könnyed, kecses léptekkel elindult az egyenetlen talajon.

– John Magee – szólalt meg Carrick, amikor Trevor odalépett mellé a sírkőhöz. – Szeretett fiú és testvér. Otthonától távol, a harctéren esett el."

Trevornak összeszorult a szíve, tompa fájdalmat érzett.

– Szeretett fiú, ezt nem kétlem. Azt viszont igen, hogy szeretett testvér lett volna.

– Nagyapádra gondolsz. Ha ritkán is, de eljárt ide.

– Igazán?

– Igen. Itt állt, mint te, jobbára összevont szemöldökkel, sötét, zavaros gondolatok kergették egymást a fejében. S mert ez nyugtalanította, lakatot tett a szívére. És szántszándékkal, nagy kattanással bezárta.

– Igen – helyeselt csöndesen Trevor. – Elhiszem, amit mondasz. Amennyire emlékszem, minden tette mögött elhatározás állt.

– Bizonyos tekintetben téged is elhatározások vezérelnek. – Carrick megvárta, míg Trevor felemeli a fejét, és tekintetük ismét találkozik. – De nem különös, hogy amikor az, aki apádat nemzette, ezen a dombom állt, és lenézett otthonára, nem azt látta, amit te? Nem egy bűbájos helyet, amely varázzsal, kitárt szívvel fogadja. Csapdát látott, és bokában levágta volna a lábát, csak hogy elmenekülhessen.

Carrick Ardmore felé fordult, és hosszan tanulmányozta. Fekete haja úgy lobogott a szélben, mint egy köpeny.

– S talán le is vágta. És megcsonkítva ment Amerikába. Ha nem ezt teszi, ma nem állsz itt, nem nézel le, és látod azt, amire ő képtelen volt.

– Vagy nem volt hajlandó – helyesbített Trevor. – De igazad van. Nélküle nem lennék ma itt. Mondd csak, ki hoz virágot ennyi idő után is John Magee sírjára?

– Hát én. – Carrick a cserépben virágzó vadfuksziára mutatott. – Mivel Maude már nem teheti, és ez volt hozzám az egyetlen kérése. Maude sosem felejtette el John Magee–t, John halála és az övé között szerelme egyetlen percre sem ingott meg. Halandók erényeinek egyik legnemesebbike állhatatosságuk.

– Nem mindenki büszkélkedhet vele.

– Nem, de akiknek megadatik, megismerik örömét. Állhatatos–e a szíved, Trevor Magee?

Trevor megint felpillantott.

– Ezzel a kérdéssel nem sokat foglalkoztam.

– Válaszodat hajszál választja el a hazugságtól, de majd másként fogalmazom meg a kérdést. ízelítőt kaptál a szép Darcyból. Mit gondolsz: képes vagy hátat fordítani a terített asztalnak, és itt hagyni csapot–papot?

– Kettőnk ügye kizárólag magánügy.

– Hah! Fittyet hányok rá, mit tekintesz magánügynek. Három évszázadot vártam rád, és most már biztosan tudom, hogy rád és nem másra. Te vagy az utolsó. Itt állsz, azon tépelődsz, nem tesznek–e bolonddá, jóllehet ez is a büszkeség egy fajtája, mégpedig nagyapád-féle rátartiság, holott nem kellene mást tenned, mint elvenni, amit már amúgy is neked adtak. Tüzes szenvedély fűt érte. Agyad elhomályosítja, de te megtorpansz annak küszöbén, hogy kiderítsd, szíved mélyén mit érzel iránta.

– Tüzes vérnek és zavaros fejnek nincs köze a szívhez.

– Ostobaság. Nem a szenvedély az első lépés a szerelem felé, a második nem a vágyakozás? Túl vagy az elsőn, a második kellős közepén vagy, de makacsságodban nem ismered el. Én várok. – Türelmetlenség villant a szemében, amelyben mintha belső tűz égett volna. – Csakhogy nekem is van átkozott időbeosztásom, ezért nem árt, ha kissé élénkebb tempóra váltasz, jenki.

Ujjával pattintott, s Trevor szeme előtt villám cikázott. Carrick eltűnt.

Trevor pocsék hangulatban volt. Hirtelen, szörnyű hangulatban. Nem elég, hogy Mick O'Toole kéretlenül tanácsokat osztogat a magánéletével kapcsolatban, hozzá még olyasvalaki is beleüti az orrát a dolgaiba, akinek nem is volna szabad léteznie. Halandó és halhatatlan arra próbálják rávenni, hogy döntő lépésre szánja el magát, ami Darcyt illeti, de itt pusztuljon el, ha hagyja magát sarokba szorítani.

Az ő életébe senki se szóljon bele, és Darcyéba se.

Hogy ennek nyomatékot adjon, elhessentette azokat, akik az építkezésen kérdéssel fordultak hozzá, és egyenesen a kocsma hátsó ajtajához sietett.

Shawn a fazekak súrolásából pillantott fel.

– Jó napot, Trev. Ebédidő már elmúlt, de összeüthetek valamit, ha megéhezett.

– Kösz, de nem kérek semmit. Darcy itt van?

– Most ment fel a kis palotájába. Van még halleves, ha... – Shawn hangja elhalt, amikor Trevor szó nélkül nekivágott a lépcsőnek. – Nos, bizonyára nem arra éhezik, amivel én szolgálhatok neki.

Trevor nem kopogott. Tudta, hogy modortalanság, de valami perverz elégedettséggel töltötte el. Mint ahogy Darcy meglepett arca is, amikor kezében kis bevásárlótáskával kilépett a hálószobából, és megpillantotta.

– Á, szóval otthon érzed magad? – A hangsúlytalan szavak mögött érezhető volt az ingerültség. De Trevor ezt is élvezte. – Sajnálom, hogy most nem szórakoztathatlak, de Jude–hoz indulok, hogy odaadjam a kis játék bárányt, amit a babának hoztam.

Trevor válaszképp odalépett hozzá, marokra fogta a haját, hátrarántotta a fejét, és vadul szájon csókolta. Darcyt megrázta a csók, a következő pillanatban azonnali és elsöprő vágy lett úrrá rajta.

Először eltolta magától a férfit, és ezt komolyan is gondolta. Aztán erősen magához vonta, és ezt is komolyan gondolta. Trevor egyikkel sem törődött, amíg nem végzett a csókkal. Amikor végzett, kartávolságnyira tartotta magától Darcyt, és szeme keményen csillogott.

– Megelégszel ennyivel?

Darcy küszködött. Ereje, esze is elhagyta.

– Ami a csókot illeti, én...

– A fenébe is, nem erről van szó. – Trevor hangja dühében nyersebben csattant, amire Darcy szeme összeszűkült. – Megelégszel azzal, amit ez tesz veled, amit – jól tudod –velem tesz?

– Állítottam–e mást?

– Nem. – De miközben Trevor indulatán próbált úrrá lenni, megfogta Darcy állát. – De állítanál–e?

Bármennyire felajzott volt is, Darcy tévedhetetlenül érezte, hogy a férfi hűvösen, számítón és alaposan fürkészi. Izgató, ha valakinek ilyen erős önuralma van, gondolta. És kihívást jelent.

– Biztosra veheted, hogy neked szólok elsőnek, ha elégedetlen vagyok.

– Helyes.

– S mivel betartom a szavam, máris közlöm veled, hogy nem szívelem, ha hívatlanul betörsz az otthonomba, és brutálisan bánsz velem, csak mert valami bántja a csőröd.

Trevor kis nevetéssel megrázta a fejét, és egy lépést hátrált.

– A lényegre tapintottál. Bocsáss meg. – Lehajolt a táskáért, amit Darcy elejtett, és átadta neki. – Fent jártam a Toronydombon. Nagybátyám sírjánál.

Darcy félrehajtotta a fejét.

– Egy rokont gyászolsz, aki sokkal azelőtt hunyt el, hogy te megszülettél?

Trevor már tagadni készült, de aztán kicsúszott száján az igazság.

– Igen.

Darcy szíve meglágyult. Megérintette a férfi karját.

– Ülj le, és főzök egy teát.

– Kösz, nem kérek. – Trevor megfogta Darcy kezét, és szórakozottan ajkához emelte, ami Darcyban vágyódást ébresztett. Aztán a férfi elfordult, és nyugtalanul az ablakhoz ment, hogy megnézze a lent folyó munkát.

Kicsoda ő voltaképpen, kérdezte magától. Hódító, aki igénnyel lép fel? Vagy leszármazott, aki gyökereit keresi?

– Nagyapám nem mesélt soha Ardmore–ról, és nagyanyám, aki szolgaian kötelességtudó feleség volt, szintén nem. Következésképpen...

– Felébredt a kíváncsiságod.

– Igen. Pontosan így van. Hosszú időn át fontolgattam, hogy ellátogatok ide. Időnként eszembe jutott, kiforratlan terveket kovácsoltam. De nem köteleztem el magam semmi mellett. Aztán eszembe villant a színház gondolata. Készen, mintha évek során apránként állt volna össze.

– Nem így szokott ez néha lenni az ötletekkel? – kérdezte Darcy. Odalépett Trevor mellé, és kinézett ő is az ablakon. –Tudatában sem vagyunk, de ott bujkálnak a gondolatainkban, aztán egyszer csak készen előpattannak.

– Azt hiszem, valóban így van. – Trevor észre sem vette, de megfogta Darcy kezét. Mintha ez lenne a legtermészetesebb. – Mivel már túl vagyunk rajta, nem származhat károm abból, ha elmondom, hogy többet is fizettem volna a bérletért, magasabb százalékot is megadtam volna. Muszáj volt megszereznem.

Darcy mély levegőt vett, közben mérlegelt, aztán kifújta a bent tartott lélegzetet.

– Akkor hát abból sem származhat kár, ha cserébe elárulom, hogy kevesebbel is beértük volna. De borzasztóan élveztük az alkudozást és Finkle cukkolását.

Trevor ezúttal nagyot nevetett, és feszültsége csaknem teljesen feloldódott.

– Apai nagybátyám is bizonyára idejárt, meg nagyapám is. A Gallagherbe.

– Ó, feltétlen. Az nyugtalanít, hogy mit gondolnának arról, amit itt csinálsz?

– Nem izgat, mit gondolna a nagyapám. Többé már nem. Á, ismét a fájó pontra tapintott. Darcy azonban most megpróbált finoman többet megtudni.

– Ennyire kemény ember volt?

Trevor habozott, de aztán úgy tűnt, közlékeny hangulatban van.

– Mi volt a véleményed a londoni házról?

– Nagyon elegáns – felelte zavartan a lány.

– Kibaszott múzeum.

Darcy pislogott a csodálkozástól, mert Trevor hangjából sütött a harag.

– Nos, bevallom, a múzeum hasonlat nekem is megfordult a fejemben, de azért szépnek találtam.

– Miután nagyapám meghalt, szüleim szabad kezet adtak, hogy változtassak rajta. Azon, amihez harminc éven át hozzá sem nyúltak. Nyitottabbá tettem, lágyabbá, de lényegében az ő háza maradt. Merev és szertartásos, mint amilyen ő volt. Apámat is így nevelte. Keményen, érzések nélkül.

– Sajnálom. – Darcy körkörösen simogatta Trevor hátát. –Szomorú, nehéz és szomorú lehetett olyan apa mellett felnőni, aki nem tudja kimutatni a szeretetét.

– Nem erről van szó. Valami csoda folytán apám szerető, nyitott és jó humorú ember lett, és az ma is. Apja szöges ellentéte. De nem sokat mesél, kivéve talán anyámnak.

– Ő pedig neked – mormolta Darcy –, mert tudja, hogy meg kell értened.

– Merőben más családot, életet akart, mint amilyenben felnevelkedett. És ezt a kettőt meg is teremtette. Szigorúan neveltek fel minket, mármint a húgomat és engem, de mindig éreztük a szeretetüket.

– A tőlük kapott ajándék szépségét szerintem épp az mutatja, hogy ezt a szeretetet sosem tekintetted magától értetődőnek.

– Igazad van. – Darcy felé fordult. Furcsa, de nem számított rá, hogy a lány megérti, vagy hogy ez a megértés könnyebbséget jelent majd számára. – Ezért nem érdekel, hogy nagyapámnak mi lenne a véleménye arról, amit itt csinálok. Az viszont igenis érdekel, mit szólnak majd az elkészült színházhoz a szüleim.

– Akkor hadd mondjak valamit. Szerintem büszkék lesznek. Írország lényege maga a művészet, s te még többet hozol ide, ráadásul gyakorlatias célokat is megvalósítasz, állást teremtesz, és jövedelmet biztosítasz. Jó dolgot csinálsz, apád, anyád és örökséged díszére válsz.

Nyomasztó kő gördült le Trevor szívéről.

– Köszönöm. Nem is sejtettem, milyen sokat számít. Ez ütött szíven, amikor odafent álltam a dombon. Nagyon is számít. Az, amit itt csinálok, és amit itt hagyok. S miközben erre a következtetésre jutottam, elbeszélgettem Carrick–kel.

Darcy ujja megrándult Trevor tenyerében. Amikor a férfi lenézett, tisztán látta Darcy arcán a meglepődést, mielőtt tátva maradt száját becsukta, és hümmögni kezdett.

– Azt hiszed, hallucináltam?

– Nem. – Darcy kis szünet után folytatta. – Egyáltalán nem. Mások, akiknek ép eszében szilárdan hiszek, hasonlóról számoltak be. Errefelé nyitottak vagyunk az ilyesmi iránt.

De Darcy ismerte a legendát, és olyan idegesség vett erőt rajta, hogy muszáj volt leülnie a szék karfájára.

– Miről beszélgettetek?

– Sok mindenről. Nagyapámról, Öreg Maude–ról és Johnnie Magee–ről. Ütemtervről, erényekről, a színházról. Rólad.

– Rólam – törölte bele hirtelen izzadt tenyerét nadrágjába Darcy. – Pontosabban mit?

– Ismered a legendát, talán nálam is jobban. Ha jól értem, három pár egymásra találása, szerelme, egymás elfogadása és szerelmi esküje szerepel benne.

– így mondják.

– Az elmúlt egy év alatt két bátyád lett szerelmes, fogadta el párját–sorsát, és fogadott örök hűséget.

– Tudok róla, mivel ott voltam az esküvőjükön.

– Akkor ismerve gyors észjárásod, feltételezem, hogy neked is megfordult a fejedben, hogy három Gallagher van. –Egy lépést tett Darcy felé. – Kicsit sápadtnak látszol.

– Méltányolnám, ha a lényegre térnél, amit már régóta kerülgetsz.

– Helyes, akkor beszéljünk egyenesen. Ránk esett a választása mint terve harmadik, egyben utolsó szakaszára.

Darcy mellkasát forróság töltötte el, és elviselhetetlen nyomás nehezedett rá. Majdnem öklével kezdte verni, hogy enyhítsen rajta. De nyugalmat erőltetett kezére, pillantására.

– És neked ez ellen kifogásod van.

– Neked nem lenne?

Darcy felindultságában nem vette észre a kérdés megkerülését.

– Nem én beszélgetek tündérkirályokkal, vagy igen? Egyébként én sem lelkesedem különösebben azért, hogy sorsom és jövőm más igényei vagy vágyai szerint alakítsam.

– Én sem – mondta a férfi. – És nem is hagyom, hogy így legyen.

Darcy úgy érezte, érti már, miért beszélt Trevor a nagyapjáról. Hogy Darcy belássa, hidegségét kitől örökölte. A lány lassan felállt.

– Látom már, miért ez a szokatlan hangulat. Felbosszantott még az a távoli eshetőség is, hogy én lehetek a végzeted és jövőd. Igaz? A puszta gondolat, hogy egy ilyen neveltetésű és pozíciójú férfi fülig beleszeressen egy pincérnőbe.

Trevor annyira elképedt, hogy egy percbe telt, míg meg tudott szólalni.

– Ezt meg honnan az ördögből veszed?

– Ki hibáztatna azért, hogy ilyen ötlet hallatán dühös és elkeseredett légy? Szerencse, hogy mindketten tudjuk, hogy a szerelemnek kettőnk dolgához semmi köze.

Trevor máskor is szembesült haragos nőkkel, de nem tartotta valószínűnek, hogy valaha is állt előtte olyan, aki ennyire képesnek látszott arra, hogy fizikailag is kárt tegyen benne. Békítőn emelte fel a kezét.

– Először is annak, hogy mivel keresed a kenyered, nincs köze... semmihez sem. Másodszor is nem vagy pincérnő, de az sem számítana, ha az lennél.

– Italt szolgálok fel egy kocsmában, akkor hát szerinted mi más lennék, mint pincérnő?

– Aidán vezeti a kocsmát, Shawn a konyhát, te pedig a felszolgálást – magyarázta türelmesen Trevor. – Gondolom, ha nagyon akarnád, az egészet elvezetnéd, vagy bármely más kocsmát itt vagy odaát Amerikában. De nem ez a lényeg.

– Nekem viszont igenis ez. – Darcy mégis visszafogta dühét, amíg már csak alig leplezetten vibrált.

– Darcy. Azért meséltem el, mert mindkettőnkre vonatkozik, mert viszonyunk van, és úgy helyes, hogy tudjuk, hogyan állunk. Most végre tisztáztuk, és egyetértünk abban, hogy nem bonyolódunk bele valami ősi legendába. – Megfogta a lány kezét, és hüvelykujjával kézfejét simogatta, hogy elűzze belőle a feszültséget. – Ettől függetlenül, teljesen függetlenül kedvelem azt, aki vagy, nagyon jól érzem magam veled, és úgy kívánlak... ahogy még soha senkit – fejezte be.

Darcy ráparancsolt magára. Önuralom, gondolta. El kell fogadni, még örülni is kell. De olyan űr maradt a lelkében, amit semmi sem töltött be.

– Rendben. Mindentől függetlenül én is hasonlóképp érzek. Tehát semmi gond, igaz? – Mosolya felragyogott, lábujjhegyre állt, és melegen szájon csókolta a férfit, majd az ajtó felé taszigálta.

– Most pedig kifelé, mert dolgom van. El kell mennem.

– Átjössz este a kunyhóba? Darcy a pillája alól nézett fel rá.

– Szívesen. Éjfél körül várj rám, és tölts ki egy pohár bort.

– Akkor hát viszlát. – Megcsókolta volna újra, de Darcy már rácsukta az ajtót.

A lány az ajtónak dőlt, és háromszor tízig számolt. Csak azután engedte ki a levegőt. Szeme harciasan fénylett. Á, szóval józanul, ésszerűen, Magee módra csináljuk? Túl magasan áll minden és mindenki fölött, hogy belezuhanjon egy legendába vagy egy szerelembe.

Hát fogadjunk, hogy mire végez vele, térden állva könyörög majd. Darcynak ígéri a világot s mindent, amit a világ kínál.

És amikor majd ezt teszi, Darcy talán, esetleg hajlandó lesz elfogadni. Majd ez megtanítja a férfit, mikor intézheti el egy vállrándítással Darcy Gallaghert és a szerelmet.

13.

Trevor mindent összevetve elégedett volt a dolgok menetével. Az építkezés terv szerint haladt. A falubeliek segítőkészek és érdeklődők voltak. Nem múlt el nap, hogy ne verődött volna össze egy csoport a készülő színház körül, ne vetett volna fel javaslatokat, ne mesélt volna rokonairól.

Találkozott unokatestvéreivel is. Ketten ott dolgoztak nála.

Mickre még pár napig nem lehet számítani, így több időt kell töltenie az építkezésen. De nem bánja. így legalább arra összpontosít, amire kell. Kevesebbet gondol Darcyra.

Úgy vélte, Darcy tekintetében tisztázott mindent. Józan gondolkodásúak, nem befolyásolja őket holmi legenda vagy önös érdekeit hajszoló tündér. Vagy a tenger mélyén egyenletesen és erősen dobogó kék szívről látott álmok.

Várják üzleti ügyei, emlékeztette magát, miközben kávét vitt fel a Tündérdombi Házban levő dolgozószobájába. Telefonhívások, tárgyalásra váró szerződések, és még anyagot is kell rendelnie. Nem pocsékolhatja az időt arra, hogy azon törje a fejét, mit lát és mit nem, miben hisz és miben nem. A munka nem vár, míg ő azt próbálja kideríteni, hogy az ír mítoszokból mennyi a valóság és mennyi a képzelet.

Megérintette az inge alatt lógó medált. Ez valódi, gondolta. Valódibb nem is lehetne. De kézben tartja, mint a többi ügyét.

Órájára pillantott, és arra gondolt, hogy New Yorkban épp otthon éri apját. Belépett a hálószobába, aztán megrándult a keze, és forró kávé ömlött rá.

– Isten verje meg.

– Ejnye, szükségtelen káromolni az Urat. – Gwen csendes rosszallással folytatta a kézimunkát. A tiszta kandalló előtt ült a székben, haja csinosan hátrakötve, arca nyugodt, keze gyorsan és ügyesen járt a fehér anyag hímzése közben. – Égett sebre gyógykenőcs való – javasolta Trevornak.

– Semmiség. – Mi egy kis kényelmetlenség a kísértetlátáshoz képest? Hát még ahhoz, hogy beszélget vele, gondolta. – Már majdnem meggyőztem magam arról, hogy nem hiszek magában.

– így van, és mindig azt teszi, ami a legkényelmesebb választásnak tűnik. Vagy azt szeretné, ha békén hagynám?

– Nem is tudom, mi lenne jobb. – Trevor letette a kávét az asztalra, íróasztala előtti székét úgy fordította, hogy szemtől szembe kerüljön Gwennel. Leült, és szórakozottan sebére szorította a száját. – Álmodtam magáról. Mondtam a múltkor. De azt nem, hogy amikor idejöttem, félig–meddig már hittem abban, hogy itt megtalálom. Nem magát... – helyesbített a szavakat keresve, ami jócskán felbosszantotta. – Valaki... –az élőszót tapintatlannak érezte – ...valódit. Egy nőt.

Gwen Trevorra emelt pillantása szelíd volt és végtelenül megértő.

– Talán úgy vélte, megtalálja a nőt, akiről álmodott, és ő lesz az igazi?

– Lehet. Nem mintha keresném – tette hozzá sietve a férfi. – De talán.

– Egy férfi, ha hagyja, beleszerethet egy álomba is. Egyszerű. Nem kell hozzá erőfeszítés, nem jár vele erőfeszítés vagy gond. És ha már erről van szó, öröm sem. Szeret megdolgozni valamiért, nem? Ilyen a természete.

–Azt hiszem, ez igaz.

– A nő, akivel megismerkedett, sok erőfeszítést, munkát és gondot jelent. Mondja csak, Trevor, örömöt ad–e?

– Úgy érti, Darcy?

– Ki másnak szenteli idejét? – Gwen felvonta a szemöldökét. –Természetesen Darcy Gallagherre gondoltam. Egy gyönyörű és különleges nőre, akinek olyan a hangja, mint egy... – Hangja elhalkult. Megrázta a fejét, és könnyedén felnevetett. –Azt akartam mondani, mint egy angyalnak, bár egyébként kevés angyalszerű van benne. Nem, inkább olyan a hangja, mint egy igazi nőnek: telt, buja és férfiakat szédítő. Magát is megvadította.

– A halottak is életre kelnének tőle. Ne vegye zokon.

– Nem vettem. Kíváncsi lennék, Trevor, hogy mit gondol, Darcy az, akit keres?

– Nem keresek semmit. És senkit.

– Mindannyian keresünk. A szerencsések találnak is. –Gwen keze megállt egy pillanatra, és az élénk színnel hímzett mintákon pihent. – A bölcsek elfogadják. Én szerencsés voltam, de oktalan. Nem tudna tanulni a hibámból?

– Nem vagyok szerelmes Darcyba.

– Talán igen, talán nem. – Gwen ismét felvette a tűt. – De még nem nyitotta meg szívét a szerelem kockázata előtt. Elszántan védi szívét a szerelem ellen, Trevor.

– Megeshet, hogy hiányzik belőlem a szerelem képessége. – Levágták azzal a lábbal, amely Ardmore csapdájába szorult, mielőtt még megszülettem, gondolta.

– Ostobaság.

– Megbántottam egy nőt, mert nem szerettem.

– És közben bizonyára maga is sebeket szerzett. Emiatt kételkedik önmagában. Ígérem, hogy nemcsak túlélik a szerelmet, de gazdagabbak is lesznek általa. Ha többé nem fegyvernek, hanem ajándéknak tekinti a szívét, megtalálja, amit keres.

– Nem a szívem a legfontosabb itt, hanem a színház. Gwen egy hangot hallatott, amit akár helyeslésnek is lehetett tekinteni.

– Nagyszerű, hogy építeni tud, és túléli az, amit épít. Ez a ház, bármily egyszerű is, korokon át tartott. Persze változtattak rajta ezt–azt, hozzátoldottak egy szobát, de lényege változatlan maradt. S nem változik alatta ezüsttornyaival és kék folyójával a tündérpalota sem.

– A házat s nem a tündérpalotát választotta – hívta fel a figyelmét Trevor.

– Így van. Igen, ezt választottam. Helytelen megfontolásból, de nem bánom a gyermekeimet vagy a férfit, akinek szültem őket. Szívemnek ezt a részét Carrick talán sosem fogja megérteni. És megértettem, hogy nem vezetne jóra, ha megkérném, hogy értse meg. Szívek egyesülhetnek, mégsem változnak azok, akiknek a szívéről szó van. A szerelem ezt elfogadja. Mindent elfogad.

Trevor most vette csak ki, milyen mintát hímez Gwen az anyagra. Az ezüstpalota volt, ragyogó tornyaival, folyója kék, mintha drágakövekből lenne, a fák ágait súlyos aranygyümölcsök húzzák le. A vizet átszelő hídon két befejezetlen alak áll.

Ő, Gwen, amint kezét Carrick felé nyújtja, döbbent rá a férfi.

– Magányos nélküle.

– Üresség... – Gwen gyöngéden megsimította a fonalat, amellyel az ezüstzekét hímezte – ...üresség honol bennem. Egy hely, amely vár. Ahogy én is.

– Mi lesz, ha nem törik meg a varázs?

Gwen felemelte a fejét, szeme elsötétült, pillantása lágy és nyugodt volt.

– Itt maradok, és csak szívemben látom viszont.

– Mennyi ideig?

– Ameddig kell. Választhat, Trevor Magee, ahogy egykor én is választhattam. Csak döntenie kell.

– Ez nem ugyanaz – kezdte Trevor, de az asszony alakja lassan elhalványult, elenyészett, mint a köd. – Nem ugyanaz – ismételte meg az üres szobának. Bár az asztal felé fordította székét, beletelt egy kis időbe, mire felvette a telefont, és hozzákezdett az intézésre váró ügyekhez.

Először apját hívta, és hangja hallatán megnyugodtak az idegei. Felvette a ritmust, visszazökkent szokott munkatempójába. Felhívta Londonban Nigelt, aztán a Celtic Records Los Angeles–i vezetőjét. Megnézte, hány óra, és látta, hogy nemsokára éjfél. New Yorkban hét óra, gondolta, és feltárcsázta a rendületlenül megbízható Finkle otthoni számát.

Jegyzetek halmozódtak fel az asztalon, számítógépe bekapcsolva és működésben, vállával a füléhez szorította a telefont, miközben Finkle monoton beszámolóját hallgatta, és ekkor hallotta meg kintről, hogy megáll egy autó. Arrébb mozdult, hogy kilásson az ablakon. Hosszan elnézte, ahogy Darcy a kertkapuhoz sétál.

Megfeledkezett a borról.

Darcy azt fontolgatta, kopogjon–e, de látta, hogy világos van a dolgozószobában. Á, szóval dolgozol? Ravaszkásan csillant a szeme, amikor benyitott a házba. Majd mindjárt nem fogsz, gondolta, és egyenesen felment a lépcsőn.

Megállt a dolgozószoba ajtajában, és egyszerre érzett bosszúságot és elégedettséget, amikor a férfi folytatta a megkezdett telefonbeszélgetést, és begörbített ujjával intett, hogy jöjjön be.

Bosszús volt, hogy a férfi nem lélegzet–visszafojtva várja. És elégedett, mert tudta, hogy pillanatokon belül izgatott kiskutyaként liheg majd előtte.

– A holnapi New York–i zárás előtt szükségem van a jelentésre. – Trevor lefirkantott valamit, aztán szórakozottan bólintott. – Igen. Nos, a nap végéig kapnak haladékot, hogy elfogadják–e az árajánlatunkat. Tovább nem áll az ajánlat. Igen, azt akarom, hogy pontosan ezekkel a szavakkal mondja meg nekik. Következő. Nem tetszenek a Dressler–terv árajánlatai. Egyértelműen mondja meg nekik, hogy ha szokott fűrészáru ellátónk nem áll elő jobbal, más megoldás után kell néznünk.

Máshol jártak a gondolatai, amikor oldalra pillantott, és belekortyolt a kávéba, miközben Darcy kigombolta a kabátját. Aztán a következő lélegzetvétellel levegő helyett kávét szívott be, és majd megfulladt.

A kabát földre hullott, és Trevor látta, hogy Darcy csupán a karkötőt, magas sarkú cipőt és macskás mosolyt visel.

– Tökéletes – nyögte ki nagy nehezen. – Jesszusom, tökéletes vagy. – Finkle hangja még zümmögött a fülében, de Trevor letette a kagylót, és felállt.

– Értsem úgy, hogy vége a munkaidőnek? –Vége.

Darcy körülnézett, aztán félrehajtotta a fejét.

– Nem látom a pohár bort.

Trevor felfedezte, hogy akkor is lehet beszélni, ha torkában dobog a szíve.

– Elfelejtettem. – Szaggatottan vette a levegőt. – Majd később kitöltőm.

Darcy hátrahajtotta a fejét, hogy a férfi szemébe nézhessen, és azt lássa, amit látni akart. Vágyat. Nyers, fájdalmasan gyönyörűséges vágyat.

– Rettenetes szomjúság gyötör.

– Később – nyögte a férfi, mielőtt szája mohó csókban forrt össze Darcyéval.

Birtokba vette a lányt. Keze kapkodva, keményen markolta, vadul csókolta, és elvette, amit Darcy felkínált. Azt adta, ami után Darcy sóvárgott. A lány kétségbeesett vágyat, egyszerre elfojthatatlan, veszélyes és elemi szükséget akart tőle. Meztelenül, szemérmetlenül kínálkozott fel neki, hogy előcsalogassa a férfiból az állatot.

A férfi durván szeretkezett vele, és nemtörődömsége növelte mindkettejük izgalmát. Önuralma s annak igénye is megszűnt. És a veszedelmes varázs, amit kiagyalt, magába szippantotta Darcyt is.

Trevor falnak szorította a lányt, az illatos női bőr őrjítőén érzéki íze elvette az eszét. Keze bejárta a lány testét, olykor fájdalmasan, mégis gyönyörűségesen markolta, nem tudott betelni a formákkal, idomokkal, a női test titkaival.

Forró, nedves, vibráló.

Ujjai végigsiklottak Darcyn, belé hatoltak, és tébolyba kergették. Még amikor érezte, hogy Darcy teste megremeg a csúcsponton, amikor érezte, hogy az orgazmus hevessége velejéig megrázza, akkor is – mindvégig – a szemébe nézett. És a sötét, fátyolos kékségben mintha a diadal tüzét fedezte volna fel.

Még el tudott volna húzódni tőle, hogy akaratát összeszedve tisztán tudjon újra gondolkodni, visszanyerje stílusát, ravaszságát, de Darcy. hozzásimult, egyetlen lassú, kígyózó mozdulattal testét az övéhez szorította, karját bársonyos béklyóként fonta köré.

– Még – dorombolta. – Adj még, és vegyél el még többet. Itt. – Finoman harapdálni kezdte a férfi alsó ajkát. – És most.

Trevort akkor sem igézte volna meg jobban, ha a legördögibb varázsigéket kántáló boszorkány lett volna. Trevor akár megesküdött volna, hogy a pokol tüze érintette meg, amikor Darcy ajka az övére tapadt.

Azután már csak lázas és csodálatos őrület volt. Diadalmámorában Darcy megtalálta azt a vad és felkorbácsoló, rémülettel vegyes gyönyört, amit az ébreszt, ha egy férfiból a vágy vadállatot csinál. És ezt hagyja, sőt sóvárog utána.

Vére forrt, szíve olyan hevesen vert, mint a férfié, keze éppoly sóváran járta be testét, mint a férfié az övét.

Leszaggatta róla az inget, és boldog volt, amikor reccsent az anyag. Fogát a férfi vállába mélyesztette, amikor az ismét eljuttatta a csúcsra.

Vörös, sűrű köd takart el mindent, nem látott. Körmeit a férfi hátába vájta, de Trevornak még ezek az apró, fájó szúrások is gyönyörűséget okoztak. Vére primitíven dobolt fejében, szívében, ágyékában. Állva belé hatolt, és csókjával fojtotta el szaggatott kiáltását.

Minden lökés egy újabb lépés volt a pokol és menny között kifeszített vékony kötélen. Mindegy, hova hullanak, már nem volt megállás. Trevor tudta ezt, ezért hátrahúzta Darcy fejét, keze elveszett csodálatos hajában, szemét le nem vette az arcáról.

– Látni akarlak – lihegte. – Látni akarom, ahogy magadban érzel.

– Nem érzek mást, csak téged. Trevor.

Darcy lebukott a kötélről, és magával rántotta a férfit is. Trevor pedig nem törődött azzal, hova zuhannak, amíg a karjában tartja.

A férfi állt, ahol szeretkeztek, levegő és józanság után kapkodott. Teste súlya álló helyzetben tartotta Darcyt, ahogy Trevor a falnak támaszkodott, hogy el ne essen.

Darcy elernyedt – Trevor már ismerte, hogy szeretkezés után mindig ez történik..Azzal biztatta magát, hogy mindjárt összeszedi magát, lesz annyi energiája, hogy mindkettőjüket eljuttassa az ágyig. Mindjárt. Még egy perc.

– Nem bírom így tovább – suttogta vállába Darcy.

– Tudom. Csak egy perc.

– Le is csúszhatnánk a padlóra, és egy kicsit úgy maradhatnánk. Amúgy sem érzem a lábam. Elszédítesz, Trevor.

Megnevettette a férfit, aki elfordította a fejét, és arcát Darcy hajába temette.

– Mondhatnám, hogy karomban viszlek az ágyig, de sosem jutnék el addig, és lerombolnám a férfiúi rettenthetetlenségről alkotott képed. Elgyöngítesz, Darcy.

– Ezek után nehéz lenne lerombolni az említett képet.

– Nos, ebben az esetben – kezét Darcy térde alá csúsztatta, és felemelte a lányt. Haja összekócolódott, pillantása álmos és kielégült volt.

Darcy a férfi nyakában függő ezüstmedállal játszott, keze összezárult körülötte. Viszonozni akarta a férfi mosolyát, de csak bámult, amikor szíve a férfi lába elé esett.

– Mi az? – Trevort megijesztette a lány szemében tükröződő döbbenet, arca hirtelen sápadtsága. Gyorsan az ágyhoz vitte és leültette. – Fájdalmat okoztam?

– Nem. – Ó, Jézusom, ó, édes Istenem! Isten szent anyja. – Csak elszédültem, ahogy az előbb is mondtam. Már jobban vagyok, de majd meghalok egy korty italért. Ha nem esik nehezedre, kérlek, hozz egy pohár bort.

– Hát persze. – Trevort nem győzte meg, és még gyorsan végigsimította a lány arcát. – Ülj itt, ne mozdulj. Máris jövök.

Amint kitette lábát a szobából, Darcy megragadta a párnát, és vadul öklözni kezdte. A francba is, saját csapdájába esett. Úgy tervezte, hogy behálózza, elszédíti, kétségbeesésbe dönti, kielégíti, elbódítja, és rabszolgájává teszi.

Most pedig öngólt rúgott, amikor így hirtelen beleszeretett.

Nem így akarta. A párnába vágott, aztán magához szorította, amikor gyomra összefacsarodott. Hogy fogja ujja köré csavarni a férfit, amikor Trevor már rég az ujja köré csavarta őt?

Pedig milyen remek terv volt. Minden rendelkezésére álló fegyvert, bűbájt, ravaszságot, indulatot bevet, és amikor a férfi már magatehetetlen, elereszti vagy megtartja. Addigra ideje is lett volna bőven, hogy eldöntse, melyiket választja.

De ez Isten büntetése, gondolta elkeseredve. A sors kis fintora. Biztosra vette, hogy szíve nem hódol be, míg el nem dönti, beleszeressen–e vagy sem. Most viszont nincs miről döntenie.

Életében először nem ura a szívének. Ijesztő érzés.

Gyötrelmes aggodalmában kézfejébe harapott. Most mit csináljon? Hogyan lesz képes akár gondolkozni?

Minden jól ment, amíg játék volt. Feltüzelte a gondolat, hogy egy olyan férfi, mint Trevor, nem vesz komolyan egy olyan nőt, mint ő. Nos, most ennél sokkal fontosabbról van szó.

És sokkal őrjítőbbről.

Miközben indulata fortyogni kezdett, majd pánikra váltott, Darcynak az jutott eszébe, hogy ha az efféle férfiak azt hiszik, elhajíthatják, mert drága iskolákba jártak, vagyonuk és ablakon kidobni való pénzük van, akkor nagyon tévednek.

A gazember!

Darcy szerelmes volt Trevorba, ezért úgy határozott, hogy megszerzi magának. Amint kideríti, melyik módszer a legcélravezetőbb.

Fejét felszegte, mint támadásra készülő nőstény farkas, de ekkor meghallotta a férfi lépteit a lépcsőn. Minden önuralmára és ügyességére szüksége volt, hogy ösztönös vadságát elrejtse, indulatán úrrá legyen, és bájos mosollyal fogadja Trevort.

– Jól vagy? – Trevor odalépett hozzá, és átnyújtott egy pohár bort.

Darcy kényesen belekortyolt.

– Soha jobban – felelte, és megpaskolta maga mellett az ágyat. – Ülj ide mellém, drágám, és mesélj, milyen napod volt.

Trevor csodálkozva felvonta a szemöldökét a mézesmázos hang hallatán, de azért leült Darcy mellé, és poharát az övéhez koccintotta.

– A vége volt a legjobb.

Darcy felkacagott, aztán ujját végighúzta a férfi combján.

– És ki mondta, hogy vége?

Brenna a pokolba kívánta, hogy reggel kilenckor elcibálják a munkahelyéről. Tiltakozott, szitkozódott és duzzogott, míg Darcy a mögöttük ködpamacsokat kergető, szemerkélő esőben felvonszolta a Gallagher–házhoz.

– Trevor joggal kirúghat emiatt.

– Nem fog. – Darcy keményebben markolta Brenna karját. – Megillet a reggeli szünet, nem? Fél hét óta itt rontod a levegőt. Mindössze húsz percet kérek nagybecsű idődből.

– Munka közben is elmondhattad volna.

– Magánügyről van szó, és igazán nem kérhetem meg Jude–ot, hogy ebben az esős időben lecaplasson, nem?

– Legalább azt áruld el, hogy miről van szó.

– A fenébe is, várj öt percet, jó? – Darcy továbbment a Jude nedves virágai között vezető ösvényen. Lihegett, mert vonakodása miatt Brennát – bár kis termetű volt – nehezen lehetett felráncigálni a domboldalon.

Darcy nem kopogott, s mivel az ajtót sosem zárták kulcsra, belökte Brennát, akinek sáros csizmája – miután elfelejtett lábat törölni – a bejárattól a konyháig jól követhető nyomot hagyott.

Jude és Aidán a családi boldogság tökéletes képét nyújtották, amint a régi ebédlőasztal mellett reggeliztek. Az asztal alatt elterült a reménykedőn felpislantó hatalmas kutya. Pirítós, tea és virágok illata érződött a levegőben. Darcyt szíven ütötte a látvány, és eltűnődött, korábban miért nem tűnt fel, mennyire meghittek az ilyen pillanatok. És bizalmasak.

– Jó reggelt – pillantott oda Jude, és barátságukra való tekintettel nem tett említést a sárról. – Kértek reggelit?

– Nem – vágta rá Darcy, miközben Brenna kikapott egy pirítóst a gépből. – Nem enni jöttünk – vetett leereszkedő pillantást barátnőjére. – Beszélnem kell veletek, Jude. Hatszemközt. Indulás, Aidán.

– Még nem fejeztem be a reggelim.

– Fejezd be a kocsmában. – Ügyesen egy pirítósra csapta a maradék sült szalonnát, rákaparta a tányéron maradt tojást, és Aidán kezébe nyomta. – Tessék. És most mehetsz. Női dolgokról lesz szó.

– Szép dolog, mondhatom. Hogy egy férfit csak úgy felállítsanak az asztalától, kitaszítsanak saját otthonából... – Aidán zsörtölődött ugyan, de azért felvette a kabátját. – Nők ritkán érnek meg ennyi fáradságot. Kivéve ezt az egyet – tette hozzá, és lehajolt, hogy megcsókolja Jude–ot.

– Turbékolás, enyelgés későbbre halasztva – dörrent rá Darcy. – Brennának csak pár perc ideje van.

– Ajánlom, hogy igyekezz – mondta Aidannak Brenna, aki végre beletörődött, hogy ott kell maradnia. Fogott egy bögrét, és az asztal mellé telepedett teájával, pirítósával. – Darcy ki van fordulva önmagából.

– Megyek már. De aztán időben ott légy – figyelmeztette még a húgát. Utoljára megcsókolta Jude–ot, a szokottnál hosszabban, hogy Darcyt bosszantsa.

Csettintett Finnek, megvárta, hogy a kutya boldogan előrontson az asztal alól.

– Gyere velem, haver. A mifélénknek itt nincs helye. –Finnel a nyomában kivonult. – Feküdj! – kiabált Aidán, aztán csapódott az ajtó.

– Fáradtnak látszol – jegyezte meg Brenna, és száját csücsörítve fürkészte Jude–ot. – Nem alszol jól mostanában?

– A baba ficánkolt ma éjjel. – Jude lassú körökben simogatta a hasát, és boldoggá tette a tenyere alatti türelmetlen, hullámzó mozgás. – Ébren tartott. Mellesleg nem bánom. Csodálatos érzés.

– Szundíts olyankor, amikor a baba is. – Brenna újabb pirítóst vett, és dzsemet halmozott rá. – Valaki ezt tanácsolta. És később is, amikor már világra jött. Ritkán lesz módod aludni. Milyen a terhestorna?

– Ó, nagyon izgalmas. Csodálatos. És ijesztő. Legutóbb is...

– Ha nincs kifogásotok ellene – szakította félbe őket Darcy –, szeretnék megbeszélni veletek valamit. Remélem, hogy két legjobb barátnőmet többé–kevésbé érdekli a dolog.

Brenna a szemét forgatta, de Jude elgondolkodva nézett fel, és karját összefonta az asztalon.

– Hogyne érdekelne. Miről van szó?

– Én... – Darcynak hirtelen elszorult a torka. Sípolva vette a levegőt. Felkapta Brenna teáját, és barátnője harsány tiltakozása ellenére lehörpintette. – Szerelmes vagyok Trevor–ba.

–Jesszusom. – Brenna kitépte kezéből a bögrét. – Ezért rángattál ide?

– Brenna. – Jude lágyan szólt rá, és szemét nem vette le Darcy arcáról. – Komolyan gondolja.

– Ez a lány mindig nagy feneket kerít... – De amikor Brenna is alaposan megnézte Darcyt, elhallgatott. – Ó! – kiáltott fel, aztán nevetésben tört ki, felugrott, és cuppanós csókot nyomott Darcy szájára. – Gratulálok!

–A fenébe is, nem nyertem a tombolán! – rogyott le elkeseredetten Darcy egy székre. – Miért kellett ennek így történnie? – Brennát, mint alkalmatlant, leírta, és esengve Jude–hoz fordult. – Nem maradt időm, hogy felkészüljek rá, nem tervezhettem. Úgy ért, mintha fejbe vágtak volna, és most próbálom visszanyerni az egyensúlyom, mert engem ugyan egyetlen férfi sem fog padlóra küldeni.

– Épp eleget készítettél ki közülük – emlékeztette Brenna. – Szerintem ideje, hogy egyszer te is sorra kerülj. Én egyébként kedvelem – harapott a pirításába. – Szerintem illik hozzád.

– Miért?

– Ne feledd szavad – emelte fel ujját Jude. – Mondd, Darcy, boldoggá tesz?

– Honnan tudnám? – Égnek emelte a karját, és eltolta magát az asztaltól. – Túl sok érzés kavarog bennem ahhoz, hogy kiderítsem, a boldogság is köztük van–e. És töröljétek le a képetekről ezt az önelégült, „férjes asszony"–vigyort. – Most először azért elnevette magát. – Soha nem ismertem olyan férfit, akivel ennyire jó volt együtt lenni. Pusztán a társaságában lenni. Szex nélkül is alig várom, hogy lássam, pedig ezzel sokat mondok, mert a szex valami fantasztikus.

Nagyot fújt, aztán mély levegőt vett.

– És tegnap éjjel szeretkezés után váratlanul megtörtént. Mintha gyomorszájon vágtak volna. Nem kaptam levegőt, kiszaladt a vér a fejemből, elgyöngültem. Még soha nem voltam ilyen dühös. Honnan veszi a bátorságot, hogy magába bolondítson, mielőtt még én eldöntöttem, hogy ezt akarom?

– Ó, szó se róla, nagyképű – jegyezte meg vidáman Brenna. – Micsoda példátlan szemtelenség!

– Pofa be. Tudhattam volna, hogy az ő pártját fogod.

– Darcy. – Brenna megfogta barátnője kezét, és bár szemében még nevetés bujkált, megértés is csillogott benne, ami azonnal eloszlatta Darcy neheztelését. – Trevor az, akire mindig is vágytál. Jóképű, okos, gazdag.

– Részben ez is a gond, nem? – fektette a két egymásra simuló kézre a magáét is Jude. – Megtestesíti azt, aki után sóvárogtál, vagy akit elképzeltél magadnak. Most, hogy rátaláltál, azon töröd a fejed, hogy az érzés valódi–e. És ha igen, Trevor elhiszi–e.

– Nem tudtam, hogy ilyen lesz. – Könnyek égették a szemét, és barátnői előtt végre hagyta, hogy kicsorduljanak. – Azt hittem, szórakozás lesz, bolondozás. És könnyű. De nem az. Mindig tudtam, mi zajlik egy férfiban, de nála nem. Trevor agyafúrt és dörzsölt. És istenem, de szeretem ezt benne! – Ettől csak hangosabban zokogott, és szalvétáért nyúlt, hogy megtörölje az arcát. – Ó, ha sejtené, hogy kikészített, halálosan örülne.

– Lehet, hogy igazad van, de nem azért, amiért te gondolod – jegyezte meg Jude. – Érzéseket táplál irántad, a vak is látja.

– Érzéseket, úgy ám. – Darcy hangjából kiérződött a keserűség, és érezte nyelvén az ízét, mint egy tébolyt gyógyító orvosságét. – Beszélt Carrickkel.

– Tudtam! – Brenna diadalittasan csapott az asztalra. – Bármibe lefogadtam volna, hogy te vagy a harmadik. Te is tudtad, mi, Jude?

– Logikus következtetésnek tűnt. – De Jude Darcyt figyelte. – Ugye, nem láttad sem Carricket, sem Gwent?

– Nyilvánvalóan egyiküknek sincs idejük a hozzám hasonlókkal társalogni. – Darcy képtelen volt eldönteni, hogy megkönnyebbült vagy bosszús emiatt. – Magee számára azonban szakítanak időt. Trevor elmesélte, hogy Carrick kettőnket szánt utolsó párnak, és tudomásomra hozta, mégpedig világosan és érthetően, hogy nem szándékozik eleget tenni a legenda és Carrick elvárásainak. Nem akar tőlem sem szerelmet, sem örökké tartó hűségesküt, nem bizony. Engem akar – motyogta, és tekintete elsötétült, összeszűkült, és veszélyesen megvillant. – Ágyban és lemezfelvételhez. Az első pontban kedvére tettem, s ezt kölcsönösen élveztük, és előfordulhat, hogy a másodikban is megegyezésre jutok vele. De rá fog jönni, hogy Darcy Gallagherért drágán meg kell fizetni.

Jude–nak balsejtelme támadt.

– Mi jár a fejedben?

Darcynak könnyes volt a szeme, de elszántság tükröződött benne.

– Azt akarom, hogy hason csússzon előttem.

– Közös nevező, ha jól sejtem, meg sem fordult a fejedben?

– Hah! – ült le megint Darcy. – Ha nyomorultul érzem.

A tompa szürke tömbökben kihagyott nyílások lesznek az ablakok, ajtók, morfondírozott. A tömböket kővel borítják, ezt tudta, és a követ addig öregítik, hogy ne lehessen megállapítani, hol kezdődik az új, s hol van vége a réginek.

Hagyomány keveredik majd az újjal, gondolta, amikor továbbindult. Gallagher és Magee egybeolvadása. Nos, lehet, hogy a férfinak messze tekintő tervei vannak, de Darcy még nem óhajtotta tudomására hozni, hogy szerinte ez a „fúzió" milyen mértékű kell hogy legyen.

Belépett az egyik nyíláson. A falak között is nagy munka folyt. A betonalapra, amelynek kiöntését első nap ablakából figyelte, most pallókat fektettek. Padlóból, falból csövek, huzalok, durván ácsolt deszkák végei álltak ki. Fülsiketítő volt a zaj, ahogy újabbakat fúrtak és tettek bele a tömbökbe.

Darcy végre meglátta a férfit. Egyik munkása mellett guggolt, a falból kiálló csövet vették szemügyre. Finom szürke porréteg vonta be a férfit, amely nyilván a tömb fúrása közben szállt rá. Az már Darcy baja volt, hogy porosan, szerszámövvel is vágyat ébresztett benne.

Annyira azért nem kápráztatta el, hogy ne várta volna ki, amíg a férfi feláll, odamorog egy választ a munkásnak egy kérdésre, és meglátja.

Figyelte, mint változik a férfi pillantása, és pontosan az történt, amiben reménykedett. Villanás alatti tudatosság, két tekintet összekapcsolódása, amelyből mintha tüzes szikra pattanna ki, és Darcyt az sem lepte volna meg, ha a szikra a földre hullik, és lyukat éget a padlóba. Örömmel lépett a férfihoz.

– Gondoltam, megnézem, milyen itt minden, mielőtt munkába megyek – mosolygott, és Trevor felé nyújtotta a bögrét. – És úgy véltem, ez segít majd elűzni a nyirkosságot.

Még elégedettebben nyugtázta, hogy Trevor arcán gyanú és nem meglepődés látszik.

– Kösz.

– Nagyon szívesen. Gondolom, útban vagyok itt – mondta, de azért kicsit körbefordult, és végigjártatta a tekintetét. – De olyan érdekes itt, és olyan gyorsan halad!

–Jó csapat jött össze. – Az első kortynál tudta, hogy Darcy főzte a kávét. Jó volt, erős, de nem olyan finom, mint Shawné. Ettől csak nőtt a gyanakvása. Vajon mi az ördögöt akar Darcy?

– Ha egyszer nem leszel olyan elfoglalt, vezess körbe, és mutasd meg, milyen lesz.

– Most is megmutathatom.

– Tényleg? Csodás lenne.

– Itt jövünk át a kocsmából. – A kocsma hátsó falára mutatott, amely az új tömb közé ékelődött. – Egy darabig még nem nyitunk átjárást. Biztos látod a szinteltolódást. Lefelé lejt az átjáró padlója. Így nagyobb lesz a belmagasság, viszont nem kell aránytalanul megemelnünk a tetőmagasságot. Az átjáró kitágul.

– Mint egy legyező, ha jól emlékszem.

– Pontosan. És nem külön folyosó, hanem maga az előcsarnok lesz.

– És a csövek, amik itt kiállnak?

– A mosdók. Az előcsarnok két oldalán. Brenna azt javasolta, hogy mint a kocsmában, kelta feliratot tegyünk a női és férfimosdóra. Az ajtók sötét deszkaborítással készülnek –folytatta, és összehúzott szemmel maga elé idézte, amit elképzelt. – Alatta minden modern és elegáns lesz. De az emberek a régiséget látják majd.

A lázas munka, anyagok és gépek felfordulásában Trevor az egészet látta. Készen, csillogva, ragyogva.

– Csupasz padló – sorolta tovább. – Összhangban lesz azzal, ami nálatok van. Lágy, fakó színek, semmi élénk vagy csiricsáré. Ülések lesznek az előcsarnokban, de kicsik, meghittek. Talán padok. Képek a falon, de kevés, nem feltűnő és kelta témájú.

Darcyra nézett, felvonta a szemöldökét, amikor a lány figyelmes tekintetét látta.

– Igen?

– Talán azt hittem, kívül–belül modern és elegáns lesz minden. –Valóban?

Darcy szóra nyitotta a száját, aztán megrázta a fejét.

– De nem itt – jött rá azonnal. – Nem itt, nem ennél az épületnél. Itt duachaisí akarsz.

– Rendben. Mivel nyilván ezt akarom, miért nem világosítasz fel, mi az?

– Ó, keltául annyit jelent, hogy... – Kezével körbeintett, mert nem találta a pontos kifejezést. – Hagyomány. Nem, nem egészen az. Inkább kifejezetten egy helyhez van köze, annak gyökereihez, népköltészetéhez. Ahhoz, hogy mi az, s miért épp az, ami.

Trevor szeme összeszűkült, ahogy erősen koncentrált. –Ismételd meg.

– Duachais.

– Igen, ez az. Pontosan erről van szó.

– Igazad van, hogy ezt szeretnéd megvalósítani, és ennek végtelenül örülök.

– És meg is lepett.

– Egy kicsit igen. Pedig nem kellene meglepődnöm rajta. – Arrébb lépett, mert a férfi vesébe hatoló tekintete nyugtalanná tette. – És tovább a színházba?

– Igen. Megint ajtók, kettő itt a túloldalon. – Megfogta Darcy kezét. A számukra természetes mozdulat nagy érdeklődést váltott ki a körülöttük állók körében. Szemöldökök ugráltak sokatmondóan, vigyorgás jelent meg az arcokon.

– A nézőtér három részre oszlik, köztük két folyosó. Telt ház esetén kétszáznegyven fő a befogadóképessége. Kicsi és meghitt ez is. A fókusz a színpad. És látlak, amint fellépsz.

Darcy nem válaszolt, az előtte elterülő üres teret nézte. Trevor várt egy pillanatot.

– Félsz tőle?

– Egész életemben játszottam. – így vagy úgy, tette hozzá gondolatban Darcy. – Nincs lámpalázam, ha erre célzól. Talán képzeletben fel kell építenem a fellépés képét, hogy lássam, amint te is a színházadat, hogy elég erősen áll–e. Büszke vagy arra, amit tettél és teszel. Én is ezt akarom érezni.

Nem ezzel a céllal jött ki, gondolta. Meg akarta lepni a férfit, flörtölni akart vele. El akarta érni, hogy egész nap csak rá gondoljon. Egész nap őt kívánja.

– Tetszik a színházad, Trevor, és ahogy megbeszéltük, örömmel énekelek majd benne a testvéreimmel. Ami a többit illeti – mondta, és elvette a férfitól az üres bögrét –, jobban meg kell hogy győzz. Valószínűleg énekelünk ma este. —Majd gondoskodik róla, hogy így legyen, gondolta. – Vacsorázz nálunk, maradj ott utána. Aztán gyere fel a társalgómba. Ezúttal én várlak egy pohár borral.

Nem várta meg Trevor válaszát, hanem szabad kezével felnyúlt, lehúzta magához a férfit, és megcsókolta, majd szemével még többet ígért, ha a férfi többre vágyik. Aztán megfordult és kisétált.

Amint kinyitotta a konyhaajtót, megcsapta a sütőben sülő sütemény – fahéj, alma, barna cukor – finom illata. Shawn percekkel utána érkezhetett, s azóta meg sem állt. A tűzhelyen már rotyogott valami a fazékban, és Shawn a további hozzávalókat aprította egy vastag deszkán.

Munkájából szinte fel sem pillantott.

– Napi menünek felírhatod a morzsás almatortát és a mexikói chilit. Friss lepényhalat is kaptunk, azt is süthetek.

De Darcy nem vetette bele magát a munkába, hanem a hűtőhöz ténfergett, és kivett egy üveg gyömbérsört. Íme egy kíméletlenül őszinte és abszolút megbízható forrás, gondolta, miközben a sört itta, és Shawnt nézte.

– Mi a véleményed a hangomról? – kérdezte.

– Szívesebben venném, ha kevesebbet kellene hallanom.

– Az énekhangomról, te tökkelütött.

– Nos, eddig még nem vadította meg a környékbeli macskákat.

Darcy már majdnem fejéhez vágta az üveget, de aztán rájött, hogy még nem kapott választ.

– Komoly kérdést tettem fel, és lehetne benned annyi tisztesség, hogy ugyanilyen választ adj.

Mivel hangja nem dühös, hanem merev volt, Shawn letette a kést, és teljes figyelmét Darcynak szentelte. Elmélázó arckifejezéséhez hozzászokott már, de valódi nyugtalanságához már nem.

– Gyönyörű hangod van. Erős és eredeti. De hiszen ezt te is tudod.

– Senki sem hallja magát úgy, ahogy mások.

– Szeretem hallani, amikor a dalaimat énekled.

A legtökéletesebb, legegyszerűbb válasz. Pillantása átmelegedett, és ahelyett, hogy fejbe kólintotta volna az üveggel, letette, aztán átölelte Shawnt.

– Mi a gond? – Shawn megsimogatta, majd megveregette Darcy hátát, amikor a lány felsóhajtott, és bátyja vállára hajtotta a fejét.

– Milyen érzés, Shawn, hogy eladtad a muzsikádat? Tudni, hogy mások hallják majd, olyanok, akiket nem ismersz? Felemelő érzés?

– Igen, részben az, részben tényleg magasba repít. Másrészt ijesztő és zavarba ejtő.

– De azért a lelked mélyén mindig is erre vágytál.

– Igen. Azért nem rémített meg és zavart össze, mert lelkem mélyére temettem.

– Szeretek énekelni, de nem ez a legnagyobb vágyam. Csak olyasmi, amit ha a kedvünk úgy diktálja, szívesen csinálunk. Gallagher módra. – Elhúzódott Shawntól. – Mondd csak, most, hogy eladod a dalaidat, nem veszted–e el vele az örömöt, nem válik–e olyanná, mint akármilyen más munka?

– Azt hittem, így lesz, de nem. Amikor leülök, és eszembe jut egy dallam, ugyanolyan, mint mindig is volt. – Ujjával tréfásan felpöckölte Darcy állát. – Mi emészt, drágám? Mondd el, mi baj.

– Trevor lemezfelvételt akar készíteni velem. Szerződést kötne. Énekesi pályát emleget. Szerinte piacképes a hangom.

Shawn ezernyi választ adhatott volna, a szokásos, szeretetből fakadó tréfák bármelyikét elsüthette volna. De érezte, hogy Darcynak másra van szüksége, ezért a könnyed igazságot mondta ki:

– Csodálatos leszel, és mind megőrülünk majd a büszkeségtől.

Reszketős nevetés volt a válasz.

– De az már nem olyan lesz, mint egy esti kocsmai dalest vagy egy cetli. Valóságos lesz.

– Utazni fogsz, gazdag leszel, s mindkettőre régen vágysz. Abból teremted meg, ami benned van, s ez az egyetlen módja, hogy boldoggá tegyen.

Darcy felvette a gyömbérsört.

– Egyszerre milyen bölcs lettél.

– Mindig az voltam, de csak olyankor ismered el, amikor egy véleményen vagyok veled.

– Hm. – Darcy belekortyolt az italába, és agya már a nehézségeket, csapdákat kereste. – Te és Brenna bizonyos értelemben együtt dolgoztok. Úgy értem, te szerzed a zenét, de ő hajszol. Ő intézte el, hogy Trevor meghallgasson. Úgy is fogalmazhatnánk, hogy Brenna az ügynököd vagy partnered, vagy hívjuk akárminek.

Shawn egyetértően hümmögött, aztán felvette a kést, és folytatta a darabolást.

– Mit mondjak, nagyon kardos tud lenni, ha a zenémről van szó.

Darcy aggodalmasan az ajkába harapott. – Összekülönböztök ezen?

– Nem lenne semmi baj, ha Brenna a maga dolgával törődne. – De amikor felpillantott, és meglátta Darcy arcát, felnevetett. – Jaj, az isten szerelméért, miért rágódsz? Csak heccellek. Igaz, hogy erőszakos velem, én meg megmakacsolom magam, amikor túl hevesen és túl rámenősen nyaggat. De tudom, hogy csak azért teszi, mert hisz bennem. És ez legalább annyira fontos, mint az, hogy szeret.

Keményen, fájón dobbant meg Darcy szíve.

– A hit ugyanolyan fontos és kielégítő lehet másoknak is. Kezdetben mindenesetre. Kezdetnek – ismételte meg halkan. – És nem fejezheted be, míg el nem kezded.

Eltökélt szándéka volt, hogy hisz ebben. Leakasztotta kötényét, és átment a kocsmába. Shawn összeráncolt szemöldöke alól nézett utána.

Gallaghernél sosem volt nehéz spontán dalestet rendezni. Elég volt egy–két helyen elejteni, hogy mi készül. Jobban el sem lehetett volna egy esős estét tölteni, mint zene és ital mellett, idegenek és barátok társaságában.

Nyolcra a kocsma zsúfolásig megtelt, egyik sört a másik után rendelték. Brenna beállt pultosnak, Darcy úgy érezte, hogy egy hadseregnek való ragut szolgált már fel.

És Trevor Magee még nem bukkant fel.

Az ördög vigye, gondolta Darcy, és amikor ragyogó és pengeéles mosollyal szolgált ki egy asztal köré telepedett turistatársaságot, azok kényelmetlenül néztek körül.

Ugyan miféle ember az, aki nem veszi a fáradságot, hogy elfogadja vacsorára, zenére és szexre szóló meghívását? Kőből vagy jégből, netán acélból van? Dühösen csapta le a pultra az üres poharakat. Aidán kíváncsian vonta fel a szemöldökét.

– Óvatosabban a poharakkal, Darcy. Egy sem hiányozhat, annyian vannak most itt.

– Franc essen beléjük – motyogta halkan Darcy. – Két korsó Guinness, egy Smitty's, fél korsó Harp, két brandy és gyömbérsör.

– Vidd ki, kérlek, a vizet Jude–nak, amíg a Guinnessen leülepedik a hab, és próbáld rábeszélni egy kis ragura. Pár napja nagyon rossz az étvágya.

Már csak szokásból is feleselni akart, de lehetetlennek érezte, hogy olyanba marjon bele, aki ennyire aggódik a felesége miatt. Inkább bement a konyhába, kimerte a ragut, a tálcára mellé tett egy kenyérrel teli kosarat és kis vajat. Aztán a vízzel és jéggel együtt Jude asztalához vitte.

– És most enni fogsz – jelentette ki Darcy, amikor letette elé az ételt. – Különben Aidán halálra aggódja magát, Shawn sértésnek veszi, én meg dühös leszek.

– De én...

– Komolyan mondom, Jude Frances. Unokaöcsémre vagy -húgomra is gondolnod kell, és akár egyik, akár másik, nem hagyom, hogy éhen maradjon.

– Csak éppen... – Jude körülnézett, aztán intett Darcynak, hogy hajoljon közelebb. – Az elmúlt pár napban, de lehet, hogy öt–hat napja kívánós vagyok. Egyszerűen képtelen vagyok leküzdeni, nem tudok parancsolni magamnak. Fagylalt – suttogta. – Csokoládéfagylalt. A héten vagy egy mázsát ettem belőle, teljesen kifosztottam a boltot.

Darcy nevetve felhorkant.

– És mi a baj vele? Jogod van fagylaltot enni.

– Olyan közhelyes. Még ha nem eszem mellé savanyúságot vagy semmi ilyen nevetségeset, de akkor is. Szörnyen szégyellem, még Aidannak sem mertem bevallani.

– Aki vétkezik, fizesse meg az árát. – Darcy közelebb tolta hozzá a tálat. – Egyébként sem lehet fagylalton tartani egy babát. Eszel egy keveset Shawn ragujából, és mert ilyen jó kislány vagy, és fenntartod a helyet annak a Magee nevű fajankónak, holnap hozok neked fagylaltot.

Jude igyekezett, hogy ne lássa rajta a duzzogást, és felvette a kanalat.

– Csokoládésat. És a fajankó most sétált be.

– Igen? – Büszkesége és indulatossága nem engedte, hogy megforduljon. – Átkozottul itt az ideje. Mit művel? – Felvette Jude ásványvizét, és fesztelenül kitöltötte.

– Néz, de nem lát, ahogy a férfiak szoktak. Szerintem téged keres. Á, ez célba talált. Istenem, hogy néz rád! Csodásan: szenvedélyesen, birtoklón és kissé fennhéjázón. Nem egyedül jött, egy férfi van vele: nagyon elegáns, városi, vonzó férfi, aki mulat a látványon, és nem találja a helyét. – Jude észre sem vette, de közben lenyelt egy kanál ételt. – Barátoknak látszanak – folytatta. – Az idegen barátian Trevor vállára tette a kezét, és a bárpult felé intett. De Trev a fejét rázza, és ebbe az irányba int. A barát most vett észre, és egészen a hajáig felrántotta a szemöldökét. Nem értem, miért nem esett le az álla.

Darcy elismerően hajtotta félre a fejét.

– Pokolian jól csinálod.

– Pszichológus, író. Jó megfigyelők. Csak Istennek hála, jobban írok, mint analizálok. Már alig várom, hogy halljam a ma esti zenét – emelte fel a hangját, hogy jelezze Darcy–nak, hogy hallani lehet, amit mond, és hallatni is akarja. – Örülök, hogy sikerült asztalt találnunk, mielőtt dugig megtelik a kocsma.

– Leültetnénk a pult mögé. Edd meg a ragut, mielőtt kihűl.

– Én igazán nem... Jó estét, Trevor.

Darcy felkészülten fordult hátra, és barátságos mosolyra húzta a száját.

– Micsoda szerencséd van! Jude asztalt foglalt, amit szerintem boldogan megoszt veled. Ma minden hely foglalt. –Ugyanolyan mosollyal nézett a másik férfira, aki Trevor mellett állt, és élvezettel látta szemében a leplezetlen elragadtatást. – Jó estét önnek is.

– Darcy Gallagher, Jude Gallagher, Nigel Kelsey. Régi barátom.

– Örvendek.

– Trevor nem említette, hogy szépségek vesznek majd körül. – Nigel először Jude–dal fogott kezet, és finoman kezet csókolt neki, aztán Darcy keze fölé hajolt.

– Egy charmeurt hoztál, Trevor. Foglaljon helyet, és mondja, mit hozhatok inni. Már rég el kellett volna hoznom a pulttól egy rendelést.

– G és T–t kérek – rendelt Nigel. –Jéggel és citrommal?

– Igen. Köszönöm.

– És egy korsó Harpot – mondta Trevor.

– Máris itt vagyok. És ha enni akarnak, nagyon finom ma a ragu.

– És ha nem akarnak, akkor is – motyogta Jude, amikor Darcy elment az asztaltól.

– Szóval maga az amerikai írónő, aki hozzáment a kocsmároshoz – telepedett le egy zsámolyra Nigel, aki városias fekete pulóvert, nadrágot és zakót viselt.

És úgy fest, mint egy táncházba pottyant bohém, gondolta Jude.

– Amerikai voltam, amikor ideérkeztem, és itt derült ki, hogy író vagyok. Maga angol? – kérdezte az akcentust felismerve.

– Született és tősgyökeres londoni. Trevnek igaza volt ezzel a hellyel kapcsolatban – tette hozzá Nigel, és körbepillantott. – Hiteles, mint egy filmdíszlet. Átkozottul kifogástalan.

– Mi is így találjuk.

– Nigel nem lekezelően gondolta – ült le Trevor Jude mellé a keskeny bokszban. – Csak hatókör.

– Bóknak szántam. Az angol kocsmák, kivált a városiak, szertartásosabbak az íreknél. És nem szolgál fel bennük olyan pincérnő, aki szép, mint egy filmcsillag.

Megfordult, hogy alaposabban szemügyre vegye Darcyt.

– Azt hiszem, ez szerelem első látásra.

– Agyalágyult vagy. Miért nem eszik? – kérdezte Trevor Jude–tól. – Darcy tévedett a ma esti raguval kapcsolatban?

– Nem. – Jude bűntudatosan evett még egy kanállal. – Mesés. Csak nem vagyok éhes. Az utóbbi időben... szóval...

– Kívánós? – Amikor Jude elpirult, Trevor felnevetett. – A húgomnál mind a három alkalommal Fig Newtons volt reggelire. Tucatszám tömte magába.

– Csokoládéfagylalt, uzsonnára. Tonnaszám. – Jude óvatos pillantást vetett Aidanra. – Még nem vallottam be. Aidán attól fél, hogy fokozatosan elsorvadok. Mintha ilyesmi fenyegetne – tette kezét a hasára.

– Már itt is vagyok. Gin tonikkal és egy Harp. – Darcy letette a poharakat. – Ételt is hozhatok?

– Ragut kérünk – jelentette ki Trevor, mielőtt Nigel rendelhetett volna. – Később még énekelsz?

– Lehet. – Darcy huncutul rákacsintott és elvonult.

– Miért nem hagytad, hogy megnézzem az étlapot? – panaszkodott Nigel.

– A hölgy segítségére sietünk. Ugyanazt esszük, így egy–egy adagot veszünk az övéből is, és máris kimentettük szorult helyzetéből.

– Isten áldja meg – hálálkodott Jude mély átérzéssel, és odatolta Trevornak a kenyereskosarat.

Alig hozták ki az ételt, amikor felcsendült a muzsika. Először egy hegedű és síp egy elülső asztal mellől, amely mellett sokan szorongtak. Az asztalon talpalatnyi hely sem volt a poharak, korsók, cigarettásdobozok és hamutartók miatt.

A beszélgetés nem maradt abba, ahogy muzsikálni kezdtek, csak halkabbra váltott. Az asztal Darcyhoz tartozott, figyelte meg Trevor. A lány összeszedte az üres poharakat, a teli hamutartók helyett tisztákat tett le. Egy tangóharmonikás öregember megpaskolta Darcy fenekét, mint kisbabáét szokás, aztán lábával verte a taktust, átvette a dallamot, és kikerekítette.

– Brian Fitzgerald hegedül – magyarázta Jude. – Szegrőlvégről unokatestvérek vagyunk. Az ifjú Connor játszik sípon, Matt Magee – bizonyára unokatestvére, Trevor – a kis tangóharmonikán. A gitáros Patty Riley, a másik nőt, a másik hegedűst nem ismerem. Valószínűleg nem helybeli, különben tudnám, ki az.

Nigel belekóstolt a raguba.

– Sok nem helybeli muzsikus jön el egy ilyen közvetlen összejövetelre?

– Sok. Gallagher összejövetelei híresek, akár közvetlen, akár hivatalos estet szervezünk. – Szeretettel nézett Trevorra, aki könnyedén átkanalazta a ragut a maga és Nigel tányérjába. – Ezért a jótettéért magáról nevezném el a babát, de felkelteném Aidán gyanakvását.

– Nem gond. Shawn zseniálisan főz.

– Azt hittem, Trev túldicséri legújabb művészünk konyhaművészeti képességeit – látott neki boldogan Nigel a ragunak. – De tudhattam volna. Trev sosem téved.

Nigel a nevetésre figyelt fel. Meleg, nőies, szexi. Odanézett, és figyelte, ahogy Darcy kezét az öreg vállára teszi, lábával kopogja a ritmust, aztán dalolni kezd:

Híres a Kerry–hegység hetedhét határban,

Pénzét számolta Farell kapitány, amikor arra jártam.

Nigel letette a kanalát, összpontosított, és kizárta a háttérzajt.

Pisztolyt rántottam, aztán a kés következett.

„Megvagy, bitang!– rivalltam. – Pénzt vagy életet!"

Eleven, nyugtalan dal volt, rámenős szöveggel, ami nem kívánt különösebb énektehetséget, kivéve a gyors részeknél. De elég volt az első versszakot hallania, hogy tudja.

Trevorra pillantott és bólintott.

– Nem. Sosem tévedsz.

Skót táncok, dzsiggek, keringők és balladák következtek, hol csak zene, hol ének is. Amikor Shawn is kijött a konyhából, és csatlakozott az éneklőkhöz, Nigel végre együtt látta a három Gallaghert.

– Kiváló gének – mormolta, és Jude arca felragyogott.

– Hát nem gyönyörűek? És hallgassa csak – tette hozzá, amikor azok hárman a merész ír forradalmárokról, a fenianusokról kezdtek énekelni.

Családja feletti öröme nem akadályozta meg Jude–ot abban, hogy észrevegye, amint a két férfi pillantást vált. Beszélgetni akarnak, méghozzá négyszemközt, és nem az ő társaságában. Nos, tartozik annyival, hogy magukra hagyja őket. Amikor véget ért a dal, megveregette Trevor karját.

– Elvonulok egy nyugodt csésze teára a konyhába – mondta, majd gondolatban hozzátette: és kiosonok a hátsó ajtón, majd irány haza. – Köszönöm a kellemes társaságot, a megmentő közbeavatkozást. Öröm volt megismerni, Nigel. Remélem, jól érzi majd magát nálunk.

Megpróbált feltápászkodni, de nem járt sikerrel. Hálás volt, amikor Trevor ügyesen talpra segítette. Ösztönösen arcon csókolta a férfit.

– Jó éjt.

A hegedűsök felelgetőst játszottak, de Nigel csak arra várt, hogy Jude két lépést tegyen, és hallótávolságon kívül kerüljön.

– Aranybánya ez a három ember.

– Lehet, de Aidán nem hagyja itt a kocsmát, és Shawn sem mozdul. – Trevor korsó sörét fogta. – Fellépnek itt helyben, lemezfelvételt csinálnak. De csak a családért, a Gallagher–kocsmáért, viszont hosszú távú tervekről hallani sem akarnak.

– Darcyt nem említetted.

– Próbálom meggyőzni. A szíve idehúzza, és lojális a testvéreivel. Ellenben szereti a gazdagságot. Meg kell győznöm, hogy mindkettőt megkaphatja. – Ujjaival dobolt, és figyelte, ahogy az egyik hegedűs odaadta Darcynak a hangszert az üres korsó helyett, aztán felállt, és újratöltötte a korsót, míg a lány folytatta a játékot.

– Ilyen arccal, hanggal és istenemre, ilyen játékkal mindent megkaphat, amit csak akar.

– Tudom. – Az érzés, hogy ez nem szolgál osztatlan örömére, arra késztette Trevort, hogy letegye a poharát. – És hidd el, ezzel ő is tisztában van.

– Nem az a naiv ír hajadon, mi? Ezzel együtt még sosem tapasztaltam, hogy ha egyszer döntöttél, kudarcot vallottál volna. Biztos szerződést kötsz vele, Trev. – Nigel rágyújtott megfogyatkozott Players cigarettái egyikére, és a kifújt füstön át Trevor arcát fürkészte. – Mi mást vársz tőle?

Kínos kérdés, feszengett Trevor. Nagyon is kínos.

– Még nem tudom.

– Ha úgy határozol, hogy csupán üzleti kapcsolatról van szó, igazán szívesen... – Trevor éles pillantása láttán azonnal elhallgatott. – Vedd úgy, hogy semmit sem mondtam, és egyszerűen odaballagok a pulthoz, hogy rendeljek még egy gint tonikkal.

– Jó ötlet.

– Oxfordi első félévünk óta nem vesztünk össze lány miatt, és akkor is te nyertél. – Nigel felállt, és Trevor korsójára intett. – Még eggyel?

– Kösz, de nem. Tiszta fejjel akarok gondolkodni. És Nigel... ne igyál többet, mert egyedül kell hazavezetned a házikóba.

– Értem. Mindig is szerencsés gazember voltál. Amennyire Trevor látta, szerencse mellett másra is szüksége lesz, ha Darcy Gallagherrel ki akar jönni.

A férfi a társalgóban várt a lányra – Darcy így szerette nevezni nappaliját. Nyugtalanul várakozott Darcy szép holmijai között. Illata betöltötte a szobát, és e láthatatlan emlékeztető miatt szinte tűkön ült.

Nem akart emlékeztetőt. Darcyt akarta.

Szobájában minden nőies volt, de nem amolyan bidres–bodros nőiesség, elegancia sugárzott tárgyaiból. Selymes párnák – amelyekről Trevor nem sejtette, hogy Darcy maga varrta őket – művészi elrendezésben hevertek a szófán. Magas, karcsú vázában hosszú szárú, élénkvörös virágok.

A falon egy sellőről készült festmény: a lány kiemelkedik a kék tengerből, teste diadalmas ívben hajlik hátra, csillogó, hosszú fekete haja nedvesen tapad hátára, keble fedetlen.

Lélegzetelállító, érzéki és mégis ártatlan ábrázolás volt.

Egyszerűen, ugyanakkor gyönyörűen megfestett kép. Bárkinek feltűnik a hasonlóság, gondolta Trevor. Az arcforma, a telt ajkak vonala.

Kíváncsi lett volna, vajon Darcy állt–e modellt a képhez, és azonmód kedve lett volna megfojtani a művészt.

Súlyos gond, gondolta rögtön utána. Súlyosabb Darcy iránt nem csökkenő vágyánál is. Gyűlölte, ha egy kapcsolatot féltékenység és bírvágy tett tönkre. Nemcsak veszélyes, nemcsak gyengeségre vall, de... meddő is.

Vissza kell lépnie, le kell ráznia magáról ezt a szexuális kábultságot, amiben él, amióta csak meglátta a lányt abban az átkozott hálószobaablakban.

Aztán Darcy benyitott, és Trevor többé se nem látott, se nem hallott.

– Hazaküldted Nigelt egymagában? – kérdezte a lány, és a csukott ajtónak dőlt.

– Nagy fiú már.

Lenyúlt, és bezárta az ajtót.

– Remélem, említetted, hogy ne várjon meg. Trevor odalépett hozzá.

– Egész éjjel talpon voltál.

– Talpon bizony, és fáj is a lábam.

– Akkor ne állj rajta – kapta fel a férfi.  Darcy nevetve nyakához dörgölte az orrát.

– Nem fogod elhinni, de máris jobb.

– Édesem, hisz ez még csak a kezdet.

15.

– Kávét.

Egy férfi nem élheti túl kávé nélkül, ha mindössze három órát alszik. A szex kielégít, az étel energiát ad, a szerelem életben tart, de kávé nélkül mi értelme az életnek?

Főként hajnali fél hatkor.

Lezuhanyozott, belebújt farmernadrágjába, de tovább egy lépést sem tudott tenni életet jelentő kávéja nélkül.

– Kávét – suttogta közvetlen Darcy fülébe, aki jobban belefúrta magát a párnába. – Kérlek. Csak annyit mondj, hol tartod a kávét.

– Mmmm. – Darcy megmoccant, lustán megfordult, és karjával átölelte a férfi nyakát. – Korán van még ahhoz.

– Kávéhoz sosincs se korán, se későn. A kávéhoz mindig megfelelő az idő, Darcy. Könyörögve kérlek, csak egy szót mondj, hogy hol tartod.

Darcy kinyitotta a szemét, és a halvány fény nem oszlatta még el az előző éjszaka emlékeit. Csupán ez mentette meg Trevort attól, hogy felbőszüljön.

– Borotválkoznod kellene. – Darcy felemelte másik kezét, és megsimította a férfi arcát. – Ó, olyan kemény, férfias és veszélyes a külsőd! Bújj vissza az ágyba.

Szex egy gyönyörű nővel. Kávé. Az élet egyik legkeservesebb döntési helyzete. Egy férfi, aki mindkettőt megkapja, császár. De mindent a maga idejében.

Karját a lepedő alá és Darcy puha, meleg teste alá csúsztatta. És kiemelte az ágyból.

– Megmutatod, hol van.

Egy percbe telt, míg Darcy rájött, hogy Trevor a konyha felé cipeli.

– Trevor! Anyaszült meztelen vagyok!

– Tényleg? – A férfi lepillantott rá, tekintete kiéhezetten siklott végig a lány gyönyörű testén. – Még ilyet. Kávét adj, Darcy, és tied a világ.

Darcy szipogott, fújtatott, aztán nagyot sóhajtott.

–Akkor tartják meg az ilyen ígéretet, amikor piros hó esik. – A szekrényre mutatott, aztán felvisított, mert Trevor teketória nélkül felültette a konyhapultra, amelynek hidege sütötte meleg, meztelen fenekét. – Csirkefogó!

– Nem látom.

– A férfiak azt sem látják, ami az orruk előtt van. – Darcy szitkozódva arrébb csúszott, és félretolt néhány dobozt. –Tessék, itt van. Majdnem kiszúrta a szemed. És most biztos azt akarod, hogy főzzem is meg.

Kellemes gondolat volt. Reménykedve odatenyerelt a lány elé, és simogatta, csókolgatta duzzogó ajkát.

– Megtennéd?

Darcy biztos fejbe vágja a kávésdobozzal, ha zuhanyozástól nedves, kócos hajával, álmos szürke szemével és borostájával nem olyan átkozottul jóképű.

–Jaj, menj innen, és hagyd, hogy kihozzam a köpenyem.

– Miért?

– Nem főzök kávét meztelenül.

– Miért?

Darcynak nevetni volt kedve, de inkább összehúzta a szemét. –Mert fázom.

—Ó! – Trevor bólintott. – Logikus. – Levette a lányt a pultról, csókot nyomott a homlokára, aztán elment a köpenyéért.

Darcy hatalmas ásítások közepette megtöltötte a vízforralót, kivette a kancsót és a szűrőt. Kávéadagolás közben már reszketni kezdett a hidegtől, amikor Trevor visszajött a köpennyel.

Trevor egy pillantást vetett a felszerelésre, míg Darcy belebújt a köpenybe.

– Vennem kell neked egy automata kávégépet. – Nem főzök olyan gyakran kávét, hogy érdemes lenne.

Rendszerint teával indítom a napom. – Az egyszerűen... undorító. Ezúttal a lány felkacagott.

– Á, végre valami gyengeség. Sikerült találnom egyet. Tessék, kész is vagyok. Most már csak azt kell kivárnunk, hogy a víz felforrjon. – Felnyúlt egy bögréért, és olyan csinos volt, ahogy lábujjhegyre állt, és hátrarázta hosszú, kócos haját, hogy a férfi beleszédült a...

Csak egyszerűen beleszédült, bizonygatta magának. Elszédítette a látvány.

– De ne hidd, hogy reggelit is csinálok neked.

Muszáj volt megérintenie, egyszerűen csak megsimogatnia. Átölelte, száját nyakára szorította, ahogy Darcy háta mögött állva odavonta magához.

– Kicsinyes vagy.

Darcynak megdobbant a szíve, aztán szaporán kezdett verni. Egyszerű, kedves mozdulat volt, édes meghittség, amit a lázas szeretkezés sosem nyújt. Szorosan lehunyta a szemét, és nagyon, de nagyon óvatosan, könnyedén válaszolt.

– Milyen szeretetteljes hangulatban vagyunk ma reggel! Általában nem jellemző rá, gondolta értetlenül a férfi. Ha nem lett volna olyan kellemes, még el is töprengett volna ezen a rejtélyen.

– Szeretetem ezernyi jelével halmozok el minden nőt, aki kávét főz nekem. És ha még reggelit is készít, a rabszolgája leszek.

– New York City összes pincérnője az asztalodért verekedhet. – Darcy rátette a kezét a derekán összekulcsolt kezekre. Egy pillanatig még fürödni akart a nyugodt, megállapodott szerelem illúziójában. – Én nem keresek rabszolgát, de szívesen látlak bármire, amit össze tudsz kaparni.

Trevor pirítós mellett döntött, mert Darcy láthatóan nemigen tartott mást otthon, és a pultnak dőlt, míg a pirítós elkészült, Darcy pedig leforrázta az őrölt kávét.

– Istenem. – Trevor mélyen beszívta a levegőt. – Hogy élhet bárki is anélkül, hogy reggel ezt az illatot szívná be? – Szánakozó pillantást vetett Darcyra. – Tea...!

– Ti, jenkik olyan sokat isztok belőle, hogy nem veszitek észre, hogy az illata jobb, mint maga az íze.

– Istenkáromlás. Két háztömbnyire a lakásomtól van egy csemegeüzlet. Ott olyan kávét főznek, amitől hálakönnyek gyűlnek egy férfi szemébe.

– Hiányzik, látom. – A kávéillat annyira megbabonázta

Darcyt, hogy levett magának is egy bögrét. – Kis kávézók, csemegeüzletek, a nyüzsgés. – Kinyitotta a hűtőszekrényt, és kivett egy kis doboz tejszínt. – Mi hiányzik még New Yorkból?

Kiugrott a pirítós.

– A bagel.

– Bagel? – Darcy dzsemet, vajat vett elő, aztán csak állt, fogta őket, és a férfira bámult. – Egy ilyen leleményes embernek New Yorkból a kávé meg a bagel hiányzik?

– E pillanatban száz dollárt is megadnék egy friss bagelért. Ne vedd sértésnek az ír kenyér iránt. De komolyan.

– Nos, ez elképesztő.

Valami tréfán gondolkozott, de a kávéillat beindította az agyát. Remek ziccer, amit nem hagyhat ki.

– New York többet kínál, mint kávét és bagelt, bár ezek sem elhanyagolhatók. – Az elé nyújtott tányérra tette a pirítóst. – Éttermek, színházak, művészet és az anyagias gondolkodásúaknak bármit és mindent, amit pénzért kapni lehet. Imádnád.

– Mert anyagias vagyok?

– Mert ha tudod, mit akarsz, ott szinte kizárt, hogy ne találnád meg. Kösz. – Mélységes, őszinte hálával vette el a bögre kávét. – Többek között oda is mehetsz, ha szerződést kötsz a Celtic Records–zal.

Á, szóval lezárjuk a meghittségét, s áttérünk az üzleti kérdésekre. És nincs is miért bánkódni emiatt.

– És miért mennék New Yorkba?

– Ugyanazért, amiért Dublinba, Londonba, Chicagóba, Los Angelesbe, Sydneybe vagy ahol csak megfordulunk. Koncertek, média, megjelenés.

Darcy cukrot és tejszínt tett a kávéjába.

– Komoly ígéret, amikor azt sem tudod, hogy sikerül a lemezfelvétel, milyen lesz a fellépés, vagy hogy bírom az ezzel járó életet.

– Tudom. Az a dolgom, hogy tudjam.

– Trevor. Te sokféle üzlettel foglalkozol, és lefogadom, hogy mindegyiket nagyszerűen intézed. De ez az egy kizárólag engem illet. Hiszek neked, gyökeresen megváltoztatom az életem, mindent felrúgok. Nagy kockázatot vállalok pusztán azért, mert neked tetszik a hangom. – Felemelte a kezét, amikor a férfi meg akart szólalni. – Tudom, hogy te is kockáztatsz. Befektetés leszek. De hiszen eszközölsz más befektetéseket is, nem? Ha az egyik nem hajt hasznot, majd hajt a másik, így nagy veszteség nem ér. Bosszant, csalódást okoz, de nem fut zátonyra az életed.

– Világos beszéd – jelentette ki némi gondolkodás után a férfi. – Öltözz fel.

– Tessék?

– Gyerünk, öltözz fel. Azt hiszem, e tekintetben eloszlathatom a kételyeidet. – A konyha falán levő órára pillantott. – Igyekezz, jó?

– Hát neked aztán van bőr a képeden! Parancsolgatsz, ráadásul hajnali hatkor!

Trevor már majdnem megkérdezte, mi köze az időnek ehhez, aztán bölcsen úgy döntött, hogy Darcy jobban megmakacsolná magát, ha most vitába száll vele.

– Bocsáss meg. Kérlek, tarts velem. Nem tart soká, és választ ad a kérdésedre, amely nagyon is indokolt.

– Agyafúrt vagy, mi? Nos, hajlandó vagyok veled menni, mert amúgy is fent vagyok. De ne feledd, hogy nem vagyok a fizetett alkalmazottad, és nem ugrom, ha füttyentesz.

Megfordult, és átvonult a hálószobába. Trevor pedig elégedetten tüntette el pirítósat és kávéját.

Trevor aznap másodszor rángatott ki valakit az ágyból. A körülményeket másodszor már nem lengte körül a bensőségesség hangulata.

– Menj a pokolba! – dühöngött Nigel. – Ha a barátnőd ezen a hajnali órán kirúgott az ágyból, aludj a szófán. – Nem kelek fel, és nem fekhetsz mellém.

– Nem én akarok az ágyba bebújni, hanem azt akarom, hogy te bújj ki belőle, de azonnal. Darcy lent vár.

Nigel szorosan lehunyt szeme felpattant.

– Úgy érted, ő bújik mellém?

– Juttasd eszembe, hogy alkalomadtán jól képen töröljelek. Most pedig kelj fel, öltözz fel, és tedd magad szalonképessé.

– Senki sem szalonképes – hánykor is? –, Jesszusom, hajnali fél hétkor!

– Sürget az idő, Nigel. – Trevor megfordult és kiment. – Öt percet kapsz.

– Legalább azt a kibaszott kávét tedd fel! – ordított utána Nigel.

– Még egy kávét nem főzök – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon Darcy, amikor Trevor lejött a lépcsőn. A lány karba font kézzel állt, és kemény tekintettel meredt Trevorra. Határozottan Trevor tudomására hozta, hogy nem tetszik, ahogy iderángatta.

– Nem baj – kapta el a kezét Trevor, és magával húzta a konyhába. – Kérsz most egy teát?

– Teával nem békíthetsz meg. Még arra is alig hagytál időt, hogy kirúzsozzam a szám.

– Nincs is szükséged rá.

Mivel még nem tette fel forrni a vizet, gyanította, hogy a sziszegés Darcytól és nem a teafőzőtől származik.

– Ó, istenem, csak egy férfi képes ilyen ostobaságot mondani s közben váltig azt hinni, hogy bókol.

Trevor feltette a kávét, aztán visszafordult Darcyhoz.

– Életemben nem láttam hozzád foghatóan gyönyörű nőt – jelentette ki. – Pedig számtalan gyönyörű nőt ismertem.

Darcy még fortyogott magában, de azért leült az asztalhoz.

– Hízelkedéssel nem jutsz messzire.

Mindketten meglepődtek, amikor a férfi odalépett hozzá, két keze közé fogta Darcy arcát, és maga felé emelte.

– Eláll a lélegzetem tőled, Darcy. És ez nem bók, hanem tény.

A lánynak megdobbant a szíve. Képtelen volt uralkodni magán, érzelmei ott örvénylettek a tekintetében.

– Trevor – mormolta, és magához húzta a férfit, majd mikor szájuk összeért, újra a férfi nevét suttogta.

És hirtelen ott volt megint, mint egy fényvillanás: a szerelem és a vágyódás, kimondatlan kívánságok. És egy pillanatra, annyi ideig, míg a sóvár szív egyet ver, Darcy érezte, hogy Trevor mindezt viszonozza is, és teste–lelke úgy fénylett, mint egy drágakő, melyet napsugár ér.

És megesküdött volna, hogy muzsikát hall. Szerelmes hárfákat, sípok ünnepi zenéjét, dobok kéjes ütemét. És az ajka, amely a férfiéval összesimult, is a maga dalát játszotta. Egy örömódát.

– Bocsánat a zavarásért – szólalt meg szárazon Nigel. Az ajtóban állt. – De azt mondtad, siessek.

A fény megtört, elenyészett. Trevor elhúzódott Darcytól, de keze még arcát fogta, tekintete az övébe mélyedt. Aztán hátrébb lépett, és zene helyébe néma csönd támadt.

– Igen. – Valami visszhangzott Trevor fejében, szívében, de képtelen volt megragadni. Kezével megdörgölte a mellkasát, mert szíve fölött az ezüstmedál hirtelen felforrósodott.

A teafőző sivítani kezdett mögötte. Kétségbeesett, rendületlen sikoly. Trevor megfordult, és alig leplezett dühvel zárta el. Haragjára nem tudott értelmes magyarázatot találni.

–Jó reggelt, Darcy. – Nigel úgy érezte, mintha hímes tojásokon járna, de igyekezett megőrizni elbűvölő, kellemes mosolyát. – Megkínálhatom egy kávéval, ha elkészült?

– Köszönöm, de nem kérek, mert ma reggel már ittam egyet. Miután engem is durván kirángattak az ágyból.

– Ó, amikor Trevorunknak olyan a kedve, senki sincs biztonságban – mondta Nigel, aki úgy határozott, jó képet vág a dologhoz. Leült az asztalhoz. – Olyan, mint egy szökőár.

– Valóban?

– Krisztusra mondom, igen. – Nigel rágyújtott a nap első cigarettájára. – Vagy hagyod magad sodortatni vele, vagy megfulladsz. Persze ez csak az egyik módja annak, ahogy ő rendezi a dolgot, ha akar és a maga módján akar valamit.

Darcy kezdte élvezni a dolgot.

– Meséljen még – hajolt előre.

– Célratörő ember, aki ritkán tér le kijelölt útjáról, vagyis csak olyankor, ha érdemesnek tartja. Egyesek szerint nem ismer kíméletet, és nem is tévednek nagyot. – Elhallgatott, és füstfelhőt fújt. – De olyan fiú, aki szereti az édesanyját.

– Pofa be, Nigel – parancsolt rá Trevor, és Darcy felkacagott.

– Nem hallgatok, míg meg nem kapom a kávém.

– Hohó, és szembe mer így szállni vele?

– Engem is szeret – vetett csillogó pillantást Nigel a tűzhely mellett búsongó Trevorra. – Ki ne szeretne?

– Én is egyre jobban kedvelem. És mit kellene tudnom még erről a kíméletlen egyénről, aki szereti az édesanyját?

– Pengeéles esze van, vág, mint a borotva. Pokolian okos, és hűséges, bár makacs. Nagylelkű, de lehetetlen kihasználni. Mindenben imádja a hatékonyságot, becsületességet és alkotó szellemet. És ellenállhatatlan a szebbik nem körében, ez köztudott róla.

– Elég – tette le Nigel elé a kávét bosszúsan, ám változatlan nyugalommal Trevor.

– De hiszen biztos vagyok benne, hogy még csak az elején tart – tiltakozott Darcy. – A téma pedig rendkívül érdekes.

– Olyasmiről akarok beszélni, ami számodra még érdekesebb. Nigel a Celtic Records londoni leányvállalatának vezetője. Személyes szinten bármilyen bosszantó is tud lenni, szakmai téren tévedhetetlenül agyafúrt.

– Igaz. – Nigel ivott a kávéból. – Nagyon is igaz.

– Hallottad énekelni tegnap este Darcyt a kocsmában. Se mikrofon, se szűrő, se hangszerelés, se próba. Úgyis mondhatjuk, hogy a lehető legközvetlenebb körülmények között. Mi volt a benyomásod róla?

– Nagyon jó volt.

– Ez itt nem tárgyalás, Nigel. Nem feltételekről alkudozunk. Egyenesen mondd meg, mi volt róla a véleményed.

– Rendben. – Nigel leszórta a hamut, és szívott egyet a cigarettáján. – A szakmámban olykor–olykor igazi drágakőre akad az ember, egy gyémántra vagy a maga esetében zafírra, mert az jobban megy a szeme színéhez. Egy ritka, ragyogó, ismeretlen drágakőre, akit még senki sem fedezett fel. Ezt hallottam énekelni tegnap a Gallagher–kocsmában. Szeretném ezt a drágakövet megfelelő foglalatba tenni.

– Rád hagyom, hogy elmagyarázd, mi is lenne ez a foglalat. Muszáj elindulnom az építkezésre, mert máris késésben vagyok. – Trevor felkapta kulcsait a pultról, ahova Nigel előző éjjel hajította. – Itt hagyom neked a kocsit.

Darcy vakon meredt a kulcsokra.

– Kösz, de majd visszasétálok. Kitisztítja a fejem, és szívesebben is gyalogolok.

– Ahogy gondolod. – Lehajolt, kezét Darcy vállára tette. – Mennem kell.

– Nem gond. Várlak ebédre a kocsmában, mivel szerény reggelivel kellett beérned.

– Ha lesz rá időm. – Futó csókot nyomott Darcy ajkára, majd Nigelhez fordult. – Gyere le később, és nézd meg az építkezést. A séta jót tesz eltunyult lábaidnak.

–Köszönöm szépen. – Amikor Trevor elment, Nigel felállt, hogy töltsön még kávét magának. – Biztos, hogy nem kér egy csészével, Darcy?

– Köszönöm, de tényleg nem kérek.

Nigel kitöltötte a kávét, és mosolyogva leült.

– Szóval...

Elhallgatott, amikor Darcy felemelte a kezét.

– Kérem. Engedjen meg egy kérdést. Akkor is azt mondta volna, amit az előbb mondott, ha nem feküdtem volna le Trevorral? Kérem, legyen őszinte – folytatta, amikor a férfi szeme megrebbent. – Nem adom tovább, amit felel, erre meg is esküszöm, de számomra nagyon fontos az igazság.

– Szóval az igazságot szeretné hallani. Ha nem feküdt volna le Trevorral, könnyebb és kevésbé kínos lett volna azt mondanom, amit mondtam.

– Nekem is jobb lett volna, de nincs mit tenni. Remélem, tudja, hogy én is igazat mondok. Nem azért feküdtem le Trevorral, hogy jó szerződést ajánljon nekem.

– Megértettem. – Nigel elgondolkodva gyújtott rá egy újabb cigarettára. – Viszonyuk akadályozza meg abban, hogy szakmai kapcsolatba kerüljön vele?

– Nem is tudom. Általában nem szokott viszonyt kezdeni a hozzá szerződött művészekkel, ugye? Nem jellemző rá.

– Nem. – Érdekes, töprengett Nigel. Mi több, lenyűgöző. Ha nem téved, ez a lány szerelmes. – De még soha nem volt kapcsolata olyannal, akit szerződtetni akart. Úgy is mondhatnám, hogy ebben az esetben lezárult a fogadáskötés.

Ó, dehogy, gondolta Darcy. Még csak most fog fogadást kötni. Élete legnagyobb tétét teszi fel.

– Ha leszerződöm a Celtic Recordshoz, mit várnak el tőlem?

Nigel legbájosabb mosolyát öltötte fel.

– Ó, Trevor a maximumot várja el. És meg is kapja. Darcy feszültsége enyhült annyit, hogy elnevesse magát.

– Először a mellette, aztán az ellene szólókat sorolja fel.

– Rendezőkkel, producerekkel, zenészekkel lesz dolga, aztán jön a marketing, konzultánsok, segédszemélyzet. Nem csupán a hangjára van szükség, hanem az egészre, és mindenkinek lesz valami megvalósításra váró elképzelése vagy követelése, hogy ezt az egészet, az alku tárgyát hogyan tálaljuk. De az a benyomásom, hogy maga okos nő, és öntudatos is, tehát tudja, hogy az egész, a csomagolás tökéletesebb már nem lehet.

– Úgy érti, hogy ha ronda lennék, mint egy varangyos béka, és nem tudnék két értelmes szót szólni, akkor is megtalálnák a módját, hogy ezt a képet visszájára fordítsák.

– Vagy a hibákat használjuk ki. Meg lenne lepve, látván, hogy egy ügyes reklámkampány mit tud kezdeni a hibákkal. Ezt leszámítva a munka, amit végeznie kell, nehéz lesz, a munkaidő kötetlen, és nem minden lesz ínyére, amit csinálnia kell. Fáradt, frusztrált, értetlen, feszült, és... szeszélyes?

- Én? – Darcy szántszándékkal rebegtette a szempilláit. – Természetesen.

– Akkor ezenfelül számítson kiborulásokra, duzzogásra és dührohamokra, és mindezt pusztán az első lemezfelvétel alatt.

Darcy öklére fektette az állát.

– Kedvelem magát, Nigel.

– Kölcsönös az érzés, tehát mondok még valamit, amit ha nem kedvelném, kihagynék. Ha Trevorral folytatódik a dolog, az emberek pletykálkodni fognak. És nem kedvesen. Lesz, aki bíráló megjegyzéseket tesz, pusmogni fognak, hogy csak azért kapott szerződést, mert lefeküdt a főnökkel. Gondoskodnak arról, hogy számtalan kellemetlen, aljas fogással tudtára adják. Nem lesz könnyű helyzetben.

– Ahogy Trevor sem.

– Vele nem éreztetik majd, csak a végtelenül ostobák. És az aljas, féltékeny fajta nem szokott ostoba lenni. Természetesen elsírhatja a bánatát Trevor vállán.

Darcy felszegte az állát, szemében tűz gyúlt.

– Egyetlen férfi vállán sem szoktam sírni!

– Az elhiszem – felelte a férfi csendesen. – De ha mégis rákerül a sor, remélem, az enyémen fog, Darcy.

Darcy örült, hogy a sétát választotta. Gondolatok kergették egymást a fejében. Fogalma sem volt, mennyi időbe telik rendet teremteni közöttük, csak azt tudta, hogy tisztáznia kell jó pár kérdést.

Először is azt kérdezte magától, mit tenne, ha semmi sem lenne közte és Trevor között, csak a szerződési ajánlat. A válasz a vártnál gyorsabban megszületett. Természetesen elfogadná. Nagyszerű kaland lenne, sőt még annál is többnek az esélyét hordozná magában. Ha nem járna sikerrel, nem kellene szégyenkeznie, ha igen, az a fényűző élet jutna osztályrészéül, amire mindig is vágyott.

És mindezt pusztán azért, mert szépen énekel. Hát nem döbbenetes?

A munka, amit Nigel említett, nem ijesztette el. Sosem riasztotta a kemény munka. Az utazás sem, hiszen világot akart látni. A baj csak az, hogy nem hajtja becsvágy, hogy fellépjen. De talán így jobb is. Hajtóerő és vágy nélkül nem élvezi majd jobban?

Rengeteg pénze lesz, amit magára, családjára, barátaira költhet. Ó, a pénzzel nem lesz gond.

De végül visszajutott a kiindulóponthoz. Köze van Trevorhoz, és részéről ez a kapcsolat mindennél fontosabb.

El kell érnie, hogy a férfi szeresse.

Végtelenül dühítő, hogy fogalma sincs, sikerült–e e téren céljához közelebb jutnia. Nyugalmát felkavarja a férfi óvatos zárkózottsága. Ajkát biggyesztve leszakított a sövényről egy vadfuksziavirágot, és mialatt lesétált a keskeny úton, darabokra szaggatta.

Hogy történhetett, hogy amikor végre bekövetkezett, olyan férfinak adta a szívét, akit nem vett le a lábáról? Aki nem liheg a nyomában? Aki nem kínálja fel tálcán a szívét, a kerek világot, bár akik eddig megtették, azoknak sem tálca, sem a világ nem állt rendelkezésükre.

Mellékes, hogy sosem szeretett volna bele, ha ilyen, vagy így tesz. Most csak az a lényeg, hogy szerelmes, és nem érti, miért nem szereti viszont a férfi, hogy minden tökéletes legyen.

Átkozott perverz alak.

Hát nem érezte, amikor a Tündérdombi Házban megcsókolta? Nem érezte, hogy Darcy szíve csordultig van vele, és szerelme átárad belé? Ó, hogy haragudott azért, hogy képtelen volt érzelmeinek gátat vetni!

Még jobban gyűlölte, mert ez volt az első és egyetlen alkalom, amikor megengedte, hogy egy férfi belelásson, de az nem figyelt oda.

Ki kell békülnie ezzel a helyzettel. A szétszaggatott szirmokat eldobta, s azok az élénk szélben szétszóródtak a domboldalon. Van még eszköz a kezében. Előbb vagy utóbb sarokba szorítja.

Ördög vigye, ha nem így lesz!

És mire pontot tesz a történet végére, gazdag, híres és férjezett lesz.

Amikor kiért az útkanyarulatból, a nap reflektorként sütött a szemébe. Erős, fehér fény vakította el. Pislogott, felemelte a kezét, hogy szemét eltakarja, és a vakító fényességben ezüst csillant meg előtte.

–Jó reggelt, szép Darcy.

Szíve ki–kihagyott. Lassan leengedte a kezét. Nem a nap kápráztatta el, hiszen felhőrétegeken át szűrődött át a fénye, és a felhők színe Trevor szemének lágy szürkeségére emlékeztette. Varázslat tűzött a szemébe, és a varázserő azé a férfié volt, aki az út szélén, a kerek őrtorony magasba törő falai alatt állt.

– Úgy hallottam, Szent Declan forrásánál szokott tanyázni.

– Ó, itt is, ott is, ahogy kedvem tartja. De te ritkán jössz fel arra a dombra.

– Itt is, ott is megfordulok. Ahogy a kedvem tartja. Nevetéstől fénylett a férfi szeme, akár ezüstzekéje.

– Mivel most itt vagy, s veled én is, van–e kedved sétálni velem? – A vaskapu készségesen magától kinyílt, a férfi egy ujjal sem érintette.

– Milyen egyformák a férfiak. Tündér vagy halandó, muszáj hetvenkedniük. – Carrick homlokráncolásától elégedetten Darcy elvonult mellette, és átment a kapun. – Kíváncsi voltam, találsz–e okot, hogy felkeress.

– Érdemeidnél többre tartottalak. – Tessék, gondolta Carrick, amikor Darcy hirtelen felé fordult, és dühösen meredt rá. Találatra találat. – Biztosra vettem, hogy egy ily kiváló képességekkel megáldott nő, mint te, meghódít bárkit, akit kiszemel. De Magee még nem akadt horogra.

– Trevor nem hal. És ki ültette el a fejében a gondolatot, hogy köteles belém szeretni, és ettől aztán rögtön megmakacsolta magát?

– Túl sok jenki gyakorlatiasság, kevés ír romantika szorult belé, ez az ő baja – morogta Carrick haragosan, mert Darcynak igaza volt, hogy elszámította magát. Nagy léptekkel rótta a göröngyös utat. – Nem értem ezt az embert. Kutya legyek, ha vére nem hajtotta attól a perctől, hogy meglátott. Mostanra már le kellett volna terítened. – Megállt, égő pillantását Darcyra szegezte. – Akarod, nem?

– Ha nem akarnám, soha nem érinthetett volna meg.

– És csak tested érintette? A szíved nem? Darcy megfordult, és lenézett a falura.

– Varázserőd nem elég, hogy beleláss a szívembe?

– A te szádból akarom hallani a szavakat. Fájdalmas tapasztalat tanított meg rá, hogy a szavaknak hatalmuk van.

– Nem mondhatom el neked a szavakat, amelyeket neki szánok. Kimondom, amikor akarom, nem amikor te parancsolod.

– Finn nevére mondom, tudtam, hogy meggyűlik veled a bajom.

Állát dörgölve töprengett. Aztán ravasz mosollyal magasba emelte a karját. Hullámzott a levegő, mint amikor követ hajítanak a vízbe. Alakok kavarogtak mögötte, árnyékok terjedtek szét, és emelkedtek a magasba, majd megteltek élettel és színnel. A tenger lágy moraja dübörgéssé erősödött, ezernyi hang csapódott egymásnak.

– Nézd! – utasította Carrick, de Darcy már tágra nyílt szemmel csodálta a faluja helyén támadt épületeket, utcákat és embereket. – New York City.

– Édes Jézusom. – Hátralépett, mert megijedt, hogy belezuhan ebbe a hatalmas, zsúfolt, csodálatos világba. – Micsoda hely!

–Megkaphatod, belőle is a legjobbat. Kincsekkel teli üzleteket.

Kirakatok suhantak el a szeme előtt. Szikrázó ékszerek, elegáns, drága ruhák.

– Előkelő éttermeket.

Fehér asztalterítő, egzotikus virágok, libbenő gyertyaláng, kristálypohárban csillogó bor.

– Luxuslakást.

Fényes fa, vastag szőnyegek, lépcső lágy íve, hatalmas, széles ablak, amely az ősz vörösébe–aranyába öltözött fákra néz.

– Trevor felhőkarcoló tetején épült luxuslakása. Tied lehet. – Carrick nézte, hogyan váltakozik Darcy arcán az áhítat, gyönyörűség és vágyakozás. – De nemcsak ez az övé. Családi nyaraló egy helyen, amit Hamptonsnak hívnak, egy villa Olaszországban, a tengerparton, Párizsban csinos kis lakás, városi ház Londonban.

Ragyogó fehér fából épült ház, csillogó üvegablakokkal a kék víz közelében, egy másik, kék tenger fölé törő sziklán vörös cseréptetős, halványsárgára festett ház, párizsi utcán régi kövek, vasrács bája, a Londonból ismert méltóságteljes téglaépület. Darcy szédült, ahogy egyik a másik után felvillant s eltűnt a szeme elől.

Egy szempillantás alatt semmivé vált minden, és előtte ott feküdt Ardmore a réteges, szürke szélű felhők alatt.

– Megkaphatod mindet, mert van nő, akinek csak akarnia kell, hogy az övé legyen.

– Képtelen vagyok gondolkodni. – Darcy lába annyira remegett, hogy le kellett ülnie a földre. – A fejem is belefájdult.

– Mit akarsz hát? – Carrick a lányt figyelte, majd iszákjáért nyúlt, megfordította, és szikrázó kék köveket szórt a földre. – Gwennek is felajánlottam, de ő elfordult tőlük s tőlem is. Te is hátat fordítasz nekik?

Darcy a fejét rázta, de nem tagadólag, hanem végtelen zavarodottságában.

– Drágaköveket adott neked, és viseled őket.

– Én... – Darcy végigsimította a karkötőt a karján. – Igen, de...

– Rád nézett, és gyönyörűnek talált.

– Tudom. – A kövek ragyogásától nedves lett a szeme. A fény csalta a könnyeket a szemébe, bizonygatta magának, s nem megszakadó szívének bánata. – De a szépség nem tartós. Ha csak ez tartja mellettem, mi lesz, ha szépségem elhalványul? Csak azért akart, amit lát?

Elég lenne, ha nem lenne szerelmes. Elég lenne, ha bárki másról s nem Trevorról lenne szó.

– Hallott énekelni, és hírnevet, gazdagságot és egyfajta halhatatlanságot ígért neked. Mi mást akarsz még? Mi másról álmodtál valaha is?

– Nem tudom. – Ó, mennyire vágyott rá, hogy kisírhassa magát. Miért siratja meg a csodákat, amelyeket látott?

– Hatalmad van, választásod van, és íme egy ajándék is. –Carrick felvett egy követ, megfogta Darcy kezét, és a meleg ékkövet tenyerébe tette. – Ezzel a kővel kívánhatsz. Nem hármat, ahogy a mesékben áll, hanem csak egyet. Kezedben van szíved vágya. Legyen az vagyon, akkor gazdagságban fogsz élni. Hiúság, akkor szépséged sosem múlik el. Hírnév, és a világ ismer majd. Szerelem? A férfi, akit legjobban akarsz, a tiéd lesz örökkön–örökké.

Arrébb lépett, és ha ki tudta volna venni a fényben Carrick szemének pillantását, Darcy megláthatta volna benne az együttérzést.

– Jól válassz, szép Darcy, mert amit választasz, azzal kell élned.

A következő pillanatban Carrick eltűnt, és a drágakövek, amelyeket a fűre szórt, virágokká változtak. Kivéve azt az egyet, amit Darcy a kezében tartott. Most látta csak, hogy a virágok egy síron nőnek, és a sírkőre vésett név John Magee–é.

Fejét a kőnek támasztotta, és mindkettőjükért sírt.

16.

Darcy egyenesen át akart menni a kocsmán, s fel a lakásába, hogy rendbe szedje magát. De Aidán már ott volt, és a készletet leltározta. Egy pillantást vetett a húgára, és letette a csiptetős írómappát.

– Mi történt?

– Semmi. Igazán. Kicsit kiborultam, ennyi az egész. Továbbindult, de Aidán elállta az útját, átölelte, és hajára csókot nyomott.

– Ugyan, ugyan, drágaságom, mondd el, mi baj. – Titkos félelme az volt, hogy Trevor valamiképp megbántotta Darcyt, és akkor egy jó barátot lenne kénytelen megölni.

– Jaj, Aidán, ne, mert újra kezdem. – De tartotta magát, erős volt. – Pusztán rossz hangulat.

– Szeszélyes vagy, az szent igaz. Viszont pityergős nem vagy. Mi ríkatott meg?

– Főként saját magam. – Olyan jó érzés volt, hogy olyan öleli, aki sosem hagyta cserben. – Annyi minden kavarog a fejemben, hogy egyetlen módon bírtam a feszültségtől szabadulni, ha jól kisírom magam.

Aidán felkészült a legrosszabbra.

–  Csak nem Magee csinált valamit...

– Nem, dehogy. – És részben ez is a baj, gondolta Darcy. Semmit sem tesz, csak épp az, aki, s akit akar. – Árulj el valamit, Aidán. Amikor évekkel ezelőtt utazni voltál, s láttad azt a sok idegen várost, érdekes helyet, csodálatos élmény volt?

– Igen. Némelyik lenyűgözött, mások elborzasztottak, de mindent összevéve csodálatos volt. – Darcy haját simogatva emlékezett. – Úgy is mondhatnánk, hogy akkoriban nekem is sok minden járt a fejemben, és a csavargással sikerült megszabadulnom egyiktől–másiktól.

– De visszajöttél. – Darcy elhúzódott, hogy a szemébe nézhessen. – Annyi mindent láttál, és mégis visszatértél ide.

– Itt van az otthon. Az az igazság, hogy... – Ujjával letörölt egy könnycseppet Darcy arcáról. – Amikor elindultam, azt hittem, sosem térek vissza. Arra gondoltam, hogy itt jön Aidán Gallagher, bejárja a világot, és megkeresi benne a helyét. S közben itt volt a helyem, ahonnan útnak indultam. De el kellett mennem, hogy visszajöhessek.

– Mama és papa nem jönnek vissza. – Darcynak ismét könnyek gyűltek a szemébe, bár azt hitte, már minden könnyét elsírta. – Néha annyira hiányoznak, hogy alig bírok magammal. Nem jön rám gyakran, csak néha egyszerűen szíven üt az érzés, hogy több ezer mérföldre vannak, Bostonban. – Türelmetlenül megdörgölte az arcát, hogy felszárítsa könnyeit. – Tudom, hogy az esküvőkre visszajöttek, és eljönnek majd a babát is megnézni, amikor megszületik, de azért ez nem ugyanaz.

– Nem. Nekem is hiányoznak.

Darcy bólintott. Könnyebbséget jelentett, hogy Aidán is így érez.

– Tudom, hogy boldogok, és ez megnyugvás számomra. Ha telefonálnak vagy írnak, izgatottan mesélnek a Gallagher–kocsmáról, amit Bostonban építettek.

– Mára nemzetközi vállalkozássá nőttük ki magunkat –nevettette meg Darcyt Aidán.

– A következő Törökországban vagy isten tudja, hol lesz – sóhajtott fel a lány. – Boldogok odaát, és egyszer biztos átlátogatok hozzájuk. De megfordul a fejemben, hogy ha erre sor kerül, talán én sem jövök vissza. Bármennyire szeretnék is körülnézni a világban, Aidán, nem akarom elveszteni, ami itt van.

– Ne veszteségként, hanem változásként éld meg. Amíg nem mész el, nem fogod tudni, hogy mi változik. Amióta járni tudsz, utazni akarsz. Én is ilyen voltam. Egyedül Shawn nem akar mozdulni innen, és nem is akart soha.

– Néha azt kívánom, bárcsak olyan lennék, mint ő. – Darcy kemény pillantást vetett rá. – És ha ezt tovább mered adni neki, megesküszöm, hogy hazudsz.

Aidán nagyot nevetett, és meghúzta Darcy haját.

– Helyes. Ezt már jobban szeretem.

–Van még valami. – Darcy zsebébe csúsztatta a kezét, és a követ morzsolgatta. – El kell hogy döntsem, igaza van–e Trevornak, érdemes–e leszerződnöm hozzá, hogy énekest faragjon belőlem.

– Szükségtelen faragni. Te máris énekesnő vagy. – Az más. Te is tudod.

– Így van. A véleményemet szeretnéd tudni?

– Mérlegelni szeretném azt is.

– Szerintem zseniális lennél. És nem a testvéri elfogultság szól belőlem. Sokfelé megfordultam, és sok hangot hallottam. A tied ragyog, Darcy. Mindig is ilyen volt.

– Meg tudnám csinálni – mormolta halkan a lány. – Hiszem, hogy menne, és nem szúrnám el. Mi több, még imádnám is. Nekem az életet jelenti, ha a figyelem középpontjában lehetek – csillant meg a szeme.

– Így valóságos királynő lehetnél, nem?

– De igen. Trevor ma reggel átvitt ehhez az emberhez, tudod, ehhez a Nigel nevű fickóhoz Londonból. A kép, amit lefestett, nem volt csupa csillogás és öröm, és ezért hálás vagyok neki. Kemény munka vár rám.

–A kemény munka nem ismeretlen számodra. És ha eleged van belőle, azt is tudod, hogy imitáld a munkát, ami legalább olyan fontos.

Darcynak újabb kő esett le a szívéről. — Nem kellene imitálnom, ha nem hajtanál úgy. És ha jól sejtem, Trevor is született rabszolgahajcsár. Folyton a sarkamban lesz, és ezt nem fogom szeretni.

– Úgy hangzik, hogy már döntöttél is.

– Hát... azt hiszem, igen. – Darcy egy percig érzéseit mérlegelte, és rájött, hogy feldobottság helyett megkönnyebbülést érez. Az izgalom feltehetően később jön, gondolta. –Még nem jártam körül minden részletkérdést, és arra sem érzem késznek magam, hogy választ adjak Trevornak. Egy ideig szeretném bizonytalanságban hagyni, és talán ezzel további engedményekre kényszeríteném.

– Na, ez már az én húgom!

– Gallagher módra ügyeskedem. De még más is van. – Izgatottan elővette a követ, és Aidán elé tartotta.

Nem meglepetést, hanem a tény nyugtázását, aztán beletörődést látott a szemében.

–Tudtam, hogy te leszel a harmadik. De elhessegettem a gondolatot.

– Miért?

Aidán mélyen a szemébe nézett.

– Kicsikém – mormolta.

Olyan erős szeretet tört Darcyra, hogy szinte beleremegett.

– Jaj, Aidán, megint megríkatsz!

– Arról szó sem lehet. – Időt akart hagyni mindkettőjüknek, hogy összeszedjék magukat, és a bárpult alól elővett két üveg ásványvizet. – Felmentél Öreg Maude sírjához?

– Nem, hanem a Toronydombra. – Elvette Aidantól a vizet, jól meghúzta az üveget, mert taplószáraznak érezte a torkát. – John Magee sírja is tele van már virággal. Alig lepődtem meg, hogy látom. Mármint Carricket. De a szívem megállt egy pillanatra. – Öklét, amelyben a követ tartotta, a szívére szorította. – Csoda, nem? Okos és merész. De szomorúság süt a szeméből. Micsoda gubancot okoz a szerelem!

– Szereted Trevort?

Darcy leengedte az öklét, mert a szíve közelében forrónak érezte a követ.

– Igen. De ez nem olyan, mint gondoltam. Nem könnyed és örömteli, és egyáltalán nem érzem magam tőle királynőnek. Amióta kinéztem az ablakomon, és először megpillantottam, megváltozott bennem valami. Úgy éreztem, mintha nem lenne rajta kívül más, és ebből tudhattam volna, hogy már késő leállítani magam.

Aidán jól ismerte ezt az érzést és a vele járó idegességet.

– És leállítanád, ha tehetned?

– Azt hiszem, igen. Leállítanám, vagy legalább lassítanám, hogy levegőt kapjak, vagy a férfi, akit szeretek, utolérjen. Mert egy lépéssel mindig mögöttem jár. Hidegen visszamarad, és szándékosan csinálja, ebben biztos vagyok. Korábban nemegyszer magam is így tettem. Kíván, ebben is biztos vagyok – mélázott el. Látta, hogy Aidannak megrándul az arca. – Jaj, ne légy hirtelen ennyire férfi és fiútestvér, amikor eddig olyan jól beszélgettünk!

– Nem tehetek róla. Férfi vagyok, és a bátyád. – Mocorgott kicsit, aztán hosszan ivott az üvegből, és így szólt: – Folytasd.

– Szenvedély van köztünk, és enélkül ízetlen lenne a szerelem. Törődés is van, így nem pusztán perzselő láz emészt bennünket. De az a lépés, amivel elmarad, a hűvös távolságtartása okozza, hogy nincs... bizalom – mondta ki végül. – És elfogadás.

– Valakinek meg kell tennie ezt a lépést. Előre, nem hátra.

– Azt akarom, hogy ő tegye meg.

Hangján régi dölyfe érződött. Mulattatta és aggasztotta is Aidant. Darcy szétnyitotta az öklét, és a kő, lüktetve, mint egy szív, hevert a tenyerében.

– Carrick sok mindent mutatott. Lélegzetelállító dolgokat. Azt mondta, mindet megkaphatom. Csak kívánnom kell. Gazdagságot és izgalmat, hírnevet és dicsőséget, szerelmet és szépséget. Csak kívánni kell, de kívánságom csak egy lehet. Egy választásom van.

– És mit akarsz?

—Mindent! – kacagott Darcy, de keserűsége megfájdította Aidán szívét. – Önző vagyok, mohó, és mindet akarom. Mindent, amit csak el tudok ragadni, magamhoz tudok fogni, hogy aztán visszamenjek még többért. Miért nem érem be az egyszerűvel, mindennapival és csöndessel, Aidán? Miért nem elégítenek ki a könnyen teljesíthető álmok?

– Könyörtelen vagy magaddal, mavourneen. Ellenségednél is könyörtelenebb. Van, aki az egyszerűre, mindennapira és csendesre vágyik. Ettől még nem lesz mohó vagy önző az, aki a bonyolultat, különlegeset és izgalmasat akarja. Á vágy, vágy marad, bármire irányuljon is.

Darcy döbbenten bámult rá.

– Micsoda gondolat – nyögte ki végül. – Ebből a szemszögből sosem néztem.

– Gondolkodj el rajta. – Ujjával megérintette a követ, aztán összezárta fölötte Darcy ujjait. – És ne kapkodd el a döntést.

– Magam is erre jutottam. – Visszatette a követ a zsebébe, ahol nem kísértheti. – Lehet, hogy Carricknek sietős a dolog, de nekem nem. Ráérek. – Jobbról–balról megcsókolta Aidant. – Pontosan rád volt szükségem, és akkor, amikor kellett.

Nem siette el a döntést. Aidannal való beszélgetése megnyugtatta, és újból képes volt élvezni az életet. Ahogy teltek a napok, s elmúlt egy hét, már–már mulatott azon, hogy sem ő, sem Trevor nem hozzák szóba kapcsolatuk lehetséges üzleti vonatkozását.

Trevor ugyanolyan fortélyos tárgyalópartner, mint ő, gondolta. Egyikük majdcsak megtörik. De nem akarta, hogy ő legyen az.

A színház fokról fokra alakult, és kibontakozását Darcy a vártnál érdekesebbnek találta. A változás ott zajlott le az ablaka alatt. Hatalmas változás, amelynek alapját egy álom s nem tégla meg habarcs képezték.

Darcy azt kívánta, hogy teljesüljön Trevor álma. Talán ez is a szerelemhez tartozik, gondolta, hogy szerelmesünk álmának megvalósulását a magunkénál is előbbre valónak érezzük.

Most, hogy felkerült a tető is, hiányzott, hogy ablakából nem látja már Trevort. Jobbára bent volt a belül még üres épületben. A zaj viszont ugyanolyan nagy volt, mint eleinte, így Darcy ritkán hagyta nyitva az ablakát abban a reményben, hogy meghallja a férfi hangját.

Bármi zajlott is az épületen belül, kívül már szépen alakult. Munkások fedték be kővel az igénytelen szürke tömbökből rakott falak alját.

Nyáron Ardmore–ba rengeteg turista érkezett a tengerpart miatt, és így a kocsma is mindig tele volt. A munka lefoglalta a gondolatait, és első ízben látta be, otthonának mit jelent majd a színház.

Nemcsak a falubeliek és a szomszédok, hanem a látogatók is nyernek vele.

A déli műszak forgatagában néha megállt egy pillanatra, körülnézett az asztalok és a bárpult mellett szorongókon, és elképzelte, milyen lesz jövő nyáron. És aztán arra gondolt, vajon hol lesz ő már akkor.

Mivel Trevor is meg ő is szívesebben voltak távol a munkahelyüktől, éjszakánként Darcy felsétált a házhoz. Igen, ha az idő engedte, inkább gyalog ment, bár Trevor minden alkalommal felajánlotta az autóját. De Darcy szerette az éjfél utáni nyugalmat és csendet, a balzsamos levegőt, a csillagfényes sötétséget.

Furcsa, de nem volt biztos abban, hogy valóban értékelte környezete szépségét, míg fel nem merült a gondolat, hogy nem lesz itt örökké. A tenger felőli lágy fuvallatot, az éjszakában változatlanul morajló tengert, a partnak csapódó hullámokat.

Azt szerette legjobban, amikor ragyogó holdfény volt, azt a magányos időt, amikor a sziklák árnyékot vetettek.

Valahányszor a Toronydombhoz ért, megállt. Ha szél kergette a felhőket, az égbe szökő torony mintha hajladozott volna, alatta a régi és új kövek mozdulatlanul, némán gubbasztottak.

Johnnie Magee sírját még virágok borították. Carrick – ha ott volt is – nem mutatkozott.

Darcy továbbment. Az út elkeskenyedett, Ardmore pislákoló fényei elmaradtak mögötte. Mezők, fű, eleven élet illata vette körül, aztán az árnyékos sötétségben egy fény, a Tündérdombi Házban égő lámpa vezette.

Trevor már várta. Darcy örömteli borzongással fedezte fel, hogy szereti, ha a férfi vár rá.

Szíve ilyenkor könnyű lett, s úgy kellett visszafognia magát, nehogy a kapuhoz szaladjon. Amint belépett, Trevor kiszólt neki:

– Itt vagyok hátul, a konyhában!

Hát nem családias?, gondolta Darcy mindkettőjükön mulatva. Az asszonyka hazaér a munkából, a férfi a konyhában várja. Mintha papást–mamást játszanánk, gondolta Darcy, és igyekezett elhessenteni a kellemetlenül előkúszó szorongást, hogy hosszú távon ez egyiküknek sem játék.

A férfi a tűzhelynél állt, mire Darcy felvonta a szemöldökét. Első reggelijüknél már bizonyította, hogy tud főzni. De Trevor nem olyannak tűnt, aki ebből rendszert csinál.

– Kérsz levest? – Egy kis fazékban kavargatott valamit, aztán beleszagolt. – Konzerv, de tápláló. Egész este a telefonon ültem, és kihagytam a vacsorát.

– Kösz, de nem. Ettem Shawn lasagnéjából, ami, állítom, hogy ezerszer jobb lehetett ennél. Ha leszólsz, neked is hozok.

– Meg sem fordult a fejemben. – Trevor megfordult, hogy levegyen egy mélytányért, és elég volt egy pillantást vetnie Darcyra, hogy úgy érezze, muszáj megragadnia. – A szokottnál később jöttél – igyekezett fesztelen hangot megütni, míg a lány letette táskáját a konyhapultra. – Tartottam tőle, hogy ma este nem tudsz feljönni.

– Rendkívüli volt a forgalom. Bár ez így nem igaz – helyesbített, és vállával körözött, hogy enyhüljön a fájdalom. – Ezen a héten minden áldott nap telt ház volt. Aidán Shawnt győzködi, hogy vegyen maga mellé konyhai segítséget, mire Shawn úgy felháborodik, mintha Aidán a férfiasságában kételkedne. Iszonyú lármát csapnak. Amikor eljöttem, még zengett a ház.

– Aidannak is szüksége lesz még egy pultosra.

– Tőlem ugyan nem hall erről egy szót sem, mert biztos ugyanúgy reagálna, mint Shawn. Nem dugom a fejem az oroszlán szájába.

Elővette a teáskannát, míg Trevor a pultnak dőlve kanalazta a levest.

– Iszom egy teát, hogy ne egyél egyedül. Mivel úgyis vacsorázol, talán szívesen ennél a leveshez abból, ami abban a táskában van.

– Mi az?

Darcy csak sejtelmesen mosolygott, és kinyitotta a csapot. Trevor letette a tányérját, belekukucskált a táskába, aztán villámgyorsan belenyúlt, mint egy izgatott kisfiú, aki értékes játékra vadászik. Darcy nagyot nevetett.

– Bagel?!

– Nem hagyhattuk, hogy elepedj utána, nem? – A férfi öröme boldoggá tette. – Shawn sütötte – fűzte hozzá, miközben a kannát a csaphoz vitte –, mielőtt azt hinnéd, hogy én követtem el, és hidd el, így jobban jártál. Az első próbálkozással elégedetlen volt, különben pár napja már ehettél volna. De ezzel végre elégedett volt, így azt hiszem, te is élvezni fogod.

Trevor csak állt, kezében a műanyag fóliába csomagolt kenyérrel, és Darcyra szegezte a tekintetét, miközben a lány meggyújtotta a lángot a teáskanna alatt. Nevetséges, mi több, őrültség, de valami megmoccant benne. Forró, elsöprő, csodálatos érzés. Próbálta elütni egy tréfával.

– Méghozzá egy teljes tucat. Ha jól számolom, ezerkétszáz dollárral tartozom neked.

Darcy hátranézett, arca értetlenségről árulkodott, aztán humor csillant a szemében.

– Darabjáért százat is megadnál. Teljesen kiment a fejemből. Sajna, meg kell feleznem Shawnnal. – Megveregette a férfi arcát, aztán a teáért nyúlt. – Nos, ezúttal ingyen van. Gondoltam, boldoggá tesz egy kis otthoni íz.

– Köszönöm.

Hangja olyan komoly volt, hogy Darcy hátranézett, s meglátta az arcát. Trevor arca is komoly volt, szeme sötét, és tekintetét rászegezte. Darcynak felgyorsult a szívverése, de vállrándítással leplezte.

– Szívesen, de végtére is csak egy kis kenyér.

Nem, annál több. Eszébe jutott. Anélkül, hogy tudta volna, mit jelent ez az egyszerű gesztus, gondolt rá.

Trevor letette a táskát, hozzálépett, és maga felé fordította. És száját az övére szorította.

Lágy, buja, hosszú és mély csók volt. S ami megmoccant Trevorban, az ettől a csóktól kiterebélyesedett.

Azután elhúzódott Darcytól, félig–meddig remélve, hogy arcán meglátja, mi ez, mit jelent ez az érzés. De Darcy tekintete nem árult el semmit. Sötétkék füst takarta el előle a rejtélyt.

– Nos. – Darcy elmerült, pedig nem is állt szándékában ingoványos területre tévedni. – Alig várom, hogy megkóstold...

De Trevor belefojtotta a szót. Még egy csókkal, amely gyöngéd volt és aranyló. Most döbbent csak rá, hogy Darcy remeg a karjában, s bár ez nem először fordult elő, most mégis más volt. Mindketten érezték, hogy valami megváltozott. Az elektromosság, amely korábban ott szikrázott közöttük, most halk zümmögéssé enyhült. Egyenletes volt és igaz. A szenvedélyes vágy most összesűrűsödött, szinte lustán hömpölygött.

– Trevor. – Neve ott kóválygott Darcy fejében, s kicsúszott a száján. – Trevor.

A férfi mögé nyúlt, lezárta a lángot, aztán karjába emelte a lányt.

– Szeretkezni akarok veled. – És amikor kimondta, tudta, hogy ez lesz az első alkalom, az igazi.

Míg Trevor kivitte a konyhából, Darcy a férfi nyakához szorította a száját. Mintha álomba csusszanna, gondolta, egy álomba, amelyről nem is tudta, hogy ott gyűlik össze lelke mélyén. Teljesült egy vágya, amelyről nem tudta, hogy ott szunnyad a szívében.

Úgy érezte, mintha mindennél fontosabb lenne.

Amíg Trevor felvitte a lépcsőn, szíve belefájdult a pillanat romantikájába. Fejében zene szólt: halk és édes hárfa– és fuvolamuzsika. A férfi megállt, lenézett rá, és Darcy arra gondolt, hogy biztos ő is hallja ezt. Az ilyen pillanatokat varázs szőtte át.

Nyitva volt a hálószobaablak, szél táncoltatta a függönyt, és magával hozta az éjszaka nyirkos, rejtélyes illatát. Holdfény hullott ezüstporként a szobába.

Trevor leültette az ágyra, aztán körbejárt a szobában, és meggyújtotta a gyakorlati célból kitett és soha nem használt gyertyákat. Lángjuk imbolygott, puha árnyékokat festett, és még lágyabb illatot árasztott. Az ágy melletti magas nyakú üvegben virágcsokor volt, amit Darcy szedett a ház kertjében. A férfi kivett egyet, és átnyújtotta a lánynak.

Aztán leült mellé, ölébe emelte, és magához szorította. Ahogy Darcy felsóhajtott, összegömbölyödve hozzásimult, mintha csak várta volna, hogy ezt teszi, elgondolkodtatta Trevort, hogy vajon miért hagyták ki ezt a csodát. Miért rohantak úgy, hogy újra meg újra eljussanak a csúcsra, éjszakáról éjszakára hajszolják a beteljesülést ahelyett, hogy lassan kiélveznék a pillanatot.

De most másképp lesz, fogadkozott. Ezúttal máshogy lesz.

Amikor kezével megérintette Darcy arcát, a lány felemelte az arcát, hogy ajkuk találkozzon. Megszűnt az idő, elvesztette jelentőségét az ajkak új és pazar találkozásában. A Darcy szívében elrejtett szerelem szégyenkezést és félelmet nem ismerve kiáradt, és helyébe, mint kiapadhatatlan forrásból, még több szerelem tolult.

Harmóniát találtak, amiről sosem gondolták, hogy szükségük lesz rá, gyöngédséget, amit mindketten félresöpörtek, türelmet, amit elfeledtek.

Trevor Darcy tenyerébe csókolt. Elegáns a keze és selymes, gondolta. Ereje várúrnőéhez méltó. Nem, annál erősebb. Királynőé hát, gondolta, és végigcsókolta minden ujját. Aki tudja, hogyan uralkodjék.

Ajkával végigsimította a lány csuklóját, érezte vére lüktetését.

Zene szólt a szélben, amikor Trevor lefektette Darcyt a párnára. Darcy felnyúlt, ujjaival végigsimította a férfi arcát, haját, érintése éppoly gyöngéd volt, mint a férfié. Tekintete nem volt már ködös, hanem kristálytiszta.

–Varázslatos a mai éjszaka – suttogta, és lehúzta magához.

Úgy érintették meg egymást, mintha most szeretkeznének először, mintha előtte nem lett volna és többé nem lenne más. Meghittségért kinyúló ártatlanság. Legalább erre az egy éjszakára Darcy tudta, hogy igaz, ami kettejük között van, és átadta magát neki. És a férfinak.

Gyertyafény és holdvilág ragyogásában mindketten csak adtak.

Trevor megízlelte, és Darcy felsóhajtott. Darcy megsimogatta, és Trevor gyöngéd szavakat mormolt. Gyönyör hangjai szövődtek össze. Kapkodás nélkül vetkőztették le egymást, és élvezték az igézetet.

A férfi bőrének színe árnyalatokkal sötétebb volt. Észrevette–e ezt azelőtt? Odafigyelt–e, milyen selymes a lány bőre, vagy hogy a szenvedély fokozatos, sugárzó fokozódása rózsásra festi csodálatos fehér bőrét?

És az íze, ott, a melle alatt. Semmihez sem hasonlítható finomság. Arra gondolt, hogy élete végéig képes lenne egyedül ezen elélni.

És amikor nyelve végigsiklott a lány testén, és Darcy megborzongott, akkor már biztos volt benne.

Amikor a melengető lángból vad tűzvész lett, amikor a sóhajokból nyögés és a suttogásokból kiáltás lett, még akkor sem siettek. Darcy megpihent egy hosszan elnyúló, lágy hullám tetején, teste felúszott a férfié mellé. Úgy érezte, teste aranyosan, telten ragyog, minden benyomás külön–külön más és fénylő, még amikor egybeolvadnak, akkor is.

Önzetlenné tette a szerelem, arra ösztökélte, hogy adja vissza a dicsőséget. A férfi fölé emelkedett, lecsúszott rajta, ajka gyöngéd volt és forró. Keze végigsimította a férfi testét, lassú simogatása alatt megremegő izmait, a selymes bőit, amely gyönyörűséget okozott neki.

És most, gondolta Darcy, mielőtt a sóvárgás, a mohó vágy ismét birtokba venné őket, és ellopná tőlük ezeket az értékes perceket. Összefonta kezét a férfiéval, és magába fogadta Trevort.

Lassan, selymesen, a sürgető kényszertől csak egy szívdobbanás választotta el őket. Trevor betöltötte, Darcy körülvette.

Fény villódzott Darcy bőrén, haján, felragyogtatta szemét, megbabonázta a férfit. Emlékezett a sellőről készült festményre, a különleges arcra, az ívben meghajló gyönyörű testre, a hátára hulló bájos hajtömegre. Darcy most az övé volt – valóságosan és képzeletben is. Ha kérte volna rá, követte volna a tengerbe. A tenger szívébe.

Darcy lehunyta a szemét, feje hátracsuklott, teste ívben hátrahajlott. Trevor még soha nem látott olyan gyönyörűt, mint a pillanatot, amikor Darcy feloldódott a gyönyörben. Borzongás futott végig rajta és a férfin is. Trevor megesküdött volna, hogy érezte, érezte a lányt minden egyes sejtjével.

A férfi is követte, karjával átölelte, ajkát nyaka tövében a lágy mélyedésre szorította. És abban a pillanatban, egymást átölelve elengedtek mindent, és együtt süllyedtek a felszín alá, a tenger szívéhez.

Darcy Trevorhoz simulva, félálomban feküdt a sötétben, és keze véletlenül a medálhoz ért, amely a férfi szívén feküdt. Arra gondolt, talán ír érzelmű édesanyjától kapta, és meghatotta, hogy anyja kedvéért viseli.

– Mi áll rajta? – mormolta, mert a szavak kivehetetlenek és érthetetlenek voltak számára.

De amikor a férfi kimondta, Darcy már lassan süllyedt az ébrenlétből az öntudatlanságba, és Trevor szavai mintha álomból szóltak volna: Örökké tartó szerelem.

Később, amikor egymás mellett aludtak, Trevor álmában napfénytől megvilágított kék vizet látott, amelyben a fény sziporkázó ékkövekként csillogott, és a fehér hullámtarajok gyöngycseppeket szórtak. A felszín alatt, a csend birodalmában zene szólt. Ünnepi muzsika, amelytől gyorsabban vert a szív, és szárnyalt a lélek.

Elindult a hang forrása felé, árnyat és fényt kutatott át utána. Lába alatt az aranyföveny ékkövekkel volt kirakva, melyeket mintha egy bőkezű isten hintett volna szét kenyérmorzsaként.

A kéklő fényben ezüstpalota állt, tornyai csillogtak, előtte virágok pazar pompája. A muzsika áradt, felfelé ívelt, elbűvölt, nőiessé vált. Női hang éneke vegyült bele. Ellenállhatatlan sziréndal.

Az ezüstpalota mellett talált rá: buja kék dombon ült, amely lüktetett, mint egy szív. Ült és énekelt, és csábítón intett felé.

Haja éjfekete volt és körbevette, keblei hófehér halmára hullott. Szeme, amely kék volt, mint a domb, kacagott.

Jobban kívánta, mint az életet. A vágytól elgyengült, gyengesége dühöt ébresztett benne, de még ez sem akadályozta meg abban, hogy odamenjen hozzá.

– Darcy.

– Értem jöttél hát, Trevor? – Hangja varázslatot szőtt, és a szálak, míg beszélt, lassan körülfonták a férfit. – Mit adsz nekem?

– Mit akarsz?

De a lány csak kacagott, és a fejét rázta.

– Neked kell kitalálnod. – Kinyújtotta kezét, és szemérmesen közelebb hívta. Csuklóján ékkövek csillogtak, mint apró szikrák. – Mit adsz nekem?

Elkeseredés tüzelte a férfit.

– Többet ezekből – érintette meg a lány csuklóján a köveket. – Annyit, amennyit csak akarsz, ha erre vágysz.

A lány kinyújtotta karját, megforgatta, hogy a kövek tüzesen szikrázzanak.

– Nos, igaz, hogy örömömre vannak, de nem elég. Mid van még?

– Elviszlek azokra a helyekre, amiket látni szeretnél.

A lány duzzogva csücsörítette ajkát, és felkapott egy csillogó kefét, hogy haját fésülje.

– Ennyi az egész?

Indulat szorította el a férfi torkát.

– Gazdaggá teszlek, híressé, ha azt akarod. Az egész átkozott világot lábaid elé helyezem.

De a lány csak ásított.

– Ruhákat kapsz – csattant a férfi hangja. – Szolgákat, házakat. Mindenki, aki csak lát, irigyel és csodál majd. Mindent megkapsz, amit csak kérsz.

– Nem elég.

Látta, hogy amikor kimondja e két szót, szeme már nem nevet, hanem sír.

– Hát nem érted, hogy nem elég?

– Hát akkor mit adjak? – Utánanyúlt, hogy felemelje, rákényszerítse a válaszra, de mielőtt keze hozzáért, megcsúszott, felbukott, és zuhanni kezdett.

A hang, amely utána szállt, nem Darcyé volt, hanem Gwené.

– Amíg nem tudod és nem adsz, nem teljesül be. Amíg nem teszed meg, nem kezdődik el.

Úgy tört ki az álomból, mint fuldokló a víz alól; hevesen vert a szíve, zihált. És még akkor is, ébren, öntudatra ébredve is hallotta a halk suttogást:

– Nézd, amid már van. Add, ami csak a tied. – Jézusom. – Trevor a megrázkódtatástól elgyöngülve ült fel, és kászálódott ki az ágyból. Darcy felsóhajtott, közelebb húzódott a helyhez, amely még őrizte a férfi testének melegét, és tovább aludt.

Trevor a fürdőszobába indult vízért, aztán felrántotta farmerjét, és lement a földszintre. Hajnali három, ámult el, amikor az órára nézett. Hát ez remek. Levett egy üveg whiskyt, és jó háromujjnyit öntött egy pohárba.

Mi az ördög van vele? Mi baja? De tudta, és magába döntötte az italt, felszisszent, amikor tüze végigégette a torkát. Letette a poharat. Szerelmes Darcyba. Keserves nevetéssel ujjait szemére szorította. Beleszeretett egy bagel miatt, gondolta keserű iróniával.

A bagelig sikerült kitartania. Nem adta meg magát. Vonzalom, gyöngédség, érdeklődés, szex. Biztonságos mind, és irányítható, kézben tartható.

Aztán hoz egy zacskó péksüteményt, és ettől teljesen odalesz. Rajtad nevet a világ, Magee, gondolta. Az első pillanattól nem volt megállás a lejtőn. Csak az utolsó zuhanás ért meglepetésszerűen.

És nem is akármilyen zuhanás.

Nem gondolta, hogy képes erre. Sylvia után. Akkor mindent megtett, hogy szeressen, megtervezte, hangszerelte, és olyan iszonyatos fiaskót szenvedett el, hogy utána biztosra vette, hogy képtelen valaha is szerelemmel szeretni egy nőt.

Nyugtalanította, kétségbe ejtette, feldühítette, de aztán beletörődött. Talán jobb is így. Ha egy férfiból hiányzik valami, logikusabb és főleg hatékonyabb, ha mással kompenzálja. Munkával, szülei, testvére iránti szeretettel. A színházával.

Elég volt, vagy majdnem elég. Meggyőzte magát, hogy elégnek kell lennie. Ahogy arról is, hogy akarhatja, megkaphatja, kedvelheti Darcyt anélkül, hogy ennél több lenne.

És most terv, erőfeszítés nélkül a lány... mindene lett.

Lelke egyik fele ujjongott örömében. Nem képtelen a szerelemre! De maradt még félelem, amely kígyóként kúszott elő az öröm mögül, és azt sziszegte, hogy legyen óvatos. Körültekintő.

A hátsó ajtóhoz ment, kinyitotta, hogy a párás, ködös levegővel lehűtse égő homlokát. Hűvös, tiszta fejre van szüksége, gondolta, hogy Darcy kérdésével foglalkozzon.

Varázslat, mondta Darcy. Ma éjjel varázslat van. Trevor elhitte, mint ahogy azt is, hogy kezdettől varázslat szőtt át mindent. Darcyt, ezt a helyet. Talán a végzet, talán szerencse. Még ki kell derítenie, hogy jó vagy balszerencse. Darcyt szeretni nem sima, könnyű ügy. De hiszen ő sosem vágyott egyszerű dolgokra, gondolta.

Nem akarta, ami nagyszülei élete volt: szenvedély nélküli formális házasság bénító hidege, se humor, se szeretet. Egy Darcyhoz hasonló nő mellett sosem lehet hűvös formalitás.

Akarta a lányt, és majd azt is kitalálja, hogyan tartsa meg. Efelől nem volt kétsége. Csak azt kell kiszámítania, mit ajánljon fel, amit Darcy nem tud visszautasítani, hogyan tegye és mikor.

Az álom utolsó szavai jutottak eszébe: Add, ami csak a tied.

Becsukta az ajtót, kizárta a szavakat. Erre az éjszakára elég volt a varázsból.

17.

Ködös reggelre ébredtek. Darcy hömpölygő, halványszürke ködöt látott az ablakon túl, mellette üres volt az ágy. Egyik sem lepte meg. A köd – ha olyan az idő – hamarosan felszáll. Trevor pedig szokás szerint már kora hajnalban fent van.

Trevor olyan, mint egy gép, ami a munkát illeti.

Másik oldalára gördült, és arra gondolt, bárcsak ott lenne mellette a férfi, és odabújhatja hozzá, de most, hogy tudja, nincs itt, nem alszik el újra, mert azon jár a feje, vajon hol lehet, mit csinálhat. Feltehetően egyikük sem aludta ki magát rendesen, amióta szeretők. De kiválóan hajtotta őket a szexuális energia.

Darcy csodálatosan érezte magát.

Felkelt, levette köntösét a benyílóban levő akasztóról. Itt is tartott ruhafélét meg minden olyat, amit lényegesnek ítélt. Tisztában volt vele, hogy ez valamiféle együttélésnek tekinthető, s egész nyáron az is volt, bár a témát egyikük sem feszegette. Sőt. Úgy kerülték, mintha politikáról vagy vallási kérdésről lenne szó.

Trevor is tartott néhány holmit Darcy kocsma fölötti lakásában arra az esetre, amikor ott töltötte az éjszakát. És bár Darcy először tapasztalta, milyen, ha holmija egy férfi polcán, a férfi holmija meg az övén van, a folyamat – holmijuk megosztása két lakhelyük között, otthonuk és életmódjuk egyesítése – lezser volt, akár kettejük között minden, gondolta Darcy, amikor belépett a fürdőszobába, hogy lezuhanyozzon.

Csakhogy az előző esti együttlétük egyáltalán nem volt könnyed és odavetett. A mélységei... szemét becsukva, fejét hátrahajtva a vízsugár alá lépett. A mélységei minden eddig általa tapasztaltat meghaladtak, mindent, amiről eddig azt képzelte, két ember között létrejöhet.

Ő is így kellett hogy érezze. Trevor nem érintette volna úgy, nem hagyta volna, hogy így érintse, ha iránta táplált érzései nem mélyek és igazak.

Szeretkezés, gondolta álmodozva, míg a felszálló gőzben, amely beburkolta, beszappanozta nedves bőrét. Trevor előtt nem tudta, mit jelent, mit jelenthet ez a szó. Sebezhetőséget. Nem értette eddig, miért gyönyörű, ha valaki előtt kitárulkozunk. Biztonságos, átforrósító és gyönyörű érzés. Tudni, hogy arra a kis időre, abban a védett világban a férfi is sebezhető.

Végre találkozott egy olyan férfival, aki előtt maradéktalanul megnyithatja magát, akinek odaígérheti magát. Akiben megbízhat, akit szerethet és gyöngéden becézhet. Leélhetik együtt az életüket, kéz a kézben mehetnek oda, ahova az élet vezeti őket, megragadhatnak mindent, amit az élet kínál, és még többet hozhatnak ki belőle. Rohanó napokon és nyugalmas éjszakákon, kettesben vagy tömegben. Közös gyermekek, közösen felépített otthonok.

Maradandót alkothatna Trevor mellett, megnyílhatnának előtte az ajtók, amelyeken régóta szeretne belépni.

Arra gondolt, hogy végtére is lehetséges mindent megkaparintani. De ehhez először is szerelemre van szükség.

Amikor Trevor belépett a hálószobába, hallotta, hogy Darcy erről énekel. Szerelemről és vágyódásról. Megsajdult a szíve tőle. Állt, és hallgatta a fürdőszoba félig nyitott ajtaján kiszűrődő hangot, amely körülvette. Megvárta, míg Darcy befejezi a dalt, és a keskeny ajtórésen át látta, ahogy jön–megy a fürdőszobában.

Fél éjszaka ébren volt, és azon törte a fejét, mit kezdjen Darcyval.

Gyorsan kopogott, és benyomta az ajtót. Darcy már törülközőt csavart magára, és egy kis fehér tégelyből krémet kent magára. Napsütötte sárgabarackillata volt, és igen étvágygerjesztővé tette.

Darcy haja gőztől nedvesen kunkorodott, festőién rendezetlenül keretezte arcát, akár a festményen. És Trevort kínosan emlékeztette éjszakai álmára.

– Teát hoztam.

– Köszönöm. Kedves tőled. – Darcy elvette a csészét, és rámosolygott. Tekintete még álmodozó volt a daltól. – Azt hittem, már munkába mentél. Örülök, hogy mégsem.

Közelebb lépett a férfihoz, és szájon csókolta. Lágy és odaadó volt a vágytól, hogy a férfi vigye vissza az ágyba, és úgy szeretkezzen vele, ahogy előző éjjel.

– Készültem, hogy feljövök és felébresztelek. – Trevor gondolkodását elhomályosította a vágy, ahogy a fürdőszobát a gőz. Trevor kilépett a hálószobába, és nyitva hagyta az ajtót. — De te előbb felébredtél.

Darcy a forró teát szürcsölte, de a hálószobából beszivárgó hidegben borzongani kezdett.

– Mit terveztél ébresztés utánra?

Egy egy számjegyes IQ–jú és nemi vágy hiányában szenvedő férfi is megértette volna a rejtett célzást. Ne veszítsd szem elől a kitűzött célt, figyelmeztette magát Trevor.

– Sétát.

– Tessék?

– Úgy bizony. – A férfi az ágyhoz ment, és leült a szélére. Félt, hogy ha megérinti a lányt, elveszti józan eszét, de attól még figyelheti messziről az öltözködését, és gyötörheti magát. – Amúgy is gyalog szoktál lemenni a faluba. Ezért gondoltam, hogy sétálunk egyet, aztán kocsival leviszlek.

Zuhanyozás után Darcy rózsás, illatos és meleg volt, a törülközőn kívül nem viselt mást, és ez az ember ködben akar gyalogolni. Ha gyengébb lábon állna az önbizalma, csakis arra a következtetésre jutna, hogy éjjel valahogy oda lett a szexuális vonzereje, vélte Darcy.

Mérges persze még lehet, gondolta.

– Nem kell dolgoznod? – kérdezte sértődötten, és a szekrény felé fordult.

– Kivehetem a délelőttöt. Mick bejön, hogy rajta tartsa a szemét az építkezésen, és mivel Brenna is ott van, pár órát távol tölthetek.

Ami azt illeti, akár napokat, sőt heteket is. Ésszerűbb lenne visszamenni New Yorkba, helyben intézni üzleti ügyeit ahelyett, hogy távolból tenné. De miközben elnézte Darcyt, ahogy érzékien felveszi bugyiját, tudta, hogy a közeljövőben sehova sem megy. Egyedül semmiképp sem.

– Mr. O'Toole–nak még otthon lenne a helye. Hogy talpra álljon.

– „Torkig vagyok a nőkkel, akik éjjel–nappal körülugrálnak." – Trevor tűrhetően utánozta Mick utálkozását, és ezzel mosolyt csalt Darcy arcára.

– Akkor is.

– Megpróbálod rávenni, hogy ágyban maradjon? Tessék, nem állok az utadba. Nekem nincs szívem hozzá.

– Nos. – Darcy egy inget fontolgatott. – Amíg nem viszi túlzásba. Öregnek nem öreg, de már nem is olyan fiatal. És férfi lévén, többet vállal a kelleténél.

– Azt akarod ezzel mondani, hogy a férfiak szeretnek kérkedni?

– Hát persze. – Darcy jókedvű és nőies pillantást vetett rá a válla fölött: Elnézőt és sértőt. – Te nem?

– Meglehet. De Brenna biztos nem engedi, hogy az ujját is mozdítsa. Brenna nem ugrálja körül, hanem úgy figyeli, mint egy sas, és azt hiszem, Mick ezt szereti is. A férfiak szeretik, ha kényeztetik őket a nők, csak úgy tesznek, mintha dühítené őket.

– Mintha két fiútestvér mellett nem lennék tisztában ezzel. Majd becsábítom a konyhába egy meleg ételre és kis kényeztetésre, s majd azt mondom, milyen erős és ellenállhatatlan. – Begombolta az inget. – A hízelgést is felettébb szereti. – Nadrágját egy ujjal fogta, inge csücske combjához ért, úgy fordult felé. – És mivel tanúsíthatom, hogy te is férfi vagy, nem vágysz ugyanerre a bánásmódra? Talán rávehetsz, hogy összeüssek valamit lent, a barátságos konyhában, és hozzá elmondanám, hogy erős vagy és ellenállhatatlan.

Az alma nem jelentett olyan kísértést Ádámnak, mint Trevornak Darcy mosolya. De van, ami előbbre való, gondolta eltökélten.

– Ettem egy bagelt – vigyorgott rá. – Nagyszerű volt.

– Ó, ennek örülök – mondta Darcy, akit a válasz elképesztett, bár valóban örömmel töltötte el. Felvette a nadrágját, belebújt a cipőjébe. – Megcsinálom a hajam, kifestem magam, és máris itt vagyok.

– Mi baj a hajaddal?

– Először is nedves.

– Kint is nyirkos a levegő, tehát úgyis mindegy. – Türelmetlenül állt fel, hogy megragadja Darcy kezét. – Ha visszaeresztlek a fürdőszobába, egy óra hosszáig nem jössz elő.

– Trevor! – Darcy dühösen fújt egyet, és igyekezett kiszabadítani a kezét, miközben a férfi magával vonszolta a lépcsőn. – Félig sem vagyok kész!

– Gyönyörű vagy. – Gyorsan felvette Darcy kabátját, és ráadta, miközben rá sem hederített a lány tiltakozására. – Mindig az vagy.

– Hova rohansz? – De Darcy hagyta, hogy a férfi megengesztelje a bókkal, és hagyta, hadd legyen úgy, ahogy akarja.

Kellemes adok–kapok egy kapcsolatban, gondolta. Hadd legyen meg a férfi akarata, amikor a nőnek egyre megy, mi lesz.

Darcy nem érezte különösebben párásnak a kinti időt. Vékony volt a köd, csupán átszűrte a levegőt, amitől a valóságos formák irreálissá váltak. A kerti virágok egyébként ragyogó színei lágyan visszafogottak lettek, a dombok rejtélyesek. De már itt–ott felszakadozott a felhőzet, a szürkében reményteli kis kék foltok jelentek meg.

Olyan végtelen csend volt, mintha egyedül lennének a világon. Amikor séta közben Trevor megfogta a kezét, Darcy úgy érezte, visszatér az előző éjszaka meghittsége és melege.

Nagy kört téve átmentek a mezőkön, és Darcyt úgy elringatta a pillanat romantikája, hogy nem mérte fel, merre tartanak. Kapaszkodás közben ködbe burkolt, szélben didergő fákat látott. Keskeny, hideg nyelvükkel nedves fűszálak simították végig a bokáját. De Darcy nem bánta, akkor még nem, hogy szerelmese kezét fogva sétál a kora reggeli ködben. Csak akkor eszmélt fel, amikor ráfordultak a sziklákhoz vezető ösvényre.

– Hova megyünk?

– Szent Declan forrásához.

Darcy hátán végigfutott a hideg. Idegességtől, babonaságtól, várakozástól, maga sem tudta, mi miatt.

– Ha sejtem, hogy Öreg Maude sírjához megyünk, hoztam volna virágot.

– Mindig van virág a sírján.

Virágok, amelyeket halandók hatalmán túli varázslat ültet s tart életben. A távolban, az áttetsző ködfátyolon át kirajzolódott a rom, amely mintha várt volna rájuk. Darcy megint megborzongott.

– Fázol?

– Nem. Inkább... – De nem bánta, amikor Trevor elengedte a kezét, és átölelte. – Különös hely ködös reggelen.

– A turistáknak még korai. Nagyszerű hely, és páratlan a kilátás, ha felszáll a köd.

– Korai, hogy turisták keressék fel – helyeselt Darcy –, de a tündérek más idő szerint élnek. – Ilyen helyen ki tudja, mi szunnyad egy füves halom alatt vagy egy kő mögött? – Carricket keresed?

– Nem – felelte Trevor, bár kétségei voltak, hogy igazat mond–e. – Veled akartam idejönni. – Elment a forrás és a kőkeresztek mellett, aztán belépett Darcyval a tető nélküli ősi templomba, ahol Maude aludta örök álmát. A rég elhunytak nyughelyét jelölő, durván faragott kövek ferdén álltak ki a földből és a ködből. De Maude sírjára szeretettel simultak a virágok.

– Nem szedik le a virágokat. – Tessék?

– Akik idejönnek – magyarázta Darcy. – Turisták, diákok,: helybeliek, akik erre járnak. Senki nem szedi le a virágokat..

–Tiszteletlenség lenne.

– Az emberek nem mindig adják meg a kellő tiszteletet, de itt mégis háborítatlan a sír.

– Megszentelt földön járunk.

– Igen. – Trevor még mindig átölelve tartotta, és szórakozottan lehajolt, hogy csókot nyomjon Darcy nedves hajára.

Valami végigborzongott Darcyn. Megszentelt földön egyedül állnak, eszmélt rá. Azt követő reggelen, hogy így szerették, s talán úgy is mondhatja, hogy felfedezték egymást. Idehozta a tenger és a falu fölé nyúló sziklára, a ködbe és varázslatba.

Bizonyára azért, hogy megmondja, szereti. Darcy lehunyta a szemét, egekbe szökő boldogságában megremegett. Tökéletesebb helyet nem is találhatna. Ezen a helyen akarja megmondani, mit érez iránta, és arra akarja kérni, hogy legyen a felesége.

Mi lehetne ennél romantikusabb, drámaibb? Éppen megfelelő?

– Felszáll a köd – mormolta a férfi.

Egymás mellett álltak a szeles dombtetőn, és figyelték, ahogy a ködfátyol lassan felszakad, és ezüstös szélű felhők közül kibukkan a nap, hogy gyöngyházfényével elárassza a világot. Odalent feltűnt a falu, az otthon és a falut őrző tenger, mintha egy kéz vékony függönyt húzna félre.

Milyen csodálatosan szép, gondolta Darcy, és amit látott szemével és szívével, attól könnyek égették a szemét. Otthon, gondolta. Igen, Aidannak volt igaza. Mindig ez lesz az otthona, mindegy, merre jár a férfival, aki most itt áll mellette. Ardmore iránt érzett szeretete oly szelíden töltötte meg szívét, mint a ködöt felitató napsugár.

– Tökéletes innen – mondta csendesen. – Mintha képeskönyvet néznénk. Amikor lent vagyok, napi teendőim végzem, el is felejtem, milyen szép. – Keblét érzések feszítették. Fejét Trevor vállára hajtotta. – Gyakran eltűnődtem, vajon Maude miért kérte, hogy ide temessék. Távol a családjától, barátaitól s főként Johnnie–jától. De most már értem. Ez volt a hely, mely számára rendeltetett, és egyáltalán nem volt messze Johnnie–tól. Soha, egy pillanatra sem vált el tőle.

– Az ilyen szerelem csoda. – Trevor is ilyenre vágyott, és szándékában is állt, hogy megvalósítsa.

– A szerelem mindig csoda. – Mondd hát ki, mondd gyorsan, gondolta Darcy. Hogy én is mondhassam neked.

– Errefelé ez van divatban.

Most, gondolta a lány, és eltűnődött, vajon bele lehet–e halni a boldogságba.

– Gyönyörű, tele bájjal és drámaisággal, de más szép helyek is vannak a világon, Darcy.

A lány értetlenül ráncolta a homlokát, aztán rögtön újból elmosolyodott. Trevor természetesen úgy érzi, fel kell előbb készítenie, el kell magyaráznia, hogy munkája miatt sokat kell utaznia, mielőtt megkéri, hogy tartson vele. – Mindig is látni akartam azokat a helyeket is. – Megkönnyíti számára a dolgot, gondolta Darcy. Adok–kapok, gondolta szinte szédülten. Minden kapcsolatban. – Utazni, látni, tenni. Nemrégiben döbbentem rá, hogy kívánni valamit nem azt jelenti, hogy ne szeretném és értékelném, amim itt van. Az utazás vágya mindössze a hazatérést édesíti meg.

– Láthatod majd az egész világot. – Trevor eltartotta magától, kezét vállára tette, pillantása áthatóan fürkészte az arcát.

Darcy hirtelen teljes bizonyossággal tudta, hogy most végre meghallja, amire szíve vágyik. És az egyetlen férfi, akit valaha szeretett, akkor kéri meg a kezét, amikor nedves a haja, és érzései leplezetlenül kiülnek az arcára.

Az ördögbe is.

Bolond gondolata nevetésre ingerelte, és a férfi felé tárta karját. Trevor olyannak szereti, amilyen, s ez maga a csoda.

– Ó, Trevor!

– Munkával jár, izgalmas munkával. Kielégítő, hasznos munkával. Jövedelmezővel.

– Természetesen, de én... – A romantikus köd úgy párolgott el, mint napsütésben előbb a tengeren a reggeli pára, és Trevor utolsó kijelentése behatolt a tudatába. – Jövedelmezővel?

– Rendkívül jövedelmezővel. Minél előbb aláírod a szerződést, annál hamarabb hozzáfoghatunk az előkészítéshez. De meg kell tenned ezt a lépést, Darcy. Döntened kell.

– A lépést. – Halántékához szorította a kezét, mert forgott vele a világ, aztán elfordult. Hogy tehetne bármilyen lépést, amikor elvesztette az egyensúlyát, kérdezte magától. Ki ne vágódna el, amikor ilyen megrázkódtatás éri?

Trevor nem szerelemről, nem házasságról, hanem szerződésről, üzletről beszél. Ó, istenem, micsoda kötözni való bolond is ő, micsoda rózsás álmokat dédelgető idióta, aki érzései miatt teljesen védtelen maradt!

És a legrettenetesebb, hogy Trevornak sejtelme sincs semmiről.

– Szóval azért jöttünk ide, hogy szerződésről beszélgessünk?

Első lépés, gondolta Trevor. Leszerződteti Darcyt, hogy eltéphetetlen kötelékkel kösse magához. Megmutatja neki a világot, mindazt, amire vágyik. Ha megtetszik neki, akkor valóságos lakomát kínál fel. Bármit és mindent, amit valaha kívánt.

– Azt akarom, hogy megkapd, amire sóvárogsz. Szeretnék ennek részese lenni. A Celtic Records gondoskodik rólad, felépíti a karriered. Személyesen ügyelek rá. Rád.

– Az egészre, vagyis az alku tárgyára. – Darcy megpróbálta lenyelni a keserű pirulát, de megakadt a torkán, amikor visszanézett a férfira. Hiszen nem akart soha mást, mint itt állni, de a férfi, akinek haját szél borzolta, hűvös tekintetével lehetetlenné tette, hogy Darcy átkarolja és megérintse.

– Nigel ezzel a kifejezéssel összegezte. Szóval személyesen törődsz az alku tárgyával?

– És boldoggá teszlek. Megígérem.

Darcy hidegen nézett rá, és félrehajtotta a fejét.

– Megítélésed szerint mennyibe kerül, hogy boldoggá tégy?

– Kezdetben, vagyis szerződéskötéskor? – Trevor megnevezett egy összeget, amitől Darcynak elállt volna a lélegzete, ha nem hűlt volna ki a szíve. Így azonban cinikusan felvonta a szemöldökét.

– Ha szabad kérdeznem, ebből mennyi jár a tehetségért, és mennyi azért, hogy lefekszem veled?

Trevor szeme dühösen villant, aztán keményen nézett farkasszemet Darcyval.

– Nem fizetek nőnek, hogy lefeküdjön velem. Ez sértés mindkettőnkre nézve.

– Igazad van. – A fájdalom tüze felolvasztotta a jeget, és Darcy elgyöngült. – Sajnálom, amit mondtam. Rosszul vette ki magát. De attól még mások ezen a véleményen lehetnek. Nigel figyelmeztetett rá.

Trevornak ez meg sem fordult a fejében. Ebből is látszik, mennyire belehabarodott Darcyba, hogy ilyen alapvető dologra nem gondolt.

– Te tudni fogod az igazságot. A többi nem számít. Darcy elsétált a férfitól, vissza Maude sírjához, de nem talált vigaszt sem a virágokban, sem a varázsban vagy a halottakban.

– Neked könnyű, Trevor. Véd a pozíciód, hatalmad, neved. Én védtelenül kerülök bele.

– Ez lenne az egyetlen akadály? – Trevor odament hozzá, és maga felé fordította. – Féltékeny idióták sértéseitől félsz? Erősebb vagy annál, Darcy.

– Nem félek, csak tudatában vagyok.

– Az üzletet külön kell választanunk a magánélettől. – De Trevor tudta, hogy egyesíti a kettőt. – Tehetséges vagy, és segíthetek abban, hogy képességeidet kibontakoztathasd. Ami egyébként köztünk van, senkire sem tartozik, csak kettőnkre.

– És mi lesz akkor, ha az, ami kettőnk közt van, halványulni kezd, elveszti varázsát, ha egyikünk vagy másikunk úgy dönt, ideje továbblépni, elmenni?

Abba belehalna, gondolta Trevor. Már a puszta gondolat tőrdöfésként érte.

– Nem lesz hatással az üzleti oldalra.

– Talán külön szerződést kellene kötnünk, amelyben ezeket a feltételeket is írásba foglalnánk. – Darcy szarkasztikus megjegyzésnek szánta, mi több, kegyetlen oldalvágásnak, és csak ámult, amikor a férfi rábólintott.

– Rendben van.

– Nos hát. – Reszketve kifújta a levegőt, és elsétált, hogy ismét lenézzen Ardmore–ra. Hát így köttetnek a szerződések odakint a világban. Szerződések, egyezségek, józan tárgyalások. Nagyszerű. Kézben tartja, irányítani fogja.

De próbálja csak meg Trevor otthagyni. Próbálja meg, és megemlegeti a napot, amikor hátat fordít neki! Nem tudja még, haragjában mire képes egy megbántott nő.

– Rendben van, Magee. Fogalmaztasd meg a szerződést, hívd fel az ügyvédeket, zendítsen rá a zenekar, tedd, amit kell. – Dühösen pördült meg. Mosolya keményen, keserű szépséggel ragyogott fel. – Aláírom a papírokat. Megkapod a hangom, az egész nyomorult mindenséget. Isten legyen hozzád irgalmas.

És mindkettőnkhöz, tette hozzá magában. Megkönnyebbülés öntötte el a férfit. Megszerezte Darcyt, és megtette az első lépést, hogy meg is tartsa.

– Nem fogod megbánni.

– Nem áll szándékomban. – Darcy pillantása majdnem átdöfte Trevort, amikor az megfogta a kezét, és odahajolt hozzá. – Nem. Üzleti egyezséget nem szoktam csókkal megpecsételni.

– Ahogy akarod. – Trevor ünnepélyesen kezet rázott vele. – Megegyeztünk?

–Pillanatnyilag igen. – Trevor tehát nőt akar, szeretőt. Helyes. E téren sem fog csalódást okozni.

Szántszándékkal végighúzta a kezét a férfi csípőjétől az oldalán át a mellkasáig, onnan a vállára, és testével teljesen hozzásimult. Kihívóan, kötekedve, apró csókokkal izgatta, majd elhúzódott, és újra csókolgatta, míg azt nem látta, hogy elkeseredett vágy lobban a férfi szemében, és a szenvedély elhomályosítja a tekintetét.

Akkor, de csak akkor hajtotta hátra a fejét, és hagyta, hogy a férfi csókolja.

Vad szenvedéllyel csókolóztak, amelyből hiányzott az előző éjszaka gyöngédsége. Szenvedély volt, semmi más, mohósággal, tűzzel és követeléssel. S míg Darcy lelke vesztesége fölött zokogott, egyúttal örvendezett is.

Trevor akarja, és újra meg újra kívánni fogja. Majd eléri, hogy így legyen. És amíg hatalma van a férfi felett, megtarthatja. Boszorkányok praktikáival magához láncolja.

– Érints meg – bontakozott ki a csókból, hogy fogaival a férfi nyakát harapdálja. – Érezni akarom a kezed a testemen.

Trevor nem akarta. Sem a hely, sem az idő nem volt megfelelő. De Darcyból áradt a tűz, átforrósította, felégette önuralmát, lángra lobbantotta érzékeit. A férfi keze keményen, birtokolni vágyón járta be testét.

De amikor Trevor már azon a ponton volt, hogy elveszítse józan eszét, levonja magával a fűbe, Darcy elhúzódott tőle. A szél belekapott hajába, arca körül lebegtette, mint előző éjjel Trevor víz alatti álmában, a nap szemébe sütött, és onnan keményen visszavillant. Darcy szépsége egy pillanatra kegyetlen volt.

– Később – mondta, s mint szerető, kezével megsimította a férfi arcát. – Megkaphatsz. És később én is megkaphatlak.

Trevor felbőszültén meredt rá, s nem tudta, haragja Darcy vagy saját maga ellen irányul.

– Veszélyes játékot űzöl, Darcy.

– Ugyan mi benne a szórakoztató, ha nincs veszély? Amit akarsz, megkapod tőlem. Mindkét tekintetben. Elégedj meg azzal, hogy az első dologban szavam adtam, a másodikban pedig ízelítőt kaptál a későbbiekből.

Trevor nem gondolkozott, csak kibökte:

– Mit akarsz tőlem?

Darcy lesütötte a pilláit, hogy bánata ne látszódjék.

– Nem azért hoztál ide, mert ezt már magad megállapítottad?

– Azt hiszem, igen – mormolta a férfi.

– Nos hát. – Darcy mosolyogva nyújtotta felé a kezét. –Ideje visszaindulnunk, mert múlik az idő. És még a teám sem ittam meg. – Séta közben vidáman megszorította a férfi kezét. Majd meglátjuk, lépést tudsz–e tartani velem, te vak, ostoba tökfilkó! – Hajlandó vagy megosztani velem a bagelt?

Trevor úgy határozott, hogy alkalmazkodik Darcy hangulatához.

– Talán rá lehet venni.

Egyikük sem nézett vissza, ahogy otthagyták a dombot, nem látták, hogy hullámzik és szétrobban a levegő.

– Ostobák – morogta Carrick, és a kőkút kávájáról dühösen meredt utánuk. – Önfejű, értetlen bolondok. Micsoda balszerencse, hogy épp velük vagyok megáldva! Egy lépés választja el őket a boldogságtól, és úgy hőkölnek vissza, mintha mérges kígyó volna! – Leugrott a kútról, és egy hüvelyknyire a földtől állt meg, majd a következő pillanatban már törökülésben ült Maude sírja mellett. – Én mondom, öreg barátnőm, képtelen vagyok megérteni a halandókat. Talán csak tűzbe jöttek, és rosszul ítélem meg a dolgot. – Borongósan tenyerére támasztotta az állát. – Az ördögbe is, persze hogy nem ítélem meg rosszul – döntött végül, de ettől nem lett könnyebb a szíve. – Ostoba szerelmesek, és szerintem ez a probléma gyökere. Egyikük sem tudja, hogy birkózzon meg az ostobasággal. Félnek, ez a baj. Félnek megadni magukat az értelmetlenségnek, és hagyni, hogy a szerelem vegye át az uralmat.

Felsóhajtott, majd gyors csuklómozdulattal elővarázsolt egy aranyalmát, és beleharapott.

– Azt mondod, én is ilyen voltam. És igazad van. Magee ugyanarra az útra lépett, mint amelyen én annak idején jártam. Ezt ígér neki, azt ajánl fel, esküdözik, hogy neki adja a világot, amikor ebből semmi kára nem származik, hiszen a világból bőven van, jut is, marad is. De végtére is szívünk csak egy van, és ezt már nehezebb másnak ajánlani. Nem néztem az én Gwenem szívébe, és ő sem néz Darcyéba. Azt hiszi, józan, holott csak fél.

Almájával a sírkő felé gesztikulált, mintha az idős asszony ott ülne és hallgatná. Lehet, hogy így is volt.

– És Darcy sem jobb nála. Szöges ellentéte az én csendes, szerény Gwenemnek, de e tekintetben mintha egy tőről metszették volna őket. Azt akarja Magee–től, hogy a szívét ajánlja fel, de Finn szerelmére, tudomására hozza ezt egy szóval is? Nem! Nők! Ki az ördög igazodik el rajtuk?

Újra felsóhajtott, csillogó almáját majszolta, elmélkedett. Már–már türelmét vesztette, azon a ponton volt, hogy elébük pattan a semmiből, és rájuk parancsol, hogy boruljanak egymás nyakába. Szerelmesek egymásba. Ismerjék be, és legyünk túl rajta, gondolta.

De hatalma nem terjedt eddig. Övék volt a választás, az időzítés, együtt megtett tánclépéseik. Hozzájárulása – mert Carrick nem szerette közbeavatkozásnak nevezni – csupán jelentéktelen apróságokban merülhetett ki.

Megtette, amit lehetett. Most már csak várnia kellett, ahogy tette azt háromszáz éven át. Sorsa, boldogsága, sőt néha úgy gondolta, hogy puszta élete e két halandó szívén múlott.

Dolga volt a két másik párral, és ebből azt hihetné bárki, hogy eleget tapasztalt ahhoz, hogy siettesse ezt az utolsó kettőt. De csak annyit szűrt le, hogy a szerelem olyan drágakő, amelynek megszámlálhatatlan kristálylapja van. Erény és gyarlóság egymás mellett húzódnak érként benne, és csak nyílt szívvel lehet adni és kapni.

Hátradőlt a füvön, és gondolatban Gwen szeretett arcát rajzolta a felhőkre.

– Fáj minden porcikám utánad. Szívem, testem, elmém. Minden hatalmam odaadnám, hogy újból megérinthesselek, beszívjam illatod, halljam a hangod. Esküszöm, amikor végre visszatérsz hozzám, szerelmet szórok a lábad elé. A szerelem nagyszerűségét és alázatosságát. És a virágok, amelyek abból fakadnak, sosem hervadnak el.

Lehunyta a szemét, és várakozástól elcsigázva álomba tűnt.

Mire Trevor autóval levitte a kocsmához, Darcy halálosan kimerült attól, hogy vidám, szexis és szellemes legyen. De nem tágított, hogy végigjátssza, amire elszánta magát, és még hátra is ment Trevorral, hogy boldog ujjongással értékelje az építkezés fejleményeit.

Akkor jött csak rá, hogy sértettségében túljátssza a szerepét, amikor Trevor furcsálló pillantást vetett rá. Sebesen visszavonulót fújt, és futó, ám forró csókkal búcsúzott a férfitól, olyannal, amiről tudta, hogy újabb csókok utáni vágyat ébreszt.

Brenna a konyhaajtónál érte utol.

– Mi baj? – nyomult be Darcy után.

Születésük óta ismerték egymást, jobban tisztában voltak egymás hangulataival, mint a sajátjukkal.

– Gyere fel, jó? – Barátságuk szükségtelenné tette, hogy Darcy választ várjon. Gyorsan elindult a lépcsőn, és úgy vetette le erőltetett vidámságát és ragyogását, mint felesleges ruhadarabokat. – Fáj a fejem. – Darcy a kegyetlen lüktetés miatt azonnal a fürdőszobába sietett, és bekapott egy aszpirint, majd vízzel lenyelte, és lehajtotta az egész pohár vizet.

Tekintetük találkozott a tükörben. Brenna ismerte az alamuszi, fénylő, párducos pillantást, amelynek mélyén megbántottság lapult.

– Mit csinált?

Darcy kénytelen–kelletlen felnevetett, bár kacagása ridegen csengett. Milyen csodálatos, ha az embernek olyan barátnője van, aki tudja, ki a hibás, mielőtt még a sértésről szó esne.

– Vagyont ajánlott. Az ő mércéjével kisebbfajtát, de nekem hatalmasat. Eleget ahhoz, hogy elindítson az úton, amin járni akarok, méghozzá előkelően.

– És?

– Elfogadom. – Hátravetette a fejét, és dacossága nyugtalanságot ébresztett Brennában. – Aláírom a lemezszerződését.

– Nagyszerű, Darcy, ha valóban ezt akarod.

– Mindig többet akartam, mint amennyim van, és most végre megkapom. Nem írnám alá, ha nem akarnám. Esküszöm, hogy elsősorban magam miatt csinálom. Annyira azért nem kótyagosodtam meg, hogy ne gondoljak magamra.

– Akkor veled együtt örülök, és előre büszke vagyok rád. – Kezét Darcy vállára tette, és masszírozni kezdte, hogy enyhüljön barátnője feszültsége. – És most mondd el, mivel bántott meg.

– Azt hittem, feleségül kér, azt akarja bevallani, hogy szeret, és azt szeretné, ha egy életen át mellette lennék. El tudod ezt képzelni?

–  El. – Most már Brennának is megfájdult a szíve. – Tökéletesen.

– Helyes, csakhogy az ő szeme nem olyan éles, mint a tied. Gőze sincs az érzéseimről. – Megragadta a mosdó szélét, mélyeket lélegzett. – Nem fogok sírni. Miatta semmiképp sem.

– Gyere, ülj le, és meséld el.

Amikor leült, és elmondott mindent, Brenna megfogta a kezét, és mély együttérzéssel szólalt meg: – Gazember — amitől Darcyra megint rájött a nevetés.

– Kösz. Csak azt utálom, hogy részben én vagyok a hibás. Keserű pirula, szó se róla. De kétséget kizáróan én sétáltam bele a csapdába. Romantikus képzelgés a zuhany alatt, mintha valami szeleburdi kamasz lány volnék.

– Miért ne lennél az? Hiszen szereted. – Szeretem, hogy a fene enné meg, és ezért alaposan megfizet.

– Mit akarsz tenni?

– Természetesen kelepcébe csalom. Kéjvággyal elvakítom, szeszélyes hangulatváltozásaimmal összezavarom, játszom vele. Mindent bevetek, amit a férfiakkal kapcsolatban tökélyre vittem.

– Nem állítom, hogy ne lennél verhetetlen e téren – kezdte óvatosan Brenna. – De ha ezt az utat választod és győzöl, nem fogod beérni ennyivel.

– Beérem, hidd el. Számtalan kapcsolatot a szex tart össze. A vágy és a szerelem nincsenek fényévekre egymástól.

– A lobogás idején valóban nem, de amikor egyik csak vágyat érez, a másik meg szerelmet, akkor nagyon távol vannak egymástól, Darcy. És a kettejük közti távolság ezernyi sérülési lehetőséget nyújt.

– Annál nagyobb fájdalom nem érhet, mint ma reggel Szent Declan forrásánál. És túléltem.

Az ablakhoz lépett. Trevor odakint építi az álmát, gondolta, de hogy kész legyen, ahhoz az ő álmaira is szüksége van. Nos, ő, Darcy felépíti majd a maga álmát, és elveszi a férfitól az övét. És belőle is elvesz.

– A többit megkockáztatom. Rá tudom venni, hogy ne bírjon nélkülem élni, Brenna. A kívánás és szerelem között a szükség félúton van. Én beérem ezzel.

Mielőtt Brenna megszólalhatott volna, megrázta a fejét, és visszament hozzá.

– Muszáj megpróbálnom.

– Hát persze. – Nem próbálta meg ő is?, kérdezte magától. Nem próbálta meg mindenki, aki tudja, mi a szerelem és a vágyódás?

– De e pillanatban le kell vezetnem a pocsék kedvem. Shawn nemsokára bejön. Lemegyek és meggyötröm, amíg meg nem könnyebbülök.

– Ha ez a terved, már itt sem vagyok. Visszamegyek dolgozni, ahol nem érhet baj.

18.

Vihar készülődött a falu fölött. Északkeletről érkezett, és megállt a falu szélén, mint lövészárokban ostromra készülő hadsereg. A vihar közeledtét jelző egyre erősödő szél, a megmegújuló zápor bekergette az embereket a partról, és úgy lehűtötte a levegőt, mintha nem is nyár lenne. A helybeliek rossz előérzettél néztek fel a baljósan fekete és liláskék, vaskos felhőkkel fenyegető égre.

Láttál már ilyen zöldes szélű felhőket?, kérdezgették egymást. Érezted már, hogy a levegőnek ilyen vészterhes íze lenne?

Le fog csapni, mégpedig nem is akárhogy, mondogatták.

Akik már átéltek hasonló vihart, ellenőrizték, hogy van–e elég gyertya, lámpaolaj és elem otthon. Megnézték, van–e elég enni– és innivaló, a gyerekeknek szóltak, hogy a ház közelében maradjanak, biztonságosan kikötötték a csónakokat. Ardmore felkészült a várható támadásra.

Amikor kitárult a kocsmaajtó, Jude arca fénylett, mint a nap.

– Megjött.

Izgalmában suttogásnál alig volt hangosabb, amit mondott, és nem hallatszott el odáig, ahol Aidán sört csapolt a pultnál. Darcy vette észre először Jude–ot, akinek hátrakötött haján esőcseppek ültek, arca rózsásra pirult. A könyvet úgy szorította magához, mint egy szeretett gyermeket.

Darcy azonnal, minden teketória nélkül lecsapta a kezében levő tálcát, és az asztalnál ülő négy francia diák értetlenül bámult a szendvicsekre, káposztasalátára és sült krumplira, amiket nem is rendeltek, majd sebesen szótárukban kezdtek keresgélni.

– Megjött a könyv? A tied? – Darcy boldogan próbálta lefejteni róla Jude ujjait.

– Nem. Előbb Aidannak kell megmutatnom. Muszáj, hogy ő lássa először.

– Hát persze, természetesen. Gyere csak. Menj már innen, Jack, olyan vagy, mint egy otromba medve! Húzódj arrébb, Sharon, itt most élet és halál kérdéséről van szó. – Darcy átsiklott a vendégek között, elérte a pultlapot, felcsapta, és betessékelte maga előtt Jude–ot. – Siess! – parancsolt rá. – Alig várom, hogy lássam.

– Oké, máris. – Jude mély lélegzetet vett, és olyan erősen szorította magához a könyvet, hogy borítóján érezte a szívverését. – Aidán.

Aidán épp egy korsót nyújtott át a pulton, és elvette a pénzt.

– Jude! Szia, drágám. Nincs szabad hely?

– Nem, én...

– Mindjárt leültetünk a kuckóban, de jobban szeretném, ha épségben hazaérnél, mielőtt kitör a vihar. Két korsó Smithwick's. Három font húsz lesz.

– Aidán, mutatnom kell valamit.

– Máris, drágaságom. Nyolcvan penny visszajáró, tessék.

– Egy francot máris – vesztette el a türelmét Darcy, és megragadta Aidán karját. – Nézz már rá, te vadmajom.

– Mi baj? Nem látod, hogy vendégek vannak, akiket... –De amikor meglátta, mit szorongat a felesége, elhallgatott, és szélesen elvigyorodott. – A könyved!

– Most érkezett. Egyenesen a nyomdából. Valósággá vált. És gyönyörű.

– Persze hogy az. Megnézhetem?

– Igen. Én... mozdulni sem bírok.

– Jude Frances. – Aidán hangjának gyöngédségétől Darcynak elszorult a torka. – Szeretlek. Add ide. – Finoman kiszabadította a könyvet Jude görcsös szorításából, és először a hátsó borítót nézte, ahol Jude fényképe volt. – Hát nem csinos az én Jude–om? Komoly a tekintete, és bájos.

– Fordítsd meg, Aidán. – Jude táncra perdült volna, ha nem húzza le mázsás súllyal a baba. – Az a rész nem érdekes.

– De nekem igen. Az egész világ láthatja, milyen jó ízlésem van feleség terén. – De azért megfordította, és elragadtatással kiáltott fel.

Napgyémántok és más ír legendák

írta Jude Frances Gallagher

A cím végighúzódott a borító tetején, Jude neve pedig az élénk színekkel megfestett kép alatt volt, amely egy szárnyas fehér lovon ülő, ezüstzekés férfit és egy aranyhajú asszonyt ábrázolt.

– Gyönyörű – mormolta Aidán. – Ez egyszerűen káprázatos, Jude Frances.

– Az, ugye? – Jude nem bánta, hogy arcán csorognak a könnyek. A boldogság könnyei voltak. Jól megérdemelt, igaz könnyek. – Nem tudom levenni róla a szemem, muszáj folyton a kezemben tartanom. Azt hittem, tudom, mennyit jelent. De még csak nem is sejtettem.

– Olyan büszke vagyok rád. – Aidán lehajolt, és ajkát Jude homlokára szorította. – Ezt nekem kell adnod, hogy leüljek, és utolsó szóig elolvassam.

– Kezdd el most, az ajánlással. – Amikor Aidán kinyitotta a könyvet, és elkezdte olvasni az előzéklapot, Jude maga lapozott a megfelelő oldalra. – Nem. Azt később is elolvashatod. Ez olvasd el most.

Hogy felesége kedvében járjon, Aidán olvasni kezdett. Aztán szeme elsötétült, és felnézett az asszonyra. Pillantásuk erős, vibráló volt. Ezúttal Aidán szájon csókolta Jude–ot.

– A ghraszk ennyit mondott, amikor felemelte a fejét, és arcát az asszony hajára fektette. Szerelmem.

– Vidd át Jude–ot a kuckóba – súgta oda Darcy. – Nem szabad ilyen sokáig talpon lennie. Maradj kicsit mellette. Én addig beállok pultosnak.

– Kösz. Kényelembe helyezem, viszek neki teát. – Érzelmi viharát híven tükrözte a tekintete, amikor Darcy kezébe nyomta a könyvet. – Nagyon vigyázz rá!

Darcy a vendégekről tudomást sem véve kinyitotta a könyvet, és elolvasta a sorokat, amelyeket Aidán is:

Aidannak, aki megmutatta nekem a szívem, és nekem adta az övét. Mellette tanultam meg, hogy a szerelemnél nincs erősebb varázslat.

– Megnézhetem?

Darcy könnyes szemmel nézett fel, és a pult túlsó oldalán megpillantotta Trevort. Mivel képtelen volt megszólalni, szótlanul átnyújtotta a férfinak a könyvet, és a csap alá tett korsókba engedni kezdte a sört.

– Bámulatos.

– Ez csak természetes. Jude–é.

Trevor nem szólt semmit, csak a pult mögé ment, egy polcra tette a könyvet, nehogy baj érje, aztán elővette a zsebkendőjét.

– Kösz. – Darcy szipogott, és megtörölte a szemét. – Jól áll neked a meghatottság.

– A munkát attól még el kell végezni. Most Aidanon van a sor, hogy átadja magát az érzelmeinek. Az én sorom később következik.

Közben megnyugodott, de minden eshetőségre zsebébe gyömöszölte a zsebkendőt.

– Hát nem csodálatos! – Darcy boldogságában szteppelni kezdett, majd így szólt a pulthoz lépő vendéghez: – A testvérem híres írónő, és ez a most megjelent könyve – kapta le a könyvet a polcról. – Pár hét múlva a boltokban lesz. Okvetlen vegye meg, ha látja. Mivel szolgálhatok?

– Darcy! Kiviszed a rendeléseket, vagy a főzés mellett a felszolgálás is rám marad? – Shawn látható felháborodással jött elő a konyhából egy megrakott tálcával.

– Nézd, te tyúkeszű! – perdült meg Darcy, és Shawn orra alá nyomta a könyvet.

– Jude–é! – Shawn nagy csattanással letette a tálcát a pultra, és a könyvért nyúlt.

– Ha csak egy csepp zsír megy rá a sült krumpliról, elevenen nyúzlak meg.

– Tudok vigyázni. – Úgy fogta meg Jude könyvét, mintha törékeny porcelán lenne. – Brennának is látnia kell – jelentette ki, és már ott sem volt.

– Össze fogják mocskolni – fújt egyet mérgesen Darcy, majd meglepetten látta, hogy Trevor időközben csapolt sörért pénzt vesz el. – Azt a mindenit. Beálltai csaposnak?

– Intézem, míg Aidán visszajön, ha közben ki akarod vinni az ételt, mielőtt jéggé dermedne.

– Tudod, hogy kell Guinnesst csapolni?

– Elégszer láttam, hogy fokozatosan kell feltölteni.

– Sokan néznek végig agyműtétet, mégsem adnak szikét a kezükbe – jegyezte meg Darcy, de azért felvette a tálcát. – Hálásak vagyunk a segítségért.

– Szívesen. Bármikor. – így legalább figyelheti munka közben, gondolta Trevor. És gondolkodhat.

Az utóbbi napokban Darcy jóvoltából borotvaélen táncolt. Darcy az ágyban csábító szirén volt, egyébként ingerkedett vele. Fáradhatatlan, energikus, szeszélyes és elbűvölő volt.

És közben Trevor úgy érezte, hogy... szívtelenné vált.

Valami megszűnt, vélekedett Trevor, ami azon az éjszakán, amikor gyöngéden, lassan szeretkeztek, még megvolt. Képtelen volt rávilágítani a változásra, ami ennek ellenére ott volt Darcy pillantásának hideg és állandó számító kifejezésében.

Igaz, hogy Darcy sosem rejtette véka alá, hogy számító. Trevor ezt el is fogadta, és bizonyos szempontból csodálta is Darcyt a mesterkéltség teljes hiányáért. De az a Darcy, akit most látott, nem volt számító, hóbortos vagy haszonleső. Izgatott, feldobott és meghatott volt. Annyira, hogy elsírta magát Jude sikere, bátyja büszkesége miatt.

Furcsa, hogy amióta Darcyt ismeri, csak más öröme miatt látta sírni.

Annál, akit szeret, sebezhetővé és nagylelkűvé válik. Trevor is magának kívánta ezt a sebezhetőséget, nagylelkűséget. A szeretetet. És bár tudta, hogy helytelen, azt akarta, hogy Darcy miatta is sírjon.

Ideje, hogy lökést adjon neki, gondolta.

Megvárta, míg elment az utolsó vendég is, vége lett a műszaknak, és Aidán hazavitte Jude–ot.

– Kimerült – jegyezte meg Darcy az ajtóban állva, ahonnan nézte, amint Aidán és Jude a rövid távolságot kocsival teszik meg. – Micsoda izgalom! Aidán biztos ráveszi, hogy feküdjön le. Erősödik a szél. – Darcy lehunyta a szemét, és arcát élvezettel a szélbe tartotta. – Az éjszaka beállta előtt kitör a vihar. Akkor aztán benne leszünk a pácban. Nem árt, ha felkészülsz a legrosszabbra, Magee, mert iszonyatos szélvihar várható.

– Amúgy is mindjárt indulok vissza a kunyhóba. Rengeteg munka vár. Vizes leszel.

– Jólesik a mai tömeg és lótás–futás után. – De becsukta az ajtót, kicsukta a szelet és az esőt, aztán be is zárt. – Tízet öt font ellenében, hogy ma este gyertyafény mellett fogsz dolgozni.

– Baleknak való fogadás. Én meg nem vagyok balek.

– Kár. Mindig jól jön egy ötös. – Darcy kezdte összeszedni az asztalokon maradt üres poharakat. – Ma este egy üres székünk sem lesz. Amikor kint ítéletidő tombol, az emberek szeretik a társaságot. Ha tudsz, gyere vissza, zenével űzzük el a félelmet.

– Visszajövök. Abbahagynád egy percre? Szeretnék beszélni veled.

– Nem kell nagyon kényszeríteni. – Darcy élvezettel rogyott le az egyik asztal mellé, és lábát feltette a mellette levő székre. – Ilyen napokon azt kívánom, bárcsak három karom és kétszer ennyi lábam lenne.

– Várod már, hogy mikor szolgálod fel az utolsó korsót? Nem annyira, mint ahogy számított rá, de azért rábólintott.

– Ki ne várná? Ünnepi pillanat lesz, amikor csak felveszem a telefont, és a szobaszervizt hívom.

– Számos ünnepi pillanatra számíthatsz. – Trevor leült vele szemben. Ideje emelni a tétet és lehívni a következő lapot, döntött. – Ma faxolják el a szerződésed előzetes tervezetét. Úgy számítom, mire visszaérek a házba, már ott lesz.

Darcy gyomra összeszorult. Izgalom, várakozás, idegesség.

– Gyors munka.

– Jobbára rutin. Biztos át akarod nézni, meg akarod mutatni az ügyvédednek, akarom mondani, jogtanácsosodnak. Megbeszéljük, ha kérdésed, változtatási javaslatod van.

– Méltányos eljárás.

– Pár napra New Yorkba kell mennem.

Darcy örült, hogy ül, lábát meg feltette, mert kiszállt belőle az erő.

– Igen? Nem is említetted.

– Hát most említem. – Mert ebben a pillanatban határozta el. – Gyere velem.

Igen, még szerencse, hogy ül. Elnyúlva hevert, bár minden izma ugrásra készen megfeszült.

– New York Citybe?

Ott aláírhatod a kész szerződést. – Hazai pályán, tette hozzá gondolatban Trevor. – Megünnepeljük. – Be akarta mutatni a családjának, azt akarta, hogy lássa otthonát, életét. – Az üzlet nem vesz sok időt igénybe. Utána megmutatom a várost.

Trevor és New York City. A borzongató boldogság, hogy együtt lehet vele egy városban, amit csak álmaiban látott. És varázslatban.

– Aligha tudnék olyat mondani, amit jobban élveznék. Ez a színtiszta igazság.

– Akkor megteszem az előkészületeket.

– Lehetetlen, Trevor. Nem mehetek veled.

– Miért?

– Mert a szezon kellős közepén vagyunk. Te is láttad, hogy alig bírjuk az iramot. A nyári téboly végéig nem hagyhatom magára Shawnt és Aidant. Nem lenne helyénvaló.

A pokolba is, nem akarja, hogy most józanul, felelősségteljesen gondolkodjék!

– Megkérhetsz valakit, hogy helyettesítsen. Csak pár nap az egész.

– Megtehetném, és nem is ez a fő gond. De nem mehetek el éppen most, bármilyen vonzó is az ajánlatod. Jude bármelyik nap szülhet. Szüksége van a családjára, ahogy Aidan–nak is. Miféle testvér lennék, ha ilyenkor szépen elsasszéznék?

– Azt hittem, van még legalább egy hete.

– Istenem, a férfiak! – Darcy negédesen somolygott. – A babák akkor jönnek a világra, amikor nekik tetszik, és az elsők, ha hihetünk a tapasztaltaknak, a legszeszélyesebbek. Nagyszerű arra gondolni, hogy elmehetnék veled, de képtelen lennék elviselni a lelkifurdalást.

– Concorde–dal mennénk. Az utazási idő minimálisra csökkenne.

Concorde–dal. Darcy felállt, a pult mögé ment egy gyömbérsörért. Mint egy filmsztár, gondolta. Gépre pattanni, amikor csak kedve tartja, ahova csak akarja, és megérkezni, mielőtt elindult volna.

Istenem, de szeretné! És ezt Trevor is tudja.

– Nem mehetek. Sajnálom.

Igaza volt, és ezzel Trevor is tisztában volt. Mégis igyekezett erőltetni. Sürgető érzés feszítette, hogy visszaálljon minden a rendes kerékvágásba. Nem, hazudik, gondolta undorral. Visszazökkenjen abba a helyzetbe, amely számára kedvező.

– Igazad van. Rossz az időzítés.

– Bevallom, azt kívánom, bár ne az lenne. Concorde–dal repülni, bejárni New York Cityt. Máskor már rohannék is csomagolni. – Mindegy, mibe kerül, az a vidám, fesztelen, nagyvilági nő lenne, akinek a férfi akarja, akit megért. – Szóval... mikor is indulsz?

Indulni? Egy pillanatra Trevor ostobán, üres fejjel bámult rá. Eszébe sem jutott Darcy nélkül elutazni. Jókora slamasztikába másztál bele, Magee, eszmélt rá, és ivott egy kortyot az üvegből, amit Darcy az asztalhoz hozott.

– Először elintézem az előszerződésedet, és ha gond van vele, elkészíttetem az embereimmel a végső változatot. Pár nap múlva. Így odaát elintézhetek mindent, és visszahozhatom magammal a papírokat.

– Nagyon hatékony.

– Hát igen. – Trevor letette az üveget. Pocsék szájíze lett. – Legfőbb erényem.

– Szólj, ha indulni készülsz. – Darcy végighúzta az ujját a férfi kézfején. – Olyan búcsúban részesítlek, amely kitart a visszaérkezésed örömére tartott fogadásig.

Nem működik együtt, merengett komoran Trevor. Nem tartja magát a játékszabályokhoz. Trevor munka helyett az íróasztalánál merengett, és az ablakon túli viharos éjszakát nézte.

Miért nem kérte meg, hogy halassza el néhány nappal az útját? Remek alkalom nyílt volna arra, hogy megmutassa, beadja a derekát, hajlandó engedményeket tenni, hogy Darcyt boldoggá tegye.

És mi az ördögért nem gondolkodott, mielőtt lépett? Bármelyik félnótás belátta volna, hogy Darcy most képtelen eljönni hazulról. Ami csak azt bizonyítja, hogy a szerelem a félnótásnál is ostobábbá teszi az embert. Szánalmas.

Az eget kettéhasító villám tökéletesen megfelelt a hangulatának. Nyugtalan, vibráló, pocsék.

Miért nem öntött tiszta vizet a pohárba? Nos, tisztának nem lehet éppen nevezni, gondolta Trevor. Miért nem beszélt vele őszintébben? Egyszerűbb és eredményesebb lett volna, ha kereken megmondja, hogy el akarja vinni New Yorkba. Üzlettel összekötve, de akkor is más színezetet adott volna az ajánlatának. Kétségbeesetten ragaszkodott első ötletéhez, ismerte be, aztán szépen belemászott a maga ásta verembe azzal, hogy utazását bejelentette.  Most aztán vagy elmegy Darcy nélkül, vagy előáll valami kifogással.

Utál ürügyet keresni.

Mennydörgés csattant, mintha óriások hahotáznának, a hangot felkapta a bömbölő szél, az eső eszeveszetten csapkodta ablakát.

A legnagyobb gond, hogy nem tudja, mi legyen a következő lépése. Eddig viszont mindig tudta a lépéseket, tudta, hogy találja meg a legcélravezetőbb utat, amely a probléma megoldásához elvezeti. De a szerelemben több akadály, sehova sem vezető irányváltoztatás van, mint képzelte. Ezzel együtt még soha nem magasodott előtte olyan akadály, amin ne tudott volna átmászni, amit képtelen lett volna ledönteni vagy ami alatt ne tudott volna alagutat ásni.

És nem ez lesz az első.

Kicsit érleli a problémát, rágódik rajta, míg rá nem jön a megoldásra. És erre mi sem alkalmasabb, mint ha munkába temetkezik.

A faxokkal kezdte, amelyek napközben érkeztek. Mivel Darcy szerződésének vázlatát már elolvasta, azt egy dossziéba tette. Az ügynek ez a része egyértelmű, gondolta. Darcy hatalmas fogás a Celtic számára. És tejben–vajban fürösztik majd. Kapcsolatuknak ezzel az oldalával nem lesz gond egyikük számára sem, ebben biztos volt.

Szüleinek is hallaniuk kell Darcy hangját. Felveszi magnószalagra. Miért nem jutott ez hamarabb az eszébe? Mielőtt New Yorkba megy, felveszi Darcy hangját. Így legalább valahogy bemutathatja családjának a nőt, akit szeret.

Amint elvégzett minden munkát, leviszi a szerződéstervezetet a kocsmába Darcynak, átnézi vele, válaszol a kérdéseire. Biztos lesznek kérdései. Aztán közli, hogy magnófelvételt szeretne készíteni vele.

Elégedetten tette félre a dossziét, és hozzálátott a többi papírmunkához.

Töprengett, ne menjen–e le kávét főzni, ennivalót keresni. De nem volt kedve egyedül enni, és ez bosszantotta. Életében először. Mi több, legszívesebben hagyta volna a fenébe a munkát, és lement volna a kocsmába. Ahol emberek vannak. És ahol Darcy van.

A viharral járó veszélyek ellenére végignézte elektronikus postáját. Tudta, hogy ki kellene kapcsolnia a számítógépet, de muszáj volt valamit csinálnia, ami lefoglalja, hogy ne rohanjon le a kocsmába.

Beteges elégedettséggel töltötte el, ahogy elképzelte, hogy Darcy az ajtót lesi, mikor lép be, és egyáltalán felbukkan–e.

Fütyült rá, hogy ettől sült bolondnak látszik. Az elv a lényeg, bizonygatta magának.

Először szokás szerint az üzleti megkereséseket nézte át. Választ írt, kinyomtatta vagy elmentette, amit meg akart őrizni, aztán magánlevelezésére kattintott.

Anyja levele aznapi első mosolyát csalta az ajkára.

Nem telefonálsz, nem írsz. Vagy nem elég gyakran. Azt hiszem, sikerült meggyőznöm apádat, hogy kellemes kikapcsolódásra van szükségünk. Egy írországi utazásra. Ami azt illeti, nem kellett sokat győzködnöm. Hiányzol neki, – akárcsak nekem, és azt hiszem, szeretne valamivel személyesen is hozzájárulni a színház építéséhez. Remélem, jól halad az építkezés, bár biztos vagyok benne, hogy a te kezed alatt minden jól megy.

Apád már tologatja a tennivalóit, megbeszéléseit, bár azt hiszi, nem veszem észre. Egyébként én is ezt teszem. Ha minden jól megy, jövő hónapban érkezünk. Amint megvan a végleges időpont, tudatom veled.

Feltételezem, hogy jól vagy, mert nem írod az ellenkezőjét, elfoglalt vagy, mert mindig az vagy. Remélem, néha lazítasz is. Mielőtt elutaztál, agyonhajtottad magad. Büntetted magad Sylvia miatt.

Többet nem is említem ezt a témát, mert magam előtt látom bosszús arckifejezésed. Hazudok, mert valamit még mondanék. Kapcsolj ki egy kicsit. Senki, még te sem felelsz meg saját elvárásaidnak.

Tessék, kimondtam. Szeretlek.

Készülj fel az invázióra.

Mami

Tényleg bosszús az arckifejezése? Az ablaküvegen tükröződő halvány tükörképét tanulmányozta, és megállapította, hogy valószínűleg igen. Megnyugtató, mégis zavarba ejtő volt, hogy valaki ilyen jól ismeri.

Rákattintott a „Válasz a feladónak" ikonra.

Nyúzás, nyúzás, nyúzás.

Ez biztos megnevetteti, gondolta.

Siess ide, és akkor személyesen rághatod a fülem. Már nagyon hiányolom.

Igen, a színház építése remekül halad, bár ma hamar abba kellett hagynunk a munkát. Pokoli vihar készül. Egy perc, és kikapcsolom a gépet.

Gondoltam, szeretnétek tudni, hogy már nevet is találtam a színháznak. Duachais, így fogják hívni. Keltául van, amint azt bizonyára sejtitek, a helyesírását azonban meg kellett néznem egy szótárban. Egy hely gyökereit, hagyományait jelenti. Egy nagyon okos nő azt mondta, hogy ezt keresem a színházammal. Igaza volt.

A név természetesen a reklámosok rémálma lesz.

Nem kell aggódnod, lazítok is. Itt másképp lehetetlen élni. Elég egyszerűen körülnézned, hogy beszippantson valami más.

Éppen azon vagyok, hogy Darcy Gallaghert leszerződtessem a Celtic Recordshoz. Bámulatos tehetség. Majd meglátjátok, ahogy halljátok a hangját. Egy év sem kell, és a hangja, neve, arca mindenütt hallható–látható lesz. És valami csodálatos az arca.

Feszíti a becsvágy, végtelenül tehetséges, energikus, temperamentumos, eszes és bájos. Nem félénk kis vidéki lány.

Szerelmes vagyok belé. Ettől mindjárt komplett idiótának kellene éreznem magam?

Megdermedt, az utolsó sorra bámult. Nem ezt akarta írni. Fejét csóválva nekifogott, hogy kitörölje.

Villám lobbant, mint valami bomba, tüzes kék lángja bevilágította a szobát. Trevor látta, ahogy a repedés vékony kígyója végigtekergőzik az ablaküvegen, aztán fülsiketítő dörrenés hallatszott.

És kialudt a fény.

– A francba. – Ez volt az első gondolata, amint a szíve már nem dobogott a torkában. Ez a villám biztos kinyírta a számítógépét.

Csakis magát hibáztathatja. Tudhatta előre.

Mivel a képernyő fekete volt, mint körülötte minden, arra gondolt, hogy a gép nem állt át akkumulátoros működésre. Újra szitkozódni kezdett, majd az elemlámpa után kezdett tapogatódzni, amelyet a gép mellé tett.

Bekapcsolta, de a lámpa nem világított. Mi az ördög folyik itt?, gondolta, és ingerülten megrázta. Mielőtt leült dolgozni, ellenőrizte, és akkor erősen, fényesen világított.

Nem annyira nyugtalanul, mint inkább bosszúsan állt fel, eltapogatózott a vendégágyig s a mellette álló kis asztalig, amin mindig volt gyertya és gyufa.

A következő hatalmas villámtól összerezzent, a gyufás–doboz tartalmának felét kiszórta, és aztán magát átkozta.

– Szedd össze magad – morogta, és megborzongott a sötét csendben koppanó hangjától. – Nem az első vihar vagy áramszünet az életedben.

De volt valami... megfoghatatlanul más ebben, ami most körülvette. Valami, amit ha képzeletére hagyatkozna, szándékosnak nevezne. A szél, az eső és a vihar hevessége. Mintha ez a vadság személyes lenne.

Röhejes, gondolta, és felnevetett, amikor meggyújtotta az első gyufát. A csöpp lángtól máris úgy érezte, ura a helyzetnek. A gyertya kanócához érintette. Megkönnyebbült sóhajjal kapta fel a gyertyát, hogy sorban meggyújtsa a többit. A következő vad villámlásnál meglátta Gwent.

–  Carrick tombol haragjában.

A gyertyaláng megremegett és rázkódott, ahogy Trevor keze reszketni kezdett. Még örült, hogy nem ejtette el, és nem gyújtotta fel a házat.

– A vihar gyakran ébreszt félelmet az emberekben. – Gwen szelíden rámosolygott. – Nem kell szégyellni. Biztos lehet benne, hogy ezt Carrick is tudja, és most enged egy kis hisztériás roham kísértésének.

Trevor összeszedte magát, és letette a gyertyát.

– Túlzottnak érzem.

– Az én Carrickem szereti a drámai hatást. És ne feledje, Trevor, hogy szenved. A lélek belefárad a várakozásba, és amikor már érezzük, hogy közel a szabadulás, még nehezebb elviselni. Bocsásson meg, de feltehetnék egy személyes kérdést?

Trevor majdnem újra felnevetett. Egyszerre különös és valahogy hátborzongatóan hétköznapi érzés volt viharos éjszakán egy kis házban kísértettel beszélgetni.

– Miért ne?

– Remélem, nem sértem meg vele, de leküzdhetetlen kíváncsiság gyötör, hogy megtudjam, miért nem mondja meg az asszonynak, akit szeret, hogy mit érez iránta?

– Nem olyan egyszerű...

– Tudom, hogy így vélekedik. – Hangjából enyhe sürgetés hallatszott ki, bár derekánál összefont két keze nem mozdult. – Tudni szeretném, miért nem olyan egyszerű.

– Ha az ember nem készíti elő a terepet, hibákat követhet el. Minél fontosabb valami, annál lényegesebb, hogy ne kövessünk el hibát.

– Előkészítés. – Gwen homlokán apró ránc jelent meg. – És ez közelebbről miben állna?

– Darcy esetében meg kell mutatnom, hogy mit kaphat, milyen életet élhet.

– Amin a nagyszerű dolgokat érti? A vagyont és a csodákat?

– Igen. Amint meglátja... – Őszinte rémülettel hallgatott el, mert lába alatt megremegett a padló. De mielőtt elugorhatott volna, Gwen feltartotta a kezét.

– Bocsásson meg, de én is indulatos vagyok. – Kezét nem tette le, hanem lehunyta a szemét, és ha kísérteteknél lehetséges az ilyesmi, többször is mély lélegzetet vett. Amikor kinyitotta a szemét, tekintete sötét és fényes volt. – És Carrick mit kínált fel nekem, ha nem ugyanezt? Ékszereket, gazdagságot, otthonnak palotát és halhatatlanságot. Hát nem látja, hogy ugyanazt a hibát követi el, amely nekünk háromszáz év várakozásba került?

– Darcy nem olyan, mint maga.

– Jaj, Trevor, figyeljen oda jobban. Miért van az, hogy egy földön járnak, mégsem látják egymást? – Leengedte a kezét. – Nos, az éjszaka még munka vár magára. Menjen most le a faluba. Szükség van magára.

– Darcy? – Páni félelem kerítette hatalmába. – Csak nem történt baja?

– Ó, dehogy, jól van. De ez a csodák éjszakája, Trevor Magee. Menjen, és vegye ki a részét belőlük.

Trevor egy percig sem habozott. Alig oszlott el a kísértet, felkapta a gyertyát, és fényénél kisietett a házból a viharba.

19.

A levegő eleven volt és dühös. Ütött és harapott. Az eső meg olyan volt, mintha apró üvegtűk szurkálnák, még ruháján át is érezte, hát még a bőrén. Jégeső verte a füvet, a virágokat, és veszélyessé tett minden lépést.

Közben villám villámot követett, újra meg újra kettéhasította az eget, hogy a nyíláson a dörgés bömbölve kitörhessen.

Trevor kifulladt és bőrig ázott, mire a kocsijához ért.

Józan ésszel arra gondolt, hogy őrültség ilyen éjszakán kimerészkedni. Meg kellene várnia, hogy alábbhagyjon a vihar dühe, mint az égiháború kellős közepén útnak indulni. De közben már elfordította a slusszkulcsot.

A szél vonított, mint egy házi kísértet, úgy szaggatta a sövényt, hogy levelek és virágok röpködtek, mint megkergült bogarak. Trevor megesküdött volna, hogy a sövénynek ökle és ujjai vannak. A kocsi fényszórói dupla rést vágtak az esőfüggönyön, és feltárták iszonyatos tombolását. Trevor elindult lefelé az úton, ami lassanként sártengerré vált, és amikor egy kanyarban megremegett a kocsi, előtte villám lobbant, és recehártyájába égette cikcakkját. Mögötte rettenetes robajjal gurult a dörgés.

És az égzengés közepette asszonysírás hallatszott, csendesen, mint végtelen bánat.

Trevor a gázra taposott, ijesztően kacsázott a következő kanyarban. A távolban elszórtan fényeket látott. Ardmore, gondolta.

Gyertyák és lámpák. Egyeseknek biztos van házi áramfejlesztőjük, ébredt rá. A kocsmának is. Darcy jól van, biztonságban, melegben, szárazon. Szükségtelen eszelősként vezetni, amikor semmi baj nincs.

Mégis ott lobogott benne a sürgető kényszer, hogy siessen. Keze görcsösen szorította a kormánykereket, a Toronydomb kanyarban oldalt farolt. És abban a percben leállt a kocsi.

– Mi az ördög ez? – Felbőszültén, őrjöngve forgatta a kulcsot, nyomkodta a gázpedált, de cserébe nem hallott mást, csak egy gúnyos kattanást.

Átkozódva nyomta meg a kesztyűtartót, kikapta az elemlámpát, amelyet ott tartott, és komor elégtétellel állapította meg, hogy működik.

A szél heves rohama csaknem ledöntötte a lábáról, amikor kikászálódott a kocsiból. Mintha szántszándékkal csinálná, gondolta Trevor. Nekifeszült, valahogy eljutott a kapuig, erővel benyomta, miközben verte az eső és a jég. Ha itt átvág, hamarabb odaér.

Lábát lehúzta az ingoványos talaj, így hiába akart futni, csak lassan ügetni tudott. A térdig érő ködben, ami csak itt volt, fogként meredtek a holtak kövei.

Carrick, gondolta utálkozva Trevor. Apait–anyait belead.

Villám lobbant, s kéken villant fel a rég halott John Magee sírján.

Virágok? Trevor csúszva megállt, lihegett, és lenézett a szivárványként virító virágszőnyegre. A vihar lelapította a füvet, de a törékeny szirmok nyíltak, és tökéletesek voltak, a szél, amely majd feldöntötte Trevort, alig érintette őket, és a köd jeges ujjai sem érték el őket.

Varázslat, gondolta Trevor, aztán kinézett a tengerre, ahol irdatlan, fehér habot vető hullámok emelkedtek, zuhantak. A varázslat nem mindig ragyogó és szép, gondolta. Ma éjjel csupa veszekedett düh.

Elfordult a sírtól, és továbbsietett.

Megcsúszott, leszánkázott a domboldalon, nekizuhant egy fának, amely mintha a semmiből került volna az útjába. Vállában lüktetett a fájdalom, és versenyt dobolt a szívével. Valahányszor elvesztette az egyensúlyát, és majdnem lezuhant a lenti köves útra, végül mindig talpon tudott maradni.

Ez már önmagában csoda volt, gondolta később.

Amikor végre ismét szilárd talajra ért, lába hangosan dobogott a nedves ösvényen. Újabb kanyar után meglátta a kocsmát. Meleg, hívogató fény ömlött ki az ablakon.

Szűrt a tüdeje, szemét le nem vette a fényről. Aztán valami mégis arra kényszerítette, hogy felnézzen... talán suttogás a szélben? Vagy sírás. A Gallagher–ház legfelső ablakában meglátott egy nőt. Halvány haj rajzolódott ki a sötétségben, zöld szemek figyelték.

Valami nincs rendben, nyilallt belé. Amint erre gondolt, a jelenés már el is tűnt. Az üvegen halvány fény tükröződött, mögötte nem mozdult senki.

Baj van, gondolta megint. Nagy baj. Elfordult a kocsmától, és a széllel dacolva a ház ajtajához ment. Benyomta, és ahogy nyílt az ajtó, vad szél és még vadabb eső zúdult be. Azonnal meglátta Jude–ot, mielőtt kiálthatott volna. A lépcső tetején ült, haja összekuszálva, arca holtsápadt, hálóinge nedves az izzadságtól.

– Istennek hála. Ó, hála az égnek! Nem tudok lemenni. –Kis kiáltás szakadt ki belőle, a hasára szorította a kezét. – A baba. Mindjárt megszülöm.

Trevor kíméletlenül elnyomta magában a pánikot, kettesével szaladt fel a lépcsőn Jude–hoz, hogy megfogja a kezét. Jude olyan erősen kapaszkodott bele, hogy Trevor ujjai ropogtak,

– Lélegezzen! Ki, be, gyerünk! Nézzen rám, és lélegezzen!

– Igen, igen. Rendben. – Jude Trevorra szegezte nagy szemét, tekintete üveges lett, amikor a fájdalom tetőzött. – Istenem, jaj, Istenem, ez iszonyúan erős!

– Tudom, kedves, tudom. Lélegezzen. Most már enyhülni fog.

– Igen. Múlófélben van, de... erre nem számítottam. Olyan hihetetlenül gyorsan történt. – Lélegzete gyorsan szabadult, ahogy a kegyetlen görcs eleresztette. Felnyúlt, és megigazította a haját. – Teáztam az ágyban. Beszéltem Aidannal, és mondtam neki, hogy lefekszem. Aztán áramszünet lett, és azonnal megindult.

– Kórházba visszük. Minden rendben lesz.

– Ahhoz már késő, Trevor. Nem jutok el odáig.

A pánik ismét vissza akart térni, de Trevor elfojtotta, mielőtt elöntötte volna. .

– A szülés általában eltart egy darabig. Hány perc van az összehúzódások között?

– Az utolsó párat nem számoltam. Nem működik a telefon. Nem tudtam sem az orvost, sem a kocsmát felhívni. Erre megpróbáltam lejutni a földszintre, de nem sikerült. Azelőtt elég gyorsan jöttek, kétpercenként, és most egyre gyakrabban és erősebben jönnék a fájások. Jesszusom. Édes Istenem.

– Elfolyt a magzatvíz?

– Igen. Nem volt szó róla, hogy ilyen gyors lesz. A terhestornán, a könyvekben mást írnak. Órákba telik. Hívja ide Aidant. Kérem, hívja... Ó, Istenem, már megint!

Trevor megnyugtató hangjával, erőt adó segítségével Jude túljutott a következő fájáson, de a férfi agya közben járt. Túl erősek és túl gyakoriak az összehúzódások. Háromszor volt jelen szülésnél, és tudott már annyit, hogy Jude–nak igazat adjon. Soha nem jutna el a kórházig.

– Próbáljunk eljutni legalább az ágyig. Fogja át a nyakam.

– Aidanra van szükségem. – Jude–ot a sírás környékezte. Hangosan zokogva sikítani akart.

– Tudom. Mindjárt elrohanok érte. Nyugodjon meg, Jude. Tartson ki. – Lefektette az ágyra, és gyorsan körülnézett. Jude–nak sikerült pár gyertyát meggyújtania. Ezzel kell beérni, gondolta Trevor. – A következő alatt lélegezzen, ahogy kell. Azonnal visszajövök.

– Rendben leszek. – Jude hátrahajtotta a fejét a párnákra, amelyeket Trevor felhalmozott mögötte. Muszáj kibírnia. A világon minden ezen múlt. – Nők milliói mentek át ezen orvos és kórház nélkül. – Igyekezett rámosolyogni. – Csak, a franc essen bele, egyik sem én voltam. Siessen.

Trevor nem akart arra gondolni, hány fájáson ment át egyedül, mennyire megrémülhetett, amikor egyedül, gyertyafényben feküdt az ágyban. Nem akart arra gondolni, hogy mi minden üthet ki balul.

Visszavágtatott a viharba. A szél most mögé került, és segítette a haladásban, nyomta előre, mintha siettetni akarná. Mégis úgy érezte, mérföldeket futott, mire ujjai elfordították a Gallagher–kocsma ajtógombját.

Berobbant a melegbe, zenébe, nevetésbe.

Darcy boldog mosollyal fordult felé.

– Lám csak, kit fújt ide a vihar! – Nem jutott tovább, mert közben meglátta a férfi tekintetét. – Mi az? Megsérültél?

Trevor a fejét rázta, megragadta Darcy vállát, s közben odafordult Aidanhoz.

– Jude...

– Jude? – Trevor még sosem látta, hogy valakinek ilyen hirtelen és teljesen kiszaladjon a vér az arcából. – Mi történt?

– De kérdés közben már felcsapta a pult lapját, és kirontott.

– Megindult a szülés. Mindjárt meglesz a baba.

– Hívjátok az orvost! – kiabálta Aidán, és már kint is volt az utcán.

– Mindjárt megszületik – ismételte Trevor Darcynak. – Nincs idő orvosra, a telefon egyébként sem működik.

– Isten szent anyja. – Darcy próbált úrrá lenni a félelmén.

– Akkor rohanjunk. Jack, Jack Brennan, állj be gyorsan a pult mögé, helyes? És valaki szóljon Shawnnak és Brennának. Tim Riley, menj el, kérlek, Mollie O'Toole–ért. Ő tudja majd, mit kell tenni.

Siettében a kabátját sem akasztotta le, csak kifutott az esőbe.

– Hogy találtad? – kiabálta Trevornak, bár hangját elvitte a szél, elnyomták a védőgátnak csapódó hullámok.

– A dombról jöttem le, sötétek voltak az ablakok. Gondoltam, hogy talán valami baj van.

– Nem, nem úgy értettem. Hogy van Jude? Bírja?

– Egyedül volt. – Trevor tudta, hogy nem felejti el, hogy nézett ki Jude, vagy hogy ott kellett hagynia. – Rémült volt. Fájdalmai voltak.

Darcy hátán végigborsódzott a félelem.

– Kemény fából faragták a mi Jude Francesünket. Túl lesz rajta. Ami meg minket illet, ki kell sütnünk, mit tegyünk.

Darcy kisöpörte szeméből az esőtől arcára tapadó haját, amikor berontott a házba.

– Nem kell feljönnöd. Férfiaknak nehéz ezt elviselni. – Jövök.

Jude felült az ágyban, kezével Aidanba kapaszkodott, és gyorsan lihegett. A férfi szeme rémületet sugárzott, de hangja csitító volt.

– Úgy, úgy, drágám, nagyon jól csinálod. Mindjárt vége. Majdnem túl vagyunk rajta.

Jude hátradőlt, arcán patakzott a veríték.

– Egyre erősebbek.

– Itt szüli meg. – Aidán felállt, de nem engedte el Jude kezét. – Azt mondja, nem megy sehova. Én meg azt hajtogattam, hogy nem hozhatja itt a világra. Nem hallgat rám.

– Miért ne szülhetné meg itt? – Darcy halálos félelmében is igyekezett derűsen beszélni. Ha Aidán pánikba esik, Darcy tudta, hogy kétségbeesettből kezelhetetlenné válik. – Itt sokkal kellemesebb! És micsoda vad éjszakát választottál, Jude, hogy világra hozd a következő Gallaghert!

Beszéd közben az ágyhoz ment, a lepedő sarkával letörölte Jude arcát. Mit tegyenek? Mit kellene tennie? Istenem, képtelen gondolkodni. Nem, muszáj gondolkodnia.

– Jártatok terhestornára. Miért nem mondjátok el, mit kellene először csinálnunk, hogy segíthessünk?

– Nem tudom. Nem volt szó arról, hogy ilyen lesz. Istenem, de szomjas vagyok!

– Hozok vizet.

– Nem, jeget. – Trevor előlépett. – Jégdarabkákat kell szopogatnia. Aidán, Jude biztos kényelmesebben ülne, ha mögé ülnél az ágyban, és megtámasztanád a hátát. Jobb lenne, ha felülne. Mindhárom szülése alatt én voltam a húgom másodsegítője.

Persze, gondolta, de az móka volt ehhez képest. Szép, tiszta és derűs szülőszobán folyt le, a kormánynál a sógora, és mellesleg orvos és bábaasszony is sürgölődött körülöttük.

– Tessék – mosolygott bátorítón Darcy. – Tapasztalt férfiú. Épp, akire szükségünk van. Hozok egy finom, hideg, nedves ruhát, drágám, aztán jégdarabkákat.

Jude felnyögött, egyik keze a magasba lendült, és belekapaszkodott Darcy karjába.

– Most! Mindjárt kint van!

– Nem, még ne. – Terv, rangsorolás, rend, hajtogatta magában Trevor, és nekilendülve félrehajtotta a lepedőt. – Már látszik a magzat feje. – Minden gondolatot száműzött a fejéből, csak a tennivalókra összpontosított. – Ne nyomjon még, Jude. Lihegjen. Lélegezzen! Aidán?

– Úgy van, drágám. Lélegezz. – Aidán átölelte, kezével körkörösen simogatta Jude kőkemény hasát. – Ne engedd még, lihegj, és szépen elmúlik a fájás.

– Múlik egy francot. – A fájás elviselhetetlen csúcspontján Jude hátranyúlt, marokra fogta Aidán haját, hogy a férfinak majd kiugrott a szeme. – Mi az ördögöt tudsz te erről? Mi a jó büdös francot tudsz róla, te balfácán!

– Tudsz te ennél jobbat is – biztatta Darcy, és úgy érezte, Jude ujjai már a csontját markolásszák. – Ilyen esetben jobb szidalmakat is a fejéhez vághatnál.

– Idióta, hülye, majom. Gazember! – kiabálta, ahogy a fájdalom megint hátára emelte.

– Mind én vagyok, meg amit még kitalálsz, drágám – suttogta Aidán Jude–ot simogatva. – Ez mind és még jó néhány. No, múlik már, csak ereszd el, kérlek, a hajam, és hagyd meg, amit nem téptél ki tövestül.

– Kezdjünk neki. – Trevor úgy vélte, másodpercenként rövidülnek a fájások. Hallotta, ahogy nyílik a bejárati ajtó, lábak dobognak a lépcsőn, és örült, hogy segítség érkezik.

– Shawn. – Amint Shawn és Brenna berohantak, parancsokat kezdett kiabálni. – Rakjanak tüzet idebent. Melegre van szükség. Brenna, menjen le, hozzon jeget, hasogassa fel, hogy Jude azt szopogathassa. Éles olló kell és madzag. Tiszta lepedők és törülközők, Darcy.

Mialatt mindenki szétszaladt, hogy végezze a dolgát, Trevor lenézett Jude–ra.

– Bemosakszom. A testvérem szeretett zenét hallgatni szülés közben, azt mondta, megnyugtatja.

– Mi is zenét akartunk.

– Énekeljenek – bólintott Trevor Aidán felé, mielőtt kiment a szobából.

Harmonikusan és gyorsan dolgoztak együtt. Tíz percen belül égett a tűz, fénnyel és meleggel töltötte meg a szobát. Odakint vad diadallal sikoltott a vihar, de a szobában énekhangok szálltak.

Jude nekitámaszkodott Aidannak, és próbált levegőhöz jutni, amitől a fájások megfosztották. Akaratereje maradékát összeszedve a gyerekre összpontosított, aki a világra törekedett. Ilyen összpontosítás és céltudatosság mellett nem maradt hely szeméremnek. Hálás volt, hogy Trevor felhúzott térdei közt, a lábánál térdelt.

– Nyomnom kell. Muszáj.

– Még egy percig tartsa vissza. – Neki volt szüksége időre, hogy nekigyürkőzzön. – Abba kell hagynia, amikor mondom, hogy megfordíthassam a babát, megigazítsam a fejét, vállát. – Emlékeztette magát, hogy annak idején figyelte a folyamatot, mert lenyűgözte. Most is meg tudja csinálni. –Rendben, a következő fájásnál nyomjon, és amikor azt mondom, elég, lihegjen és fújjon. – Karjával letörölte homlokáról az izzadságot. Nagy lélegzetet vett és kifújta.

– Kezdődik. Muszáj...

– Nyomjon! – parancsolta Trevor, amikor odakint villám cikázott, mint milliónyi ékkő. És Trevor döbbenetére a baba, mint egy iszamós golyó, kilökődött a kezei közé, és máris felsírt.

– Hűha! – Ostobán bámult a kapálódzó, dühös kis életre. – Sietett. Kislány – sikerült kinyögnie, és amikor felnézett, pillantása Darcyéval találkozott, és látta, amint arcán immár harmadszor patakzanak a könnyek.

– Jude. – Aidán hintázott, a feleségét ölelte, és arcát a fejére fektette. – Nézd meg. Nézd csak, milyen gyönyörű.

– Szeretném... – Jude nehezen préselte ki a szavakat, de kitárta karját. Amikor Trevor Jude mellére fektette a babát, és Jude először érintette meg a kicsit, elnevette magát. – Tökéletes. Hát nem az? Máris van haja. Nézzétek. Milyen szép, sötét haja van.

– És hozzá szép, erős hangja is. – Shawn megkerülte az ágyat, és csókot lehelt Jude arcára. – A te orrodat örökölte, Jude Frances.

– Tényleg? Szerintem igazad van. – Jude megfordította a fejét, és szájon csókolta Aidant. – Köszönöm.

Aidán csak Jude nevét bírta kimondani, aztán fejét Jude vállára ejtette.

– Mi legyen a neve? – Darcy megfordította a ruhát, amit megint megnedvesített, és megtörölte vele Jude arcát. Le akart rogyni az ágy mellé, fejét az ágy szélére fektetni, sírni és nevetni egyszerre. De még nincs itt az ideje, figyelmeztette magát. Még nem. – Végül milyen nevet választottatok neki?

– Ailish. – Jude abbahagyta lánya ujjainak számolását. – Milyen aprók! Milyen tökéletesek és formásak! – Felnézett Trevorra. – Hogy hívják az édesanyját?

– Tessék? – Trevor nem mozdult, és most megrázta a fejét, mintha ki akarná tisztítani a fejét. – Anyámat? Carolynnak.

– Akkor a neve Ailish Carolyn Gallagher. És ti lesztek a keresztszülei.

Észre sem vették, hogy közben elállt a vihar, és csend lett odakint.

Amikor lement a földszintre, Trevor különös érzést tapasztalt: kocsonyás lett a lába. Majd szétrobbant az energiától, könnyűnek érezte magát, és úgy vélte, tíz mérföldet is tudna futni, s még csak nem is lihegne. Csak a lába nem tartotta meg.

Brenna és Shawn már a konyhában voltak, és kitöltöttek Trevornak egy pohár whiskyt. A férfi szó nélkül elvette, és egy hajtásra kiitta.

– Remek, akkor most még eggyel kell innia – jelentette ki Brenna, majd háziasszonyi mivoltában derekas mennyiséget töltött a poharába. – Ailish Carolyn Gallagher egészségére.

Koccintottak, Trevor megint lehajtotta a whiskyt, az események lelkesítő hatása alatt feledve szokott óvatosságát.

– Micsoda éjszaka!

– Úgy bizony. – Shawn hátba veregette. – Isten áldja, Trevor, nagyszerű volt.

– Ne vegye sértésnek, Trev, de én inkább Jude–nak adnám a pálmát. Remélem, legalább feleannyira erős leszek, ha majd rám kerül a sor.

Trevor ajkához emelte a poharát, aztán észrevette a Shawn és Brenna közt váltott tekintetet.

– Csak nem várandós?

– Ma este jelentettük be a kocsmában, ezért is van whisky helyett tea a poharamban. De nem kell aggódnia, februárra várom a babát, és addigra kész leszünk a színházzal, már csak a csinosítás lesz hátra.

– Nekünk is otthon kellene szülnünk, Brenna. Olyan szép volt így.

– Nem bánom, legyen így. Amint megtanulod, hogy kell egy babát világra segíteni.

– Mindenesetre fogadják jókívánságaimat. – Trevor először Brennával, aztán Shawnnal koccintott. – Csak egy szívességet kérek: ne olyan gyorsan szüljön, mint a sógornője. Két órán belül lebonyolítani az egészet enyhén szólva idegtépő.

– A legszebb eredménnyel. Kitűnő munkát végzett.

– Úgy van – helyeselt Shawn. – És most menjünk át a kocsmába, és terjesszük el a hírt. Ha kedve van hozzá, vegyen részt az ünnepségen. Egyet megígérhetek: életében többet egyetlen sörért sem kell fizetnie Gallagheréknél.

Trevort megrázta, hogy Shawn ezután lelkesen megölelte és megcsókolta.

– Isten áldja. Gyerünk, Brenna.

Trevor egyedül álldogált a konyhában, és nevetett.

– Boldog éjszaka – lépett be Darcy.

– Shawn szájon csókolt.

– Nem hagyhatom, hogy a bátyám túltegyen rajtam – közölte Darcy, azzal felpattant Trevorra, amitől az majd eldőlt, és hosszan, forrón szájon csókolta. – Tessék, így már helyreállt a rend.

De tekintetéből eltűnt a jókedv, és pillantása ellágyult. Megsimogatta a férfi arcát.

– Igazi hős vagy. Nem, ne rázd a fejed. Nélküled elszúrhattuk volna. Gondolni sem akarok rá.

– Végig megőrizted a nyugalmad.

– Sikítozva akartam világgá rohanni.

– Én is.

Darcy meglepetten pislogott, aztán leugrott Trevorról.

– Ez igaz? Sugárzott rólad a nyugalom és a hozzáértés. Utasításokat osztogattál, aztán úgy irányítottad az eseményeket, mintha szombatonként hobbiból szüléseket vezetnél le.

– Halálra voltam rémülve.

– Annál inkább hős vagy.

– Nem hősiesség, hanem vakrémület volt. – És most már bevallhatja. – Távolról sem úgy zajlott le, mint a húgomnál. Ott nem volt más dolgom, mint mellette lenni, fogni a kezét, hallgatni, ahogy a sógoromat átkozza, és néha együtt lélegezni vele. És voltak orvosok, gépek, meg... minden – fejezte be elcsigázottan. – Ez – édes Istenem – primitív volt. És fantasztikus. – Felhajtotta a maradék whiskyt, és nagyot fújt. – Semmi sem úgy ment, ahogy kellett volna. A vihar, az áramszünet, Jude gyors szülése. Semmi sem úgy volt, ahogy a nagy könyvben van megírva, mégis tökéletes volt. Mintha így kellett volna történnie.

– Valamennyien együtt, ebben a házban. – Darcy megérintette Trevor karját. – Igen, tökéletes volt. Úgy érzem, egy csoda részese voltam ma éjjel. A baba... a mi Ailishünk egészségesnek látszik, nem?

– Mindene megvan. Ne aggódj.

– Igazad van. Útközben harsányan sírt, és máris szopik, mi lehetne ennél tökéletesebb? És Jude egyszerűen ragyog. Igyunk hibátlan kis csodánk egészségére!

Trevor szeme sarkából nézte a whiskys üveget..

– Már kettőt ittam Shawnnal és Brennával.

– És ezzel mit akarsz mondani? – kérdezte Darcy, és kivett még egy poharat, majd töltött.

– Semmit. Nem tudom, mire gondoltam. Akkor hát a csodánkra. A legifjabb Gallagherre.

– Slainte. – Darcy ajkához emelte a poharat, fejét hátrahajtotta, és úgy dobta be az italt, ami Trevort hasonló mozdulatra csábította. – Főzök a gyermekágyas mamának teát, aztán kitakarítok, rendet rakok. A kocsmába mész?

– Megvárlak inkább itt.

– Nagyszerű lesz. – Darcy fel akarta tenni a teát, de aztán a teababa alatt megpillantotta a meleg teáskannát. – Shawn nemcsak a csókban, de ebben is megelőzött. Ülj le és pihenj – javasolta, miközben csészéket készített a tálcára. – Csodák ide vagy oda, a szülés levezetése kimerítő munka.

– Nekem mondod...

Hozzákészült, hogy leül, amikor Darcy kiment, aztán bűntudat tört rá. Fel kellene mennie, hogy megbizonyosodjon, nincs–e szükség még valamire. Egyébként sem tud nyugton maradni, gondolta. Magasba röpíti a testét feszítő energia.

Aztán nyílt a bejárati ajtó, Darcy vidám hangja csendült fel, ahogy Mollie O'Toole–t üdvözölte.

Köszönöm, Istenem, hálálkodott buzgón Trevor. Életében először boldogan engedte át másnak a gyeplőt. Körbejárt a konyhában, kinézett a sötét ablakon, és arra gondolt, hogy ha megtalálja, főz magának egy kávét, amikor táncléptekkel Aidán jelent meg.

– Á, a nap hőse!

Trevor igyekezett felkészülni, mégsem tudta elkerülni a szívélyes csókot.

– Három az igazság – motyogta maga elé. – Kezdek hozzászokni. Jude hogy van?

– Ragyog. Ül az ágyban, szép, mint a festett kép, és teázik, míg Darcy a babát dédelgeti.

– Darcy?

– Kirúgott a szobából – mesélte Aidán, és elővett egy poharat. – Rám parancsolt, hogy jöjjek le ide, igyam, ahogy egy újszülött apjához illik, hogy nagynéniknek kijáró kiváltságait gyakorolhassa, azaz agyonkényeztesse a kicsit.

– Nagynéni? – Akárhogy próbálta, Trevor nem tudta nagynéninek képzelni Darcyt.

– Mollie O'Toole lázasan tesz–vesz, és azt mondja, itt marad éjszakára. Ailisht már csipkés hálóingbe öltöztették. Olyan, mint... – Elhallgatott, majd előredőlt, és tenyérrel a pultra támaszkodott. – Jézusom. Édes Jézusom! Hogy egy ilyen esemény hogy kiforgat magából egy férfit. Esküszöm, a lelkem is reszket. Nem hittem, hogy többet is lehet érezni annál, amit eddig éreztem. Hogy egy szempillantás alatt ennyire meg lehet szeretni valakit. Itt van velünk, egyórás sincs még, és már ölnék érte. Meghalnék érte. Ha arra gondolok, miről maradtam volna le, ha a sors nem nyitja ki előttem az ajtót!

Trevor nem szólt semmit. Képtelen volt rá.

– Ezért az éjszakáért életem végéig hálával tartozom magának.

– Ugyan...

– De igen. Ha egy nap abban az áldásban részesül, hogy gyermeke születik, tudni fogja, mekkora hálával tartozom. – Aidán megrázta magát, és visszafordult. Még egy szó, gondolta, és jóvátehetetlenül kínos helyzetbe hozza Trevort. – Az írek szentimentális népek. Igyunk egyet, hogy összeszedjem magam.

Trevor nem sóhajtott fel, pedig szeretett volna. Ha ilyen ütemben iszik a baba egészségére, nemcsak nem szedi össze magát, de teljesen kinyúlik. Azért szó nélkül először a kismamára, majd a gyermekre ivott.

Mire Aidán visszament a hálószobába, Darcy pedig lejött, Trevor úgy érezte, hogy a Jameson's sötét borostyánszín ködén át egy forgóajtót figyel, és ebben az állapotban nem talált semmi kivetnivalót.

Darcynak elég volt egy pillantást vetnie a férfi arcára – még álmában sem engedi el ennyire magát, gondolta –, a vidám és kissé érzelgős vigyorra, amely kisfiúsán kedves volt, a kócos hajra és a székben végignyúló langaléta testre, hogy tudja, mi a helyzet.

Mivel legszívesebben babusgatni kezdte volna, mint odafent az unokahúgát, odament Trevorhoz, és megpaskolta az arcát.

–A legjobb úton haladsz, hogy jól felönts a garatra, ugye, drágám?

– Kettőnél sosem iszom többet. Képtelen vagyok egyébként összpontosítani.

– Szent igaz. Dicséretes, emelkedett elv, amit kifejezetten ilyen éjszakákon kell sutba dobni.

– Udvariatlanság lenne nem inni a baba egészségére.

– Megbocsáthatatlan.

– Megint iszunk rá? – Kedves reménykedése nevetésre ingerelte Darcyt.

– Ideje szerintem, hogy átmenjünk a kocsmába, és ünnepeljünk. Gyere, felsegítlek. Rám támaszkodhatsz.

– Fel tudok állni. – Trevor kissé sértetten feltápászkodott az asztaltól, de amint talpra állt, a szoba kellemesen, lassan imbolyogni kezdett vele. – Hú! – nyújtotta ki a kezét. – Minden rendben, csak az egyensúlyom próbálom megtalálni.

– Szólj, ha sikerült. – Darcy az üvegre pislantott, és fájdalmas grimasszal vette tudomásul tartalmának leapadt szintjét. Most jött csak rá, hogy mennyit töltöttek szegény fejébe. – Kegyetlenül elbántunk veled, ráadásul a vitéz cselekedeted után. – Finoman átkarolta Trevor derekát. – Szépen átmegyünk a kocsmába, és eszünk valamit. Biztos jólesne, ha valami meleg lenne a gyomrodban.

– Te. Te már ott vagy. És a fejemben is. Minden lehetséges porcikámban. Aidán is megcsókolt, most rajtad a sor.

– Apránként oda is eljutunk. – Végigbotladoztak a folyosón; Darcy Trevor derekát ölelte át, Trevor barátságosan Darcy vállára támaszkodott.

– Nézzük meg a babát. Odavagyok értük – terelte volna Darcyt a lépcső felé, amikor elmentek mellette, de Darcy továbbtolta az ajtó felé.

– Tényleg? – Micsoda felfedezés! – Majd reggel megnézzük. Ailish alszik, mint egy kisangyal, és Jude–nak, Isten a megmondhatója, pihenésre van szüksége. – Darcy nagy kínnal kinyitotta az ajtót, és kitessékelte Trevort.

A friss levegő átsöpört Trevoron, mint egy hullám, és kis híján feldöntötte.

– Apám, micsoda éjszaka!

– Figyelmeztetlek, hogy ha elájulsz, elengedlek! – De Darcy fenyegetődzés közben is erősebben ölelte.

– Hogy ájulnék el? Pompásan érzem magam. – A fekete üvegégen ezerszám ragyogtak, sziporkáztak, pislákoltak a csillagok. Mintha sosem lett volna vihar.

– Figyelj csak... hallod ezt a dalt a kocsmából? – Trevor megállt, és magához húzta Darcyt. – Mi ez a dal? Ismerem... – Összpontosított, amíg tisztán meg nem szólalt a fejében. És Darcy meglepetésére és örömére énekelni kezdte.

Ott álltak a tenger felől érkező szélben, a csillagfényes éjszakában, és Darcy a harmónia kedvéért csatlakozott Trevorhoz.

– Szeme fénylett, mint gyémánt. Királynői alak. Válla fölött a hajában fekete bársony szalag.

Trevor levigyorgott Darcyra, és úgy fordította, hogy két karjával ölelhesse.

– Erről a dalról mindig te jutsz eszembe.

– Jelen körülmények között bóknak tekintem. Nem is tudtam, hogy tudsz énekelni, Trevor Magee, és hozzá ilyen erős, szép hangod van. Milyen meglepetéseket tartogatsz még számomra?

– Lépésről lépésre ahhoz is eljutunk.

Darcy csak nevetett, kiszabadult az ölelésből, hogy újra elindulhassanak.

– Számítok rá!

20.

A többi jobbára elmosódott az emlékezetében. Hangok, arcok, mozgás. Nem számolta, hány korsó sört nyomtak a kezébe, hányszor püfölték hátba. Megcsókolták, nem is egyszer.

Sokan könnyeztek. Halálosan rettegett, hogy ő is köztük volt.

Éneklés is volt, és szinte biztosra vette, hogy szólót énekelt. És tánc is volt; vezető villanyszerelőjével, egy tetovált, testes férfival forgott körbe. És valamikor beszédet is mondott.

A káosz kellős közepén Darcy magával vonszolta a konyhába, levessel etette meg, vagy belenyomta a fejét a levesestányérba, a részletekre már nem emlékezett pontosan. Arra viszont igen, hogy ott helyben le akarta teperni és a konyha padlójára fektetni, ami nem is lett volna rossz ötlet, ha nincs ott Shawn is. És nem vesztette volna el a menetet egy jó huszonöt kilóval könnyebb nővel szemben.

Jézusom. Totálisan berúgott.

Nem mintha ez életében első ízben fordult volna elő. Az isten szerelmére, hiszen valamikor egyetemre járt! Ha akart, tudott inni és mulatni. Csakhogy ez alattomosan kerítette hatalmába, és nem gondolt kimondott örömmel arra, hogy viselkedéséről őrzött emlékei bizonyos pontokon hiányosak.

Egyetlen apróságra azonban emlékezett. Waterford–kristálytisztán.

Darcy felkísérte az ágyba, ő dülöngélt, és igen, még akkor is énekelt, a Tralee rózsája zavarba ejtően pikáns interpretációját. Közben annyi időre szakította csak félbe, hogy közölje Darcyval, hogy anyja nagynénje unokatestvérének a lányát a nyolcvanas években valamikor Chicago rózsájává választották.

Amint elterült az ágyon, jellemével összeférhetetlenül olyan erkölcstelen ajánlatot tett Darcynak, ami miatt más nő azonnal lerugdosta volna a lépcsőn, Darcy azonban csak nevetett, és megjegyezte, hogy az ő állapotában leledző férfiaknak közelről sem sikerül a dolog olyan fényesen, mint gondolnák, és jobban teszi, ha alszik.

Trevor engedett, majd elvesztette az eszméletét, amivel kétségkívül a biztos megaláztatástól mentette meg magát.

De most sajnálatos módon ébren volt, holott még sötétség honolt a szobában. Szája száraz volt, mint a Szahara, fejében egy egész ír sztepptáncegyüttes ropta a táncot.

A hátán feküdt, és várta a nemlétet.

Amikor kívánsága nem teljesült, elképzelte, milyen jó lenne lefűrészelni a fejét, félretenni, hogy rendbe jöjjön, miközben a teste többi része még kialussza magát. De ahhoz találnia kéne egy átkozott fűrészt, nem?

Talán egy vödör aszpirin mégis jobb ötlet, gondolta és feltápászkodott. Minden mozdulat kész gyötrelem volt, de sikerült elfojtania egy nyögést, és kiülnie az ágy szélére.

Fátyolos szemmel az ágy melletti óra fénylő számlapjára meredt. Háromnegyed négy. Egyre jobb, gondolta dühösen. Rendkívül óvatosan elfordította a fejét, és látta, hogy Darcy békésen, szépségesen és háborítatlanul alszik.

Keserű megbántottságot érzett, amit súlyosbított a szájában tomboló aszály. Hogy aludhat egy nő, amikor mellette haldoklik egy férfi? Hát nincs benne egy szemernyi érzékenység, együttérzés? Vagy macskajaj?

Alig bírta legyőzni a vágyat, hogy felrázza, hadd szenvedjenek együtt.

Valahogy talpra állt, s fogait csikorgatta, amikor émelyítően megfordult vele a szoba. Gyomra felkészült, hogy többi lázadó testrészéhez csatlakozzék, és háborogni kezdett.

Soha többé, fogadkozott némán. Soha többé nem fog berúgni. Még akkor sem, ha egy tornádóban hármas ikreket segít a világra. A gondolatra mosoly ült ki az arcára; milyen csodás érzés volt kezében tartani azt az apró, kitörő kis életet! De a mosoly inkább keserves grimaszra sikerült, miközben a fürdőszoba felé tántorgott.

Gondolkodás nélkül felkapcsolta a villanyt, aztán kétségbeesett visítás ütötte meg a fülét, amiről kiderült, hogy az ő torkából szakadt fel. Vakon, megkínzottan kapcsolta le a lámpát, és majdnem elsírta magát, amikor minden ismét áldott sötétségbe borult.

Nem mozdult, csak állt, hátát a falnak vetve, és próbált levegőhöz jutni.

– Trevor? – Darcy hangja halk volt, karján az érintése gyöngéd. –Jól vagy?

– Kösz, szuperül érzem magam. És te? – A szavak nehezen törtek fel csiszolópapírral bélelt torkából.

– Ó, szegény drágaságom. Mi sem természetesebb, hogy a tegnapi muri után másnapos vagy. Gyere, feküdj vissza, és Darcy rendbe hoz.

Most, hogy Darcy ébren volt, és ott tüsténkedett körülötte, hogy enyhítsen rosszullétén, Trevor megátalkodottá vált, és undok lelki fortyogásába még bosszankodás is keveredett.

– Szadista hordáddal egyetemben már alaposan elláttátok a bajom.

– Rémes volt. Úgy szégyellem.

Trevor össze akarta szűkíteni a szemét, hogy metsző pillantást vessen Darcyra, de szeme annyira vérbe borult, hogy nem merte megkockáztatni.

– Nevetsz?

– Hát persze. – Darcy a karjánál fogva visszahúzta a hálószobába. – De ez most mellékes. Már itt is vagyunk, jól csinálod. Ülj csak le.

Túl ügyesen bánik vele, gondolta Trevor. Hány részeg férfit dugott ágyba másnap reggel? Hitvány, méltatlan gondolat volt, de pusztán az, hogy eszébe jutott, elég volt, hogy gyökeret eresszen.

– Gyakorlatod van benne?

Trevor hangja sértő volt, de Darcy nem törődött vele, mert a férfi szenvedésének tudta be.

– Nehéz úgy kocsmában dolgozni, hogy az embernek időnként ne akadna dolga olyanokkal, akik a kelleténél többször néztek a pohár fenekére. Ki kell kúrálni, ennyi az egész.

– Elment az eszed, ha azt hiszed, hogy még megy belém whisky.

– Nem, nem, a kutyaharapást szőrével módszernél jobbat tudok. Pihenj csak. – Felrázta Trevor mögött a párnát, gyöngéden és ügyesen, mint egy ápolónő. – Egy perc, és itt vagyok. Már este össze kellett volna készítenem, de a nagy izgalomban nem gondoltam rá.

– Mindössze egy nyomorult aszpirint kérek. – Akkorát, mint a hold, tette hozzá gondolatban.

– Tudom. – Darcy szelíden megcsókolta lüktető fejét. –Máris jövök.

Miféle játék ez?, morfondírozott Trevor. Miért olyan kedves, édes vele? Hajnali négykor ébresztette, veszekedett vele. Darcy miért nem perlekedik vele? Miért nem kínozza őt is az előző esti ünneplés utóhatása?

A gyanakvás ismét kikényszerítette az ágyból. Fogait csikorgatva valahogy magára rántotta a farmerját. Darcyt a konyhában találta, és amint meggyötört szeme hozzászokott a lámpa agyába hatoló lézersugarához, látta, hogy Darcy különféle anyagokat kever egy köcsögben.

– Józan maradtál.

Darcy félbehagyta, amit csinált, és Trevorra pillantott. Nyúzottabb és megviseltebb már nem lehetett volna, mégis vonzó maradt.

– Igen.

– Miért?

– Mert mielőtt a kocsmába értünk, nyilvánvaló volt, hogy te kettőnk helyett is iszol. Jogod volt hozzá. Miért nem ülsz le, drágám? Szükségtelen túlerőltetned magad azután, hogy ennyire megkínzott a másnaposság. Akkora lehet a fejed, mint egy hordó.

– Nem szoktam berúgni – jelentette ki méltóságteljesen a férfi, de mivel hányinger környékezte, visszavonult a nappaliba, és leült egy székkarfára.

– Elhiszem. – Ez az oka, hogy nemcsak rosszul van, de sértődött is, gondolta Darcy. Imádni való, tette hozzá gondolatban. – Tegnap kivételes alkalom volt, és istenien érezted magad. Shawn és Brenna egy napig és fél éjszakán át tartó esküvői mulatsága óta nem volt itt ekkora buli. – Darcy kijött a konyhából, köntöse lebegett a lába körül, kezében valami sötét, gyanús italt hozott. – Hiszen annyi ünnepelnivaló volt! Jude, a baba és a színház.

– Mi van a színházzal?

– Nevet adtál neki. Értem, hiszen ezt biztos elmosta a sör, nem? Bejelentetted a színház névadását. Duachais. Micsoda örömet szereztél vele, Trevor! És a kocsmában mindenkinek, mert zárórára már nagy testvériség alakult ki. Mind ugyanúgy örültek. Találó, kitűnő név. És itt mindannyiunknak rengeteget jelent.

Trevort dühítette, hogy képtelen volt erre az eseményre visszaemlékezni. Akkor szaladt ki a száján, amikor nem tudott magáról. Miféle méltóságteljes viselkedés ez?

– Te találtad ki.

– Én csak a szót említettem neked. De te a megfelelő helyre tetted. Tessék, nyeld le ezzel az aszpirint. Egy szempillantás alatt helyre fog rázni.

– Mi ez?

– A Gallagher–varázsital, amelynek receptje nemzedékről nemzedékre száll a családban. Gyerünk, légy jó fiú.

Trevor összevont szemöldökkel nézett rá, kikapta Darcy tenyeréből az aszpirint, aztán másik kezéből a poharat. Darcy elképesztően gyönyörű volt, kipihent, tökéletes, haja lazán, fényesen hullott a vállára, szeme tiszta és huncut pillantású, ajkán együtt érző mosoly játszik. Trevor csak arra vágyott, hogy fájó fejét Darcy szép keblére fektesse és meghaljon.

– Nem ízlik.

– Ugyan már, nem olyan elviselhetetlen.

– Nem. – Jobb híján ivott belőle, aztán kimeresztette a szemét. – Az egész, úgy, ahogy van, nem tetszik.

Ahogy ez a vágy sem, gondolta Trevor, míg Darcy türelmesen várta, hogy lehajtsa az italt. Túl követelődző, túl vad. Még most is, amikor tűrhetetlen lelkiállapotban van, Darcy–ért emészti a vágy. Megalázó.

– Kösz. – Darcy kezébe nyomta a poharat. A lány csak felvonta a szemöldökét.

– Szívesen. – Indulat moccant benne, de visszaszorította. Figyelmeztette magát, hogy Trevornak most türelemre és babusgatásra van szüksége.

Világra segítette az unokahúgát, és ezért egy életen át hálás lesz neki. Azt a nevet adta a színháznak, amit ő említett.

Ez akkora kitüntetés, amelyet nem tapos porba azzal, hogy ráförmed, amikor ki van készülve.

Darcy uralkodott magán, és tovább kényeztette Trevort.

– Megmondom, mire van most szükséged. Finom, meleg reggelire. És kedvenc kávédra. Szerető anyád leszek, és ellátlak minden jóval. – Darcy a konyha felé indult, aztán megtorpant, és a fejét rázta. – Az isten szerelmére, hol a fejem? Az anya szóról jut eszembe, hogy édesanyád telefonált a kocsmába tegnap éjjel.

– Tessék? Anyám?

– Kint voltál, a hazafelé tartó Duffyéknak adtál éppen szerenádot. Shawn vette fel a kagylót, és anyád csak azt kérte, adjon át egy üzenetet.

Trevor felállt.

– Csak nincs baj?

– Nincs, dehogy. Shawn azt mondta, hogy anyád boldognak és elégedettnek tűnt, és gratulált Ailishhez is. Mindenesetre azt üzeni, hogy természetesen úgy kellene, de jobban nem is örülhetne neki. És azt kérte, ma hívd vissza, hogy mindenről beszámolj neki.

– Természetesen mi? És miről?

– Fogalmam sincs. – Darcy visszament a konyhába, és hangja a nyitott ajtón át hallatszott ki.

– Nem tudom, mit akart... – Trevor félúton elhallgatott, megingott, és egy székbe kapaszkodva nyerte vissza az egyensúlyát.

Szerelmes vagyok belé. Ettől mindjárt komplett idiótának kellene éreznem magam?

De ezt a levelet nem küldte el. Éppen ki akarta törölni az utolsó mondatot, amikor áramkimaradás történt, elsötétült a laptop képernyője, és Trevor már nem tudott rákattintani a „Küldés" ikonra. Lehetetlen, hogy anyja olyan üzenetet kapjon, amelyet el sem küldött.

Kezével arcát dörgölte. Hát még mindig nem tanulta meg, hogy a lehetetlen mindennapos errefelé?

És most mi lesz? Anyja boldog, hogy a fia idióta. Nagyon jó, gondolta nyugtalanul fel–alá járkálva, mert percről percre egyre inkább annak érzi magát.

A másik helyiségben tartózkodó nő gyöngévé, ostobává és esztelenné teszi. És a lelke mélyén még boldoggá is teszi a tudat, hogy gyöngén, ostobán és esztelenül szerelmes. Ez a tény felettébb aggasztotta.

Megállt, és a sellőről készült képet bámulta. Érezte, ahogy fejébe száll a vér. Kibe szerelmes ő tulajdonképpen? Valójában ki ez a lány? Mennyi van benne az itt ábrázolt szirénből, mennyi a reggelit készítő szerető asszonyból? Talán csak igézet, valami öncélú mágia működik közre abban, hogy önuralmát elveszítse, s ezzel valaki, valami más kívánságát teljesítse.

Talán erről Darcy is tud.

Duachais. Egy hely népköltészete, mitológiája, gondolta komoran. Darcy jól ismeri a helyi mítoszokat. Gwennek drágaköveket ajánlott fel a tündérkirály. Drágaköveket a napból, holdból és tengerből. De Gwen visszautasította. Mit is mondott Darcy, amikor megkérdezte, drágakövekért feláldozná–e a büszkeségét?

Azt felelte, megtalálná a módját, hogy mindkettőt megőrizze.

Hát erre fogadna.

Darcy megőrizte ezt a képet, nem? Jóval azután, hogy ajtót mutatott a művésznek, megtartotta, és lakása falára akasztotta.

– Nincs húsféle idefent a reggelihez – lépett ki Darcy a konyhából. – Le kell mennem, hogy kifosszam Shawn hűtőjét. Szalonnát vagy kolbászt kérsz, vagy esetleg megbirkózol mindkettővel?

– Lefeküdtél vele? – szaladt ki Trevor száján, mielőtt meggondolhatta volna. Megdermedt a levegő.

– Tessék?

– A festővel, aki ezt a képet készítette. – Trevor megfordult, és szembenézett saját esztelen felháborodásával. – Lefeküdtél vele?

Darcy egy percet várt, hogy a fejébe toluló vér dobolása alábbhagyjon, és gondolkodni tudjon.

– Próbára teszed a türelmem, Trevor, pedig nem vagyok híres róla. Ezért pusztán annyit válaszolok, hogy semmi közöd hozzá.

Természetesen nincs.

– A pokolba is, de mennyire, hogy van! Szerelmes volt beléd? Élvezted, mielőtt kiadtad az útját, hogy e fantáziakép lehetsz számára?

Nem engedi, hogy Trevor fájdalmat okozzon neki. Nem hagyhatja. Trevor szemének vadul lobogó dühére összpontosított, és hagyta, hogy sajátja felforrjon, és egyenlőként szálljon szembe vele.

– Szép kis véleményed van rólam, és nincs messze az igazságtól. Voltak férfiak az életemben, és nem keresek mentséget, hogy lefeküdtem velük. Megtettem, amihez kedvem volt, és akkor mi van?

Trevor dühösen zsebébe mélyesztette a kezét.

– És most mihez van kedved, Darcy?

– Hozzád volt. Egy ideig. De úgy tűnik, hogy ennek most vége. Ajánlom, hogy menj el, Trevor, mielőtt valamelyikünk olyat mond, ami lehetetlenné teszi, hogy még egyszer az életben civilizált kapcsolatban legyünk egymással.

– Kapcsolat? – Milyen hűvös, nyugodt, miközben őt meg szétveti a harag. – Ugye, mindig van valami kapcsolat, egyezség? Szerződések, fizetségek és jutalékok. Sosem téveszted szem elől a nyereséget.

Darcy elfehéredett, szeme kéken villámlott.

– Mars ki! Ki innen! Ki a házamból! Nem fekszem le olyan férfival, aki rám néz, és kurvát lát.

Szavai észre térítették a férfit. Elszégyellte magát.

– Nem így gondoltam. Ez meg sem fordult a fejemben.

– Nem? Mars innen, te gazember! – Darcy remegni kezdett. – De mielőtt elhordod innen az irhád, hadd mondjak valamit. Ezt a képet Jude festette. A születésnapomra.

Megpördült, és átment a hálószobába.

– Darcy, várj! – Trevor elkapta az ajtót, mielőtt Darcy becsaphatta volna az orra előtt. – Bocsáss meg. Hallgass meg... – Eddig jutott, amikor az, amit Darcy hozzávágott, arcától egy hüvelyknyire vágódott az ajtónak, és tört szilánkokra. –Jesszusom.

– Azt mondtam, menj innen.

Darcy már nem volt sápadt, hanem haragtól piroslott az arca. Egy szép kis porcelán díszdoboz után nyúlt. Trevornak csak egy pillanata volt, hogy eldöntse: bemenjen vagy meghátráljon. De a pillanat túl hosszúra nyúlt, és a doboz a válláról pattant le, mielőtt a férfi elérhette volna Darcyt.

– Sajnálom – ismételte, és előbb ragadta meg Darcy karját, semhogy a lány kiválaszthatta volna a következő lövedéket. – Kifordultam önmagamból, retteneteset hibáztam. Nincs rá mentség. Kérlek, hallgass meg.

– Engedj el, Trevor.

– Vágj hozzám, amit csak akarsz. Csak hallgass meg. Kérlek!

Darcy vibrált, mint egy felhúzott íj.

– Miért tenném?

– Semmiért, de azért hallgass meg.

– Rendben, de eressz el, és lépj hátrébb. Most nem akarom, hogy hozzám érj.

Trevor keze megfeszült Darcy karján. Hirtelen reakció volt, de aztán bólintott, és elengedte a lányt. Megérdemelte, gondolta. Ezt is, és még rosszabbat is. És mert félt, hogy Darcy rosszabbat tartogat számára, egyszer s mindenkorra száműzi az életéből, hajlandó volt könyörgőre fogni.

– Még soha nem voltam féltékeny. Hidd el, nekem sincs ínyemre, akárcsak neked. Megvetésre méltó.

– Neked is voltak előttem nők az életedben. Piszkállak emiatt, lealacsonyítalak vele?

– Nem. – Mély sebet ejtett Darcyn, és most mindketten véreznek, jött rá Trevor. – Nem volt jogom rá, és okom sem. Nem is a festmény volt az indíték. Egyszerűen képtelen vagyok uralkodni az irántad táplált érzéseimen. – Darcy döbbent tekintete Trevoréval találkozott, miközben a férfi megsimogatta a haját. – Ostobává tesznek.

Darcy szíve hevesen kezdett verni. –Amióta találkoztunk, nem gondoltam más férfira. Beéred ennyivel?

– Be kellene érnem. – Trevor keze lehullott. – De nem bírom beérni. – Újból fel–alá kezdett járkálni, mint egy ketrecbe zárt vad. Sutba kell dobnia terveket, időbeosztást. Eljött a cselekvés ideje. – Ennél többet akarok tőled, és cserébe hajlandó vagyok megadni mindent, amit kérsz.

Darcy gyors szívverése megállt egy pillanatra a belé hasító fájdalom miatt.

– Mit értesz ezen?

– Hogy úgy mondjam, kizárólagos jogot akarok formálni rád. – Darcy felé fordult. – Mondd meg, mit szeretnél. Van egy lakásom New Yorkban. Ha az nem tetszik, keresünk másikat. Magán– és vállalati tulajdonban több ingatlanom is van szerte a világon. Ha akarod, itt veszek valamit. Megmondod, milyen házat szeretnél, és olyat építtetek. Bármennyit kell is utaznunk, gondolom, itt is szeretnél egy házat.

– Értem. – Darcy hangja higgadt volt, szemét lesütötte. – Nagyon figyelmes vagy. És hozzáférnék bankszámlákhoz, hitelkártyákhoz, ilyesmihez is?

Trevor visszasüllyesztette a kezét a zsebébe. Ökölbe szorítva.

– Természetesen.

– És mindezért... – Darcy végighúzta ujját a karkötőn, amit azóta viselt, hogy a férfi a csuklójára kapcsolta. Először szépségéért szerette, aztán azért, mert Trevortól kapta. – Cserébe csak a tied vagyok.

– Így is fogalmazhatunk, de...

Nem is látta, hogy a kis Beleek–váza felé repül, csak azt érezte, hogy eltalálja a két szeme között. Szikrát hányt a szeme, de azért homályosan ki tudta venni Darcy arcát. Ismét sápadt és merev volt a felháborodástól.

– Te aljas szemétláda! Ugyan mi a különbség a kurva és a kitartott nő között, ha nem a fizetség módja?

– Kitartott nő? – Trevor elképedve érintette meg a homlokát, és nézte véres kezét. Aztán megpróbált a repülő tárgyak útjából kitérni. – Ki mondta, hogy... Hagyd abba!

– Te szerencsétlen féreg, te mocskos kupec! – Darcy az évek során gyűjtött szép tárgyakat mind Trevorhoz vágta. – Ezüsttálcán sem kellenél, amin születtél. Vidd a csicsás házaidat, bankkivonataidat és hitelkeretedet, és fulladj meg bennük.

Könnyeitől nem tudott pontosan célozni, de a gellert kapó lövedékek és a szétrepülő szilánkok így is félelmetesek voltak. Trevor elkapta a lámpát, amit Darcy kitépett a falból, üvegre lépett, szitkozódott.

– Nem szeretőt akarok.

– Menj a pokolba! – Ezt a legjobbat hagyta utoljára. Felragadta a kis faragott dobozt, és kiszaladt vele.

– Az isten szerelmére! – Trevornak le kellett ülnie az ágy szélére, hogy kiszedje lábából az üvegszilánkot. Baljós sejtelmek gyötörték, hogy Darcy késért vagy más éles szerszámért ment, aztán felkapta a fejét, amikor az ajtó dörrenését hallotta.

– Darcy! A fenébe is. – Felugrott, és vérfoltokat hagyva a padlón, utána rohant.

Stílusosabban is intézhette volna. Már ha nem makogó majom. Levágtatott a lépcsőn, átkozódott, amikor a kocsmaajtó csapódását hallotta. Az istenért, egyikük sincs felöltözve, és hol rendez cirkuszt, ha nem az utcán? Józan ember ellenkező irányba futna.

Trevor átrohant a konyhán, és Darcy után vetette magát.

Futás közben Darcy elhajította a dobozt, és szorosan öklébe zárta a követ, amelyet a dobozban tartott. Francba a kívánságokkal, gondolta tébolyult dühvel. Pokolba a szerelemmel. Trevorral. Mindent a tengerbe hajít, és azt is, amit jelentenek.

Nem kér belőlük, ahogy a reményekből, álmokból és ígéretekből sem. Ha a szerelem azt jelenti, hogy el kell temetnie önmagát egy férfiért, aki ilyen megvetést érez iránta, akkor nem kér abból sem.

Lobogó hajjal futott végig a védőgáton a hajnali ég alatt. Nem hallotta a hullámok morajától saját zokogását, Trevor kiáltását, kétségbeesett könyörgését.

Botladozva kiért a partra, és elesett volna, ha Trevor nem kapja el.

–Várj, Darcy! Ne! – Trevor karja remegett, ahogy átölelte. Egy rettenetes percig azt hitte, hogy Darcy a vízbe akarja vetni magát.

Darcy vadmacskaként fordult ellene, karmolt, rúgott, harapott. Trevor – elképedésében és védekezésképp – lerántotta a homokba, és ráfeküdt, hogy le tudja fogni.

A másnaposság semmi ahhoz a fájdalomhoz képest, amit Darcy Gallagher haragjában okoz.

– Nyugodj meg – lihegte. – Nyugodj meg végre.

– Első adandó alkalommal megöllek.

– Elhiszem. – Trevor lenézett rá. Darcy arcára csíkokat szántott a sírás, és haragtól szikrázó szeméből egyre csak patakzott a könny. Először látja önmagáért sírni, eszmélt rá a férfi. És ennek ő az oka. — Megérdemlem, amiért megbocsáthatatlanul elügyetlenkedtem. Én nem azt kértem, hogy légy a szeretőm, ami téged illetően amúgy is képtelen és teljességgel nem helyénvaló jelző. A kezedet próbáltam megkérni.

Darcynak elakadt a lélegzete, mintha gyomorszájon vágták volna.

– Micsoda?!

– Szerettem volna megkérni a kezed.

– Házasságról beszélsz? Mint férj és feleség, gyűrű az ujjon, míg a halál el nem választ?

–Az, az. – Trevor óvatos mosollyal kísérletezett. – Darcy, én...

– Leszállnál rólam? Fájdalmat okozol.

– Bocsáss meg. – Trevor legurult róla, és felsegítette. –Bárcsak újra kezdhetném...

– Ó, arra semmi szükség, folytasd csak ott, ahol abbahagytad. Amikor házakat, bankszámlákat ígértél. Szóval az olyanoknak, mint én, így kéred meg a kezét?

Hangja mézédes volt, de minden szó éles volt, mint a borotva. – Én...

– Azt képzeled, hozzád mennék azért, amid van, amit adhatsz nekem? – Kétlépésnyire hátralökte a férfit. – Azt hiszed, megvásárolhatsz, mint a cégeidet?

– De azt mondtad...

–Teszek rá, hogy mit mondtam. Akinek egy mákszemnyi esze van, tudhatná, hogy csak a szám jár, már ha időt szán arra, hogy lásson és halljon. Megmondom én, mit tehetsz a pompás házaiddal meg a bankszámláiddal, Magee. Ami engem illet, felőlem porrá égetheted. Sőt. Megveszem a nyomorult fáklyát, és én gyújtom fel őket!

– Világosan értésemre...

– Semmit sem adtam értésedre, világosan semmiképp, mert előttem sem volt világos. Egy szál ingben is kellettél volna. Most viszont sehogy sem kellesz.

Elfordult, és karját magasba emelte. Trevor megmagyarázhatatlan indíttatásnak engedve elkapta Darcy kezét, hogy megnézze, mit szorongat ökölbe zárt kezében.

– Mi ez?

– Az enyém, Carricktől kaptam. Zafír. – Elkapta Trevor elől, s hangja megint elakadt. – A tenger szíve. Azt mondta, kívánhatok valamit. De csak egyet, ami szívem leghőbb vágya. Nem kívántam, és sosem fogok. Tudod, miért?

– Nem. De ne sírj, kérlek. Nem bírom elviselni.

– Tudod, miért? – Darcy szavait összemosta a sírás, hangja hisztérikusan emelkedett.

– Nem. Nem tudom, miért.

– Azt akartam, hogy enélkül szeress. Ez volt a kívánságom, ezért nem használhatom a követ, és nem kívánhatom, hogy valóra váljon.

Igézet, gondolta Trevor. Varázslat miatt aggódott, és az Darcy kezében volt. Tárgyakat, vagyont kínált neki, Darcy pedig őt akarta. Annyira, hogy visszahajítaná a tenger szívébe a kincset, amiről Trevor azt hitte, hogy szíve egyetlen vágya.

– Szerettelek anélkül is. És szeretlek most is. – Megfogta Darcy kezét, és összezárta a lány öklét a kő fölött. – Ne dobd el. Ne dobj el minket csak azért, mert kötözni való bolond voltam. Esküszöm, soha nem szúrtam el semmit úgy, ahogy a kettőnk dolgát. Hadd hozzam helyre.

– Fáradt vagyok. – Darcy lehunyta a szemét, és a tenger felé fordította arcát. – Halálosan kimerült.

– Hosszú ideje, vagy legalábbis nagyon hosszú időnek tűnik, azt mondtam, hogy képtelen vagyok a szerelemre. Komolyan gondoltam. Hittem, hogy így van. Senki sem volt... más kapcsolataimban nem volt varázs.

Darcy lenézett a tenyerében fekvő kőre.

– Nem használtam fel.

– Nem is kellett. Elég volt, hogy önmagad vagy. Megváltoztam, amikor megismertelek. Igyekeztem küzdeni ellene, ura maradni a helyzetnek, összpontosítani. Nem azzal a céllal jöttem ide, Darcy, hogy téged keresselek, és ezt a szerelmet keressem. Ezzel hitegettem magam. Tévedtem, és erre rájöttem. Így vagy úgy, de mindig téged kerestelek, mindig erre a szerelemre vártam.

– Úgy hiszed, kemény és önző a szívem, csak azt vagyok képes szeretni, ami nyereséggel jár?

– Számtalan oldalad van. Szerelmem egyre mélyebb lesz, ahogy újabb oldalaidról ismerlek meg. Azt akartam, hogy enyém légy, és egyszerűbb volt elhinni, hogy kincsekkel magamhoz láncolhatlak.

Fáradtságán át Darcy lelkéből feltört a szégyen, és őszinteségre kényszerítette.

– Valaha tényleg gazdagságra vágytam. Mielőtt megismertelek.

– Bármit akartunk is régen, az most már mind nem számít.

Nem, semmi más nem számít, csak ez. Ha ők is úgy akarják. Ezért hát Darcy Trevorhoz fordult.

– Komolyan gondolod?

– Igen.

– Akkor én is.

– Arra vágyom, hogy rám nézz és kimondd, hogy szeretsz.

Darcy megborzongott a hűvös szélben, karját összefonta, lélegzetét visszafojtotta, míg a tengert nézte. Élete, életük fordulópontja, gondolta, amikor álmok remegnek, varázs kerít hatalmába szíveket, és szívek szabadulnak fel a varázs alól.

–Az ördögbe is, Darcy, azt akarod, hogy térden csússzak előtted? – oszlatta el Trevor türelmetlen hangja romantikus álmodozását.

Darcy ránézett, és jókedv szikrája csillant könnyektől fényes szemében.

– Igen.

Trevor szólásra nyitotta a száját, s már azon volt, hogy átvitt és szó szerinti értelemben is térdre veti magát előtte. És ez feltenné a koronát mindarra a szenvedésre, amiben ma reggel része volt.

– Itt pusztuljak el, ha megteszem.

Darcy lelke magasba szárnyalt a boldogságtól. Vad kacajjal a férfi karjába vetette magát.

– Igen, ez az! Az arrogáns csirkefogó, akit szeretek! – Ajkát szenvedélyesen, örömmel szorította a férfiéhoz. – Szívem vágya személyesen.

– Mondd még egyszer – mormolta Darcy szájához érve a férfi.

– Szeretlek. Olyannak, amilyen vagy. – Elhúzódott tőle, és együtt érzőn hümmögött. – Istenem, hiszen te vérzel.

– Tudom.

– Mindjárt bekötözlek, de előbb kérd meg a kezem, ezúttal rendesen. Itt, ezen a szent helyen, hold, nap és tenger találkozásánál, mielőtt a fény a reggel jöttét jelzi. Varázslat tölti be a tájat, Trevor, és ebből én is ki akarom venni a részem.

Trevor is érezte: reszketve visszatartott erőtől reszketett a levegő. Nem volt gyűrű, amit Darcy ujjára húzhatott volna, jelkép, amellyel megpecsételték volna fogadalmukat. De aztán eszébe jutott az ezüstmedál, levette nyakából a láncot, és Darcy nyakába akasztotta.

Darcy emlékezett a szavakra, amelyek álmában úsztak felé. Örökké tartó szerelem.

– Talizmán – mondta Trevor. – ígéret. Légy a feleségem, Darcy. Építsd fel velem közös életünket. Otthon, gyermekek, erre vágyom.

– Megteszem, és boldog leszek veled. Tessék. – Trevor markába nyomta a zafírt. – Amulett. És ígéret.

– Megalázol.

– Nem én, soha. – Ujjával megsimogatta a férfi arcát. – Elfogadlak, Trevor, akár koldus vagy, akár királyfi. De ha szeretsz, tudnod kell, hogy jobban örülök annak, hogy királyfi vagy.

– Tökéletes vagy számomra.

– Valóban. – Darcy felsóhajtott, és amikor Trevor magához vonta, fejét a férfi vállára hajtotta. – Hallod? – mormolta. – A hullámok robaja sem nyomja el.

– Igen, hallom.

Zene. Örömtől repeső, dicsőítő muzsika, duda– és ünnepélyes trombitaszó.

– Nézd csak, Darcy – érintette meg Trevor Darcy haját. – A víz fölött.

Darcy odafordult, és Trevor ölelő karjai közül figyelte, ahogy keleten felkel a nap, fénye csillámlik a tengeren, s az ég, amelyen fehér ló szárnyalt, csillogó gyöngyházfénybe borult.

A ló hátán Carrick ült, ezüstruhája sziporkázott, sötét haját fújta a szél. Karjában tartotta hölgyét, az asszony Carrick szívére hajtotta a fejét, tengerzöld szemét elködösítette a szerelem.

Diadalmasan szálltak egyre magasabbra, a harmattól csillámló zöld mezők fölött. Nyomukban ékkövekként szikrázó szivárvány húzódott.

– Végre együtt vannak – suttogta Darcy. – Boldogan élnek, míg világ a világ. Megtört a varázs.

– Az a varázs megtört. Ez pedig... – Darcy arcát maga felé fordította. – Csak most kezdődik. Elbírod–e a holtomiglan–holtodiglant, Darcy?

– El, Trevor Magee. – Darcy megcsókolta, s e csókkal pecsételte meg esküjüket. – Elbírom, és elbírok veled is.

Míg a nap lassan kúszott felfelé az égen, Trevor és Darcy hátat fordítottak a tengernek, és elindultak haza. Zene hullámzott a hajnali csendben, a kezdetektől az örökkön–örökkéig ívelő szivárvány alatt.