Keresztrejtvény
Author: Ruth Rendell
Date: 1988-01-04T23:00:00+00:00
Keywords: regény; krimi; magyar nyelvű
Description: "… nézte Verát, amint lejött a lépcsőn, a tükör elé állt, és festeni kezdte a szemét. Kozmetika. Remek szó a keresztrejtvénybe, nem emlékezett rá, hogy valaha is találkozott volna vele. KOZMETIKA: »a világűr erkölcsöse«. – Mindent kidobtál? – erőltetett nyugalmat a hangjára. – A ruhát kivéve. Azokat elvitte valaki a rendőrségre. Stanleyt kiverte a veríték. – Hogy hová? – Mrs Alltarnak, tudod, a lelőtt rendőr özvegyének gyűjtöttek. …Stanley egész testében remegett, de megpróbálta felvázolni a keresztrejtvényt. Beírta a KOZMETIKÁ-t, aztán az E betűn át, hogy RENDŐR. Lehet, hogy az a nő nem is ak
Publisher: L:J:

RUTH RENDELL – KERESZTREJTVÉNY

„… nézte Verát, amint lejött a lépcsőn, a tükör elé állt, és festeni kezdte a szemét. Kozmetika. Remek szó a keresztrejtvénybe, nem emlékezett rá, hogy valaha is találkozott volna vele. KOZMETIKA:” a világűr erkölcsöse”.

– Mindent kidobtál? – erőltetett nyugalmat a hangjára.

– A ruhát kivéve. Azokat elvitte valaki a rendőrségre.

Stanleyt kiverte a veríték.

– Hogy hová?

– Mrs Alltarnak, tudod, a lelőtt rendőr özvegyének gyűjtöttek.

…Stanley egész testében remegett, de megpróbálta felvázolni a keresztrejtvényt. Beírta a KOZMETIKÁ-t, aztán az E betűn át, hogy RENDŐR. Lehet, hogy az a nő nem is akart semmit, az is lehet, hogy Moxley nem célzott semmire. De mi van akkor, ha elejtett pár célzást a rendőrségen, és azért küldték ide ezt a nőt, mert… Mit tudnak kiolvasni Maud ruháiból? Lehet, hogy elemzik rajtuk a verejtéknyomokat, és kiderül, hogy magas volt a vérnyomása, vagy hogy szaharint szedett, vagy hogy nem szedett Mollanoidot. A RENDŐR R betűjén át beírta: ORVOSSZAKÉRTŐ. De az is lehet, hogy elmennek a drogériába, és megtudják, hogy egy férfi, akire illik az ő személyleírása, rengeteg szaharint vett… Aztán kiássák Maudot. A sebhely már eltűnhetett a fejéről. Aztán valószínűleg felboncolják, és a gyomrában szaharint találnak. De Mollanoidot nem. Maud március óta nem szedte.”

RUTH RENDELL

KERESZTREJTVÉNY

One Across, Two Down

Fordította: Uzonyi András

A kertbe jöjj le este, Maud,

Ha szárnyas éj leszáll,

A kertbe jöjj le este, Maud,

Én várlak a kapunál.

Alfréd, Lord Tennyson

Első rész
MEGHATÁROZÁSOK

1.

Vera Manning nagyon fáradt volt. Még válaszolni sem volt ereje, mikor anyja megsürgette a teáját.

– Semmi szükség, hogy játszd a sértődöttet – figyelmeztette anyja.

– Nem vagyok megsértődve, mama. Fáradt vagyok.

– Hát persze hogy fáradt vagy. Magától értetődik. Agyonhajszolod magad, akárki láthatja. Pedig ha Stanleynek lenne egy kis sütnivalója, és kerítene magának valami rendes állást, ami komoly pénzt hoz a házhoz, nem kéne dolgoznod. Még sohasem hallottam olyat, hogy egy nő a te korodban, nem sokkal a klimax előtt, egész nap egy pucerájban gürizzen. Megmondtam már régen, és most is csak azt tudom mondani, ha Stanley igazán férfi lenne…

– Igazad van, mama – vágott a szavába Vera. – Napoljuk el a témát, jó?

De Maud, aki szinte állandóan beszélt, ha volt valaki, aki meghallgatta, és aki magában beszélt, ha magában volt, felállt, és botjára támaszkodva kisántikált Vera után a konyhába. Nehézkesen leült egy konyhaszékre – nagydarab, termetes asszony volt –, s részint valódi, részint a lánya uszítását célzó, színlelt utálattal végignézett a helyiségen. Tiszta volt, de korszerűtlen, abból az időből, amikor a kredenc meg a beépített rézüst elengedhetetlen kelléke volt a konyhának, még a vízvezeték is a falon kívül futott. Mikor aztán tüntető pillantásával megvetette a következő támadás alapjait, mély lélegzetet vett és újrakezdte.

– Egész életemben csak azért kuporgattam, hogy legyen valamid, ha én már nem leszek. Tudod mit kérdezett tőlem Ethel Carpenter? Maud, így írta, miért nem adod oda Verukának addig, míg fiatal és valami hasznát is látja?

Vera, háttal anyjának, vacsorát készített, húspástétomot szeletelt, kemény tojást hámozott.

– Ez aztán fura. Az egyik percben öreg vagyok, a másikban fiatal, ahogy neked éppen megfelel.

Maud meg se hallotta.

– Miért nem adod oda Verukának most, ezt kérdezte. Megmondtam neki. Azért, mert nem neki adnám, hanem annak a semmirekellő férjének. Ha Stanley megkaparintaná a pénzem, a kisujját se mozdítaná, amíg csak él.

– Arrébb mennél egy kicsit, mama? Nem férek oda a kannához.

Maud, miközben dologtalan, hófehér kezével simogatta tömött, ősz fürtjeit, egy-két centivel távolabb húzódott.

– Nem, amíg egy szikra élet van bennem, a vagyonom ott marad, ahol van, részvényekben. Talán Stanley is észhez tér. És amikor idegösszeroppanást kapsz, márpedig nagyon is afelé tartasz, édes lányom, megembereli magát, és nem egy taknyoshoz, hanem férfihoz méltó munkát talál. Ezt különben meg is írtam Ethelnek a legutóbbi levelemben.

– Ideülnél, mama? Tálalva van.

Vera segített anyjának átülni az ebédlőasztalhoz, botját a szék támlájára akasztotta. Maud kék selyemruhája gallérjába gyűrte a szalvétát, megrakta tányérját húspástétommal, tojással, zöldsalátával és krumplipürével. Mielőtt hozzákezdett volna, lenyelt két fehér tablettát, erős, édes teával öblítette le őket. Azután kézbe vette a kést, a villát, s egyfajta érzéki gyönyörrel felsóhajtott. Maud imádott enni. Csak akkor hallgatott, ha evett, vagy ha aludt. Amint belekezdett a második szelet pástétomba, csapódott a hátsó ajtó, és belépett a veje.

Stanley Manning biccentett a feleségének, és dünnyögött valamit. Anyósát, aki erre az időre abbahagyta az evést és hűvös, rosszalló tekintettel nézett rá, figyelemre se méltatta. Kabátját a szék hátára dobva első útja a tévéhez vezetett, bekapcsolta.

– Jó napod volt? – kérdezte Vera.

– Reggel kilenc óta talpon vagyok.

Stanley a tévé felé fordulva leült, arra várt, hogy Vera egy csésze teát töltsön neki.

– Teljesen kivagyok, elhiheted. Nem semmi dolog kint lenni egész álló nap ilyen időben. Az igazat megvallva, nem tudom, meddig bírom még.

Maud elhúzta a száját.

– Ethel Carpenter el se hitte, mikor megmondtam neki, mivel foglalkozol, ha ezt egyáltalán foglalkozásnak lehet nevezni. Benzinkutas! Ethel azt mondta, a szállásadónőjének fia is ezt csinálja szünidőben. Tizennyolc évesen, hogy legyen zsebpénze.

– Ethel Carpenter, az a vén szatyor, törődjön a maga dolgával!

– Ne merészelj így beszélni a barátnőmről!

– Hagyjátok már abba! – szólt rájuk Vera. – Azt gondoltam, megnézitek a filmet.

Stanley és Maud életében csak egy közös vonás volt, mindketten szerették a régi filmeket. Miután szúrós pillantásokat váltottak, kényelmesen elhelyezkedtek az asztalnál, hogy megnézzék Jeanette Macdonaldot az Arany Nyugat asszonyá-ban. Vera, aki egy kicsit erőre kapott a két csészeforró teától, megkönnyebbülten sóhajtott fel, és leszedte az asztalt. Tudta, hogy a civakodás újra kitör este nyolckor, amikor Stanley kedvenc kvízműsora és Maud kedvenc sorozata közt kell majd választani. Irtózott a kedd és csütörtök estéktől. Persze érthető, hogy Stanley, aki szeret keresztrejtvényekkel bíbelődni, kvízjátékot akar nézni kedden és csütörtökön; és az is érthető, hogy Maud ötmillió középkorú és idősödő asszonnyal egyetemben kíváncsian várja az Augusta Alley lakói szövevényes életének fejleményeit. De miért nem képesek megegyezni, ahogy értelmes emberekhez illik? Mert nem értelmes emberek, gondolta mosogatás közben. Vera sosem nézett tévét, s néha azt remélte, felrobban a képcső, kisül egy elektroncső vagy valami. Ahogy a dolgok most állnak, úgysem tudnák megcsináltatni, és legalább békesség lenne.

Mikor visszatért a nappaliba, Jeanette Macdonald épp az Ave Maria-t énekelte, Maud pedig érzelmesen, kísérte repedt szopránján. Vera azon imádkozott, legyen vége a dalnak, mielőtt Stanley elragadtatja magát, például irtózatos reccsenéssel kettétöri Maud botját az asztalon, amit alig egy hete meg is tett. De Stanley ezúttal beérte annyival, hogy motyogott valamit, Vera pedig a vánkosnak dőlve lehunyta a szemét.

Négy éve van itt a mama, gondolta, négy hosszú év, állandó pokol. Miért volt olyan meggondolatlan, hogy beleegyezett az első szóra? Még ha Maud csakugyan magatehetetlen lett volna, de csodálatos módon felgyógyult abból az agyvérzésből. Nincs is semmi baja, csak gyenge a bal lába és egy kicsit ferde maradt a szája. Éppúgy tudna magáról gondoskodni, mint bármelyik hetvennégy éves asszony. De semmi értelme felhánytorgatni. A dolog megtörtént, Maud házát, összes bútorát eladták, és ők addig élnek vele, amíg meg nem hal.

Szendergéséből Maud ingerült visítására ébredt.

– Minek kapcsolsz át a másik műsorra? Egész nap arra várok, hogy megnézhessem az Augusta Alley-t. Senkinek se kell a gyerekműsorod, az a sok kisiskolás csupa idétlen kérdésre válaszol.

– Ki fizet elő, azt szeretném én tudni?

– Én fizetem a részem. Minden héten odaadom a nyugdíjam Verukának. Legfeljebb tíz shillinget tartok meg apróságokra.

Stanley nem felelt. Közelebb húzódott a készülékhez, papírt, ceruzát vett elő.

– Egész álló nap a folytatásra vártam – siránkozott Maud.

– Ne is törődj vele, mama! – próbált Vera egy kis vidámságot csempészni a hangjába. – Miért nem nézed a Tölgy-völgy tanyáját délutánonként, amikor dolgozunk? Az is jó sorozat, vidéki emberekről szól.

– Mert délután alszom, azért! Nem vagyok hajlandó változtatni a szokásaimon.

Maud sértődött hallgatásba burkolózott, de ha nem nézhette műsorát, azt sem hagyta, hogy Stanley zavartalanul élvezhesse a magáét. Úgy öt perc múlva, miközben Stanley izgatottan körmölt a papírján, botjával ütemesen kopogni kezdett a kandallórácson. Ügy hangzott, mintha egy zsoltár ritmusát próbálgatná. „Ég s föld Teremtője, felséges Isten” – gondolta Vera, amit Maud, halkan dúdolva a dallamot, meg is erősített.

Stanley körülbelül fél percig bírta, aztán rámordult.

– Fogja be a száját, jó?

Maud színpadiasán felsóhajtott.

– Nagyapád temetésén énekelték ezt a zsoltárt, Vera.

– Az se érdekelne, ha Viktória királynő istenverte esküvőjén játszották volna! – kelt ki magából Stanley. – Most nem akarjuk hallani, úgyhogy tegye, amit mondok, és fogja be! Tessék, most maga miatt kimaradtam a megoldásból.

– Borzasztóan sajnálom – mondta Maud maró gúnnyal. – Tudom, Stanley, hogy terhedre vagyok, efelől semmi kétségem. Bármit megtennél, hogy megszabadulj tőlem, igaz? Bekennéd olajjal a lépcsőt, vagy túladagolnád a gyógyszerem.

– Talán meg is tenném. Nem jó az igazat hangosan hegedülni.

– Hallottad ezt, Vera? Te hallottad, mit mondott!

– Nem gondolja komolyan, mama.

– Csak azért, mert öreg vagyok, tehetetlen, és néha visszasírom a régi időket, amikor még boldog voltam!

Stanley felugrott, a ceruza legurult a földre.

– Befogja végre a száját, vagy én fogjam be?

– Ne merj velem ordítozni, Stanley Manning!

Most, hogy sikerült végképp elrontania Stanley szórakozását, Maud elégedetten fölkelt, nagy méltósággal Verához fordult, és egy halálosan megsértett ember hangján kijelentette:

– Most lefekszem, Vera, nem zavarok tovább. sem téged, sem a férjedet. Talán nem kívánok túl sokat, ha megkérlek, készítsd el a kakaómat és hozd fel, ha már ágyban leszek.

– Hát persze hogy megteszem, mama. Mindig megcsinálom.

– Semmi szükség hangsúlyoznod, hogy mindig. Inkább lefekszem nélküle, semmint ilyen kelletlenül csináld.

Maud körbejárta a szobát, kötését az egyik székből vette fel, szemüvegét a másikból, könyvét a pohárszékről. Mindezt Stanley mögött is összeszedhette volna, de nem tette. Veje és a tévé között járkált.

– Nem szabad megfeledkezni a vizemről – mondta, majd úgy folytatta, mintha egyfajta fennkölt gondolkodásmóddal, a test üdvével, az erős jellem követelésével büszkélkedne. – Gyermekkorom óta úgy alszom, hogy egy pohár víz áll az ágyam mellett. Sohasem mulasztottam el. Nem is tudnék elaludni nélküle.

Maud maga vitte fel a csordultig telt poharat, apró vízcseppnyomokat hagyva a földön. Hallották, hogy botja a fokoknak koccan, amint felkapaszkodik a lépcsőn.

Stanley kikapcsolta a televíziót, s anélkül, hogy feleségéhez szólt volna, felcsapta a Keresztrejtvény fejtők Második Egyetemes Kézikönyvét. Vera, kinek agyában csak az alvás vágya cikázott, az egyhangú munkától alig állva a lábán, akár egy elcsigázott állat, némán meredt rá. Aztán kiment a konyhába, elkészítette a kakaót, és felvitte.

Croughton, Lanchester Road 61.: az emeletes, vörös téglás épület 1906-ban épült, a házsor végén állt London északi külvárosában. Jókora hátsó kertje volt, a nappali és az utcai kerítés között pedig ötször tizenöt lábnyi gyepcsík húzódott.

A hall vörös és fehér kockás mozaikpadlójával átjáróként szolgált, lenn két nappali, kicsi konyha, egy külső WC és egy szeneskamra volt. A lépcső forduló nélkül vezetett a pihenőig, ahonnan négy ajtó nyílt: egy a fürdő szobába, a másik három a hálószobákba. A legkisebb akkora, hogy csak heverő, fésülködőasztal és egy elfüggönyözött ruhásfülke fért el benne. Vera vendégszobának hívta.

Férjével a tágas, kétágyas hálószobában aludtak, Maud a hátsóban. Ahogy ágyában ült, kézzel kötött angóra ágykabátjában maga volt a megtestesült egészség. A harminc-egynéhány fém haj csavaróját leszámítva, akár egy bűbájos nagymama vetélkedő nyertese is lehetett volna.

Talán az éjjeliszekrényen sorakozó különféle gyógyszeres fiolák is közrejátszanak abban, hogy anyja ilyen jól tartja magát, valósággal megfiatalodott, gondolta Vera, amint átnyújtotta a kakaósbögrét. Épp elég van belőlük. Alvadásgátló, vízhajtó, nyugtató, altató, vitaminkészítmény.

– Köszönöm, drágám. Elromlott az ágymelegítőm. Meg kell javíttatni.

Vera elfordulva Maud fésülködő tükréből visszanéző törődött, elhanyagolt arcától, megígérte, hogy másnap utánanéz.

– Helyes, közben megkérheted őket, hogy nézzék meg a rádiómat. És végy nekem még egy motringot ebből a rózsaszín fonalból, jó?

Maud hörpintett egy kis kakaót.

– Ülj le, Veruka. Szeretnék veled beszélni, négyszemközt.

– Nem várhat holnapig, mama?

– Nem, nem várhat. Holnap talán már túl késő. Hallottad, mit mondott, hogy mit csinálna velem, ha tehetné?

– Ó, mama, csak nem hiszed, hogy komolyan gondolta?

– Stanley gyűlöl engem – felelte higgadtan Maud –, nem mintha nem volna kölcsönös. És most hallgass ide, mondok valamit.

Vera tudta, mi következik. Heti egy-két alkalommal hallotta a becsületbe gázoló változatokat.

– Nem hagyom el Stanleyt. Mondtam már elégszer. Nem hagyom el!

Maud kiitta a kakaót, és hízelegve megjegyezte:

– Gondolj csak bele, micsoda életünk lehetne, Veruka, nekünk kettőnknek. Elég pénzem van hozzá. Négyszemközt mondom, jómódú asszony vagyok, bárki mércéjével mérve. A kisujjad sem kéne mozdítanod. Lenne szép, új házunk. Láttam az újságban, gyönyörű villákat építenek Chigwellben. Most rögtön megvehetném akármelyiket.

– Ha egy kis pénzt akarsz adni, mama, odaadhatod. Nem fogok ellenkezni. Isten tudja, mi minden kéne ebbe a házba!

– Stanley Manning egy pennyt sem lát a pénzemből! – jelentette ki Maud. Kivette a fogsorát, és egy pohárba tette, aztán Verához fordult: fogatlan szája kérlelő mosolyra húzódott. – Csak te vagy nekem, Veruka. Ami az enyém, a tiéd is, tudod. De miért akarnád megosztani vele? Mit tett érted ez a szélhámos börtöntöltelék?

Vera nehezen uralkodott magán.

– Stanley csak egyetlenegyszer volt börtönben, mama, nagyon jól tudod. Az is tizennyolc éves korában volt. Merő rosszindulat börtöntölteléknek nevezni.

– Az lehet, hogy csak egyszer volt börtönben, de hányszor vitték volna vissza, ha a főnökeinek nincs vajszívük? Éppoly jól tudod, mint én, kétszer is kirúgták, mert a kasszából segítette ki magát.

Vera felállt.

– Fáradt vagyok, mama. Le akarok feküdni. és ha csak sértegetni tudod a férjem, nem maradok itt.

– Jaj, Veruka…

Maud kinyújtotta a kezét, lehetőleg úgy, hogy remegjen.

– Veruka, ne kelljen csalódnom benned! Nagy reményeket fűztem hozzád, és most nézd meg magad: szegény, öreg igavonó vagy, egy olyan emberhez láncolva, aki azzal sem törődik, élsz-e vagy meghalsz. így van, Veruka, te is tudod, hogy így van.

Vera erőtlenül nyugtatta kezét anyjáéban, Maud gyengéden megszorította.

– Csodás házunk lehetne, drágám. Padlószőnyeggel, központi fűtéssel, lenne egy bejárónő, aki mindennap kitakarít. Te még mindig fiatal vagy. Megtanulnál vezetni, vennék neked egy kocsit. Elmehetnénk nyaralni, utazhatunk külföldre is, ha akarod.

– Én hozzámentem Stanleyhez – szólt közbe Vera –, és te mindig arra tanítottál, hogy a házasság egy életre szól.

– Veruka, még sohasem mondtam, mennyi pénzem van. Ha elárulom, ugye, nem mondod el Stanleynek?

Vera válasz nélkül hagyta, Maud pedig, bár hetvennégy éves, s maga is jó néhány évig férjnél volt, még mindig nem tanulta meg, hogy nem tanácsos titkot bízni egy házas emberré, ha azt akarja, hogy az titokban is maradjon. Mert legyen bármilyen ingatag a házasság, s legyen bármennyire összeférhetetlen az a két ember, a feleség mindig a férjére fogja bízni mások titkát, a férj pedig a feleségére.

– Az évek során felhalmozódott a pénzem, húszezer fontom van a bankban, Vera. Ehhez mit szólsz?

Vera érezte, hogy arcából kifut a vér. Döbbenet. Soha, legvadabb álmaiban sem képzelte, hogy anyjának akár csak feleennyi pénze lenne, és biztos volt benne, hogy Stanley sem gondolta soha.

– Az nagyon sok pénz – suttogta Vera.

– Aztán el ne mondd neki! Ha megtudná, rögtön azon törné a fejét, hogyan tehetne el láb alól.

– Kérlek, mama, ne kezdd az egészet elölről. Ha valaki hallaná, még azt gondolná, megbolondultál. De igazán!

– Lehet, de nem hallja senki. És most jó éjszakát, drágám. Holnap még beszélünk róla.

– Jó éjszakát, mama.

Nem gondolt többé arra, anyja hogyan akarja elválasztani Stanleytől. Ezt már ismerte régebbről. Az sem foglalkoztatta, hogy gyilkos gondolatokkal gyanúsította Stanleyt. Anyja már öreg, s az öreg emberek néha furcsa dolgokat vesznek a fejükbe. Buta képzelődés, nem érdemes rágódni rajta.

Azon viszont eltöprengett, mit szól majd hozzá Stanley – de csak akkor mondja meg neki, ha nem lesz ennyire fáradt –, ha megtudja, mennyi pénze van Maudnak a bankban. Húszezer! Kész vagyon! Még akkor is ez járt az eszében, meg az, mennyit javítana a házon csak a huszada is, mennyivel jobban menne a sora, amikor ledobta a ruháját és kimerültén ágyba zuhant.

2.

Maudnak idős korára veszedelmesen magas lett a vérnyomása, volt egy agyvérzése is, de nem tett kárt a szellemi képességeiben. A gondolatot tehát, hogy veje örömest megszabadulna tőle, ha erre alkalma nyílik, nem a szenilis észjárás szülte. Különben is, már fogékony tizenéves korában hasonlóan vélekedett az emberekről.

Tizennégy éves volt, amikor szolgálatba szegődött, a konyhában és a cselédszobában pedig sokszor kerültek szóba gátlástalan személyek, kiket társai nyereségvágyból megkísérelt gyilkossággal vagy gyilkossági szándékkal vádoltak. A szakácsnő váltig bizonygatta, hogy a tér túloldalán álló nagy házban az inas azonnal megmérgezné a gazdáját, mihelyt erre alkalma adódik, pusztán azért a száz fontért, melyet az öregúr a végrendeletében ráhagyott; a főkomornyik pedig, akit már több gazdag család is alkalmazott, sorra mesélte a rémtörténeteket a kapzsi örökösökről. Maud éppoly kíváncsi fülekkel és éppoly naivan hallgatta mindezt, mint a lelkész vasárnapi prédikációit a templomban.

Úgy tűnt, hogy a főkomornyiktól a mindenesig egy alkalmazottnak sem volt olyan rokona, aki néha-néha ne akarta volna arzénnal ízesíteni egy gazdag nagynéni teáját. „A fejemet teszem rá, hogy megnyuvasztották” – Eliza Doolittle szavait gyakran emlegették a cselédszobában.

Maud is a fejét tette rá, hogy Stanley Manning megnyuvasztaná, ha tehetné. Akkora volt a kísértés, hogy felvilágosítsa Verát vagyonának nagyságáról, hogy képtelen volt ellenállni, ám amikor másnap reggel felébredt, nagyon megbánta. Vera valószínűleg elmondja majd Stanleynek, és ezt nem tudja megakadályozni.

Azt sehogyan sem tudja elérni, hogy Vera hallgasson. Azt már inkább, hogy Stanley tudomására hozza, ha megöli, sem húzhat hasznot belőle. Ezen töprengve elfogyasztotta reggelijét, amit Vera ágyába vitt, s miután lánya és veje elment dolgozni, felkelt, felöltözött, és ő is elment otthonról. Botjára támaszkodva fél mérföldet gyalogolt a buszmegállóig, bement a városba, hogy kikérje egy ügyvéd véleményét, akinek nevét Stanley szakmai telefonkönyvéből kereste ki. Kényelmesen megvehette volna magának a fonalat, egyúttal elintézhette volna, hogy megjavítsák az ágymelegítőjét is, megkímélve Verát a fáradságtól, de nem látta be, miért törje magát helyette, amikor az a buta lány annyira csökönyös.

Déltájban hazaérve Maud jó étvággyal megebédelt – Vera hideg sonkát, salátát, kenyeret, vajat és almás lepényt készített neki, aztán letelepedett, hogy megírja szokásos heti levelét legjobb barátnőjének, Ethel Carpenternek. Mint a legtöbb levelében, mióta a Lanchester Roadra költözött, most is főleg Stanleyről írt Ethelnek, erről a goromba senkiháziról, modortalan naplopóról.

Senki másra nem számíthat úgy, gondolta Maud, mint Ethelre. Még Vera sem annyira megbízható – vakon ragaszkodik ahhoz a semmirekellőhöz –, mint Ethel, akinek se férje, se gyereke. Szegény Ethelnek csak a brixtoni házinénije van, akitől egy szobát bérel, na és ő, Maud.

Akkor tanulja meg az ember, mit jelent a barátság, ha átéli, amit ő átélt Ethellel, gondolta Maud, ahogy letette a tollat. Mikor is találkoztak először? Ötvennégy éve? Ötvenöt? Nem, mégiscsak ötvennégy. Húszéves volt, másodszobalány, Ethel pedig, a kicsi, ártatlan, tizenhét éves Ethel konyhalány, annak a házsártos szakácsnőnek a szolgálatában.

Maudnak akkoriban George Kinaway, a sofőr udvarolt, és úgy volt, hogy összeházasodnak, mihelyt zöld ágra vergődnek. Bár a pénz nem számított, Maud ugyanis világéletében takarékos volt, és harmincéves korára megtakarított annyit, hogy egybekelhessenek. Vasárnaponként addig is csendes, felejthetetlen sétákat tettek George-dzsal a Clapham Common lankáin, s ekkor kapta azt a kis gránát jegygyűrűt, melyet szalagra kötve viselt a nyakán, mivel nem akarta az ujján tartani, miközben kihamuzza a kályhát.

Maudnak tehát ott volt George és közös jövőjük, ami kitöltötte az életét, de Ethelnek semmi sem. Senki sem tudott arról, hogy Ethelnek szeretője lett volna, vagy hogy valaha is beszélt volna férfival, kivéve persze George-ot és a főkomornyikot, míg aztán baja nem lett, s szégyenével úrnője ki nem dobta a házból. Nagynénje fogadta be, s mindenki úgy bánt vele, mint a kapcájával, csak Maud és George nem. Ők nem játszották meg magukat, szabad estéiken meglátogatták nagynénje házában, és amikor a gyerek megszületett, George volt az, aki rábeszélte a nagynénit, hogy neveljék fel, s ő volt az, aki heti néhány shillinggel hozzájárult eltartásához.

– Nem nagyon engedhetjük meg magunknak – mondta Maud. – Ha abbahagyná ezt a butáskodást, és elárulná nekem, ki a gyerek apja…

– Sohasem mondaná meg – vetette ellen George. – Ahhoz túl büszke.

– Nos, azt mondják, bukás előtt kevélység a hírnök, és Ethellel szorul szóra így történt. A mi dolgunk az, hogy ne hagyjuk el. Sosem szabad elpártolnunk tőle, kedvesem.

– Ha te mondod, szívem – hagyta annyiban George, s rávette úrnőjét, fogadja vissza Ethelt, mint egy jó kislányt, akinek nem esett folt a becsületén.

Azok voltak csak nehéz napok, gondolta Maud, és szemét lehunyva hátradőlt. Évi tizenkét fontot keresett, aztán jött az első világháború. Még úgy is nehéz volt kettejüknek otthont találni, hogy gazdájuk felemelte Maud bérét, végül is aztán George kellemes megjelenése és kifogástalan modora segítette ki őket. Nem mintha valaha is lett volna valami George és úrnője között – micsoda gondolat! – mégis, amikor meghalt, George szerepelt a végrendeletben, s a kapott kétszázötvenből, meg abból, amit Maud megtakarított, kedves kis üzletet vásároltak az Óval krikettpálya szomszédságában.

Ethel mindig felkereste őket, ha szabadságon volt, s amikor Vera megszületett, ő lett a keresztanyja. Ez a legkevesebb, amit megtehet Ethelért, bizonygatta Maud George-nak, mivel saját gyermekétől megfosztották, s mint hibás áru, egyáltalán nem valószínű, hogy valaha is férjet fog magának.

Az üzlet George vonzó egyénisége és Maud kemény munkája segítségével virágzásnak indult, s hamarosan jó anyagi körülmények közt tudhatták magukat. Verát előkelő magániskolába járatták, s amikor végzett (nagy dolog volt, hogy tizenhat éves koráig iskolába járjon valaki), Maud nem engedte, hogy az üzletben segítsen, de azt sem, hogy állást keressen magának. Az ő lányából kisasszony lesz, s ha eljön az ideje, férjhez megy majd egy finom úriemberhez – banktisztviselőhöz vagy valami üzletemberhez (Maud sosem mondta, hogy a férjének üzlete van. Mindig csak azt, hogy üzletember) –, és saját házában fog lakni. Időközben Vera, az ésszerűség határain belül, minden pénzt megkapott anyjától, hogy öltözködjék, s évente egyszer mindannyian elutaztak a tengerparti Brayminster-on-Sea-be – a jó öreg Braybe, ahogyan ők hívták –, ahol a tengerre néző, finom úri panzióban szálltak meg. Néha velük ment Ethel is, aki éppoly elégedetten nyugtázta, mint a szülők, hogy a tulajdonos unokaöccse, James Horton felfigyelt keresztlányára.

Jamesnek olyan állása volt, aminél Maud kívánni sem tudott volna jobbat egy vő számára. A Barcley’s Bank brayminsteri fiókjánál dolgozott, s amikor a téli hónapokban néha feljött Londonba, elvitte Verát sétahajózni vagy délutáni színházi előadásokra; ilyenkor Maud mosolygott, s arról kezdett beszélgetni George-dzsal, mit tehetnének az ifjú párért, ha kitűzik az esküvő napját. Foglaló a házra és kétszáz a bútorokra, javasolta Ethel Carpenter, s Maud ezt elfogadhatónak találta.

James négy évvel volt idősebb Veránál, a háborúban altisztként szolgált a Királyi Tengerészeinél. Csinos kis bankbetéttel rendelkezett, ráadásul kötelességtudó, templomba járó ember. Jobb nem is lehetne.

Maud régimódi volt, s úgy gondolta, hogy a fiatalok csak úgy ismerkedhetnek meg, ha előzőleg megfelelően bemutatják őket egymásnak, vagy ha szüleik régi barátok. így aztán elszörnyedt, amikor Mrs Campbelltől, a sarki halkereskedő feleségétől megtudta, hogy Verát egy fiatal pincér társaságában látták a Fiáker nevű kocsmában.

Mrs Campbell állítása szerint egy táncmulatságon ismerkedett meg vele.

Mindennek George az oka, panaszolta Maud Ethelnek. Ha rajta múlik, ő sosem engedte volna el Verát arra a táncmulatságra, ő ugyan megpróbált a sarkára állni, de George ez egyszer hajthatatlan volt, és kijelentette, hogy semmi baj nem származhat abból, ha Vera elmegy a barátnőjével, és mi lehetne tisztességesebb a Fiatal Konzervatívok évi báljánál.

– El sem tudom képzelni, mit szól majd hozzá James, ha megtudja – jegyezte meg Maud.

– Nem érdekel! Elegem van Jamesből, olyan unalmas! Csak azt tudja hajtogatni, hogy ki korán kel, aranyat lel. A könyökömön jön már ki az örökös takarékoskodása. Stanley azt mondja, csak egyszer vagyunk fiatalok. Miért ne érezhetnénk jól magunkat? Szerinte a pénz azért van, hogy elköltsék.

– Azt meghiszem, főleg, ha más pénzéről van szó! Egy pincér! Hogy az én lányom egy pincérrel lófráljon!

Maud, habár olykor megengedte George-nak, hogy péntek esténként egy-két decivel megnedvesítse a torkát a Szőlőfürthöz címzett kocsmában, ő maga életében nem lépte át egyetlen kocsma küszöbét sem.

– Akárhogy is, ennek véget kell vetni! Megmondhatod neki, hogy a szüleid ellenzik!

– Huszonkét éves vagyok! – toppantott Vera, aki ugyan külsőleg és vérmérsékletében az apja lánya volt, de az anyja szelleméből is örökölt egy szikrányit. – Nem tudtok leállítani! Mindig csak azt hajtogatjátok, hogy menjek férjhez, de hogyan menjek férjhez, ha sohasem találkozom férfiakkal! Hogyan ismerkedjen egy olyan lány, aki nem jár dolgozni sem?

– Megismerkedtél Jamesszel – mondta Maud.

Ezek után Maud nem tudta eldönteni, mi volt élete legrosszabb pillanata: amikor Mrs Campbelltől megtudta, hogy Stanley Manning két évet ült rablásért és testi sértésért, vagy amikor Vera megmondta neki, hogy szerelmes Stanleybe és hozzá akar menni.

– Ne merészelj házasságról beszélni azzal a bűnözővel! – fenyegetőzött Maud. – Csak a testemen át! Mert előbb megölöm magam! Kinyitom a gázcsapot! És majd gondom lesz rá, hogy egy pennyt se lássatok a pénzemből!

De aligha tudta volna megakadályozni, hogy találkozzanak. Egy ideig szó sem esett házasságról, sőt eljegyzésről sem, csakhogy Vera és Stanley továbbra is együtt jártak, Maud pedig majdnem idegösszeroppanást kapott az aggodalomtól. És képtelen volt felfedezni Stanleyben, hogy mi az, ami Verának tetszik benne.

Egész életében csak egyetlen olyan férfit ismert, akivel szívesen megosztotta az ágyát, s minden embert hozzá hasonlított. George Kinaway 180 centi magas volt, klasszikus angolszász arccal (a csapott állátói eltekintve), ezzel szemben Stanley nem volt magasabb Veránál. Haja már akkor ritkult, s mindig zsírosnak látszott. Arca dióbarna volt, Maud megjósolta, hogy korán fog ráncosodni, hamisítás, fekete szemével pedig sosem nézett egyenesen az emberre. Stanley joggal tartva attól, aki a Kinaway családban a kalapot viseli, hajlongva mosolygott Maudra, valahányszor összefutott vele az utcán. „Jó reggelt, Mrs Kinaway, csodás a mai reggel!”, köszöntötte hízelegve, aztán szomorúan csóválta a fejét, amikor Maud fagyos csendben elment mellette.

Maud nem viselte volna el sem az üzletben, sem a fölötte lévő lakásban, és azzal a tudattal vigasztalta magát, hogy Stanley minden este a kocsmájában dolgozik. A dolog legnagyobb hátulütője az volt, hogy Vera, munkája nem lévén, szabadon találkozhatott Stanleyvel egész nap, ugyanis a pincérek csak néhány órát dolgoznak, s így szinte egész délelőtt és fél délután ráérnek. Maud úgy gondolta, hogyha „bármi rossz” történik – amin ő szeretkezést értett –, az csak este tíz és éjfél között lehetséges (ezt személyes tapasztalatából szűrte le, bár saját esetében jogosnak és illendőnek tartotta), Stanley pedig ez időben volt a leginkább elfoglalva. így aztán szörnyülködve és hitetlenül hallgatta síró lányát, aki közölte vele, hogy több mint két hónapos terhes.

– Mintha csak azt a szegény Ethelt látnám! – fakadt ki Maud. – Hogy ilyen szégyen essen meg a saját gyermekemmel!

De nem hagyta, hogy lánya is úgy bűnhődjék, mint Ethel. Verának férj kell, lakás, és otthon a babának. Férjhez kell mennie.

Nagy esküvő helyett, Maud erről ábrándozott, Vera és Stanley csendben házasodtak össze, csak néhány közeli rokont és barátot hívtak meg, aztán egyenesen hazamentek kis croughtoni sorházukba, a Lanchester Roadra. Maud nem sok mindennel tudta megszégyeníteni Stanleyt, de arról a kicsiről gondoskodott: amikor George-dzsal előteremtették a házra valót, Vera nevére íratták, Stanleyvel pedig közölték, hogy minden pennyt vissza kell fizetnie.

Már három hete házasok voltak, amikor Vera elvetélt.

– Ó, istenem! – sopánkodott Maud Vera ágya szélén. – Miért is kapkodtuk el ennyire? Apád azt mondta, várjunk még egy kicsit, és neki volt igaza.

– Hogy érted ezt?

– Három hétig kellett volna várnunk…

– Csak most vesztettem el a gyermekem – csattant fel Vera –, te pedig a férjem is el akarod venni tőlem?

Amikor Vera meggyógyult, életében először állást vállalt, hogy szüleinek visszafizesse tartozását. Maud hajthatatlan maradt. Verának szívesen adott egy-egy csekket, hogy ruhát vegyen magának, szívesen elvitte ebédelni, de azt nem hagyta, hogy Stanley Manning rátegye a pénzére azt az enyves kezét. Ő csak kösse fel a nadrágját, teremtsen megfelelő életfeltételeket, és akkor Maud talán hajlandó lesz újból átgondolni a történteket…

De Maud, ahogy veje valóban dolgozni kezdett, úgy határozott, nem hagyja, hogy Vera egy ilyen ember mellett élje le az életét. És terve most, hogy ténylegesen együtt élt a lányával, sokkal inkább kivihetőnek látszott. Két vasat is tartott a tűzben; rá akarta ébreszteni Verát, mennyire nehéz jelenlegi élete, és a viharos légkört fenntartva még nehezebbé akarta tenni; másrészt, megcsillantva előtte a kényelmet, a békét és a bőséget, döntésre bírni.

Ez idáig nem sok sikerrel járt. Vera mindig is önfejű volt. Az anyja lánya, gondolta Maud szeretettel. Az apró juttatások, a csábító képek, melyeket a Stanley nélküli életről festett, nem ütöttek rést Vera páncélzatán. Sebaj. Maud figyelmét nem kerülte el, hogy Vera egészen elsápadt a húszezer font hallatán. Most is az járhat a fejében abban a szörnyű tisztítóban, gondolta, miközben nejlonzsákokba löki a foltozott, molytalanított kabátokat. Ma este pedig kijátssza a tromfot.

Ettől a gondolattól és a várható eredménytől megkönnyebbülten felsóhajtott; egy párnával megtámasztotta a fejét, jó lábával pedig a második fokozatra állította az elektromos kandallót. Vera végre megérti, hogy anyja komolyan gondolta a dolgot, Stanley pedig… Nos, Stanley be fogja látni, hogy semmi értelme azon morfondírozni, hogyan segíthetné át anyósát a másvilágra.

Különös, annyi szent. Stanley tőle akar megszabadulni, ő pedig Stanleytől. De ő az erősebb. A karmai között van. Maud elmosolyodott, behunyta szemét, és abban a pillanatban mély álomba zuhant.

3.

Az ötven autós közül, akik a Szuperkúthoz jöttek benzint venni, Stanley csak ötöt szolgált ki. A többiek egy idő után elunták a várakozást, dudáltak, páran kiabáltak is, de 5 meg sem hallotta. Kis üvegkalitkájában ült, háttal a kocsiknak. Vera még a reggelinél elmondta neki, hogy anyjának húszezer fontja van a bankban. Erről álmodozott.

Amikor George Kinaway meghalt, Stanley izgatottan várta, mi van a végrendeletben. Aztán Verától megtudta, hogy nincs végrendelet, minden Maud nevén van; alig hitt a fülének. Türelmetlenül, keserű szájízzel készült fel a következő, kilátástalanul hosszú várakozásra.

Maud eladta a trafikot, és Elthambe költözött egy kicsi, de pazarul berendezett családi házba. Stanley sosem járt ott – nem is hívták –, és semmi együttérzést nem tanúsított, amikor Vera ebéd és egynapi anyai becézgetés után hazatérve másról sem beszélt, mint Maud magas vérnyomásáról. Éveken át ez volt Stanley egyetlen vigasza, s mivel az átlagosnál jóval intelligensebb férfi volt, aki számos jól fizetett hivatás bármelyikében jeleskedhetett volna, ha minden erejét beleöli (ő úgy fogalmazta: ha lenne rá lehetősége), áttanulmányozta az összes vérnyomásról és érelmeszesedésről szóló irodalmat. Akkoriban éjjeliőr volt egy gyárban, ahova soha senki nem próbált betörni, tudniillik a csőd szélén állt, és semmi lopnivaló nem akadt benne. Stanley tehát hosszú óráig nagyon kellemesen töltötte a kikölcsönzött könyvekkel.

Így aztán meg sem lepődött, amikor egyik reggel hazaérve Vera azzal fogadta, hogy anyjának agyvérzése van.

Mialatt az orrát lógatva szokatlanul kedves volt feleségéhez, azt kezdte számítgatni, mennyi az örökség. Maud háza legalább nyolcezret ér, s a bankban is szép summa kell hogy legyen. Először egy hatalmas autót vesz magának, csak hogy a szomszédokat megegye az irigység.

Aztán Maud jobban lett. Stanley, az örökség reményében beleegyezett, hogy költözzön hozzájuk a Lanchester Roadra. A többletmunkát végül is a felesége végzi, s ha a nyolcezer nem is hullik az ölébe azonnal, mindenképpen felosztásra kerül. Hiszen senki sem költözhet ingyen a rokonai nyakára, ha pedig Maud vonakodnék fizetni, ő majd tesz néhány szelíd, de félreérthetetlen célzást.

Két nappal azután, hogy megérkezett, Maud közölte szándékát. Heti tíz shilling kivételével egész nyugdíját átadja Verának, de vagyona ott marad, ahol volt, jövedelmezően befektetve.

– Még sohasem találkoztam ilyen átkozott szemtelenséggel! – fakadt ki Stanley.

– A nyugdíjából futja az ételre, Stan.

– És a szállás? Meg a munka, ami vele jár?

– Végtére is az anyám – csitította Vera.

Itt az ideje, hogy a szép szavakat tett kövesse, gondolta Stanley. Nem gyilkosság, nem valódi gyilkosság. Mióta leütötte azt az öregasszonyt és elvette a táskáját tizennyolc éves korában, sohasem emelt kezet senkire, és ha gyilkosságról olvasott az újságokban, éppannyira megdöbbent, mint Vera, s éppoly harsányan követelte a halálbüntetés visszaállítását, mint Maud. Ahogy például annál a meggyilkolt rendőrnél is, akit a múlt hónapban lőttek le, mikor megpróbálta feltartóztatni a banditákat, akik betörtek a croughtoni postahivatalba. Nem, a gyilkosság olyan dolog, amire sohasem vetemedne. Egy baleset járt a fejében. Valami elővigyázatlanság a gázzal, esetleg Maud összekeverné azt a rengeteg tablettát…

Gázzal mérgezi meg, fogant meg fejében a terv, s vidáman fütyörészve sétált be a konyhába. Nem csókolta meg Verát, de köszönt neki, és megveregette a vállát, aztán bekapcsolta a televíziót.

Mivel már úgy vette Maudot, mint akinek a napjai meg vannak számlálva, arra gondolt, enged egy kicsit a szorításon. De amikor meglátta – Maud úgy ült az asztalnál, mint aki karót nyelt, már a második tükörtojással birkózott, arcán pedig vöröslött az elszántság és a rosszindulat –, mégis fölvette a kesztyűt.

– Nehéz napja volt, mama?

– Nehezebb, mint a tied, az biztos – vágott vissza Maud. – Mrs. Blackmore-ral beszélgettem délután a kerítésen át, elmesélte, hogy a férje a te kutadhoz ment benzint venni, és nem szolgáltad ki. Látott téged, de azt hitte, alszol.

Stanley fenyegetően ránézett.

– Meg ne halljam még egyszer, hogy a kertemben pletykál, világos? Csak mászkál összevissza, és letapossa a növényeket.

– Nem a tiéd a kert, hanem Veráé.

Aligha mondhatott volna sértőbbet Stanleynek, aki vidéken nőtt fel, Essex és Suffolk határán, ahol apja egy kis birtokon gazdálkodott, és ahol egész életére megszerette a kertészkedést. Ezt tartotta az egyetlen kikapcsolódásnak, erre az időre még a keresztrejtvényekről és orvosi könyveiről is megfeledkezett. De Maud szerint ez a szenvedély nem fért össze jellemével – kertészkedni általában gyengéd, kulturált és törvénytisztelő emberek szoktak és nem is volt hajlandó tudomást venni róla. Leginkább úgy gondolt Stanleyre, mint egy csavargóra, a társadalom szemetére, a kertészkedést viszont mindig tisztelte. Azt szívesen elnézte, hogyan gondozza Stanley a hangabokrait, öntözi a kardvirágait, de amint bejött kezet mosni, emlékeztette, hogy a kert a ház többi részével együtt Veráé, Vera pedig bármikor eladhatja, ha úgy tartja kedve.

Miután válaszával sikerült Stanleyt feldühítenie, elégedetten Verához fordult, és megkérdezte, nem feledkezett-e meg a fonaláról.

– Teljesen kiment a fejemből, mama. Sajnálom.

– Hát akkor a ma esti kötésemnek befellegzett – jegyezte meg kedvetlenül Maud. – Ha tudom, megveszem én, ha már úgyis a városban vagyok.

– Mit csináltál a városban?

– Bementem – emelte meg a hangját, hogy túlkiabálja a tévét –, hogy tárgyaljak az ügyvédemmel!

– Mióta van magának ügyvédje? – kapta föl a fejét Stanley.

– Ma délelőtt óta, nagyokos. Egy szegény öreg özvegyasszonynak az én helyzetemben ügyvédre van szüksége, hogy legyen valaki, aki megvédi. Elárulhatom neked, hogy nagyon kedves volt hozzám, igazi úriember. Teljesen megnyugtatott. Meg is mondtam neki, hogy ezentúl tudok majd aludni. .

– Nem értem, mire akar kilyukadni — mondta zavartan Stanley, majd hozzátette: – Halkítsa már le valaki a tévét! – Mintha nem is ő, hanem felesége vagy anyósa kapcsolta volna be. – Így már jobb. Legalább halljuk egymás szavát. Mi ez az egész?

– A végrendeletem. Ma délelőtt megírattam, és rábeszéltem az ügyvédet, legyen úgy, ahogy én akarom. Ha csak Verával élnék együtt, a helyzet egészen más volna. Mindenemet ő örökli, ezt már mondtam, magam sem tudom, hányszor. És most hallgassatok ide, hogy rendelkeztem. Ha agyvérzés visz el, tiétek a pénzem. De ha bármi másban halok meg, mindenemet Ethel Carpenter örökli. Most legalább tudjátok!

Vera lecsapta a villáját.

– Én egyáltalán nem tudok semmit, mama! És azt sem értem, mire megy ki ez az egész!

– Pedig elég világos – felelte Maud. – Csak gondoljatok bele.

Fölényesen rájuk mosolygott, aztán fürgén a tévéhez bicegett és felerősítette.

Ennyire még sohasem sértettek meg! – mondta Stanley aznap este az ágyban. – Még hogy el akarom tenni láb alól! Teljesen megöl ült!

– Feltéve, hogy igaz az egész – jegyezte meg Vera.

– A francba is, az teljesen mindegy! Az is lehet, hogy járt a városban, az is, hogy nem, lehet, hogy az ügyvéd így szövegezte meg a végrendeletet, lehet, hogy nem! Akármelyiket választod, a karmai közt vagyunk!

– Dehogy vagyunk, szerelmem! Hiszen álmunkban sem jutott eszünkbe, hogy bántsuk. Úgyis agyvérzésben fog meghalni. Csak az fáj, hogy egyáltalán megfordul ilyesmi a fejében.

– És ha nem agyvérzésben hal meg, akkor mi van?

– Nem hiszem, hogy lenne olyan ügyvéd, aki ezt leírja.

Vera bánatosan felsóhajtott, aztán megfordult.

– Aludni szeretnék. Halálosan fáradt vagyok.

Stanley egészében véve igazat adott Verának, nincs olyan ügyvéd, aki ilyen záradékot elfogadna. Lehet, hogy nem is lenne legális. De ha Maud ezt állítja, nincs az az ember, aki vitatkozni tudna vele…

Vera szombatonként egész nap dolgozott, Stanley és Maud ilyenkor magukra maradtak. Ha jó idő volt, Stanley kertészkedett, ha esett, moziba ment.

Enyhe március volt, a mandulafák már virítottak. A nárciszok bimbóztak, de az erika már elvirágzott. Egy újabb zsák tőzeg kellett az agyagos croughtoni földre. Stanley a fészerből kihozott egy zsákkal, szétszórta az erikatövek körül, aztán árkot ásott. Ebbe is tőzeget hord majd, amibe a megrendelt palánták kerülnek.

Habár nem volt ínyére, hogy Maud pletykál a kerítésen át Mrs. Blackmore-ral az 59-ből és Mrs. Macdonalddal a 63-ból, ő maga is szívesen félbehagyta az ásást egy-egy alkalmi csevegés kedvéért. Most, hogy Mrs. Black-more megjelent frissen mosott ingeivel, melyeket fel akart teregetni, Stanley semmire sem vágyott jobban, mint elpanaszolni Maud legfrissebb sértéseit. De nem tehette. Szomszédai szemében türelmes, sőt gyengéd vőnek kell mutatkoznia.

– Köszönöm, jól van – felelte Mrs. Blackmore érdeklődésére. – Már amennyire lehet.

– Gyakran mondom is Johnnak, Mrs Kinaway ragyogóan néz ki ahhoz képest, mi mindenen ment már keresztül!

Mrs Blackmore alacsony, madárcsontú asszony volt, festett szőke haját két copfba fonta, akár egy kislány, másfelől viszont úgy látszott, tudomásul vette, hogy öregszik. Tekintete szúrós volt, emellett megvolt az a zavaró tulajdonsága, hogy bárkinek, akivel éppen beszélt, egyenest a szemébe nézett. Stanley ezúttal merészen állta a pillantását, s nagyon igyekezett, hogy ne hunyorogjon.

– Hát igen, az ember csak csodálni tudja – ingatta a fejét szomorkás mosollyal Stanley.

– Szép, hogy így látja – mondta Mrs. Blackmore, mint aki maga sem hiszi, és a tekintete elbizonytalanodott.

– Volt az utóbbi időben orvosnál?

– A jó öreg dr. Blake nyugdíjba ment, az újhoz pedig nem megy el. Azt mondja, túl fiatal.

– Dr. Moxley? Hiszen nemsokára harmincöt lesz. Persze neki az még fiatal.

– Nehéz már a vén fát hajlítani – jegyezte meg Stanley.

Tekintetük összeakaszkodott, de Stanley került ki győztesen. Mrs. Blackmore lesütötte szemét, motyogott valamit az ebédről, és visszament a házba.

Stanley kénytelen volt hideget enni. Mauddal együtt csendben megebédelt, aztán leült a Daily Telegraph keresztrejtvényével, anyósa pedig délutáni pihenőjéhez készült.

Ha Maud egyedül volt, egyszerűen beült egy karosszékbe, s fejét a támlának támasztva elszundikált, de szombaton, amikor Stanley is a szobában volt, teljes felfordulást csinált. Az összes párnát, amit csak talált, összeszedte, ráadásul azt is kihúzta, amelyik Stanley feje mögött volt, szép lassan elrendezte őket a heverő mindkét végén. Ezután fölment az emeletre, közben botjával kopogtatott, dudorászott, végül visszatért néhány takaróval. A takarók súlyától légzése nehézkessé vált, zihált. Végül pedig, miután levette szemüvegét és papucsát, feltornászta magát a heverőre, betakarózott, és lihegve lefeküdt.

Stanley minderről tudomást sem vett. Töltögette a keresztrejtvényét, olykor elmosolyodott a szerző találékonyságán, máskor hangosan ismételgette a meghatározásokat. Amikor Maud már nem bírta tovább veje közönyét, csípősen odaszólt.

– Fiatal koromban az úriemberek még büszkék voltak, ha segíthettek egy öreg hölgynek.

– Én nem vagyok úriember – felelte Stanley. – Az ember pénz nélkül nem lehet úriember.

– Ó, dehogynem! Tudd meg, hogy úriembernek születni kell. Úgyhogy, ha egy halom pénzed volna, te akkor is faragatlan tuskó maradnál!

– Faragni való magán is akad! – vágott vissza Stanley, s miután diadallal elhallgattatta anyósát, beírta a vízszintes huszonnyolcat, ami még hiányzott.

Maud becsukta szemét, száját összeszorította a méregtől. Stanley, miközben szórakozottan firkálgatott a papír szélére, töprengve figyelte anyósát, egészen addig, míg a ráncos ajkak el nem ernyedtek s a takarót szorító kezekből ki nem ment az erő: ebből tudta, hogy Maud elaludt. Ekkor papírját összehajtva lábujjhegyen kilopódzott a szobából, s anyósa hálószobájába ment.

Napnál is világosabb, hogy a délelőtt nagyobbik részét Maud levélírással töltötte; az Ethelnek írt levél készen, leragasztatlanul hevert az éjjeliszekrényen. Stanley leült az ágy szélére, hogy elolvassa.

Mindig is gyanította, hogy cselekedeteivel ő szolgáltatja az öreglányok egyik kedvenc témáját, de azt azért sohasem gondolta volna, hogy Maud egyedül az ő becsmérlésére három és fél oldalt áldozzon. Fel volt háborodva, és mélységesen meg volt sértve. Mégiscsak szívesség, amit anyósának tesz, befogadja a házába; ekkora hálátlanság láttán felforrt a vére.

Homlokát ráncolva olvasta a levelet, hogy ő mennyire lusta és goromba. Maud még azt is megírta Etnelnek, hogy kölcsönkért Verától egy ötöst, hogy másnap – ezt állította Maud – megjátsszon egy lovat a versenyen. Stanleynek tényleg ez volt a szándéka, de most azt hazudta magának, hogy ezen a pénzen tőzeget és erikapalántákat akart venni. A vén boszorkány! Kígyónyelvű vén boszorkány! Na, mi van még…

„Persze szerencsétlen Veruka sosem látja viszont a pénzét” — írta Maud. „Stanleynek gondja lesz rá. Veruka úgy dolgozik, akár egy rabszolga, de nincs egy rongya sem, amit fölvegyen, hacsak én nem adok neki. De most már csak idő kérdése, mikor szakítom el tőle. Veruka túlságosan lojális ahhoz, hogy azt mondja, igen, mama, jövök, mert nyilvánvalóan tudja, micsoda jelenetet rendezne ő, talán még meg is verné. Minden kitelik tőle, kedvesem. A minap azt mondtam Verukának, azt veszek neki, amit csak akar, azzal a feltétellel, hogy elhagyja Stanleyt, mire szegénykém szemét ellepték a könnyek. Igazán a szívemre vettem, hogy egyetlen gyermekemet kétségek közt látom, elhiheted. De azt mondtam magamnak, csak azért vagyok kegyetlen, hogy jó anya legyek, mert térden állva fogja megköszönni, ha végre megszabadul tőle, és velem fog lakni abban a gyönyörű házban, amit venni akarok neki. Már ki is néztem egyet, a vasárnapi újság hirdetései között láttam, csodás ház Chigwellben, most épült, és amikor Verukának nem kell visszamennie délután dolgozni, azt tervezem, hogy bérelek egy kocsit, és elmegyünk megnézni. Természetesen nélküle…”

Stanley csaknem összetépte a levelet, annyira mérges volt. Eddig mit sem sejtett Maud terveiről, mert Vera félt mesélni róluk, habár érezte, hogy valami nincs rendben. Bárcsak lenne pénzem, bosszankodott, beperelném a vén boszorkányt – miért is? – csábításért. Igen, ezt tenném, bíróság elé citálom, el akarja szakítani egy férfitól a törvényes feleségét!

Miközben kedvetlenül bámult a levélre, hirtelen rádöbbent, mekkora veszélyben van. Vera nélkül halvány reménye sem marad, hogy valaha is megkaparintja azt a húszezret. Élete hátralevő részében a mindennapi betevőt sem fogja megkeresni, Vera meg nagystílűen élhet. Istenem, gondolta, még a ház is, az utolsó cserép is az övé. És micsoda murikat csapnának ezek ketten, sétakocsikáznának, talán még saját kocsijuk is lenne, egy modern ház, Chigwell sznobjai között, ruhák, nyaralások, keleti kényelem. Még a gondolata is elviselhetetlen volt, Stanley pedig azonnal átérezte, mennyire sürgős, amit tennie kell, s eszébe jutott az eredeti cél, amiért Maud hálószobájába jött.

Miután a levelet visszatette oda, ahonnan elvette, figyelmét a pirulákra fordította: háromféle is volt az olvasólámpa alatt. A halványkék kapszulák altatók, azok nem érdekelték. Az a sok sárga vitamincsoda, Stanley biztos volt benne, Maud azoktól olyan életerős, attól pereg úgy a nyelve. Mindegy, ezekkel nem fog vacakolni. Ott van, amit keres, a pici véralvadásgátló tabletták, a Mollanoid, ebből hatot szed naponta; Stanley úgy gondolta, ettől csörgedezik a vér úgy-ahogy anyósa meszes ereiben. Egy szemet kivett a dobozból, és zsebkendőjébe göngyölte.

Amikor leért, Maud még mindig aludt. Eddig minden szombaton hagyta pihenni. De most, hogy fejében a levél rágalmai kavarogtak, bekapcsolta a tévét, s a bosszú édes örömével nézte, hogyan riad fel anyósa a sporthírek szignáljára.

Kilenc és öt között Stanley nem hagyhatta el üvegkalitkáját, habár gyakran megtette, annak ellenére, hogy lógásai miatt már többször el akarták bocsátani. De mire végezne, a túloldali gyógyszertár bezár, a cseretablettákkal, amit akart, pedig nem várhat a következő szombatig.

Egyig várt, a pangás akkor a legnagyobb, aztán átsunnyogott az úton. De a lányok helyett maga a patikus állt a pult mögött, aki olyan érdeklődéssel pepecselt az üvegcsék és a rekeszek között, hogy Stanley bölcsebbnek látta egy drogériában próbálkozni, még akkor is, ha odáig fél mérföldet kellett kutyagolnia.

Érdemes volt. Az önkiszolgálóban feltűnés nélkül nézhette végig a különféle fehér pirulákat. Az aszpirin, a köhögés- és lázcsillapító tabletták mind túl nagynak bizonyultak. Egyedül a fogyókúrázók szaharinja volt akkora, mint Maud véralvadásgátlója.

Ez jó lesz, gondolta. Pont olyan, mint amit ellopott. Egyet ki is próbált a nyelvén, nagyon édes volt, de Maud gyorsan lenyeli a tablettákat, ráadásul mindig édes itallal, nem valószínű, hogy kiérzi az ízét.

– Előbb fizessen, beszedni ráér aztán is – vetette oda az egyik eladó.

– Ha úgy érti, hogy lopok, máris küldheti a vezetőt.

– Jól van már, nem kell mindjárt kiabálni. Öt shilling hat penny lesz.

– Meg rablás fényes nappal – morogta Stanley. De azért kifizette, aztán futva igyekezett vissza a garázsba.

Hárman vártak rá a pultnál, no meg a főnöke, aki éppen az első autót szolgálta ki – kezében a töltőpisztoly, amit igyekezett a lehető legtávolabb tartani kifogástalan öltönyétől közben pedig majd szétvetette a düh. Stanley bement a fülkéjébe, és az üvegen keresztül nézte. Amikor főnöke végzett, kezét törölgetve benyitott hozzá.

– Elegem van magából, Manning. Az isten tudja, hány vevőt szalasztottunk volna el, ha egy kíváncsi motoros be nem telefonál, hogy mi a fene folyik itt. Ez volt az utolsó dobása, megértette? Pénteken viheti a munkakönyvét. Ki van rúgva.

– Bánom is én! – förmedt rá Stanley. – Úgyis elmentem volna, mielőtt ez a kóceráj teljesen lerohad.

Egyáltalán nem esett kétségbe, hogy elvesztette a munkáját. Egyrészt hozzá volt szokva, másrészt élvezte a néhány hetes szabadságot, a munkanélküli segély is jó pénz, adózni sem kell utána. De Verának már nem akaródzott elmondani, azt pedig, hogy Maud megtudja, mindenképp el akarta kerülni. Szép is volna, igazán szívvidító, ha kudarcai átröppennének a kerítésen, ha Maud kaján kitételei eljutnának a folyón túlra, Ethel Carpenter brixtoni otthonába.

De az is lehet, hogy Maud nem fog sokáig pletykálkodni, levelet írogatni. Stanley zsebében megtapogatta a dobozkát. Maud gyakran mondogatja, hogy csak a tablettái tartják életben, s a szervezetének talán nem is kell sok, hogy észrevegye, a szokásos alvadásgátló helyett szaharint kap.

Útközben még megállt egy kirakat előtt, vágyakozva bámult a meggypiros Jaguárra, aztán komótosan hazasétált.

4.

– Olyan furcsa íze van ennek a tablettának – csóválta a fejét Maud. – Édeskés. Mondd csak, Veruka, nem cserélték el a receptet?

– Ugyan, mama! Ezt még Blake doktor írta fel, mielőtt nyugdíjba ment. És én váltottam ki, mint mindig.

Vera felvette a dobozt, és megnézte, csak hogy megbizonyosodjék, Maud nem a vízhajtót vagy a vitamint vette be véletlenül. Nem, ez a Mollanoid, akkor jó. Mrs. M. Kinaway részére, naponta 3-szor 2 tabletta; még az a kis pacni is rajta volt, a patikus kente el, mert nem várta meg, hogy megszáradjon a tinta, úgy adta vissza.

– De ha nem vagy benne biztos, miért nem engeded meg, hogy kihívjam dr. Moxleyt? Azt mondják, nagyon kedves ember.

– Nem kell. Nem akarom, hogy taknyosok gyakoroljanak rajtam.

Maud kihörpintette reggeli teáját, lenyelte a második tablettát is.

– Biztosan én cukroztam túl a teát, azt érzem. Az meg nem árt. Az igazat megvallva, jobban érzem magam, nem vagyok olyan fáradt, mint hónapok óta. Ez a postás lesz. Szaladj csak, Veruka, hátha van valami Ethel nénédtől!

A telefonszámla és egy levél brixtoni bélyegzővel. Vera úgy döntött, estig nem nézi meg a számlát. Struccpolitika, gondolta. Na és, akkor mi van? A strucc szépen bedugja a fejét a homokba, és időnként körbeszaladja Ausztráliát. Aki kíváncsi, hamar megöregszik. Márpedig ő nem fog, amíg rajta múlik.

Belebújt a kabátjába, s míg fölment a lépcsőn, begombolta. Maud már felkelt, az ágya szélén ülve reszelgette a körmeit egy ezüstnyelű ráspollyal.

– Még csak tíz lesz – mondta Maud. – Szakíthatnál egy kis időt, hogy meghallgasd, mit akar Ethel nénéd. Sohasem tudhatod, milyen hírei vannak.

Milyen hírei lehetnének? Vera szívesebben ért volna be időben, de tudatlanul, semmint elkéssen azzal a tudattal, hogy Ethel néni ciklámenje újabb öt virágot hozott s a házinéni kis unokaöccse kanyarós. Türelmetlenül, toporogva várt. Mindent, csak legyen béke, gondolta Vera, mindent, hogy anyjának örömet szerezzen.

– Hát ehhez mit szólsz? Ethel nénéd elköltözik. Feladja a régi lakását, és idejön a közelbe. Hallgasd csak! „Képzeld, drágám, hallottam egy helyes kis szobáról, alig fél mérföldre tőletek, szombaton átugrottam megnézni.” Kíváncsi vagyok, miért nem jött fel. Ó, igen, itt van, írja is. „Szívesen benéztem volna hozzátok, de nem akartam zavarni.” Ethel mindig figyelmes volt.

– Mennem kell, mama.

– Várj még egy percet… „Nem akartam olyankor menni, amikor Veruka nincs otthon, és tudom tőled, hogy minden szombaton dolgozik.” És a többi és a többi. Ó, ezt hallgasd meg! „Április 10-én, pénteken jön az új lakó, egy diák, én pedig nem akarok a szállásadónőm terhére lenni, olyan jó volt hozzám, Mrs. Paterson viszont nem tud fogadni hétfőig, úgyhogy szeretném, ha azon a hétvégén Verukánál alhatnék. Olyan boldog lennék, ha láthatnálak benneteket, elbeszélgetnénk a régi szép időkről.” Írok neki, és megmondom, hogy jó, rendben?

– Nem tudom, mama – sóhajtotta Vera, és vállat vont. – Mit szól hozzá Stanley? Nem szeretném, ha egész idő alatt őt marnátok.

– Ez a te házad! – erősködött Maud.

– Hát épp ez az. Épp ilyeneket nem szeretnék hallani tőletek. Még gondolkozom rajta. De most indulnom kell.

– Hamarosan választ kell adnom – szólt utána Maud. – Stanley majd lenyeli! Állj csak a sarkadra!

Biztosan hallotta, gondolta Maud, hallania kellett, hiszen itt fekszik a másik szobában. Izgatottan várta a soron következő szóváltást, s olyan pompásan érezte magát, amihez foghatót csak nagyon régen, vasárnap délelőttönként érzett, amikor George elvitte sétálni.

Persze nem helyes, ha az ember kimondottan élvezi a veszekedést. George most azt mondaná, hogy a békét mindenáron fenn kell tartani. Igen ám, csakhogy George nem élt együtt Stanley Manninggel, különben ő is ezt a módszert választaná. Ö is csak Vera boldogságát tartaná szem előtt.

Maud a fésülködőasztalához ment, és kivette a fiókból George bekeretezett fényképét. Gyengédség és bosszúság kavargott benne. Kétségtelen, hogy hiányzik neki, és ha feltámadna, szívesen vissza is fogadná, másfelől viszont úgy érezte, hogy sok tekintetben csak terhére volt, túlságosan jóhiszemű, türelmes, és annyira jámbor, hogy fát lehetett vágni a hátán. Ethel viszont teljesen más lélek. Mindenért meg kellett küzdenie, ahogy neki is.

Visszatette a képet. Semminek sem örült volna inkább, mint amit barátnője levelében olvasott. Ethellel a háta mögött – szinte mindennap találkozhatnának – csak hetek kérdése, hogy meggyőzze Verát. Ethel éppoly erélyes és hajthatatlan, mint ő. Majd beszél Verával, aki, ha látja, hogy egy kívülálló is úgy ítéli meg a helyzetet, ahogy saját anyja, meg fog hajolni az érvek súlya alatt, és beadja a derekát, akár az apja.

Stanley pedig egyedül marad. Kis híján hangosan felkuncogott a gondolatra, hogy ezentúl Stanleynek abból kell megélnie, amit maga keres, azt eszi, amit főz, s lassan visszasüllyed a fertőbe, amelyet Maud a valódi lételemének tartott. No nem mintha ebben a házban maradhatna. Majd keres magának egy odút, ahol meghúzhatja magát. Erről persze ráérnek még dönteni, majd később, ha Vera kikerül a befolyása alól. Aztán az is lehet, hogy Ethelnek adják ezt a lakást. Olyan kegyetlen volt hozzá az élet, micsoda öröm lenne otthont adni neki, mert itt végre boldog lehetne, talán még el is sírná magát a hálától. Maud szíve csordultig megtelt emberbaráti szeretettel.

A segély, amit a munkaközvetítő fizetett, jóval több volt, mint amit Stanley bevallott Verának. Szüksége volt a többletre, hiszen egy vagyont költött a szaharinra, s mivel anyósát nem kívánta látni, szinte mindennap moziba ment, és a jegyet sem adták ingyen. Azt remélte, hogy Maud egészségi állapota romlani fog, de keserű csalódással vette tudomásul, hogy anyósa nemhogy legyengült volna, de sokkal erősebb, fiatalabb lett, mióta Mollanoid helyett szaharint szed. Legalább megerőltetné magát, nagyokat sétálna, vagy cipekedne. Attól, hogy leveleket firkál, nem megy fel a vérnyomása, az biztos.

Egyik este, egy háromórás, dupla horrorfilm után hazajövet úgy érezte, valami nincs rendben. Azok ketten nagyban tárgyaltak, talán éppen arról, amitől a leginkább irtózott: Vera jövőjéről – nélküle. Ahogy belépett a hátsó ajtón, elhallgattak, Vera pedig úgy nézett ki, mint aki sírt.

– Egész nap munkát kerestem – mondta Stanley köszönés helyett. – Lejártam a lábam.

– Hát bizony, nem könnyű munkát találni annak, aki nem ért semmihez – szólalt meg Maud. – A közvetítőben sem ajánlottak semmit?

Stanley szomorúan intett nemet.

– Valami majd csak történik, drágám – biztatta Vera, miközben egy csésze teát adott neki.

– Öt nem érdekli, mi történik, igaz-e? – döfött egyet Maud. – Úgyis kitartod. Mondd csak, megadtad már Verukának a tartozásod?

Stanley, mióta kicserélte anyósa gyógyszerét, megválogatta a szavait, mamának szólította, engedte, hogy nézze a tévét. De most kifogyott a béketűrésből.

– Törődjön a maga dolgával, Maud Kinaway! Ez csak kettőnkre tartozik!

– Ami Verára tartozik, az rám is. Az az ő pénze, ő dolgozott meg érte. Vagy nem hallottál még a férjes asszonyok vagyonjogáról? Ezernyolcszázhetven-akárhányban szavazta meg a Parlament. Több mint száz éve már, hogy a nők szabadon rendelkezhetnek saját vagyonukkal.

– Gondolom, maga is ott ült a karzaton, amikor elfogadták.

Maud arcát elfutotta a vér.

– Vera, te csak ülsz, és hagyod, hogy így beszéljen velem?

Vera egyáltalán nem ült, hanem a konyha és a nappali között rohangált, virslit hordott be krumplipürével.

– Annyira hozzászoktam már – mondta nem egész őszintén, hogy az egyik fülemen, be, a másikon ki. Inkább gyertek és üljetek le. Jó lenne megvacsorázni és elmosogatni, mielőtt elkezdődik az Augusta Alley.

Stanley és Maud ingerülten asztalhoz ültek. Egész nap egy szalmaszálat sem tettek keresztbe, tekintetükben izzott a felgyűlt energia. Vacsorájukba temetkeztek. Vera megevett egy virslit, krumplija felét otthagyta. Az elmúlt napokban nem volt étvágya, már-már arra kellett gondolnia, nem volt-e igaza az anyjának, amikor azt jósolta, hogy idegösszeroppanása lesz. Az alvás nem frissítette föl, éppoly fáradtan ébredt reggel, mint ahogy lefeküdt este. Attól sem lesz jobb, hogy Ethel néni itt tölti a hétvégét, Maud majd mindent fölforgat, hogy legjobb barátnőjének kedvében járjon, mindennap tiszta abrosz, házisütemények, és persze a vendégszoba, amit még rendbe kell hozni.

Maud bizonyára olvasott a gondolataiban, vagy másra sem gondolt egész nap, mert a második kanál krumplinál megszólalt.

– Szóltál már Stanleynek?

– Mikor szóltam volna? Csak egy félórája jöttem haza.

– Mi van? – kapta fel a fejét Stanley.

Maud lenyelte a tablettáit, és elhúzta a száját.

– Ideköltözik a barátnőm, Ethel Carpenter.

– Micsoda?

Stanley valójában megkönnyebbült, ugyanis el volt rá készülve, hogy Vera elhagyja. A nagyobbik gazságot tehát elhalasztották, de a kisebbik is felháborító. Fölpattant, széke felborult, s teljes százhatvanöt centijével kiegyenesedett.

– Mindössze két-három napról van szó – csitította Vera.

– Mindössze! Mindössze két-három nap! Na tessék, ki sem látszom a gondból, nincs munkám, a saját otthonom egy csatatér, és akkor megtudom, hogy az a vén tehén…

– Micsoda hang ez! Ne merészelj ilyen szavakat használni az én jelenlétemben! – csattant fel Maud, felállt, és botjával adott nyomatékot véleményének. – Ethel idejön, és kész. Vera és én így határoztunk. Semmi közöd hozzá! Vera akár holnap kitehet az utcára, ha úgy tartja kedve, viheted, ami rajtad van, fel is út, le is út!

– Én pedig az öregek otthonába rakhatom! – vágott vissza Stanley, egyenest anyósa képébe beszélve. – Senki sem kényszeríthet rá, hogy magával éljek!

– Szélhámos! – visította Maud. – Börtöntöltelék! Senkiházi!

– Kettőn áll a vásár, Maud Kinaway! Aljas boszorkány! Vén méregkeverő!

– Pimasz disznó!

Vera az asztal végéről figyelte őket, s azt hitte, mindjárt egymásnak esnek. Teljesen nyugodt volt. Ha összeverekednek és megölik egymást, azt is éppily tehetetlenül nézné, gondolta tompán, akkor sem erezne mást, mint ezt a kilátástalan ürességet. Aztán tőle nem várt méltósággal felállt, s szenvtelenül, mint aki a legfelsőbb bíróságon elnököl, megszólalt.

– Csend legyen! És üljetek le.

Elhallgattak, és mindketten feléje fordullak.

– Köszönöm. Egészen elszoktam már attól, hogy megtegyétek, amit kérek. Most pedig figyeljetek ide, mondok valamit. Vagy megtanultok úgy együtt élni, ahogy normális emberekhez illik… Az isten áldjon meg, mama, ne zörögj már azzal a bottal… – Tehát, ahogy mondtam, vagy rendesen viselitek magatokat a jövőben, vagy elmegyek.

Maud szeme fölragyogott.

– Nem, mama, nem veled és nem is Stanleyvel. Egyedül. Ez a lakás számomra semmit nem jelent. Én megállok a saját lábamon. Elég régen vagyok magamra utalva. Komolyan beszélek. Még egy jelenet, és csomagolok.

– Képes volnál engem elhagyni? – siránkozott Stanley.

– Ó, igen, képes volnék. Nem szeretsz te engem. Ha nem lenne a fizetésem meg az örökség, ami egy nap majd az enyém lesz, eltűnnél, mint a kámfor. És nem szeretsz te sem, mama. Hatalmaskodni meg dróton rángatni mindenkit, azt igen, de semmi mást. Mindig a magad feje után mentél, és most képtelen vagy elviselni, hogy a saját fegyvereddel győznek le.

Vera szusszanásnyi szünetet tartott. Tekintete két döbbent pillantásba akadt.

– Most meg vagytok lepve, mi? El ne felejtsétek, amit mondtam. Még egy ilyen cirkusz, és már itt sem vagyok. És még valami. Ethel néni idejöhet. De nem azért, mama, mert te így akarod, hanem mert én akarom. Ethel néni a keresztanyám. Én szeretem, és a te szavaiddal élve, mama, ez az én házam. Most pedig kapcsoljátok be a tévét, kezdődik az Augusta Alley. Nyugodtan végignézheted, mama, Stanley nem fog zavarni. Tudja jól, hogy nem tréfálok.

Vera kiment a konyhába, és bár elérte, amit akart – mindketten feszült csendben ültek a képernyő előtt –, az asztalra borult, és kitört belőle a zokogás. Apjától örökölt határozatlanságával nehéz volt szembeszállnia anyja érzéketlen, állhatatos jellemével. Nem hitte igazán, lenne-e elég ereje, hogy fenyegetését valóra is váltsa.

Hogy kisírta magát, elmosogatott és fölment a hálószobába. Fésülködőasztala tükrében fürkészte arcát. Nem tett jót neki a sírás. Persze a szeme nem szokott ilyen vörös és duzzadt lenni, de örökké karikás, szarkalábas, szöghajában is meggyűlnek az ősz szálak, pedig ez a szürke haj valaha aranyszőke volt.

Érthető, hogy Stanley már nem szereti, hogy legfeljebb csak szeretkezés közben csókolja meg, néha még akkor sem. Eszébe jutottak a délutáni séták a londoni dombvidék lankáin, amikor még nem voltak házasok, amikor megfogant benne egy élet, amely elpusztult, mielőtt világra jöhetett volna. Mintha nem is az ő élete lett volna, s a fiatalok, akik a szenvedélytől lihegve egymáshoz simultak a buja aljnövényzetben, nem ők lettek volna.

Különös, mit tesz az, ha valaki fiatal: akkor csak a szenvedély számított. Ahhoz képest a biztonság, a körültekintés meg az, hogy összeillenek-e, föl sem merült. Mennyire kinevették James Hortont, a becsvágyát, a bankszámláját, a vallásosságát. Azóta talán már bankigazgató, gondolta Vera, szép háza van és negyven-egynéhány éves, kívánatos felesége, míg ő meg Stanley… Eljátszotta az életét. Ha James most látná, észre sem venné. Csüggedten meredt elgyötört tükörképére.

Odalenn Maud és Stanley az Augusta Alley-t nézték; az öregasszony a győzelem és a megvetés önhitt mosolyával; a veje egykedvűen, várva, hogy elérkezzék az ő ideje.

5.

Mindenki kikapcsol néha: van, aki a kábítószerek álomvilágába menekül, van, aki az italban, mások a dohányfüstben vagy – ami a legolcsóbb és legártalmatlanabb – könnyű olvasmányokban találnak megnyugvást. Stanley dohányzott is, ivott is, ha volt pénze, és olvasni is szeretett; legfőbb vigasza azonban a keresztrejtvény volt.

Hálószobájának könyvespolcain csaknem az összes rejtvény kiadvány megvolt, mellettük a tartalmasabb évkönyvek is, a hosszú sort a Rejtvényfejtő szótár sokat forgatott példánya zárta le. De a bennük lévő rejtvényeket már régen megfejtette, a kész megoldásokkal pedig nem szeretett bíbelődni, ennél nagyobb öröme telt a szűzies, hófehér rejtvényekben, melyek naponta érkeztek a Daily Telegraph hátoldalán, s amiket ha nem tudott kitölteni, izgatottan várhatta a másnapi számot a megoldással.

Húsz éve csinálta már a Telegraph rejtvényeit, minden áldott nap befejezte. Sosem rontotta el. Valamikor, pár évvel ezelőtt, a legtöbb lelkes fejtőhöz hasonlóan ő is úgy gondolta, hogy a félig kész rejtvényt pihentetni kell néhány óráig, hátha ezalatt megvilágosodnak a körmönfont meghatározások. De már erre se volt szükség. Csak leült az újsággal – a hírekre sosem fecsérelte az idejét húsz perc alatt általában minden sor a helyére került. Stanley ilyenkor roppant mód meg volt magával elégedve, önérzete elmosta fojtogató gondjait, eltemette bánatát; ezek helyét elfoglalták az egymást kereső szavak.

Egyáltalán nem zavarta, hogy felesége és anyósa teljes közönnyel viseltetnek szenvedélye iránt. Sőt, örült neki. Semmi sem fárasztja ki, bőszíti fel a szenvedélyes rejtvényfej tőt annyira, mint egy jóindulatú tökkel-ütött, aki égve a vágytól, hogy szókincsét fitogtassa, állandóan kérdezősködik a karosszékből, hogy hány betűből áll a függőleges tizenöt, vagy honnan veszed, hogy a vízszintes négy miáú és nem nyáú.

Stanley míg él, nem felejti el George Kinaway bátortalan erőfeszítéseit. „Mondja csak, elkészült már azzal a rejtvénnyel?” – érdeklődött szívélyesen, máskor meg vég nélkül sorolta kétségbeejtően egyértelmű megoldásait olyan meghatározásokra, melyek vonzereje éppen boszorkányos ravaszságukban rejlik. Hát meg lehet egy ilyen félkegyelműnek magyarázni, hogy a „Pihenőhely” (hat betű, a harmadik M) nyilván temető, és nem pamlag? Vagy hogy a „Hátulról is felismerhető török méltóság” (három betű) aga, nem pedig bég?

Nem, ezek a nők tudják, mire képesek. Igaz, hogy idétlen, gyerekes szórakozásnak tartják – vagy csak mondják, mert nekik az egész kínai –, de legalább nem ütik bele az orrukat. Stanleynek pedig nagyobb szüksége volt rá most, mint valaha. Napja fénypontjának számított az a félóra, délben vagy este, amikor gondjaitól elszakadva, megszabadulva feleségétől és anyósától, átadhatta magát a szavak rejtelmeinek.

Napja többi részében, Isten a tanúja, volt baja elég. Fordult a kocka, ezt világosan látta, nyíltan szembe kell szállnia Mauddal. Mellette szól, hogy fiatal, mindenesetre fiatalabb, mint anyósa, de ezzel kész. Maud pénze viszont sokat nyom a latban. El akarja tőle szakítani Verát, és nehéz elképzelni, hogy kudarcot vall. Csoda, hogy eddig nem sikerült, töprengett magában. Ha ő lenne Vera helyében, s anyja pénzt, ajándékot, jómódot kínálna, az első szóra vele menne. Egészen belebetegedett a gondolatba, milyen sors várna rá, ha mégiscsak Maud győzne. Ez a két szuka még az utcára is kitenné.

Ráadásul Maud szövetségese hamarosan megérkezik. És ha a levél, amit elolvasott, tipikus példája annak, miféle élményekkel traktálja anyósa Ethel Carpentert, barátnője is teljes vértben áll ki ellene, amint beteszi a lábát. A hideg futkosott a hátán, ha arra. gondolt, Ethel majd félrevonja Verát, pusmog vele a sarokban, és pillanatok alatt meggyőzi, hogy barátnője vádjai nem alaptalanok, hiszen ő a kívülálló szemével nézi és ítéli meg a tényeket, harag, elfogultság és részrehajlás nélkül. Semmit sem tehet ellene, gondolta Stanley. Ethel majd jön, három napig egyfolytában győzködi Verát, s ha még ez sem elég az üdvösséghez, hetente kétszer-háromszor átugrik, hiszen itt lesz egy köpésnyire, újabb és újabb érvekkel támad Verára, míg beadja a derekát.

Semmit sem tehet ellene, hacsak előbb meg nem szabadul Maudtól.

Igen ám, csakhogy a szaharinnal csúfos kudarcot vallott. Elkeseredetten olvasta át orvosi könyveit, és amikor minden szavát alaposan megrágta, kénytelen volt azt a következtetést levonni, hogy nincs egyértelmű magyarázat arra, milyen gyakorisággal fordulhat elő az agyvérzés. Maudnak már volt egy: holnap kaphat egy másikat, de az is lehet, hogy sohasem. Kiválthatják a gondok, de az is lehet, hogy nem váltják ki. Különben is, miféle gondjai lennének Maudnak? Az alvadásgátló is elejét veszi a bajnak. A nyugalom és pihenés is. De senki sem állítja teljes bizonysággal, hogy az alvadásgátló tabletták hiánya meg az izgalom agyvérzéshez vezet. Mégiscsak disznóság, gondolta Stanley felháborodva, az orvosok több kötetet hordhatnának össze arról, amit nem tudnak az agyvérzésről, mint arról, amennyit tudnak róla! Még azt sem tudják megmondani, mikor várható.

Aztán ott van a végrendelet is. Stanley szinte biztosra vette, nincs az az ügyvéd, aki Maud feltételeit elfogadja. Miért, talán nem eshet egy busz alá? Ezért ne örököljön Vera? Nem, ez ki van zárva, ördögi aljasság lenne ilyen feltételt szabni; viszont hogyan győződhetne meg arról, mindez megtörtént-e vagy sem? Persze elmehet akármelyik ügyvédi irodába, és megkérdezheti, senki sem akadályozhatja meg. Igen, igen, de ha Maud meghal. akár véletlenül, akár az ő kezétől, az ügyvéd első útja a rendőrségre vezet, az biztos. Meg kell hagyni, Maud ezt jól kifundálta; az első menet az övé.

Bárcsak eszébe jutna valami! Már április van, egy hét múlva itt lesz Ethel Carpenter. Ha pedig itt lesz, minden reményétől elbúcsúzhat, gyászos és nincstelen öregkornak nézhet elébe.

Stanley változatlanul cserélte a tablettákat; amíg Maud aludt, eltüntette a Mollanoidot, valahányszor Vera újat hozott a patikából, és a dobozába szaharint töltött. Ebben volt utolsó reménye. Keresztrejtvények nélkül, úgy érezte, nem bírná tovább.

– Ethel nénéd nem alhat el így ebben a szobában! – jelentette ki Maud. – Új ágytakaró kell, néhány törülköző és ágynemű.

– Rám ne számíts, mama. Most fizettem ki a telefonszámlát.

– Nem is a te pénzedből gondoltam, drágaságom – nyugtatta meg sietve Maud. – Majd írok egy csekket, neked csak meg kell venned.

Hízelgő mosolyával lánya kedvét kereste, erőt vett magán, és leszedte az asztalt. Magához akarta édesgetni Verát. Mert mi van, ha komolyan gondolja, amit mondott, és szívtelenül elhagyja; akkor ő itt marad Stanleyvel a nyakán. Főzhetne a vejére, és kiszolgálhatná.

– Gondolom, új ruhát is vehetnénk magunknak. Bemegyünk Lucette-hez, amikor nem dolgozol délután, és kiválasztunk valami új modellt.

– Ha nem tudnám, bizisten azt hinném, a királynő érkezik – jegyezte meg csípősen Stanley.

Maud úgy tett, mint aki meg se hallotta.

– Én már nagyon izgatott vagyok. Azt hiszem, hívok valakit, aki bedauerolja a hajam, te is menj fodrászhoz az ebédszünetben! És egypár szál virág is kell. Ethel imádja a virágot.

Elégedetten leült kötögetni, magában elismételte Ethelhez írt délelőtti sorait… Ne izgasd fel magad túlságosan, drágám, ha meglátod ezt a lakást. Szegény, öreg ház ez, és rettenetes szégyen, hogy Verukának ilyen sokáig itt kellett laknia. De nemsokára minden megváltozik. Ha majd itt leszel, megmutatom azt a sok ajánlatot, amiket az ügynökségtől kaptam. Egyet már ki is néztem, teljesen felszerelt konyhája van, a fürdőszobában pedig süllyesztett kád. Micsoda változás lesz öreg napjaimra! És azt szeretném, ha te ideköltöznél, persze, csak ha van kedved. Természetesen kifestetnék, és kapnál egy komplett mosogatót. De majd megbeszéljük, ha itt leszel. Tudom, hogy számíthatok rád, és segítesz Verukát jobb belátásra bírni…” Maud elmosolyodott, de figyelmét nem kerülte el, hogy mosolyát Stanley is észrevette. Milyen komor lett hirtelen… Hát még ha tudná!

– Kezdődik az Augusta Alley – mondta Maud elégedetten.

Stanley nem felelt. Földre dobta befejezett keresztrejtvényét, feltépte a teraszajtót, és az alkonyati fényben kivonult a kertbe.

– Jön hozzánk egy vénkisasszony – szólította meg Stanley Mr. Blackmore-t. – Az anyósom puszipajtása, egyben társalkodónője. Ha a királyi családot várnánk, se lehetne nagyobb felfordulást csinálni.

– Nem hiszem, hogy Mrs. Kinawaynek olyan sok látogatója lenne.

Blackmore a tetőnek támasztotta a létrát, s kezében ecsettel meg egy festékes vödörrel felmászott rajta.

– Nem tesz jót neki az izgalom – szúrta villáját a földbe Stanley. – Ha így folytatja, még újabb agyvérzést kap.

– Őszintén remélem, hogy nem.

– Egen…

Stanley elfordult, nekifogott árkot ásni. Rendelt egy zsák tőzeget, egy-két napon belül itt kell lennie. A következő dolga az lesz, hogy az újfajta, sötétlila erikapalántákra kisírja Verától a pénzt. Ha ugyan van neki. Az isten tudja, mennyit herdált el azzal a vénasszonnyal Ethel Carpenterre.

Egyszer legalább Maud is dolgozott valamit. Persze nem erőltette meg magát, ilyesmire még azok a hölgyek is kaphatók, akiknél alkalmazásban állt. Stanley fogcsikorgatva elnyelt egy káromkodást: most látta csak, hogy tönkretették a sárga nárciszait: minden második szál le volt tépve, még csak nem is vágva; és mindezt azért, hogy Ethel Carpenter hálószobája virágba boruljon.

A szobát is átrendezték. Stanley fel volt háborodva, hogy néhány perc alatt így szétszórják az örökségét. Sötéten nézte, amint Maud kiállította csekkjeit: egy a divatszalonnak, a másik az ünnepi vacsoráért, a harmadik a citromsárga lepedőkért, a hozzá való csipkés párnahuzatokért meg a két feketesárga mintás törülközőért. Természetesen Vera takarított ki a festők után, ő húzta fel az ágyat, és ő keményítette ki a csipketerítőket is, melyeket Maud Ethel fésülködőasztalára szánt.

Stanleyt annyira elkeserítette a sárga nárciszok látványa, hogy tizenegykor befejezte a kerti munkát, és bevánszorgott a házba. Az ebédlőt elkerülte, Maud ott daueroltatta a haját valami sótlan asszonykával, aki így tett szert némi mellékkeresetre. A zárt ajtón keresztül is átszivárgóit az ammónia- és záptojásszag, szinte az egész ház ettől bűzlött.

Másodszor is csöngetett a postás, a környék leveleit ilyenkor hozták. Jó két héttel ezelőtt Stanley írt az egyik országos lap szerkesztőjének, és felajánlotta szolgálatait. Úgy érezte, a rejtvényszerkesztés olyan munka, melyet örömmel csinálna, és ami felszínre hozná tehetségét. Választ azonban azóta sem kapott, részben már le is mondott róla. Bosszúsan nézte meg a címzéseket. Neki semmi, mint rendesen. Csak a gázszámla és egy hosszú boríték az anyósának.

Nem volt leragasztva. A konyhába vitte őket, és azon töprengett, ki írhat Maudnak írógéppel? Talán az ügyvédje.

A vékony válaszfalon áthallatszott Maud hangja.

– Mondja csak, fiacskám, ez volt az utolsó tincsem, igaz? Akkor ugorjon már át a konyhába, és csináljon két csésze kávét, jó?

Stanley markába gyűrte a levelet és felvitte.

Hálószobája barátságos félhomályában, a rejtvénykönyvek társaságában vette ki az összehajtott papírlapot. Nem az ügyvédtől jött. Semmi köze nem volt az ügyvédhez. Elhűlve olvasta.

Essex, Chigwell, Rosebank Close 64.

Az ingatlan adómentes zöldövezeti családi ház, a hallban terméskő kandallóval, két darab kétágyas hálószobával, légkondicionált konyhával és hulladékégetővel, tágas fürdőszobával, külön mellékhelyiséggel. Mérsékelt ára 7600 font. A részletek a következők:

A részletek nem érdekelték, eleget tudott így is. Maud nagyon biztos lehet a dolgában, ha ingatlanügynökséggel levelezget. Akár egy tábornok. Stratégiájának megfelelően megállás nélkül nyomul előre, elsöpörve mindent, ami útját állja, ő pedig kénytelen visszavonulni, minden szárnyán legyőzik, fegyverei csütörtököt mondanak, bekerítő hadművelete hatástalan. Ha ez így megy tovább, hamarosan szedheti a sátorfáját. És nem Szent Ilona szigetére visz az útja: irány az albérlet, vagy arai még ennél is rosszabb: a munkás-szállás.

De ez a csodálatos ingatlan sosem lesz Maudé. Gyufát gyújtott, gombócot gyűrt a papírból, és elégette a kandallóban. Ez sem vigasztalta meg igazán. Mint ahogy a vesztes hadvezért sem vigasztalja, hogy a csatának vége, serege szétszóródott s a fegyverletétel elkerülhetetlen. Újabb levelek jönnek majd. És ha az embert legyőzik, hiába dugja fejét a homokba.

Stanley lement,, és beletemetkezett a keresztrejtvénybe. Tizenöt perc alatt elkészült vele. Mintha az utóbbi időben nem találna annyi örömet régi szenvedélyében, hiába ízlelgeti a megoldott feladványok szó játékát. „Francia ária, mégis Baché a legszebb – AIR”, vagy „Fiatal kos hangja – BARITON”. Ennek ellenére elmormolta őket többször is, ez megnyugtatta. A konyhaasztalon könyökölve ismételte: „Majomkiállítás – ŐSBEMUTATÓ.” Milyen kár, hogy csak egy rejtvény van az újságban. Talán ha írna és javasolná, hogy legyen ezentúl kettő. De minek? Úgysem válaszolnak. Egy ideje semmi sem sikerül úgy, mint akarja.

Hallotta, hogy csukódik az ajtó – elment a fodrász. Maud kijött a konyhába, fémszínű tincsei vastag csigákban csüngtek alá, egészen ellepték a fejét. A rengeteg hajfürt Stanleyt az alumíniumsúroló fémcsutakra emlékeztette. Éppen olyan fémesnek és elnyűhetetlennek látszott. Egy szót sem szólt, csak komoran anyósára nézett.

Tartottak egymástól, mióta Vera megfenyegette őket; mégsem lettek udvariasabbak, inkább kitértek, de alig veszekedtek. A harc azonban folyt, olyan erővel, mint még soha, így hát Stanley arra számított, hogy Maud elveszi előle az újságot, és beleköt; ,,Nem fáraszt túlságosan ez a semmittevés?” De csak odaszólt.

– Ugye, szép a frizurám? Nem akarom, hogy Ethel azt higgye, elhanyagolom magam.

Stanley nyelvén tülekedtek a sértések. Hirtelenjében nem tudta eldönteni, melyüket válassza, melyik a legdurvább, ami azonnal arcába kergeti a vért, de kétségbeesetten vette észre, hiába tenné. Maud nem azért tette ezt az ártatlan megjegyzést a hajáról, mert szenilis kezd lenni, vagy mert jókedve van. Fegyverszünetet sem próbál kötni. Egyszerűen közli, mint aki fölöslegesnek tartja a további hadiállapotot. Minek fáradozna, hogy egy legyet agyonüssön, ha az ablakon is kitessékelheti? Maud győzött, és ezt ő is tudta.

Stanley némán figyelte, hogyan nyitja ki anyósa a kamraajtót, hogy veszi szemügyre derűs közönnyel a pástétomot, amit Vera készített ebédre.

6.

Stanley fél tíz előtt sosem kelt fel, ha nem dolgozott. Maud sem szokott előbb lemenni, gyakran tizenegyig is a szobájában maradt; ilyenkor manikűrözött, letörölte a fésülködőasztalát, rendbe tette a gyógyszereit, vagy kiegészítette barátnőjéhez írt levelét. Így aztán Vera nagyon meg volt lepve, mikor egyik reggel – április tizedikén, pénteken, Ethel érkezése napján, amit Stanley csak E napnak hívott – mindketten megjelentek a reggelinél.

Korán ébredtek. Stanleyt a szorongása költötte fel, anyósát az izgalom nem hagyta aludni.

Maud asztalhoz ült, tányérját telerakta kukoricapehellyel. Arra gondolt, milyen csodálatos és mennyire váratlan, hogy minden a tervei szerint alakul. Stanley már jó két hete nem pimaszkodik vele. Szikrányi ellenállás sem maradt benne, görnyedten jár, most is könyököl, és kétségbeesett tekintettel bámul ki az ablakon. Ami pedig Verát illeti… Maud alig tudta türtőztetni magát, nehogy felkiáltson örömében: Vera le sem tudta venni a szemét az új törülközőkről, az új lepedőkről; arca sugárzott a boldogságtól, amikor megkapta a titkon oly régen vágyott kék-fehér pöttyös ruhát. Egy-két szó Etheltől, és teljes a győzelem. Persze ki állna ellent ilyen kísértésnek?

– Hány tojást kérsz, mama, egyet vagy kettőt? – kiabált Vera a konyhából.

Maud elégedetten felsóhajtott. Éles füle nyomban észrevette, hogy lánya hangjában nyoma sincs a keserű mártírságnak. őt már nem idegesíti vele többé, csak Stanleyt.

– Kettőt kérek, drágaságom.

Nagyot kortyolt a teából – édes volt és erős, ahogy szerette lenyelte a tablettáit. Hosszú még a nap, gondolta, sok cukrot kell ennie, hogy bírja erővel, sok cukrot és még több fehérjét.

Vera fürgén bevitte anyjának a szalonnás tojást, útközben vastag szelet kenyeret is vágott neki. Stanley, mint egy halálos beteg, lassan szürcsölgette a teát.

– Próbálj meg korán itthon lenni, Veruka.

– Remélem, ötig hazaérek. Azelőtt úgysem jöhet Ethel néni, nem azt mondtad?

Maud helyeslőleg bólintott.

Ahogy lánya kitette a lábát, ő is munkához látott: Vera öreg porszívójával végigszaladt a vékony szőnyegeken, a hallban beeresztette a padlót, és végül, hogy megörvendeztesse Ethel szívét, előkészítette az ünnepi vacsorát. Hosszú évek óta egy tányért nem tett arrébb, és inkább elviselte volna, hogy szemétdombbá váljon a lakás, mintsem veje porronggyal a kezében lássa. De most már nem számít. Stanley szobáról szobára járt, nézte, hogyan dolgozik anyósa, de egy szót sem szólt. Maud pedig nem törődött vele. Takarítás közben kedves régi zsoltárait dúdolgatta (Uram Jézus, légy velünk meg Te engem szerettél, édes Jézusom), úgy, ahogy azt annak idején is tette minden hajnalban, mielőtt még az asszonya meg az úr fölkelt volna.

Délben megebédeltek.

– Leszedek és elmosogatok – jelentette ki Maud, amikor végeztek a hideg rizsfelfújttal. – Nem venné jól ki magát, ha Ethelt rendetlenséggel fogadnánk.

– Nem értem, minek ez az egész felhajtás. Viselkedhetnének természetesebben is.

– A tisztaság – piszkálódott Maud, kihasználva Vera távollétét – egyáltalán nem természetellenes. Már akinek.

Forgolódott, rakosgatott, bicegését alig lehetett észrevenni.

– Felveszem az új ruhám, rendbe teszem magam, aztán felmegyek és lepihenek.

– Miért, a heverőnek mi baja? – bökött Stanley az ebédlő felé.

– Az ebédlőben rend van, és meg van terítve a vacsorához. A hallba pedig nem mehetek, mert oda ültetjük Ethelt, ha megérkezik.

– Atyaúristen! – kapott a fejéhez Stanley.

– Ne szentségelj!

Maud valami elmés válaszra számított, de hogy elmaradt, még hozzátette:

– És nem szeretném, ha felfordulást csinálnál. Látni sem akarjuk a keresztrejtvényeidet!

Ez már hatott, de Stanley csak árnyéka volt korábbi önmagának.

– Szükségtelen, hogy miattam aggódjék. Semmirekellőségem távozni fog. Bizonyára boldoggá tenné, ha vasárnap estig vissza sem jönnék.

Maud gőgösen mérte végig. Megmosta és szárazra törölte a kezét, aztán méltóságteljesen az ajtó felé indult. Stanley egy erőtlen búcsúdöféssel próbálkozott.

– Csak arra vigyázzon, nehogy elaludjék! Mert Isten tudja, mi történik, ha Carpenter kisasszonynak az ajtó előtt kell várakoznia.

– Sosem alszom mélyen – kedélyeskedett Maud. – A legkisebb zajra is felébredek.

A mostani hétvégén még élni sem érdemes. Ezek a boszorkányok csak vele lesznek elfoglalva, törölje le a lábát, mosson kezet, vigye ki, hozza be, még a lelkét is kiszipolyozzák. Ethel persze vasárnap vagy hétfőn elmegy, de bármikor átjöhet, és ki tudja, hányszor köp bele a levesébe?

Hát, nem túl fényes kilátások. Stanley két tenyerébe fogta a fejét, úgy gondolkodott. Ha minden kötél szakad, mindezt még elviselné, viszont az is könnyen megeshet, hogy egy nap, amikor hazaért a moziból vagy a munkából – mert ha innen ki akar kerülni, dolgoznia kell –, senkit sem talál a lakásban, csak egy chigwelli telefonszámot az asztalon, meg valami felszólítást, hogy azonnal költözzön ki.

Ha Ethel ide beteszi a lábát, mindentől elbúcsúzhat, az biztos. Fél kettő. Három és fél óra múlva itt lesz.

Kényelmesebb székre vágyott: bement az ebédlőbe. A rend szokatlan volt és barátságtalan, már-már ravatalszagú. A megterített asztalra még egy hófehér, keményített abroszt borítottak. Egyáltalán, az egész látvány fölöttébb hasonlított egy behavazott hegyvidékre, csikorgó hidegben. Stanley az asztalhoz ment, megemelte a térítőt, aztán levette.

Középen rózsaszín lazachalom magasodott, ahogy a konzervből kiborították, körülötte uborkaszeletek és retekrózsák. Az ecettóban céklák úsztak, mellette még kétféle saláta krumpliból és káposztából. Maud figyelmes: háromféle kenyérrel is szolgál. Vendégére díszített vajdarabkák is várnak két üvegedényben. Stanley csak most vette észre a hideg sült csirkét, az óriási marhanyelvet és az asztal szélén álló tortákat: kettő mázzal bevonva, papírcsipkével felcifrázva, a harmadikon porcukor. A csokoládés, gyömbéres aprósütemény papírterítőn, fél tucat kistányérban halpástétom, méz, citromsodó és lekvárok.

Mindez egy vénasszony kedvéért, aki nem több egy cselédnél, háborgott Stanley. Ö meg beérheti virslivel vagy tonhallal. Ez volna aljas terveik célja, így akarnak élni? Visszadobta a térítőt. Azon tűnődött, mit is kezdjen magával. Egy megveszekedett vasa sem volt, legfeljebb a kertbe mehet.

Aztán eszébe jutott, hogy előző este Vera talált egy kis aprót, amit beleszórt esőkabátja zsebébe. Ma nem az van rajta, mert reggel sütött a nap. Felment az emeletre, és kinyitotta felesége szekrényét. Legalább öt shillingre számított, abból elmehetne moziba, de mindkét zseb üres volt. Csendben szitkozódott.

Szemerkélni kezdett az eső. Vera jól elázik, úgy kell neki. Két óra öt. Üres, szürke órák ásítoztak rá, végén az öreglányok teadélutánjával. Inkább a halál, dobta magát az ágyra. Kezét összekulcsolta a feje mögött, és egykedvűen bámult a repedezett plafonra. Egy légy bóklászott rajta, mint magányos űrhajós, aki a hold sivár felszínét járja. Felkapta a Telegraph-ot, amely reggel óta hevert az éjjeliszekrényen. A keresztrejtvényt az esti gyötrelmek csillapítására szánta, viszont elolvasta a halálozásrovatot, épp ott volt mellette.

Mennyire más volna az élete, ha Harold Keyes és Franz Wilhelm Konrad helyett Maud Kinaway nevét olvasná… a néhai George Kinaway szerető felesége, a legjobb anya… Kedvetlenül futotta át a hasábot. Még hogy hatvan-hetven év az átlagéletkor. Hiszen megszokott dolog, hogy az emberek jóval nyolcvan fölött halnak meg, sőt, gondolta Stanley, mindjárt itt van három, aki a kilencvenet is megérte. Tehát Maud még húsz évig is elélhet. Húsz év múlva ő hatvanöt lesz. Még rágondolni is szörnyű.

Lesújtó eredményű merengéséből csengetés ébresztette. Csak a gázóra-leolvasó, gondolta. Hadd csengessen. Maud annyira horkolt, hogy a falon át is hallotta. A legkisebb zajra felébred. Hát persze.

Kifáradt a szokatlan munkában. Vagy talán túl sok volt az izgalom? Az a lázas takarítás, a rengeteg hajolgatás meg a nyújtózkodás biztos, hogy nem tett jót neki. Stanley újból reménykedni kezdett.

Megint csengettek.

Lehet, hogy meghozták a tőzeget. Felkelt. Már nem esett. Kihajolt az ablakon, de nem látta a vetőmag-kereskedő teherautóját. Már csukta volna be, amikor egy testes nőszemélyre lett figyelmes, aki az esőfogó alól hátrált kifelé.

Stanley az esküvő óta nem találkozott Ethel Carpenterrel, de biztos volt benne, ő az. Vörös nemezkalapja alól kibújtak göndör, ősz fürtjei, amelyek régen barnák voltak; más viszont nem változott rajta. Integetett az esernyőjével, és felkiabált.

– Maga Stanley, igaz? Már azt gondoltam, senki sincs itthon.

Stanley nem válaszolt, csak káromkodva bevágta az ablakot. Először arra gondolt, átmegy a másik szobába, és addig rázza Maudot, míg felébred; de ez annyira felbőszítené, hogy mindennek elmondaná a kövér kalapos előtt. Talán jobban jár, ha ő engedi be. Pokolba kívánta ugyan a néhány órás csevegést, bár ha ügyesen használja ki az időt, előnye is lehet belőle.

Lefelé menet benézett Maudhoz, de még mindig aludt, nyitott szájjal horkolt. Lement a lépcsőn, és ajtót nyitott.

– Már azt hittem, sosem ér ide.

– Kicsit korán van még, nem? Nem vártuk öt előtt.

– Korábban jött az új bérlő, úgyhogy arra gondoltam, elindulok. Maud alszik, tudom, hát csak aludjon. Mi van, be se hív?

Stanley vállat vont. El tudta képzelni, mi vár rá, ez a nő még az anyósánál is házsártosabb. Ethel betrappolt a hallba, bőröndjeit a lépcsőn hagyta. Ügy bánik velem, mint egy közönséges hordárral, gondolta Stanley, és felemelte őket. Legalább egy mázsa. Mi van bennük? Aranyrúd?

– Nehéz, mi? Majd leszakadt a karom, egész az állomástól cipelem. Pedig nem volna szabad, magas a vérnyomásom, de tudtam, hogy nincs kocsija, meg úgyse jött volna ki, hát nem volt más választásom.

Stanley a csillogó mozaikpadlóra dobta a bőröndöket.

– Én ki akartam menni – hazudta –, maga jött korán.

– Nem kell mindjárt veszekedni. Azt hallottam, maga nagyon harcias. Tessék, most megint szédülök! Csak úgy forog velem a szoba.

Ethel Carpenter fejét fogva betántorgott az utcai szobába, amelyet szinte soha nem használlak, és amelyet Vera meg Maud hallnak nevezett.

– Elég sokszor elszédültem idefele – mondta, aztán büszkén hozzátette. – Amikor utoljára orvosnál voltam, kétszázötven volt a vérnyomásom.

Máris itt a következő, gondolta savanyúan Stanley. Még egy panaszos, aki olyasmire panaszkodik, amiről senki sem tehet, aztán örökké erre hivatkozik, hogy ölbe tett kézzel ülhessen! Ami Stanleyt illette, olvasmányai ellenére kezdte azt hinni, hogy vérnyomás egyszerűen nem létezik.

– Ne vigyem fel a holmiját? – kérdezte kedvetlenül Stanley.

– Hátha felébred Maud. – Biztos volt benne, bármit mondana anyósa ellen, nem volna foganatja.

– Megnézi a szobáját?

– Felőlem! Elmúlt a szédülésem. Micsoda megkönnyebbülés! Különben jobb, ha a csomagom is fönn van. Gyerünk, Macduff!

Stanley lihegve követte. A súlyról ítélve azt hinné az ember, legalább két hétre jött. Lehet, hogy tényleg két hétre jött?

A vendégszobában Ethel levetkőzött, kalapját, kabátját az ágyra tette. Aztán levette a sálját is, és ott állt gyönyörű türkizkék ruhájában. Olyan volt, mint Maud, csak kövérebb, arca pedig sokkal vörösebb. Körülnézett, megszagolta a sárga nárciszokat.

– Már jártam itt – kezdte. – Tud róla? Amikor Maud és George meg akarták venni Verukának a házat, eljöttem velük.

Biztos nem véletlenül emlékezteti, ki a ház jogos tulajdonosa, gondolta Stanley fogcsikorgatva.

– Azt hittem, azóta egy kicsit rendbe hozta.

– Mi nem tetszik rajta? Nekem jó.

– Ízlés dolga – igazgatta Ethel a haját. — Bekukkantok Maudhoz, aztán lemegyünk, jó? Nem költjük fel.

– Nem bizony, az biztos, hogy nem költi fel – mosolygott epésen Stanley, aztán, mint akinek már úgyis mindegy, kifakadt. – Nem költi fel azt az ágyúdörgés sem. Gondosan végigalussza a maga három óráját.

Ethel meghatottan nézte alvó barátnőjét. Halkan bezárta az ajtót. De a következő pillanatban már újra nyers volt.

– Több tisztelettel beszélhetne Veruka édesanyjáról. Mindent neki köszönhet! Tudom, hogy munkanélküli segélyen él, számítottam rá, hogy itthon találom. Úgyhogy arra gondoltam, elbeszélgethetnénk csak mi ketten.

– Na, ne mondja! Aztán miről?

– Nem akarok itt álldogálni. Megint szédülök. Menjünk csak le.

Stanley megijedt.

– Feküdjön le egy kicsit, ha rosszul érzi magát. Nekem úgyis dolgom van. El kell mennem.

A hallban Ethel egy karosszékbe roskadt, szótlanul hátradőlt, szaggatottan lélegzett. Stanley az arcát figyelte, meg volt győződve róla, hogy csak alakoskodik. Biztos azt hiszi, hogy kap egy csésze teát.

Ethel felsóhajtott, hatalmas fekete táskájából zsebkendőt halászott elő, arcát törölgette vele. Ügy tűnt, Stanley vallatásáról teljesen megfeledkezett, figyelmét Stanley és Vera esküvői fényképe kötötte le a márvány kandallópárkányon. Mivel Verának nem telt öröme a látványban, rendszerint a fiókban volt a helye. De Maud, hogy életet vigyen ebbe a rideg, ritkán használt szobába, ezt is kitette a nászajándékba kapott két zöld üvegváza, söröskorsó és meztelen lányt ábrázoló szobrocska mellé.

– Nekem is megvan ez a kép – hallatszott Ethel bizonytalan hangja. – Az ágyam mellett áll. Helyesebben csak állt, mert a többi aprósággal együtt elszállították.

– Az új lakásba? – kapta fel a fejét Stanley.

– Pontosan. Mrs. Patersonhoz, Green Lanes 52. Habár nem esküdnék meg rá, hogy ugyanez. Ha jól emlékszem, az enyémen rajta vannak a koszorúslányok is. Hadd nézzem csak közelebbről!

Amint felállt, ismét elfogta a szédülés. Stanley, noha egy porcikája sem kívánta, felkelt, hogy segítsen neki. Ethel gyors mozdulattal leintette. Egyet még lépett, arca eltorzult, szája mozgott, de Stanley csak bugyborékoló hörgését hallotta, valami állati hangot, amilyet ember szájából soha.

Hiába indult felé, kezeit széttárva, Ethel ismét hörgött egyet, megíántorodott, és a földre zuhant, mielőtt elkaphatta volna,

– Uram Isten! – térdelt mellé Stanley.

Megfogta a csuklóját, a pulzusát kereste. Kézfeje petyhüdten lógott. Megpróbálta kivenni a szívverését. Ethel tekintete üvegesen meredt a semmibe. Stanley felállt. Biztos volt benne, hogy halott.

Fél három múlt öt perccel.

Stanley először arra gondolt, átmegy Mrs. Blackmore-ért. Eredménytelenül zörgette a szomszéd ajtaját. A másik szomszédhoz már be sem kopogott. „Vásárolni mentem, fél négyre itt vagyok” – virított a cédulán. Az utcán egy lélek sem járt.

Amikor visszaért, eszébe jutott valami. Rajta kívül senki se tudja, hogy Ethel Carpenter megérkezett. Fejében irtózatos felismerések és merész gondolatok kergették egymást.

Négy előtt nem ébred föl Maud. Ethel Carpenter tetemét nézte, szenvtelenül és sajnálkozás nélkül, de töprengve. Kétségkívül agyvérzés vitte el. Megerőltette magát. Túl magas volt a vérnyomása, ehhez már csak az a háromnegyed mérföldes cipekedés kellett. Milyen igazságtalan is a sors! Az ő halálától senki sem lett boldogabb, nem könnyített senkin, míg Maud, akinek akkora vagyona van, csak alszik…

Ahhoz is csak egy agyvérzés kéne, hogy megkaparintsa azt a húszezret. Miért nem Maud fekszik itt? Ökölbe szorította a kezét. Miért ne fekhetne? Van rá másfél órája.

És ha nem sikerül? Mi van, ha meglátják?

Sokat akkor sem árthatnak neki, ha Maud vagy Vera vagy valamelyik kíváncsi szomszéd épp az előkészület kellős közepén toppan be. Két-három hónapra lecsukják. Akkor már inkább a börtön, mint ez az élet. Ha viszont sikerül, és másfél óra alatt nem jön közbe semmi, akkor szabad lesz és gazdag.

Tizenöt éves korában, amikor az utolsó osztályt járta az iskolában, játszott egy színdarabban. Egyikük sem értette, miről szól, ami azt illeti, a közönség sem. Stanley teljesen megfeledkezett róla, de most eszébe jutott néhány sor, nem muszájból, ahogy annak idején szajkózta, hanem mint megszívlelendő tanács, amely érvényes mostani helyzetére.

„Az emberek dolgának árja van,

Mely habdagállyal boldogságra visz,

De elmulasztva, teljes életök

Nyomorban s zátonyok közt zárva teng.

Ily duzzadt tenger visz most minket is,

Használni kell, míg áradatja tart,

Vagy vesztjük a sors kedvezéseit.”

Ha volt valaki, akit duzzadt tenger árja vitt, hát az Stanley Manning volt. Ezek az ötös jambusok nyílt parancsként bújtak elő az értelmetlenség homályából. Ha hitt volna Istenben, az ő parancsának gondolta volna.

A telefon a hallban volt, ott, ahol Ethel Carpenter teste feküdt. Kettesével szedve a lépcsőket, felszaladt megnézni, Maud alszik-e még, aztán bezárkózott a hallba, mély lélegzetet vett, és felhívta dr. Moxley rendelőjét. Tízet tett egy ellen, hogy nem találja bent, akkor pedig hívhatja a mentőket, és mindennek vége.

De dr. Moxley a rendelőjében volt, épp akkor ment el utolsó délutáni betege. Eddig megvolnánk, gondolta remegve Stanley. A doktort kapcsolták, már hallotta is a hangját.

– Még a betegeim előtt odamegyek. Mit is mondott? Mr. Manning, Lanchester Road 61. Ki az, aki állítólag meghalt?

Az anyósom – mondta határozottan. – A feleségem anyja. Mrs. Maud Kinaway.

Második rész
VÍZSZINTES

7.

Egész testében reszketett, amikor letette a telefont. Tudta, meg kell tennie, mielőtt odaér az orvos, de csaknem inába szállt a bátorsága. A pohárszékben volt egy üveg brandy, nagyot húzott belőle, rázta a hideg. Az se baj, ha dr. Moxley megérzi a leheletén; persze hogy iszik az ember, ha a szeme láttára holtan csuklik össze az anyósa.

Verának látnia kell a tetemet. Pontosabban egy tetemet. Csak óvatosan. Hirtelen elbizonytalanodott. Pont ő, aki a légynek se tudna ártani… és ha Maud épp akkor jön le, amikor itt az orvos?

Még egyszer meghúzta az üveget, száját keze fejébe törölte. A lépcső alján megállt, hallgatódzott. Maud harsány horkolásától zengett a ház, mintha egy nagy szív dobogna. Ami Stanley saját szívét illeti, az a torkában dobogott.

Csöngettek. Összerezzent. Dr. Moxley még nem lehet itt. Képtelenség, hogy ennyi idő alatt ideérjen. Lehet, hogy Vera nem vitt kulcsot? Remegő lábai vitték az ajtóhoz. A végén még ö kap agyvérzést.

– Jó napot, uram. Meghoztam a tőzeget.

Szótlanul bámult a zöld zsákra, aztán a férfira, megint a zsákra. Megkönnyebbült.

– Fene rossz színben van, ember. Nem beteg maga?

– Jól vagyok – motyogta Stanley.

– Maga tudja – vont vállat a férfi. – Ki van fizetve. Bevigyem?

– Kösz szépen, majd én.

Hátravonszolta a zsákot, észrevette, hogy Mrs. Blackmore a kerítés túloldalán épp most megy be a kertből. Lehúzta a fejét. Megvárta, míg becsukódik az ajtó, aztán a tőzeget a fészer padlójára öntötte, és letakarta az üres zsákkal.

Most, hogy a véletlen két hasonló sorsú emberrel hozta össze – a fuvaros, tudta, egy nyomorúságos bérházban lakik, Mrs. Blackmore meg a házimunkába rokkant bele Stanley kénytelen volt szembenézni lehetőségeivel. Meg kell tennie, nem tétovázhat tovább. Ha a Hamletet is legalább annyira ismeri, mint a Julius Caesart, most azzal hessegethette volna el korábbi megingását, pillanatnyi lelkifurdalását, hogy „az elszántság természetes színét a gondolat halványra betegíti”[1].

Behúzta maga mögött az ajtót, és fölment az emeletre. Lábujj hegyen, kettesével szedte a lépcsőket, összekulcsolta maga előtt a kezét. Maud már nem horkolt. És ha fent van, fel van öltözve, és pont most akar lejönni? Stanley letérdelt, belesett a kulcslyukon. Nem, még mindig alszik.

Úgy érezte, még soha életében nem félt ennyire a csendtől, az utcán nem volt forgalom, a madarak nem énekeltek, mintha saját szívverése is megszűnt volna. Vihar előtti csend, ahogy mondani szokták, nehéz és fojtó. Megrémült. Kiáltani akart, vagy emberi hangot hallani, akár a távolból is. Mintha csak egy lakatlan szigeten lennének, ő és Maud.

Az ajtó hangtalanul nyílt, mert Maudot zavarta, ha nyikorog; a zsanérokat egy hete kenték meg. Megállt az ágya mellett. Maud békésen szuszogott, mint egy jóllakott gyermek. Stanley attól félt, vérmes gondolatai fogják felébreszteni. Mély lélegzetet vett, kezét a párna felé nyújtotta, hogy kirántsa Maud feje alól.

Dr. Moxley nem csöngetett. A kopogtatót használta, melynek fémes lármája betöltötte a házat. Maud megfordult, nagyot szusszant, mint aki tudja, hogy most megmenekült. Stanley már-már azt hitte, mindennek vége. Keresztülhúzták a számításait. De Maud nem ébredt föl, keze még mindig petyhüdten lógott az ágyról. Stanley kezét a szívéhez szorította – attól félt, menten összeesik, szíve pedig szétszakítja bordakalitkáját –, és lement, hogy beengedje az orvost.

Dr. Moxley kölyökképű férfi volt. Fekete haja kócos, nyakában fonendoszkóp.

– Hol van? – kérdezte.

– Itt bent – köszörülte a torkát Stanley. – Gondoltam, jobb, ha nem nyúlok hozzá.

– Ugyan már! Nem vagyok én rendőr!

Stanleynek ez egyáltalán nem tetszett. Gyomra émelyegni kezdett. Bevánszorgott a doktor után a szobába, érezte, hogy arca csatakos az izzadságtól.

Dr. Moxley letérdelt. Megtapogatta Ethel Carpenter tarkóját.

– Az anyósomnak – motyogta Stanley – négy éve volt egy agyvérzése, és…

– Tudok mindent. Átnéztem dr. Blake nyilvántartását, mielőtt kijöttem. Segítsen, fektessük a heverőre!

A heverőn dr. Moxley lezárta Ethel szemét.

– Van valami, amivel letakarhatjuk? Mondjuk egy lepedő.

Stanley nem bírta tovább.

– Agyvérzés, doktor úr?

– Igen. Agytrombózis. Hetvennégy éves múlt, ugye?

Stanley bólintott. Ügy rémlett neki, Ethel Carpenter három-négy évvel fiatalabb volt. De az orvosok ezt nem tudják megállapítani, igaz-e? Pontosan nem tudják megállapítani. Nyilvánvaló, hogy nem tudják.

Elérkezett a perc, melyet Stanley annyira várt: az orvos elővette blokktömbjét, szivarzsebéből a tollát.

– Mi lesz azzal a lepedővel?

– Hozom már – rebegte Stanley.

– Amíg letakarja, kiállítom a halotti bizonyítványt.

A lepedők a fürdőszobában voltak egy szekrényben. Stanley kivette, de mielőtt visszament volna, rájött az émelygés, kiverte a veríték, s a mosdóba hányt.

A hallban első pillantása Ethel Carpenter lelógó bal karjára esett: nem volt rajta gyűrű. Te jó isten, hiszen Maud férjes asszony volt… Dr. Moxley hátat fordítva szorgalmasan körmölt. Stanley széthajtotta a lepedőt, letakarta a holttestet, Ethel karját is aládugta.

– Ezzel megvolnánk – mondta dr. Moxley valamivel barátságosabban. – Nehéz napok várnak önökre, Mr Manning. Hol van a felesége?

– Dolgozik.

Az isten szerelmére, csak adná már ide azt n papírt, fohászkodott Stanley. Adja ide, és tűnjön el.

– Talán jobb is így. Vigasztalják magukat azzal, hogy szép kort ért meg, gyorsan halt meg, valószínűleg nem is érezte.

– Senki sem élhet örökké – jegyezte meg Stanley.

– Ezt tegye el – nyújtott át két leragasztott borítékot dr. Moxley. Az egyik a temetkezési vállalkozóé, a másikat pedig vigyék magukkal az anyakönyvi hivatalba. Minden világos?

Attól, hogy nem beszélek olyan magas lóról, mint te, még nem vagyok hülye, akarta mondani Stanley, de csak bólintott, és a kandallópárkányra tette a két borítékot. Dr. Moxley még egy utolsó, kifürkészhetetlen pillantást vetett a letakart tetemre, majd nagy léptekkel kifelé indult, a fonendoszkóp himbálózott a nyakában. Kinyitotta az ajtót, lei lépett, aztán hirtelen visszafordult.

– Ja igen, és még valami…

Hangja erős volt és csengő, mintha nem is egy emberhez, hanem egész hallgatósághoz intézné szavait. Stanleynek a hideg futkosott a hátán; a doktor arca gondterheltté vált. Mintha valami életbe vágó dologról feledkezett volna meg, s csak most jutna eszébe.

– Nem is kérdeztem, földelni fogják vagy hamvasztani?

Ez minden? Erre Stanley sem gondolt. Bárcsak volna mersze megkérni a doktort, beszéljen halkabban.

– Hamvasztani – válaszolt olyan halkan, hogy suttogásnak is beillett. – Ez volt a kívánsága. Hamvasszák el.

Égessék csak el, pusztítsák el teljesen Ethelt, és akkor nincs több kérdés.

– Miért érdekli?

– Hamvasztásnál két orvosnak kell kiállítani a halotti bizonyítványt. Ez törvény. De bízza csak rám. Gondolom, Wooddal maguk megbeszélik a temetés részleteit, én meg majd beszélek a kollégámmal…

– Dr. Blake-kel? – szaladt ki Stanley száján.

– Dr. Blake már nem praktizál!

Átható pillantásával, amely Mrs Blackmore-éra emlékeztetett, még egyszer végigmérte Stanleyt, aztán bevágta az ajtót.

A halott is felébredne tőle, gondolta Stanley. Háromnegyed négy. Ha Ethel hulláját elrejti és elintézi Maudot, marad még ideje a temetkezési vállalkozóra is. Az orvosnak, aki még sosem látta Maudot, jó volt a lepedő alatti tetem, de Verának nem. Neki Maudot kell látnia, természetesen holtan.

Levette a lepedőt és összehajtogatta. Megragadta Ethel Carpentert a hóna alatt, végigvonszolta a padlón. Alacsony volt és gyenge, nehezen húzta a nagy testet. Lihegve felegyenesedett, tekintete a fekete táskára esett; ott állt a karosszék mellett, melyen Ethel ült. Azt is el kell tüntetni.

Amint kinyitotta, émelyítő, édeskés szag csapta meg az orrát. Egy félig üres kasucukorkás zacskóból áradt az ibolyaillat. Stanley halványan emlékezett rá, gyermekkorában a háború előtt nagy üvegekből árulták mint szájfrissítőt. Anyja gyakran vett ilyet a szatócsboltban, meg Buresban is, amikor ünnepnap néha bementek. Azt gondolta, már régen kiment a divatból az ánizsgolyókkal meg a kandiscukorral együtt, s a szag most váratlanul hatalmába kerítette, eszébe juttatta otthonát, a zöld Stour folyót, melyben csíkhalra vadászott, Miller’s Thumbsot, a kis falut a dombvidék ölében, ahol mindig béke honolt.

Hüvelyk- és mutatóujja közé csípve kivett egy cukorkát, orrához emelte, és beszívta az erős ibolya- és cukorillatot. Tizenhét éves volt, amikor otthagyott mindent, szüleit, testvéreit, a folyót, a horgászást. Szerencsét próbál, mondta szívében haraggal és irigységgel két bátyjának, az egyik egyetemre járt, a másik inaséveit töltötte. Visszajön még, búcsúzott, és többre viszi, mint ők ketten együttvéve. De sosem tért vissza, apját pedig akkor látta utoljára, amikor az Old Baileybe megidézték, hogy jelen legyen a tárgyalásán.

Sok minden történt azóta. Csaknem harminc év kellett, hogy elérje célját, de már nem sok választja el tőle. Mindössze egyetlen lépés… És ha meglesz a pénz, talán már a jövő héten, csak beszáll a kocsijába, elmegy Buresba, és mindenkinek leesik az álla. „Megyünk-e horgászni?” – kérdi majd egyik bátyját, a magasnyomó gépmestert, és előveszi vadonatúj készségét. „Tedd csak el” – mondja majd a másiknak, aki középiskolai tanár, amikor aprópénzért kotorászik a zsebében. Irigykedhetnek, ha anyja majd úgy beszél róla a szomszédoknak, mint a legsikeresebb fiáról…

Visszatette a cukorkát, a kép is elmosódott. A táska tartalmából csak egy elég vastag, átgumizott bankjegyköteg számíthatott érdeklődésére. Ethel megtakarított pénze, gondolta, az első havi részletre.

Semmi értelme, hogy halott tulajdonosukkal együtt ezeket is megsemmisítse.

Épp a pénzt olvasta, mikor halk szöszmötölésre lett figyelmes, aztán a lépcső nyikorgására. Ábrándjai rövid időre megnyugtatták, de arcát most ismét ellepte a veríték. Remegve hátrált, akár egy kis állat, amely a prédáját félti a közeledő nagy testű ragadozótól.

Nyílt az ajtó, s botjára támaszkodva megjelent Maud.

8.

Felsikoltott.

Vejéhez nem szólt, nem is kérdezte. A látvány önmagáért beszélt. Húsz éve várja, hogy valami újabb gazságra vetemedik, ismét elköveti azt, amiért egyszer már ült. Akkor is, most is egy idős asszonyra emelt kezet. Akkor csak a pénzét vette el, most az életét is.

Felemelte a botját, és nekiment. Stanley, eldobva a bankjegyeket, a zongora felé hátrált. Keze a billentyűknek ütközött, ujjai nyomán mély, zengő hangok fakadtak. Félrekapta a fejét, s a bot, melyet Maud az arcának szánt, a kulcscsontját érte. Térdre esett, de szinte rögtön talpra állt,, felkapta az egyik vázát, és hozzávágta.

Az üveg Maud feje mögött smaragdszilánkokká porladt a falon.

Ezért megöllek! – rikoltotta Maud. – Saját. kezemmel fojtlak meg!

Stanley a heverő és a zongora közt oldalazva további lövedék után nézett, de mielőtt a másik vázát felkaphatta volna, Maud ismét ráhúzott egyet, ezúttal eltalálta a fejét, s miközben Stanley feltápászkodott, a testére is jó néhány ütést mért. A szoba egy pillanatra elsötétült, Stanley csak örvénylő, vörös négyszögeket, háromszögeket, villódzó csillagokat látott maga előtt.

Képes lenne agyonverni. Az irtózat és a düh félelmetes erőt kölcsönzött neki. Stanley a sírással küszködve a sarokban guggolt, hogy vállával fogja fel a következő ütést, s amikor a bot közel került hozzá, elkapta a végét.

Úgy vonaglott a markában, mint valami eleven állat. Araszolva felhúzta magát rajta. Mivel férfi volt és harminc évvel fiatalabb, erősebb volt Maudnál. Ott álltak, szemtől szembe.

Hallgattak. Nem volt mit mondaniuk. Az elmúlt négy évben már mindent elmondtak, szavak helyett most a gyűlölet cikázott köztük, melyet csak Maud hörgése és Stanley szisszenései törtek meg. Mintha – akárcsak pár órája – magukra maradtak volna a világon, valami lakatlan, elhagyatott sivatagban, ahol a létfenntartás ösztöne előbbre való az érzelmeknél.

Mindketten egyet akartak, a botot, és az ádáz küzdelemben, mely időnként egyfajta kötélhúzássá alakult, figyelemmel kísérték a másik legkisebb rezdülését is. Stanley, látszólag feladva hajszálnyi előnyét, hirtelen mozdulattal Maud sípcsontjába rúgott, aki fájdalmában felkiáltva elengedte a botot, az pedig hangos zörgéssel a padlóra esett.

Stanley felkapta és elhajította. Aztán mindkét kezével anyósa torkának esett. Maud levegő után kapkodott. Amint verőerén megérezte veje kemény szorítását, az ágyékába térdelt. Egyszerre kiáltottak fel. Stanley szinte felzokogott fájdalmában, és a földre zuhant.

Rögtön felpattant, készen arra, hogy újból rávesse magát, de Maud a botjával – ami nélkül évek óta mozdulni sem tudott – az erejét is elvesztette. Karjával hadonászva próbálta visszanyerni egyensúlyát, sikertelenül, estében fejét a kiálló kandallópárkányba ütötte.

Stanley négykézláb föléje hajolt, szíve dörömbölt; végre valahára minden kívánsága teljesült.

Vera nem sírt, nem is szólt, amikor Stanley tudatta vele a történteket, csak elfehéredett. Megadóan bólogatott, miközben végighallgatta, hogy anyja az esküvői képüket nézve hirtelen rosszul lett, fejéhez kapott és a földre zuhant.

– Előbb vagy utóbb, de várható volt – fűzte hozzá a végén Stanley.

– Felmegyek, megnézem.

– Ha nem zaklat fel túlságosan…

Stanley számított erre, voltaképpen készült Is rá. Követte a feleségét.

Vera, amikor anyját meglátta, elsírta magát.

– Olyan békésnek látszik.

– Szerintem is – jegyezte meg sietve Stanley. – Mintha csak aludna.

Suttogtak, mintha Maud hallhatná őket.

– Bárcsak felhívtál volna az üzletben!

– Minek okoztam volna fölösleges fájdalmat. Úgysem tehettél volna semmit.

– Legalább itt lettem volna – hajolt le Vera, és homlokon csókolta anyját.

– Szamárság! Gyere, csinálok neked teát!

A lehető leggyorsabban el akarta innen távolítani Verát. A szobában félhomály volt, az összehúzott függönyökön keresztül némi szűrt fény esett Maud arcára meg a gyógyszeres fiolákra. De ha Vera csak egy kicsit is igazít a párnán, az ősz tincsek közt rögtön észreveszi a sebet.

– Ma éjjel virrasztanom kéne az ágyánál.

– Micsoda? – csattant fel Stanley, megfeledkezve a suttogásról. – Sohasem hallottam ekkora marhaságot

– Ez a szokás. Szegény mama! Mennyire szeretett engem. És mindig a legjobbat akarta. Mit mondott az orvos, újabb agyvérzés?

Stanley bólintott.

– Gyere, Vera, menjünk le! Semmi értelme, hogy itt maradj.

Megcsinálta a teát. Vera csak nézte, és mondta, mondta, amit a friss gyásztól lesújtottak mondogatni szoktak ilyenkor: hogy a halál egyszer mindenkiért eljön, csak azt nem tudni, mikor; hogy milyen hihetetlen az egész, holott várható volt; mennyire boldog lehet, hogy anyja viszonylag szép halállal halt meg.

– Menjünk át a másik szobába. Itt olyan hideg van.

– Menjünk – egyezett bele Stanley.

Verának minden eszébe jut, ha az asztalt meglátja, de ez sem éri váratlanul. Kezében a két csésze teával követte feleségét.

– Uram Isten! – kiáltott fel Vera az ebédlőbe lépve. – Ethel néni! Teljesen megfeledkeztem róla! – Megnézte az óráját, aztán egy székbe huppant. – Mindjárt hat óra. Késik. Ügy volt, ötre jön. Pedig Ethel néni nem szokott késni.

– Akkor talán már nem is jön.

– Dehogynem. Még írta is. Ó, Stan, hogy ezzel kell fogadnom! Bele fog betegedni, annyira szerette szegény mamát.

– Lehet, hogy nem jön.

– Mit hajtogatod annyit? – förmedt rá Vera. – Késik, ennyi az egész. Egy falat sem megy le a torkomon. Te tudnál enni?

Stanley szeme kopogott az éhségtől. A lazac és a csirke illata megindította a nyálelválasztását, s bár majd éhen halt, gyászos képet vágott, és megrázta a fejét.

Az éhségen felül izgatott is volt, s míg a veszély el nem múlik, képtelen megnyugodni. Vera már látta anyját, nem fogott gyanút; miért menne be a vendégszobába, ahol a lelógó ágyterítő Ethel Carpenter tetemét rejti? Eddig megvolnánk!

— El sem tudom képzelni, mi történt Ethel nénivel – morfondírozott Vera. – Mit gondolsz, hívjam fel a brixtoni szállásadóját?

– Nincs telefonja.

– De a sarki presszóban hagyhatnék üzenetet.

Én nem aggódnék a helyedben. Elég bajod van nélküle is.

– Várhatunk még egy kicsit, azzal nem áriunk senkinek, hiányra jön holnap a temetkezési vállalkozó?

– Fél tízre.

– Fel kell hívnom Dorist, megmondom, hogy nem megyek be. Habár nem tudom, hogy boldogulnak nélkülem, mikor a másik lány szabadságon van.

Stanley torkán cigányútra ment a tea.

– Azt én elintézem, Vera. Ha nem akarsz itt lenni, amikor jönnek.

– Nem akarok… De hisz a saját anyám, Stan!

– Ha inkább bemennél, menj csak be. Én mindent elintézek.

A párbeszéd folytatását a csengő szakította félbe. Vera Mrs. Blackmore-ral tért vissza, aki – bár Stanley senkivel sem közölt semmit – tökéletesen tisztában volt a történtekkel. Talán a doktor ajtó előtti monológja hallatszott át hozzá. Mindegy, bárhonnan tudta is, amit tudott, már az egész szomszédságnak elújságolta – ahogy ő mondta – a szomorú hírt. Annyira biztos volt a dolgában, sőt a részletekben is, hogy szükségtelennek tartotta megvárni, míg elképzeléseit megerősítik. Ott állt a virágos otthonkájára felkapott fekete kabátjában, és kijelentette, azért jött, hogy végső búcsút vegyen Mrs Kinawaytől. Magyarán, látni akarta a holttestet.

– Pedig tegnap még olyan jót beszélgettünk a kerítésen át – siránkozott. – Hiába, a halál keze mindannyiunkat leszakít, mint a virágot.

Stanley, miközben undorodva nézte Mrs. Blackmore kíváncsi nyúlarcát, kusza haját, úgy találta, az egyetlen virág, amire a szomszédasszony hasonlít, a nadragulya. Még mindig jobb, ha most legyeskednek Maud körül, semmint holnap szimatoljanak a temetkezési vállalkozónál, ahol már csak a dublőze lesz. Készen arra, hogy elhárítson minden gyengéd mozdulatot, mely a halott haját megsimítaná, éber gondnokként követte a két nőt az emeletre.

Öt perccel később, amikor Mrs. Blackmore elment – harsányan biztosítva Verát, hogy megtesz „bármit, csak szóljon bátran, kedvesem” –, beállítottak Macdonaldék egy csokor ibolyával.

– Édes illata enyhítse gyászukat – nyújtotta a csokrot Mrs. Macdonald Vera felé.

Az illat Stanleyt Ethel Carpenter táskájára emlékeztette.

– Nem akarjuk megnézni, Mrs. Manning. Úgy akarjuk megőrizni emlékezetünkben, amilyen életében volt.

Aztán Vera és Stanley magukra maradtak. Stanleyt nyugtalanította, hogy felesége még mindig Ethel Carpentert várja, de semmit sem tehetett ellene. Később Vera szó nélkül levette anyja terítékét.

– Enned kéne valamit – mondta.

Tíz órakor, amikor Ethel Carpenter még mindig nem jött, leszedte az asztalt, és aludni mentek. Az ajtóból még egy utolsó pillantást vetett anyjára, de már nem ment be. Eloltották a villanyt, ébren feküdtek, anélkül hogy hozzáértek volna egymáshoz.

Vera aludt el hamarabb. Stanley minden ízében reszketett. Mit csinál, ha Vera mégsem megy reggel dolgozni? Valahogy el kell távolítania. Esetleg ráveheti, hogy ő menjen el bejelenteni a halálesetet… Akkor sem marad sok ideje.

Éjfél után ő is elaludt, és azonnal – legalábbis ő úgy érezte – álmodni kezdett. A folyóparton sétált hazafelé, gyalog tette meg az utat Londontól, akár egy csavargó, holmija a hátán egy batyuban. Ügy érezte, évek óta gyalogol, de már majdnem odaért. Nemsokára eléri a folyó kanyarulatát, onnan már látni a falut, először a templomtornyot, aztán a fákat, végül a házakat. A falu előtűnt, ő pedig megszaporázta lépteit. Tudta, szegénysége ellenére, batyujával és elnyűtt cipőjével is örömmel fogadják majd, s szemükben a boldogság könnyeivel tessékelik beljebb.

Feljött a nap, még csak most hajnalodott. Stanley átvágott a lapályon, nadrágja szárát a térde fölé gyűrte. Az utcákon egy lélek sem járt. De anyja fönt lesz. Korán kelő. Belökte az ajtót, és anyját hívta.

Hallotta, ahogy jön le a lépcsőn, odament és felnézett. Anyja közeledett. Megöregedett és bottal járt. Először a lábát látta meg, aztán a szoknyáját, hosszú távolléte alatt a lépcső is megnyúlt, végül az arcát. Rémülten hátrált. Nem anyja arca volt, hanem Maud viaszszínű arca, melyből világított a hófehér fogsor, fejsebéből ömlött a vér…

Sikoltva ébredt fel, legalábbis sikoltásnak vélte fojtott nyöszörgését. Jó néhány percbe telt, mire magához tért, és rádöbbent, hogy mindez csak álom, és hogy Maud halott. De már nem tudott elaludni. Felkelt, és a szobákat járta, benézett Maudhoz, aztán a vendégszobába. A gyér holdvilág fehér fénybe vonta a sárga nárciszokat, amiket Maud Ethelnek szedett.

Lement és lámpát gyújtott, itt biztonságban érezte magát. A házban ételszag terjengett, a halkonzervé meg a hideg húsoké, amelyek hamar meg fognak romlani, hiszen nincs hol eltartani őket. Ahogy lassanként visszatért öntudata, s tűnni kezdett az álom, szorongás fogta el. Ügy érezte, megfeledkezett valamiről, de képtelen volt rájönni, mi az a valami. Leült, és tenyerébe temette arcát.

Aztán eszébe jutott. Végül is nem olyan fontos. Húsz év óta ez az első nap, hogy nem fejtett keresztrejtvényt.

Megtalálta a Daily Telegraph-ot, keresett egy golyóstollat. Kéjes öröm futkosott a hátán, ahogy az érintetlen rejtvényre nézett. Különös, mennyire megnyugtatja az üres négyzetrács, hacsak meglátja a gyönyörű, szimmetrikus fekete négyzeteket, elmúlik a kézremegése. Jó pár ezret megcsinált már, gondolta. Heti hatszor ötvenkettő szorozva hússzal. Az hatezer-kétszáznegyven! Nem számítva az évkönyvekben megjelent rejtvényeket.

Stanley kezébe vette a tollat. Vízszintes egy: „Az uralkodón van” (tíz betű). Csak egy pillanatig töprengett, aztán beírta: császár-hús. Teste, mintha forró fürdővízbe merült volna, elernyedt, ő pedig elmosolyodott.

9.

Hétkor csörgött az óra.

Vera félúton volt a fürdőszoba és a háló közt. Visszament, fel akarta kelteni Stanleyt, aki már ébren volt, és tágra nyitott szemmel bámulta a mennyezetet.

– Felkeltem – szólt le Vera. – Azt hiszem, bemegyek. Jobb így.

– Jól teszed. Legalább eltereli a gondolataidat.

Csakhogy Vera oly sokáig tétovázott, hogy Stanley már nem is hitte, hogy tényleg bemegy, míg nem látta távolodó alakját. Amikor szem elől vesztette, kiment az üres tőzeges zsákért, és felvitte. Jobb lesz, ha Maud jegygyűrűjét Ethel ujjára húzza. Furcsa, de ettől émelyegni kezdett a gyomra, örült, hogy nem ette meg a szalonnás tojást, amit Vera készített neki reggelire.

Ethel maga is viselt gyűrűt a jobb keze kisujján. Stanley reszkető kézzel húzta le. Vacak kis gyűrű volt, vékony aranyból, imára kulcsolt, pici aranykezek, közöttük valamikor kő lehetett. Felhúzta anyósa ujjára, tetemét a zsákba gyömöszölte.

A Blackmore-kertben nem volt senki, szombaton egész nap az ágyban döglenek, hálószobájuk pedig az utcára néz. Stanley megragadta a zsákot, a keskeny betoncsíkon nagy nehezen a fészerig vonszolta, és belökte. Ethel bőröndjei nehezek voltak, pedig nem voltak degeszre tömve. Stanley kinyitotta az egyiket, és belegyűrte Ethel kabátját, kalapját és esernyőjét, amit – legnagyobb megkönnyebbülésére – össze lehetett csukni. Ezeket is lecipelte, és a zsák mellé dobta. Rajta kívül ugyan senki sem járt a fészerben, de a biztonság kedvéért tőzeget lapátolt rájuk. Ha valaki mégis bemenne, első pillantásra azt gondolná, hogy Stanley Manning nem egy mázsa, hanem egy tonna tőzeget tart itt.

Ez is megvan.

Fél kilencre Ethel Maud helyére került, a hátsó szoba ágyára, lepedővel letakarva. Kedves gesztus lenne, gondolta magában, és valószínűleg a vállalkozókat is meghatná, ha a holttest mellett virág lenne. A nárciszokkal teli vázát Maud orvosságai közé állította.

Pontban tízkor megérkeztek a temetkezési vállalattól, és miután Stanleyvel kitöltettek egy nyomtatványt, melyben a hamvasztást kéri, elvitték Ethel Carpenter holttestét.

Amikor Vera ebédidőben bejelentette a halálesetet, egyúttal felhívta a brixtoni presz-szót is Ethel korábbi szállásadójának szomszédságában.

– Borzasztóan sajnálom, hogy zavarom. Az édesapám is üzletember volt, tudom, hogy sok a dolga, mégis volna olyan szíves megkérni Mrs. Huntleyt, hogy hívjon vissza?

Tíz perc múlva, amikor a telefon megszólalt, Vera kitisztított takarókat csomagolt nejlonzsákokba.

– Csak érdeklődni szeretnék – mondta Mrs. Huntleynak hogy Miss Carpenter önöknél van-e még. Tegnap ugyanis nem érkezett meg hozzánk.

– Nem? Pedig elment, mikor is? Úgy háromnegyed egy körül. Elvitte a bőröndjeit, és hagyott nálam egy nagy ládát, hogy küldjem el az új címére, Green Lanes 52, Green Lanes Croughton. Épp most vitték el.

Verának le kellett ülnie, annyira remegett a lába.

– Mondott olyasmit, hogy hozzánk készül?

– Azt mondta, nem várják ilyen korán, de azért elindul. Azt mondta, Mr. Manning valószínűleg otthon lesz, legalább elbeszélget vele. Azt is mondta, nem tud sietni, mert a bőröndjei nagyon nehezek.

– Mit is mondott, háromnegyed egykor?

– Talán fél után tíz perccel – felelte Mrs Iluntley.

– Hiszen akkor már kettőre itt kellett volna lennie!

– Lehet, hogy meggondolta magát, végül is a Green Lanesre is mehetett egyenesen.

– Igen, valószínű – mondta bizonytalanul Vera.

De ez nem vallott Ethelre. Bejelenti, hogy itt tölti a hétvégét, megírja levélben, mindenkit mozgósít, aztán egyszerűen nem jön el: ez nagy meggondolatlanság. Ethel pedig, ha csúfondáros, csípős nyelvű vagy házsártos volt is hébe-hóba, meggondolatlan sosem, sem pontatlan, sem felelőtlen. Nincs abban a korban. Vera képtelen volt megérteni a dolgot.

Ötkor, amikor a High Street üzleteiben megcsappant a forgalom, Vera Dorisra, a beosztottjára hagyta a tisztítót, és felszállt a Green Lanes felé menő buszra.

Az ötvenkettes számú ház sokkal szebb volt, mint az övéké a Lanchester Roadon. Ez is sorház volt, de impozáns, kettős oromfallal dicsekedhetett, az utcai oldalán nagy sziklakért húzódott, végében favázas garázzsal. Vékony, középkorú asszony jött ajtót nyitni, nyomában egy kislánnyal meg egy kisfiúval, akik éppúgy lehettek a gyermekei, mint az unokái.

– Fáradjon beljebb – mondta, amikor Vera bemutatkozott.

– Nem tehetem, a férjem aggódna, ha késnék.

Stanley ugyan sosem aggódott az elmúlt években, valahányszor későn ért haza, de mióta Maud meghalt, annyira kedves, annyira figyelmes hozzá, hogy ezen sem lett volna meglepődve.

– Csak érdeklődni szeretnék, hogy itt van-e Miss Carpenter?

– Nem is vártam hétfő előtt – mondta elgyötört arccal Mrs. Paterson. – Biztosan hétfőt mondott. Most hiába is jönne.

A hallban szanaszét játékok hevertek, a ház mélyéből pedig egy éhes szuka panaszos vonyítása hallatszott, meg egy kosárnyi kiskutya nyöszörgése.

– A lányomnak be kellett mennie a kórházba, rám hagyta a gyerekeket, a kutyám is most kölykedzett… ha tudom, hogy ez lesz, eszembe se jut kiadni a szobát.

– Pedig azt hittem, idejött – nézett rá reménykedve Vera. – Ugyanis eltűnt.

– Remélem, előkerül – mondta Mrs. Paterson. – Már megbocsát, de ha nem jön be, én megyek és megetetem ezt a sokaságot.

Stanley, az aggódó férj, a lépcsőn állva várta. Vera sosem hitte igazán, hogy ez lehetséges, még akkor sem, amikor Mrs. Patersonnak mondta.

– Hol voltál? El nem tudtam képzelni, mi történt veled!

Vera levette a kabátját. Az iránta érzett aggódása örömmel töltötte el, alig tudta megállni, hogy férje nyakába ne ugorjon.

– Itt volt a vállalkozó – mondta Stanley. – Csütörtökre kértem a hamvasztást. Körbe kell járnunk a családot. Várj még egy kicsit a Icával! Kaptam egy nyomtatványt, előbb írd alá!

Érdekes volt kitölteni az űrlapot, de valahogy ijesztő is. Stanleynek nem nagyon tetszett az a rovat, hogy gyanakszik-e szándékos vagy gondatlanságból elkövetett gyilkosságra. Az sem nagyon volt ínyére, hogy telefonon megkérdezze dr. Moxleyt, hogy hívják a másik orvost, aki a halál okát igazolja, habár fölöttébb megkönnyebbült, amikor Moxley visszahívta, és közölte vele, hogy minden el van intézve, a másik orvost pedig Diplocknak hívják. Blake neve szóba sem került.

– Itt írd alá! – adott Verának egy tollat.

Vera aláírta.

– Ö, Stan, olyan csodálatosan viselkedtél! El sem tudom mondani, mennyivel könnyebb így, hogy mindent elintéztél helyettem!

– Szóra sem érdemes!

– Most már csak egy gondom van, Ethel néni.

Vera röviden elmondta, hogy telefonált Mrs. Patersonnak, aztán el is ment hozzá.

– Mit gondolsz, felhívjuk a rendőrséget?

Stanley arcából kifutott a vér.

– Rendőrség?

– Értsd meg, Stan, muszáj. Lehet, hogy holtan fekszik valahol.

Stanley nem tudott mit felelni. Megköszörülte a torkát.

– A rendőrség nem foglalkozik eltűnt nőkkel. Csak ha fiatal lányokról van szó, meg olyan nőkről, akik férfival lehetnek. De Ethel néni már hetvenéves.

– Igazán?

Stanley agya lázasan járt. Azt kívánta, bár egyáltalán ne kéne gondolkoznia. Most, mikor már minden olyan jól ment…

– Nézd, szerintem hétfőig ne csinálj semmit! Várj, talán jelentkezik Mrs. Patersonnál. Ha addig sem hallasz felőle, elmegyünk a rendőrségre. Rendben?

– Rendben – felelte Vera minden meggyőződés nélkül.

John Blackmore egész álló nap a háza hátsó falát festette. Amikor bement teázni, akkor jött haza Vera. Stanley bekukkantott a fészerbe, és elégedetten nyugtázta, a tőzeg ott van, ahol hagyta. Bezárta az ajtót, a kulcsot a nadrágzsebébe süllyesztette. Aztán átment az erikaágyáshoz, ahol még mindig üresen tátongott a mély árok. A puha, gesztenyeszín tőzeg fölött, a hűvös májusi szürkületi fényben csak úgy fehérlett az erika. Fehér erika, gondolta, a fehér erika szerencsét hoz.

Másnap, vasárnap rekkenő hőség volt. Vera kivette a hátszínt a kamrából, és megszagolta. Már megint büdös. Mindig megromlik. Minden meleg hétvégén megbüdösödik a vasárnapi hús, mielőtt megsüthetné. Sós vízben kell áztatnia, hogy elvegye a szagát.

– Most már megengedhetsz magadnak egy hűtőszekrényt.

Stanley látta, felesége hamarjában nem is tudta, mit mondjon erre. Megsimogatta a karját. Vera szemébe könnyek szöktek.

– Kimegyek a sarokra, veszek egy újságot. Vasárnap nehezen vagyok meg rejtvény nélkül.

Évek óta nem érezte magát ilyen boldognak. Eddig minden a legnagyobb rendben. És mit rontott el? Semmit! Kellemetlen lett volna, ha esetleg… Nos, ha megfojtja Maudot, de erre nem volt szükség. Maud a saját hibájából halt meg. Most már csak Mrs. Paterson maradt hátra, hogy az ostoba kérdezősködésnek elejét vegye.

Felszállt a Green Lanes felé menő buszra. Pont a ház előtt állt meg. A következő pillanatban Stanley már a kerítés előtt állt, megeresztett egy hízelgő mosolyt Mrs. Paterson felé, akin azonnal látta, hogy oly megfáradt nagymama és háziasszony, akit boldoggá fog tenni, ha egy gonddal kevesebb lesz a vállán.

– Smith vagyok.

A kutya hangosan csaholt, úgyhogy kénytelen volt kiabálni.

– Miss Ethel Carpenter küldött!

– Igazán? Zárd a kutyát a kertbe, Gary! – kiáltott hátra Mrs Paterson. – A saját hangomat sem hallom! Járt itt egy hölgy – folytatta Stanleyhez fordulva érdeklődött utána.

– Nos, a helyzet a következő. Nálam kötött ki. Tudja, kiadtam az egyik szobám, a múlt héten megnézte. Nem tudta eldönteni, melyiket válassza, az enyémet vagy a magáét.

– Ilyenek az öregek! – mondta megkönnyebbülten Mrs. Paterson.

– Igen. Kedves magától, hogy így fogja fel. Szóval péntek délután beállított, és azt mondta, végül is nálam marad. Gondolom, nem akarta személyesen megmondani.

Stanley kelletlenül nyúlt a zsebébe Ethel bankjegyeiért.

– Persze nem akarja megkárosítani magát. Ügy gondolta, egy ötössel megváltaná a fáradságát.

– Ő, igazán nem kellett volna… – nyúlt a pénz után Mrs. Paterson. – Magának elárulhatom, nem is bánom, hogy így alakult. Legalább az unokám beköltözhet a szobájába.

– Jön majd egy láda. Ideküldte. Eljövök azért is.

Vajon megkérdezi-e, hol lakik? Nem, nem fogja.

– Nyugodtan rám bízhatja. Majd vigyázok rá. Kedves, hogy idefáradt.

– Igazán semmiség.

Stanley vett egy lapot a sarki újságosnál, és mire a busz a Lanchester Road végére ért, fejben már a fél keresztrejtvényt megfejtette. „Régen csak a kocsisok réme volt, ma már mindenkié.” Szélhámos, gondolta Stanley, és sajnálta, hogy nincs nála toll. Igazán csodálatos. Vajon mit találnak ki legközelebb? Jó agytorna a keresztrejtvény. Fütyörészve ment be a házba.

10.

John Blackmore le sem szállt a létrájáról egész vasárnap; egyfolytában festett, s valahányszor Stanley kidugta az orrát a hátsó ajtón, pemzlijével üdvözölte, vagy odaszólt valamit, hogy egyeseknek milyen jó dolguk van, meg efféléket. Nyolckor még mindig világos volt, Blackmore pedig még mindig festett.

– Ne aggódj, ha holnap későn érnék haza – mondta Vera, amikor lefeküdtek. – A munkából egyenesen Mrs. Patersonhoz megyek, megnézem, ott van-e Ethel néni.

– Valamikor aztán – mondta Stanley közönyösen – beszélhetnénk anyád ügyvédjével is.

– Az ráér a temetés után.

– Persze. Hogyne érne rá.

Stanley aznap éjjel jól aludt; mire felébredt, Vera már elment. Odalenn rend volt és tisztaság. Vera, szokás szerint odakészítette reggelijét a tálcára: kukoricapehely a tányérban, a tej már a teáscsészében, a kannában víz. Blackmore kocsija sem volt már ott. Stanley fölöttébb megkönnyebbült, már kezdte azt hinni, hogy szomszédja kivette a nyári szabadságát, és a két hetet szakadatlan festéssel kívánja tölteni.

Mrs. Blackmore hétfői mosása ott libegett a kötélen. Az asszony is ott járt-kelt még a csipeszekkel meg apró-cseprő teregetnivalóval, ellenőrizte a kötelet tartó póznákat, megigazgatta a ruhákat és a röpködő lepedőket, melyek az erős szélben a kötélre csavarodtak.

– Gyönyörű meleg napunk van ma! – köszönt át.

– Egen – motyogta Stanley.

– Lassan minden visszaáll a régi kerékvágásba. Hogy van Mrs. Manning?

Stanley bólogatott, és igyekezett nem a fészer felé nézni.

– Ezt a párat még felakasztom, aztán megyek a nővéremhez.

Stanley most már valamivel vidámabban pepecselt a kertben. Kihúzkodta a gyomokat a rózsaágyásból, de nem volt valami virágos kedvében, agyában állandóan az erikaágyás járt, közepén az ásítozó gödörrel. Gondolataiból Mrs. Blackmore hangja riasztotta fel.

– Mit tesz abba a nagy lyukba?

Stanley homlokán gyöngyözni kezdett az izzadság.

– Tőzeget. Egy egész zsák tőzegem van, azzal töltöm majd föl.

– Én is ezt mondtam – csicseregte Mrs. Blackmore. – Tudja, John is meg én is észrevettük, és John azt mondta… zavartan kuncogott, aztán az ajkába harapott. – Nos, mindegy, mit mondott. Csak kíváncsi voltam, azt hittem, krumplit akar vermelni. Azt mondják, ha az ember elássa, karácsonyig eláll.

– Tőzeg lesz benne – hajtogatta kitartóan Stanley.

Tudta, mire gondolt Blackmore. Nagyon is el tudta képzelni kettejüket, amint pletykálnak és vihorásznak, és Blackmore azt mondja: „Biztos Mrs. Kinawaynek ássa, nehogy fizetni kelljen a temetésért.”

Macdonaldék kertje felé indult. Mrs. Macdonald, akinek a férje jobb állásban volt, mint Blackmore, esernyőszerűen kinyitható szárítóállványra teregetett, ő is felpillantott a várható csevegés reményében, de Stanley csak biccentett.

A két asszony barátságosan kiáltozott egymásnak a kertjén keresztül. Stanley visszament a házba, és nekiült a keresztrejtvényének.

Végül is a szerencse úgy hozta, hogy a két asszony együtt távozott. Megfigyelőhelyéről, a zongora mögül Stanley látta, amint Mrs. Macdonald gurulós bevásárlókosarával kilép a házból, és megáll Mrs. Blackmore ajtaja előtt. Aztán csapódott Blackmore-ék ajtaja, és megjelent Mrs. Blackmore kiöltözve, rózsaszín átmeneti kabátban, virágos kalappal a fején. Barátnője füléhez hajolt, és súgott valamit. Szúrósan néztek Stanley háza felé. Már megint engem szapulnak, gondolta. Szemmel tartotta őket, a buszmegálló felé mentek.

Mikor eltűntek, Stanley felment az emeletre, és Maud hálójából a szomszédok kertjeit fürkészte. Mindenütt tiszta ruhák száradtak, lobogtak a szélben. A ragyogó lepedők fehérebbek voltak a bodros felhőknél, melyek a hullámzó kötelek fölött gyülekeztek, és az örvénylő fehérség látványa annyira magával ragadta Stanleyt, hogy úgy érezte, örökre ott tudna maradni, míg álomba nem bámulja magát. Végtagjai elnehezedtek, sehogyan sem akarózott megtennie, ami rá várt. Ez idáig minden titokban történt. Most pedig odakinn kell cselekednie, a nyilvánosság előtt (habár azokban a kertekben, melyekből észrevehettek volna, egy lelket sem látott); ez az első törvénytelen és büntetendő cselekedete. De meg kell tennie, mégpedig most, mielőtt Mrs. Macdonald hazaér.

Mindkét szomszédjának a háza üres. Stanley biztos volt ebben. Blackmore-éknak nem volt gyerekük, Macdonaldék két tizenéves kölyke pedig iskolában van. Macdonaldék üres hálószobaablaka azonban a kertjére nézett, ez elbátortalanította. Mit képzelnek magukról ezek a Macdonaldék, hogy merték odaépíteni azt a toldalékot, az ő kertjére néző ablakkal? Bíróság elé hurcolná őket az ablakszolgalom vagy mi a fene megsértése miatt, hacsak egy kis pénze is volna ügyvédre… Az ördög vinné el azt a világtalan, zárt, csupasz ablakot! Nincs otthon senki, senki, nyugtatta magát, amint kinyitotta a fészert és kezével elkotorta a tőzeget.

A szél belekapott a könnyű, szálló anyagba, barna porral terítette be Stanley kezét és ruháját. Először a bőröndöket ragadta meg, s miután körbekémlelt és megbizonyosodott arról, hogy még mindig nem figyeli senki, a gödörhöz vonszolta és leengedte őket. Több helyet foglaltak el, mint gondolta, csak egylábnyi rész maradt a zsáknak, melyben Maud teteme volt.

Maud teteme… Eddig Stanley kissé fáradtnak, kábának és meglehetősen nyugtalannak érezte magát, de a gyomra nem émelygett. Most savat érzett a torkában. A bőröndökre kevés tőzeget szórt, és mélyet lélegzett. A sav lassan felszívódott.

Erőt vett magán, és visszament a fészerbe, megragadta a zsák nyakát. Ujjai síkossá váltak az izzadságtól, csúszott köztük a vékony, zöld műanyag. Ha figyelnék, senki sem hinné el, hogy ez a zsák valami olyan puha, képlékeny dolgot rejt, mint a tőzeg. De nem figyeli senki, csak a spireabokron ülő madár látja, meg Macdonaldék fekete szemű ablaka.

Legalább csend lenne… A lepedők csattogtak, ahogy a szél időnként beléjük kapaszkodott. Stanley testetlen kórussal volt körülvéve, de a lepedők számára nem voltak testetlenek. Inkább úgy tűnt, mintha izgága idióták tömege kerítette volna be, fehér les-kelődők kacagnák minden mozdulatát.

A síkos, zöld műanyag burokban csúszkált és zötyögött Maud teste a betonon. Vonszolnia kellett, olyan nehéz volt, hogy nem bírta felemelni. Holtsúly, gondolta Stanley, holtsúly… Nem, nem szabad hánynia.

Belökni a testet a gödörbe, az volt a legrosszabb. Azt gondolta, nem kell megérintenie Maudot, de most muszáj volt. A tetem jeges volt és merev, a nyirkos műanyagon keresztül is érezte. Stanley felhördült. A zsák kipúposodott. Leguggolt, ránehezedett. A zsák teteje majdnem egy szintben volt a gödör szájával. Nem hitte, hogy lesz ereje felállni, de végül sikerült, tántorogva egyenesedett fel. Csatakos, ólomnehéz kezével megfogta a lapátját, és néhány vödör tőzeget hordott a gödörre.

Amikor végzett, a kupac pontosan annak látszott, ami volt: sírhalomnak. Nekilátott, hogy elegyengesse a környező földet, ráigazgatta az elvirágzott erikaágakat a poros, barna tőzegre, mígnem elfogta a hányinger. Szétterülve, hason fekve öklendezett.

– Mi történt magával, Mr. Manning? Jól van?

Stanleynek úgy tűnt, mintha Mrs Macdonald a háta mögött állna. Megfordult, és félig a halomra hengeredett. A szomszédasszony tízméternyire volt tőle, kíváncsian bámult rá a kerítés másik oldaláról, a fémállvány nyele nyikorgóit, ahogy a mosott ruhát rázta a szél. Szellemek egy őrült körhintán, gondolta vadul Stanley.

– Visszajöttem a vásárlásból, és láttam, hogy ott fekszik a földön. Csak nincs rosszul?

– Valami megártott – motyogta Stanley, aztán arcán és kezén a tőzeges verejtékkel betámolygott a házba.

Amikor Vera eljött Mrs Patersontól, úgy érezte magát, mint akinek nagy kő esett le a szívéről, de megkönnyebbülése bosszúsággal keveredett. Hogy lehet Ethel néni ennyire felelőtlen? Ír Maudnak, megígéri, hogy itt tölti a hétvégét, még azt is megmondja, mikor érkezik, aztán egyszerűen nem jön el; és még ennél is rosszabb, hogy feladja Mrs. Paterson szobáját. Nagy szerencséje, gondolta Vera, hogy olyan türelmes és elnéző asszonnyal volt dolga, mint Mrs. Paterson. Nem sok házinéni viselné el ezt a bánásmódot, nyugodna bele az ötfontos kártérítésbe. Az viszont kár, töprengett tovább, hogy nem jutott eszébe megkérdezni ettől a Mr. Smithtől, hol lakik.

Nem baj, ha Ethel néni így viselkedik, ők is meglesznek nélküle. Csak aztán majd ne panaszkodjon, hogy senki nem szólt neki, hogy meghalt a barátnője, és hogy még a temetésére sem hívták meg. Hogy lehetne elérni valakit, aki ilyen ostobán titokzatos módon eltűnik?

Amikor Vera a kaput nyitotta, előjött Mrs. Macdonald.

– Jobban van már a férje?

– Hogyhogy jobban van-e?

– Még nem látta? Ne haragudjon, igazán nem akartam megijeszteni.

– Csak mondja el, mi történt, Mrs. Macdonald.

– Semmi különös. Csak amikor délelőtt hazaértem a bevásárlásból, szegény Mr. Manning ott feküdt a földön, kint az erikái között. Hányt is.

– De mitől?

– Valami megfeküdte a gyomrát. A kisfiam, Michael nem ment ma iskolába, mert fájt a torka, ő mesélte, hogy látta Mr. Manninget dolgozni a kertben, aztán azt is látta, hogy összeesik.

Vera feltépte az ajtót, már látta maga előtt Stanleyt, amint hason fekszik a heverőn. Férje azonban a székben ült és keresztrejtvényt fejtett. Jó színben volt, bár az arca kissé megsápadt. Jobb, ha nem szól semmit arról, amit hallott, gondolta Vera. Stanley gyűlöli, ha a szomszédok kémkednek utána. Ehelyett elmesélte, mit intézett Mrs. Patersonnál.

– Mondtam, hogy előkerül – húzta el a száját Stanley.

– Tudom, drágám. Nagyon bután viselkedtem. A legokosabb, amit tehetünk, hogy elfelejtjük Ethel nénit. Ennél egy kis sült húst?

Stanley igenlően hümmögött, tovább aztán ügyet sem vetett rá. Vera felsóhajtott. Érti ő, hogy megviselte az idegeit szegény mama halála, szörnyű lehetett végignézni; de azért néha lehetne egy kicsit kedvesebb hozzá, megköszönhetné, amit érte tesz, legalább egy mosollyal, jó szóval vagy pillantással mutatná, hogy még mindig szereti. Persze mit várjon az ember húsz év után. Egykedvűen evett. Annyi mindenről szeretett volna beszélni vele, de ha fel sem néz az újságból… Nekilátott, hogy leszedje az asztalt – Stanley rá sem nézett, csak kelletlenül odébb mozdult, hogy elvehesse a tányérját –, aztán fölment az emeletre, Maud hálószobájába.

Leült a fésülködőasztal elé, de mielőtt anyja iratos fiókját kihúzhatta volna, meglátta magát a tükörben. Hiába, nemcsak pénze, ideje sem jut magára. Mit szólna vajon Stanley, ha otthagyná az állását? Félve játszott a gondolattal. Kihúzta a fiókot, és az ágyra tette.

Tetején Ethel Carpenter levelei. Köztük anyja csekkfüzete, születési bizonyítványa, házasságlevele, Vera keresztlevele. Milyen fájdalmas foglalatosság, de túl kell esnie rajta. Odakinn erősen szürkült már, a szoba is homályba borult, de a papírok visszaverték a sötétség előtti utolsó fénysugarakat.

Egy levél az ügyvédi irodától: Finbow és Craig, High Street, Croughton. „Tisztelt asz-szonyom, végrendelete részleteinek megbeszélése végett az alábbi időpontot javasoljuk…” A temetés után, határozta el magát Vera, ő is elmegy majd Mr. Finbow-hoz.

Az iratok között egy lapos ékszerdoboz. Brossok, láncok, bizsuk. Egyikre sem vágyott igazán – talán ezt a medált a szülei képével megtartja –, mind a rokonoké lehet.

Anyja fényképalbuma, vörös bőrbe kötve. Az első oldalon szülei esküvői képe: apja szörnyen magas, borzasztóan fest kölcsönzött zsakettjében; anyja térdig érő, fehér krepdesinruhában, ahogy elszántan a férjébe karol. Aztán az ő fényképei, gyerekkorából. Anyja gyöngybetűivel mindegyikre írt valamit: Vera egyéves; Vera elindul; Vera ismerkedik Ethellel: ezen már öt-hat éves lehet. Vera Bray strandján.

„Jó öreg Bray” – ez állt a következő két oldal fölött. Maud sosem hívta másként a tengerparti üdülőhelyet, annyira szerette, szinte kisajátította magának. Jó öreg Bray! Egy képeslapon, melyet a strand fotósa készített, Ethel Carpentert látta ezerkilencszázharmincnyolcas kalapjában és selyemruhájában, amint a parton kézenfogva sétál a tízéves Verával. A következő pillanatfelvételen anyja napszemüveget visel, George pedig kopaszodó fején négy sarkán csomóra kötött zsebkendőt, napszúrás ellen.

Rengeteg fénykép Brayről… 1946, vége a háborúnak. Vera most már felnőtt, csinos tizennyolc éves lány, bodros hajjal és kármin-piros szájjal, amely feketének látszik a felvételen. Két évvel később nagyot változik a divat. Az öv fölött visszabuggyanó kartonkabátka, hosszú, alul bővülő szoknya. Igazán ilyen cipőt hordott volna, tízcentis sarokkal, pántokkal a bokáján? James Horton fogja a kezét, súg valamit a napsütésben, mögöttük a csillámló tenger. James Horton! Mi lenne, ha most ő ülne oldalenn? Ő lenne a férje, akit gondosan kiszolgált. Talán rámosolyogna, és megköszönné a gondoskodást? Talán még az ajkát is csókra nyújtaná.

Stanleyről nem volt kép az albumban, még az esküvői kép sem. Vera becsukta, már teljesen besötétedett. Karjára dőlt, és halkan sírni kezdett, könnyei az öreg bőrkötést áztatták.

– Mit csinálsz itt a sötétben?

Vera felnézett, s mert férje hangjából némi gyengédséget vélt kihallani, a keze után nyúlt és az arcához szorította.

11.

Stanley lehajtott fővel állt George Kinaway öccse, Walter, és Maud húga, Louisa között. A koporsóra sandított, amint az aranyozott rács mögül lassan a tűz felé csúszott. A lelkész az utolsó imát mondta a halott lelki üdvéért. Vera halkan sírdogált, Stanley a cipőjét tanulmányozta.

– Úgy látom, Ethel Carpentertől semmi – jegyezte meg később Louisa kint az udvarban, a virágokat nézegetve.

– Pedig elvártam volna. Ezt én meg Tom bácsikád hoztuk. A koszorú nagyon drága manapság, meg aztán úgyis elhervad. Arra gondoltunk, egy csokor is nagyon szép.

– De még mennyire – mondta Stanley megvetően.

Macdonaldék is mi a fenének küldtek akkora liliomkeresztet, háborgott magában. Biztos csak azért, hogy a rokonok virágai szegényesnek látsszanak mellette!

Bérelt autókkal mentek vissza a Lanchester Roadra. Stanley nehezen türtőztette magát, amikor látta, milyen mohón veti rá magát Mrs. Blackmore a sherryre és a sonkás szendvicsre. Bennük nem volt még annyi tisztesség sem, hogy virágot küldjenek. Gőgös arckifejezéssel zárkózott el Mrs. Blackmore találgatásai elől, mennyi is az örökség, de amikor mindnyájan elmentek, felhívta az ügyvéd irodáját.

– Kicsit korainak érzem – vélte Vera, amikor megtudta, hogy Stanley másnapra beszélte meg a találkozót.

– Holnap vagy a jövő héten, mit számít az?

– Mindenesetre jobb túlesni rajta. Szép temetés volt, nem?

– Csodás – mondta szívből Stanley.

Valóban, egyetlen olyan társas össze jövetelre sem emlékezett, amelyben ennyi örömét lelte volna. Csak Ethel ládájával ne lenne gondja…

– Tudod, drágám – kezdte Vera –, évek óta nem voltunk szabadságon. Arra gondoltam, ha rendeződnek a dolgok, lemehetnénk egy hétre a jó öreg Braybe.

– Te mehetsz — mondta Stanley —, de nekem dolgom van.

– Ügy érted, kaptál munkát?

– Van valami kilátásban.

Stanley elfordult, látni sem akarta Vera sóvár, biztató pillantását. Még hogy munka! Verának az a baja, hogy képtelen nagystílűén gondolkozni. Kiöntötte magának a maradék sherryt, Pilbeam járt a fejében.

Stanley nem volt egészen őszinte. Nemcsak kilátásban volt az az állás, hanem már meg is kapta. De nem volt vele mit büszkélkedni. Csak azért vállalta el, hogy feltűnés nélkül használhassa a furgont.

Croughtonban, az Old Village-ben az egyik virágüzlet kifutót keresett. Stanley a temetés előtti nap, szerdán járt az Old Village-ben, amely még a London terjeszkedése előtti falu emlékét őrizte. Jelentkezett, s azt mondták, hétfőn már munkába is állhat.

Örült neki. Elégedetten bóklászott a közeli parkban, a háborús emlékmű (Dulce et decorum est pro patria mori) lépcsőjéhez érve pedig leült és rágyújtott.

Akinek az álmai közel járnak ahhoz, hogy valóra váljanak, lehet-e annak kellemesebb foglalatossága, mint arról ábrándozni, mit is kezd majd a pénzzel? Autók, ruhák, rengeteg ital járt a fejében, meg minden egyéb, ami a jólétnek általában velejárója. Az viszont meg sem fordult a fejében, hogy hátralevő éveiben ebből a húszezer fontból kelljen megélnie. Függetleníti magát, nem akar másoknak dolgozni. Legfeljebb rejtvényszerkesztőként, de azt mellékállásban is lehet, majd később. Először inkább üzleti vállalkozásba kezdene. Ahogy keresztülment az úttesten, és fellépett a járdára, a szemközti ki-rakatsor meg is erősítette elhatározásában. Egy kereskedés elegendő hasznot hajtana, és összeegyeztethető lenne a magánjövedelem adta új méltóságával. Az az ütődött George Kinaway megélt belőle, mégpedig nem is akárhogy… És amire George Kinaway képes volt, azt ő a kisujjából kirázza.

Üzletek sorakoztak előtte. A bolondosán rogyadozó Tudor-korabeli oromfalak, az öreg fák a békebeli jómód hangulatát árasztották. Elegáns galéria, a kirakatban absztrakt festmények. Divatbutik. Indiai ékszerüzlet, antikvárium. A kettő között pedig egy bedeszkázott ajtó és egy üres kirakat. „A helyiség igényesnek kiadó!”

Az összefogdosott, piszkos kirakatüveg előtt zömök férfi állt, orrát az üvegnek nyomta. Stanley fütyörészve megállt mellette, benézett a poros előtérbe. A félhomályban csak kartondobozokat látott.

– Remek nap ez a mai! – köszönt vidáman Stanley.

A férfi nagyot sóhajtott.

– Igazán? Aztán mire?

Stanley csak most látta meg a másik malacképét, pisze orrát. Fején színtelen, gyérülő haj. Amikor cigarettáját, melyet nyilván maga sodort, a szájához emelte, előtűnt mutatóujja: felső íze hiányzott, köröm helyett fényes bőrben végződött. Olyan, mint egy virsli, gondolta Stanley.

– Mi ütött magába, ember? Megnyerte a főnyereményt ?

Stanley elvigyorodott.

– Valami olyasmi – felelte szerényen.

A férfi egy pillanatig hallgatott.

– Asztalos vagyok – kezdte panaszosan harminc évig dolgoztam egy cégnél, de csődbe ment.

– Nehéz kenyér.

– Ez a luk – kocogtatta meg a kirakatot ~, ez a kis luk jó kezekben aranybánya lehetne.

– Miféle aranybánya? – kérdezte Stanley ravaszul.

– Régiségkereskedés.

A férfi a fogát szívtá, aztán köpött egyet, Stanley arcára nyál fröccsent.

– A kisujjamban van a régiségkereskedés, amit nem tudok róla, az egy bélyeg hátára is ráfér.

Kicsit hátrált, szónoki pózba vágta magát.

– A dolog a következő – fröcsögött tovább. – Vásárol egypár – mondjuk – Hepplewhite széket, aztán csinál – vagy csinálok én, mindegy – még egy tucatot, mindegyikbe beleépíti a két eredetinek egy-egy darabját. Tud követni? Aztán mindegyiket Hepplewhite-nak adja el. Úgyse jönnek rá, ahhoz a legmenőbb szakértő kellene, én csak tudom. Vagy vegyünk egy asztalt. Kerít egy intarziás asztallapot úgy 1810-ből, farag hozzá lábakat és kalap, kabát.

– És honnan szerez asztallapot?

– Végigjárom a házakat. De ha elmegy Barnetba, aztán Much Hadhambe meg a környező falvakba, maga is talál. Egy-két öreglány kincseket rejteget a padlásán.

– És ki veszi meg?

– Viccel? Croughtonban még nincs régiségbolt, de tele van gazdag népekkel, akik azt sem tudják, hová tegyék a pénzüket. Ebben van az üzlet. Érti már? Csak tőke kell hozzá.

– Nekem volna – szaladt ki Stanley száján.

A pisze orr megrándult.

– Jöjjön, öregem, igyunk valamit! Pilbeam vagyok, Harry Pilbeam.

– Stanley Manning.

Pilbeam rendelte az első kört, megbeszélték a dolgot. Mikor Stanleyre került volna a sor, bocsánatot kért és elbúcsúzott, mondván, hogy várják, de a jövő szerdán ismét találkoznak, ugyanitt.

Egyelőre nem akart Pilbeamre költeni, pokoli, hogy mit elkérnek a whiskyért. Ethel pénze persze nagyrészt még megvolt, mégsem nyúlt volna hozzá szívesen.

A temetés másnapján, pénteken délelőtt egyedül volt otthon. Kivette zsebéből a bank-jegyköteget. Erős kasuszaga volt. Csepp a tengerben, gondolta, ahhoz képest, ami vár rá. Felkavarta a kasu ibolyaillata. Tudta, hogy jobb lenne elégetni a pénzt, de nem tudta rászánni magát. Egy hetet még várhat, abból nem lehet baj. Hálószobája polcáról levette az 1954-es évkönyvet, a pénzt a lapjai közé rakta, aztán visszatette a helyére.

Vera most lehet az ügyvédnél, nézett az öreg ébresztőórára. Már-már rászánta magát, hogy társul Pilbeammel. És mennyivel szebb lenne, ha szerdán nem a várományos örökös, hanem egy gazdag ember lépné át a Loek-keeper’s Arms küszöbét.

— Édesanyja végrendelete egyértelmű, Mrs. Manning – jelentette ki Mr Finbow. – Nem tudom, mit ért ön záradékon.

Vera meghökkent.

– Az édesanyám… – kezdte bizonytalanul – az édesanyám azt mondta, hogy megváltoztatta a végrendeletét… Mikor is, úgy március körül. Azt mondta, csak akkor örökölök, ha… Istenem, milyen szörnyen hangzik… ha agyvérzésben hal meg, semmi másban.

Az ügyvéd felhúzta szemöldökét.

– Ilyesmiről szó sincs az iratban. Mrs Kinaway március 14-én járt nálunk. És tudomásom szerint nincs másik végrendelet.

– Értem – köhécselt zavartan Vera. – Bizonyára tréfált. Elhitette velünk, hogy, jaj, Istenem…

– Egy effajta feltétel teljesen szabálytalan volna, Mrs. Manning, és aligha lenne jogerős.

Vajon mit gondol most magában az ügyvéd? – gondolta Vera. Hogy Maud egész életében a lánya terrorja alatt állt? Kegyetlenség volt az anyjától, most miatta került ilyen kellemetlen helyzetbe.

– Különben itt a végrendelet – nyúlt a fiókjába Mr. Finbow. – A néhai Mrs. Kina-way minden vagyona önre száll, feltétel nélkül, mint egyetlen örökösére. De az adott körülmények között erre sem lett volna szükség. Legfeljebb csak azért, hogy ne kelljen lefolytatni a hagyatéki eljárást. Ha viszont ön halálozik el hamarabb, az örökség két egyenlő részre oszlik Mrs. Louisa Bliss, édesanyja húga és Miss Ethel Carpenter, édesanyja barátnője között. De jelen esetben, ugye… A hagyaték értéke kb.… egy pillanat… huszonkétezer font, nagy része értékpapírban fekszik.

– Mikor lehetne…?

– Hamarosan, Mrs .Manning. Egy-két héten belül. Ha az értékpapírokat fel kívánja számolni, forduljon csak hozzám. Természetesen, ha némi készpénzre van szüksége, néhány száz fontot minden további nélkül át tudok utalni önnek.

– Nem, köszönöm – hárította el Vera.

Egy-két héten belül, ízlelgette a szavakat Stanley. Alakulnak a dolgok.

Mennyire elbolondította őket Maud ezzel a záradékkal, csóválta fejét. Helyesebben, majdnem elbolondította. Hm. Mindegy, most már nem számít, történt, ami történt. Eddig minden rendben.

12.

Zöld furgon volt, az egyik oldala sima, a másikon egy rózsakoszorú. Stanley úgy parkolt Mrs. Paterson háza előtt, hogy a rózsakoszorú ne látsszék. Beljebb lökte a virágcsokrokat is, ne kandikáljanak ki az ablakon. Bekopogtatott.

Mrs. Paterson nyitott ajtót. Ethel ládája ott állt mögötte.

– Mr. Smith! Már majdnem lemondtam magáról!

– Nem tudtam előbb jönni – szabadkozott Stanley.

– Itthon van a vejem, segítsen?

Hogy meglássa a virágot.

– Majd csak boldogulok valahogy.

Mennyit kell cipekednie az utóbbi időben! A végén még sérvet kap!

– Tegye rá az unokám babakocsijára, úgy könnyebb lesz.

Stanley szívéről nagy kő esett le: az asszony nem kísérte ki, miközben kigurította a ládát a furgonhoz. A címét sem kérdezte meg, és nem bámult utána a nyitott ajtóból sem.

Az Old Village-be hajtott, a macskaköves sikátorhoz, amely a croughtoni High Street-re vezetett. Ráfordult, fél kerékkel felállt a járdára. Óvatosan körülnézett, aztán hátramászott, hogy megvizsgálja Ethel Carpenter poggyászát.

Feketére festett faláda volt. Nagyon régi lehet, gondolta, talán ezzel a „ládikóval” járta Ethel a munkaadóit. Persze zárva van. Mielőtt eltüntetné, jobb, ha belenéz. A furgon szerszámkészletéből kalapácsot, villáskulcsot vett elő, és a lakatnak esett.

Tíz perc feszegetés után a zár végre engedett. Felnyitotta és belenézett. A téli ruhakupac tetején egy dobozban levelek. Felháborodva olvasta Maud sorait. Jól sejtette, szinte mindegyik levélben őt pocskondiázza. Belegondolni is rossz, mi történt volna, ha rossz kezekbe kerülnek. Elégetni, az a legbiztosabb. Zsebre vágta.

Úgy látszott, esküvői fotójukon és George Kinaway fényképén kívül – melynek hátára valaki ráírta: „Nekem csak ez és a gyűrűd jutott” – a ládában semmi sincs, ami árulkodnék. Eltette a fényképeket is, aztán megnézte a ruhákat, nincs-e bennük Ethel monogramja. Nem volt, de a naftalinszagú gyapjúk közt keze egy kemény, hideg valamibe ütközött.

A láda alján, papír zsebkendőbe csomagolva néhány apró tárgy bújt meg. A hideg valami egy porcelánfigura kiálló könyöke volt. Kibontotta. Pásztorlány bottal és fekete báránnyal. Izgatottan szaggatta le a papírost a többiről: állóóra, desszertestál, ezüst tejszínes kancsó. Stanley, jövendőbeli üzletére gondolva, a Daily Telegraph-ba burkolta őket.

A sárga téglákból emelt gátak közt lustán hömpölygött a csatorna sárgás vize. A zsilipnél pár uszály várakozott, a parton kutyát sétáltatott egy nő. A gátőr kertjében két gyerek játszott. Stanley villámgyorsan felmérte a helyzetet, és úgy döntött, hogy a láda egyelőre marad.

Visszahajtott a virágüzletbe, leadott egy rendelést este tízre, Croughton másik végébe. A tulajdonos szitkozódott, de mérge azonnal elszállt, mihelyt meghallotta, hogy kifutója elvállalja a fuvart. Stanley – félve, hogy egy kitalált név később gyanússá teheti – kelletlenül ugyan, de maga fizette ki a számlát segélyből maradt pénzéből.

Hazament teázni. A ládát a furgonban hagyta, Ethel kincseit ruhásszekrénye mélyébe süllyesztette. A fényképeket és a leveleket pedig elégette a hálószoba kandallójában.

Egész nap zuhogott, de most mintha dézsából öntötték volna, a kövér esőcseppek hangosan doboltak az ablakon. Vera behúzta a függönyöket, lámpát gyújtott, papírt és borítékot vett elő. Leült, és kétségbeesetten nézett a fehér lapra. Milyen bolond is volt! Egész nap a szabadságáról ábrándozott, csak éppen arra nem gondolt, hol fog lakni Brayminsterben. Honnan tudja, miféle szállodák vannak ott? Egyébként sem aludt még szállodában.

Ez is olyan dolog, kesergett, amit mindenki tud, csak ő nem. Nehéz élete volt, mégis sok mindentől megkímélte. Negyvenkét éves, és képtelen megbirkózni olyan feladatokkal, ami másoknak semmiség. Fogalmam sincs, kesergett, mit tennék, ha asztalt kellene foglalnom, színházjegyet vagy repülőjegyet rendelnem, vagy kocsit akarnék venni. Azt se tudom, hogy kezdjek hozzá. Gyerek maradtam.

Más felütné az útikönyvet, a prospektust, írna nekik, vagy egyszerűen felhívná őket. De Vera tudta, sohasem lenne annyi mersze, hogy telefonáljon egy szállodába. Mindez annyira kilátástalan, ilyen vén fejjel tanulja meg, hogyan kell…

De mi van, ha… Hát persze! Hogy ez eddig nem jutott eszébe! Mrs Horton panziója a Seaview Crescenten!

Több mint húsz éve nem volt Brayben. Mrs. Hortont akkor öregnek látta, pedig valamivel fiatalabb lehetett, mint most ő. Hatvan körül járhat. James biztos nem lakik már nála, nem kell attól tartania, hogy összefut vele és meglátja arcán a csalódást. Hol lehet már James…

Kimerítő napja után kissé megnyugodva ült le levelet írni.

Az eső lemosta a forgalmat az utakról, de Stanley makacsul tovább vezetett. A furgon kereke mögött szökőkút támadt, noha csiga-lassúsággal hajtott; az ablaktörlők nem bírtak a szélvédőre záporozó zuhataggal, alig látott.

Égszakadás, gondolta, ez az. Remek szó a keresztrejtvénybe. Hogy is határozná meg? „Eső népmeséi fordulattal”. Nem rossz. „Csak az angyalok varrhatják össze”, mondta hangosan, mintha valami zöldfülűnek magyarázná. A rejtvényszerkesztés neki való munka, és később, ha beindul az üzlet és futja az idejéből, talán talál magának egy ilyen állást. Majd a pénz, a pénz beszél, a pénz megnyit minden ajtót. Pénzért minden kapható.

Ha rajta múlik, ő is ezt az időjárást rendelte volna. Ilyen világvége hangulatban mindenki bezárkózik. Lassan elérte a gáthoz vezető utat, az őrház ablakai be voltak függönyözve. Az eső, bár kitartóan ömlött, a távolból inkább vastag, kavargó ködnek látszott.

Ezúttal senki sem sétáltatott kutyát. A gát mellett két üres uszály horgonyzott, hasukban gyorsan gyűlt a víz. A csatorna is megáradt, sárgás, habzó hullámai az esőcseppek után nyújtózkodtak.

Stanley még sosem látta ilyennek. Valahányszor erre járt, uszályokat, horgászó kölyköket látott a vízen, a part feketéllett a kutyáktól és gazdáiktól. Durva hiba lenne folyónak nevezni ezt a vízcsíkot, amely lombos erdők és dombos tájak helyett szemétégetők, elsatnyult fák közt kanyarog, és ameddig a szem ellát, külvárosok nyomortanyái, félig épült gyárak és pusztuló raktárak népesítik be a környéket.

De ma este az esőfüggöny mindent eltakart. A házak körvonalai eltűntek, halvány lámpáik sorát a gyárak sötét tömege szakította meg. Stanley – talán az eső és az elmosódó fények tették – hirtelen újra otthon érezte magát, a vidéki folyó partján, ahol éjszakánként vastag köd ül a vízre, s ahonnan alig látni a hegyi falvak hunyorgó fényeit.

Nyomasztó honvágy kerítette hatalmába, valami ingerültséggel vegyes honvágy, miközben lassan haladt a parton. Valahányszor a furgon kerekei sárba süllyedtek, összerándult.

Amikor a gátőr házából már nem láthatták, kikapcsolta helyzetjelző lámpáit, és néhány métert sötétben hajtott, minden figyelmét a csatornára összpontosította, egy percre megint saját folyójának hitte. Ha most otthon járna, itt egy éles bal kanyar következnék. Aztán néhány méterrel odébb szétválnak a hegyek, és már látná a falvak hunyorgó fényeit. Csakhogy ez nem a Stour, hanem a croughtoni csatorna, nincs helye az álmodozásnak. Jól nézne ki, ha Ethel ládájával együtt 5 is a folyóban végezné.

A rakpart széléig tolatott, kinyitotta a furgon hátsó ajtaját. Hátramászott, hangosan szidta a zuhogó esőt, és taszigálni kezdte a ládát. Nehezen indult meg a gumipadlón. Stanley megragadta a virágcsokrot, és az utasülésre dobta. Még egy lökés… Lábával a műszerfalnak támaszkodva nekifeszült.

A láda hirtelen kibillent a kocsiból, estében nekiütődött a csatorna falának, és hatalmas csobbanással a vízbe zuhant. Stanleyt az ajtók között érte a felcsapódó víztömeg, mielőtt visszahúzódhatott volna, csuromvíz lett. Hangosan káromkodott.

Az óriási vízgyűrűk lassan távolodtak. Stanley már túl vizes volt ahhoz, hogy esőkabáttal bíbelődjék, lekuporodott a támfalra, és lenézett. Aztán felgyűrte ingujját, és a vízbe nyúlt. Nem érte el a láda tetejét. Ez is megvan, gondolta, és felállt.

Vera, miután feladta a levelet, nagyon bután érezte magát. Húsz év nagy idő, Mrs. Horton el is költözhetett azóta. De a hét közepén brayminsteri postabélyegzővel megérkezett a válasz. Vera emlékkel és újságokkal teli levélre számított, de Mrs. Horton csak annyit írt, hogy örömmel várja Mrs. Manninget, és biztosít számára egy tengerre néző, kényelmes szobát.

Vera anyagi lehetőségeit nem haladta meg az ár. Szabadsága idejére megkapja a fizetését, meg azt a kis jutalékát, amelyet a tisztító nyárra ad. Stanley miatt sem kell aggódnia, hiszen új munkájában nyilván megtalálta a számítását.

– Nem leszel itt, hogy behajtsd Finbow csekkjét – zsörtölődött Stanley, amikor megtudta, mikor megy felesége szabadságra.

– Mr. Finbow egy-két hetet mondott, drágám. A második hét végére pedig már itthon leszek.

Vera szerelmesen nézett férjére, mert eszébe jutott a csodálatos és teljesen váratlan virágcsokor, amit azon az esős éjszakán kapott Stanleytől, amikor olyan sokáig kellett dolgoznia. Bárcsak együtt mehetnének…

– Kiviszlek reggel az állomásra, ha akarod.

– Kedves tőled, drágám.

– Később már lesz saját kocsim is.

– Amit csak akarsz, Stan. Azt hiszem, én egy mosógépet veszek, meg talán egy hűtőt.

– Azért nem kell megőrülni – jegyezte meg Stanley, és beírta keresztrejtvényébe az utolsó szót. „Körmön”. „Ha kap egy fontot, már alattomos.”

– Remélem, megleszel majd egyedül.

– Persze – felelte Stanley.

13.

Otthoni magányában Stanley számot vetett életével, s gratulált magának eddigi sikereihez. Semmit sem rontott el. Maud biztos helyen van, az erika már virágzik a sírján. Néhány hónap múlva talán oda építi a garázst, a Jaguárját fogja tartani benne. Ethel Carpenter egy marék, helyesebben egy urna szürke por, hamvai egy szelencében nyugszanak a meztelen szobor és az esküvői fénykép között a kandallópárkányon. Ruháit és útiládáját a csatorna mélye rejti, műtárgyai, melyeket Stanley megmentett a pusztulástól, a ruhás-szekrényben várják, hogy eladják őket, mihelyt ő meg Pilbeam megnyitják üzletüket.

A tervek szerint találkozott Pilbeammel, a Lockkeeper’s Armsban ünnepelték meg újsütetű kapcsolatukat. Pilbeam kissé elkomorodott, mikor megtudta, hogy barátja tőkéje jelenleg le van kötve, de Stanley úgy gondolta, képes lesz eloszlatni kételyeit. Ha Vera hazajön, s ha Finbow előáll a pénzzel, ami már másfél héten belül várható, kézzelfogható bizonyítékát adhatja majd gazdagságának.

Igen, minden a lehető legjobban megy.

Stanley elment az Old Village-be, közölte a virágossal, hogy nem tartja megfelelőnek a munkát, s miután elengedte füle mellett az ebből következő szemrehányást, sőt néhány sértést, felvette heti fizetését. Átsétált a parkon, cigarettázott, üldögélt az emlékmű lépcsőjén, s bámulta az üzletet, ami nemsokára az övé lesz. Élénk képzelete már olyannak mutatta, amilyen lesz, aranyozott gót betűk díszítik majd a homlokzatot, a kazettás ajtón rézfogantyú, a kirakat tele lesz látszólag eredeti, gyűjteménybe illő darabokkal, az üzletben pedig vásárlók tömege, akik mind meg akarnak szabadulni a pénzüktől.

Az élet csodás.

A Lockkeeper’s pultjánál vett egy fél üveg whiskyt és hat sört. Aztán a folyékony ebéd kellékeivel felszerelkezve hazament, letelepedett az ebédlő heverőjére, amely négy éven át Maud sérthetetlen birodalma volt.

Stanley töltött magának egy vizespohár whiskyt, és anyósa képére emelte, amit Vera akasztott a falra. „A megboldogult egészségére!” Elmosolyodott, bekapcsolta a televíziót, és az jutott eszébe, milyen ritkán nézhette a sporthíreket, mert a zaj zavarta volna Maud délutáni pihenését.

Verának csak egy bőröndje volt, s úgy döntött, busszal megy az állomástól Mrs. Horton-hoz. Egyszerű zöld busz volt, Jamesszel is ilyennel jártak a tengerhez. A tengerparti sétány egyáltalán nem változott. Megvolt az öreg zenepavilon, a helyes kis móló, aztán a sziklák, ahol istác és narancssárga margitvirág nőtt, melynek hosszú latin nevét sosem tudta megjegyezni.

Viszont egyetlen játéktermet vagy pecsenyesütőt sem látott, csak az öreg cukorka- és vattacukorárus standja állt ott, ahol régen, épp egy kislány szaladt oda homokozó vödörrel és lapáttal, egy kislány, akiben Vera felfedezte régi önmagát.

A Seaview Crescent végén szállt le, s úgy érezte, mintha álmodnék. Hihetetlen volt, hogy a haladás és az őrült újítási láz, amely épületeket bont le és emel helyükre újakat, elkerülte Brayminstert. Hihetetlen, pedig ez történt. Dél-Angliában volt, egy nyári szombat délután, s nem hallott gépzenét, hangoskodást, nem látott tülekedőket, turistabuszokat, sőt szamarakat sem látott, amelyek visítozó gyerekeket szoktak hordozni a tengerparton. Vera hallgatta a csendet. A vérbükkön, amely még mindig ott állt a sarki villa kertjében, egy madár dalolt. Június volt, és a madárdalon kívül semmi sem hallatszott.

Lassan sétált végig az utcán, becsengetett a Crescent fogadóba. Mrs. Horton nyitott ajtót, Vera pedig elnémult az ámulattól. A ház belül semmit sem változott. Szótlanul nézte a strandlabdát és a játék ásót, amit egy kisgyerek ott hagyott az esernyőtartó mellett, éppúgy, ahogy ő is otthagyta valamikor a magáét.

– Visszahozza a múltat, igaz-e? – mondta kedvesen Mrs. Horton. – Fáradtnak látszik. Szívesen felkísérem a szobájába, lepihenhet egy kicsit.

– Nem vagyok fáradt – felelte Vera mosolyogva. – Csak nem tudom felfogni, hogyan lehetséges, hogy semmi sem változott.

– Nem szeretjük az új dolgokat Brayben.

– De hogyan tudják elkerülni? Úgy értem, a háború óta minden teljesen megváltozott.

– Tudja, itt vidéken – indult felfelé Mrs. Horton a lépcsőn – szeretünk olyanok maradni, amilyenek vagyunk. Mint Frinton Essexben. Másoknak kell a pénz, de mi nem sokat törődünk vele. Nem engedjük be a kirándulóbuszokat, a városvédő egyesületünk pedig gondoskodik arról, hogy ne építsék be a partot. És van egy jó tanácsunk. Remélem, minden így marad.

– Én is – mondta Vera, miközben Mrs. Horton betessékelte abba a szobába, amelyben valamikor Maud és George lakott.

– Az édesanyja nagyon szerette ezt a szobát. Hogy van a mamája, Mrs. Manning?

– Meghalt.

– Ó, drágám, ez borzasztó! – fürkészte Vera arcát Mrs Horton. – Szörnyű lehetett, egyik csapás a másik után.

Stanley az egész szombat délutánt a heverőn töltötte. Nem volt hozzászokva az italhoz, a whiskytől mély álomba zuhant. A telefon ébresztette föl, de mielőtt fölvehette volna, a csörgés abbamaradt. Tíz perc múlva újból csengetett. Pilbeam volt. Stanley megígérte neki, hogy este nyolckor – Pilbeam szavaival élve – összeröffennek a Lockkeeper’s Armsban, és megbeszélik az üzletet. Stanley megkérdezte tőle, ő telefonált-e az előbb.

– Én ugyan nem, öreg haver. Talán a tőzsdeügynököd.

Nincs kizárva. Hátha az ügyvéd kereste, hogy megmondja, átutalták a pénzt. De nem dolgoznak szombaton. Stanley föl akarta hívni az irodát, de aztán letett róla. Korai lenne.

Kinyitott egy babkonzervet a vacsorájához, és éppen pirítóst sütött, amikor újból csengett a telefon. Vera, gondolta, hogy megmondja, épségben megérkezett, mintha nagyon aggódnék, hogy esetleg kisiklott a vonat.

Felvette a kagylót, és egy lányhangot hallott.

– Mr. Manning? Mr. Stanley Manning?

Finbow titkárnője. Valószínűleg.

– Én vagyok – mondta Stanley nyájasan,

– Még nem találkoztunk, Mr. Manning. A nevem Caroline Snow. Bizonyos Mrs. Huntley adta meg a telefonszámát.

Mrs. Huntley? Mrs. Huntley? Hol is hallotta ezt a nevet? Valami kellemetlen vonatkozásban, biztos volt benne. Stanley nyugtalan lett. Nem a hideg rázta, hanem egyfajta megérzés kerítette hatalmába, mely az eljövendő eseményekre veti árnyékát. Megköszörülte a torkát.

– Mit óhajt?

– Beszélni önnel vagy a feleségével. Egy bizonyos Mrs. Ethel Carpenter után érdeklődnék.

Stanley abba a székbe huppant, melyben Ethel Carpenter ült halála előtt néhány perccel. Feje teljesen üres volt, úgy érezte, képtelen megszólalni.

– Találkozhatnánk? – hallotta a lány hangját. – Ha megengedi, holnap este felkeresném.

Stanley nyikkant egyet, de olyan halkan, hogy ő is alig hallotta.

– Nem jó, de… Nézze, pontosan miről…?

– Akkor ott vagyok nyolckor, és mindent megmagyarázok. Köszönöm, nagyon köszönöm!

– Várjon, ne tegye le… Szeretném, ha valami közelebbi…

Kattanást hallott, aztán búgó hangot.

Remegett, mint amikor ugyanebből a székből felhívta dr. Moxleyt, aki megígérte, hogy eljön. Gondjai, melyek akkor nehezedtek rá, már eltűntek. De eltűntek-e? Érezte, hogy izzad a tenyere, gyorsán a nadrágjába törölte.

Lám, most onnan jön a baj, ahonnan a legkevésbé számított rá. Ethel visszavonultan élt, s Maudon kívül nem volt senkije a világon, roppant valószínűtlennek látszott, hogy lesz valaki, akinek hiányoznék: éppen ezért illett bele gyönyörűen a terveibe. És most tessék. Visszament az ebédlőbe, megitta a whiskyt, de nem kívánta a babot, a dobozzal együtt a szemétládába dobta.

A whisky kissé megnyugtatta, de felkavarta gyomrát. Mi van, ha ez a lány rendőr? Nem valószínű. Hangja fiatal volt, ideges és kíváncsi. Ki a fene lehet ez a Caroline Snow? Hangjából ítélve huszonöt évesnél fiatalabb. Nem lehet Mrs. Huntley ismerőse, hiszen akkor nem mondta volna azt, hogy „egy bizonyos Mrs Huntley”. Talán egy lány, akinek a családjánál Ethel alkalmazásban állt? Nyilván. Bárcsak vette volna a fáradságot, hogy odafigyeljen Maud végeláthatatlan történeteire: hol dolgozott Ethel, és kinél, hogy hívták a gyerekeket. De nem tette. Késő bánat. Minél többet gondolkozott rajta, annál valószínűbbnek látszott, hogy a lány az, akinek gondolja; valami előkelő kisasszony, aki öreg dajkáját keresi. Londonban tölti a vakációját, és a fejébe vette, hogy megsegíti a család öreg bútordarabját. Mrs. Huntley csak annyit mondhatott, hogy Manningék Ethel ismerősei, náluk biztos megtudhat róla valamit. De ha így van, Mrs. Huntley miért nem küldte egyenesen a Green Lanesre?

Nyilvánvalóan erre is lesz valami pofon-egyszerű magyarázat. Mindjárt jobban érezte magát, és elhatározta, hogy megmondja a lánynak, Ethel valami Smithnél lakik, de ő nem tudja a címét. Egy ilyen elkényeztetett úrilány, aki ahhoz van szokva, hogy mindent készen kap, hamarosan megunja az egészet. Böfögött egyet, a keresztrejtvényét kereste, aztán rájött, hogy már megfejtette.

Stanley gyomra még mindig émelygett, amikor elindult a Lockkeeper’s Armsba. Csak egy fontot vitt magával; Verától nem tud kölcsönkérni, és a hátralevő héten saját pénzéből kell gazdálkodnia.

Pilbeam ott volt, és úgy nézett ki, mint aki már órák óta iszik. A sok whiskytől agresszív, piszkálódó hangulatba került.

– A te köröd, vagy nem? – förmedt rá Stanleyre.

El kell ismerni, jó a memóriája. Stanley kelletlenül hozott két dupla whiskyt.

– Na, öreg haver, mikor kapom az első részletet?

– Micsodát? – kérdezte Stanley, akinek még mindig Caroline Snow járt a fejében.

– Na, ne má‘! – verte az asztalt Pilbeam. – Hallottad, nem? A pénzed első részéről van szó, amiről annyit beszéltél!

– Az ügyvédem még nem tudta elküldeni.

– Akkor jobban teszed, ha bemosol egyet neki!

– De már küldi. Egy-két hét, és hozzákezdhetünk.

– Oké. De ne felejtsd el, hogy én borzasztóan türelmetlen ember vagyok. Kibéreltem a helyiséget, az asszony letejelt, de vissza akarja kapni a pénzét, mégpedig gyorsan. Ezt jól vésd az eszedbe.

– Meglesz – mondta Stanley erőtlenül, aztán valamivel határozottabban hozzátette. – A te köröd, ha jól emlékszem!

– Igyunk a csodás jövőre! – harsogta Pilbeam, és elment a két whisky ért.

– Mellesleg – kezdte Stanley még mindig Caroline Snow-ra gondolva, aki lehet rendőr vagy magánnyomozó vagy valami ilyesmi –, mellesleg mutatnék valamit, amit elpasszolhatnánk.

– Ez a beszéd! Mi az?

– Egy állóóra meg valami porcelán.

– Hol van?

– Otthon.

– Mondok én neked valamit – kezdte Pilbeam. – Menjünk oda most, és nézzük meg! Otthon van a feleséged?

– Elutazott.

– És ezt csak most mondod? Akkor nyomás a pulthoz, Stan, öreg fiú, vegyél egy üveg Haiget, csapunk egy görbe estét!

Stanleynek be kellett vallania, hogy nincs több pénze, mire Pilbeam mogorván kijelentette, most az egyszer megveszi ő, de Stanleynek le kell perkálnia a részét, amikor hazaérnek.

Pilbeam rosszkedve a házig tartott, egész úton alig szólalt meg. Ott aztán nyomban hangot adott elégedetlenségének Stanley lakáskörülményeit illetően.

– No – nézett végig már a házban a kopott bútorokon és Vera bekeretezett fényképén most már biztos, hogy van pénzed. Erre a lukra nem sokat költöttéi!

– Fenn van, amit mutatni akarok.

– Menj csak érte, pajtás! Aztán, ha visz-szajössz, könnyíts magadon két fonttal meg negyvenkilenc pennyvel!

– Az is fent van – motyogta Stanley.

Nem tehet mást, Ethel pénzéhez kell nyúlnia. Kinyitotta az 1954-es rejtvénykönyvet, és kivett három bankjegyet a lapjai közül, aztán elővette a csomagokat a szekrényből, és visszament Pilbeamhez, aki már itta a whiskyt Vera egyik sherrys poharából.

– Mi ez a bűz? – kérdezte a pénzt szagolgatva. – Hova dugtad őket? Valami púderes dobozba? Nagy fösvény vagy te, Stan! vágta zsebre az egészet.

– Érdekel?

Pilbeam megnézte a pásztorlányt, a tálat, a kancsót, az órát, és eladhatónak találta őket, de nem becsülte sokra. Aztán feltette a lábát a heverőre, és minden felszólítás nélkül belekezdett élete történetébe.

Élményei bővelkedtek a fordulatokban. Elmesélte a törvénnyel és a szebbik nemmel viselt kalandjait, sikereit, melyeket az utolsó pillanatban mindig megakadályozott valami; De Stanley gondolatai állandóan Caroline Snow körül jártak. Ki lehet? Mit fog kérdezni? Egyedül jön? Stanley ivott, míg feje elnehezült, és amikor Pilbeam odaért meséjében, hogy majdnem feleségül vett egy gazdag özvegyet, aki akár az anyja is lehetett volna, kellemes bódulatba esett.

Az utolsó, amire emlékezni tudott, az volt, hogy Pilbeam azt mondta elmenőben:

– Egy-két napon belül felhívlak.

– Semmi értelme – formálta Stanley a szavakat – a jövő hét előtt.

– Azt csak bízd rám, Stan, öregfiú! Majd bemosok neked egyet, csak hogy tudd, mit kell csinálni az ügynökeiddel!

Dél volt, mire Stanley lekászálódott az ágyról, egész éjjel ruhástul aludt. Pilbeam otthagyta Ethel csomagjait, elvitte viszont az üveget és a visszajárót.

Stanley feje majd szétrepedt, nem bírta az italt. Ügy érezte, mintha valaki a homlokán dörömbölne, ki akarna törni börtönéből.

Ránézett az ételre, lassan öklendezni kezdett. Azért kicsomagolta a húst, amit Vera hagyott neki, és amit tegnap este elfelejtett sós vízbe áztatni. Volt egy kis szaga, nem volt ugyan büdös, de megenni már nem lehet, ha annyira háborog az ember gyomra, mint az övé. Ezt is a bab mellé dobta a szemétbe. Semmit sem kívánt enni. Bevett két aszpirint, és kivánszorgott a kertbe. Mióta felkelt, csak most tűnt fel neki, mennyire meleg van, szokatlanul meleg az évszakhoz képest. Tipikusan olyan nap, gondolta, amikor az újságok csak gutaütésről írnak, az idő járás-jelentésben pedig mást sem hallani, mint hogy megolvad az aszfalt az utakon. A kertben szinte semmi árnyék nem volt. Sehol egy napozó, nézett rosszmájúan át a kerítésen, ahol Macdonaldék fogyasztották vasárnapi ebédjüket a csinos napernyő árnyékában. Van, aki azt se tudja, mihez kezdjen a pénzével, nézett megvetéssel az új kerti bútorra, s undorodva vette észre Mrs. Macdonald bikinijét. Legalább negyvenöt éves, neki kéne tudni legjobban, mit vehet fel, elvégre már tizenöt éves fia van. A fiú, akin csak fürdőnadrág volt, visszanézett Stanleyre, aki jobbnak látta, ha bemegy.

Az ebédlő, amely tegnap este óta zárva volt, s melynek ablakát hét óra óta sütötte a nap, olyan forró volt, mint egy katlan, és Pilbeam szivarjaitól bűzlött. Stanleyt újból elfogta a hányinger, kitántorgott a hűvös konyhába. Kivihetett volna egy széket a betonra, a hátsó ajtó mögé, ahol árnyék volt, de nem akarta, hogy John Blackmore meglássa, még mindig a házát festette és a létráján csücsült. Csinált magának egy csésze teát, és felvitte. Lefeküdt a gyűrött ágyra, szörnyen izzadt, nem tudott aludni. Hét óra múlva itt lesz Caroline Snow.

A kérdések, melyekre számított, már nem kavarták fel annyira, mint előző este. Nehéz volt megértenie, hogyan felhősítheti el boldogságát néhány telefonba mondott szó és Pilbeam jellemének kitárulkozása. Csak néhány napja, hogy gondtalanul ült az emlékmű lépcsőjén.

Végül elbóbiskolt, álmában Maud horkolását hallotta a másik szobából. Csak Blackmore-ék fűnyírója, fedezte fel, amikor felébredt, de a tudat, hogy a természetes hangokat halott anyósának tulajdonította, felizgatta. A halál utáni éjszaka óta ez volt az első ilyen álma. A nap a ház utcai oldalát kezdte sütni, a vastag függönyöket hevítette, sajátos fénnyel árasztva el a hálószobát. Stanley úgy érezte, ruhája hozzátapadt. Már majdnem hat óra volt, amikor felkelt és tiszta inget vett. Lement, visszacsomagolta Ethel tárgyait, és a pohárszékbe rejtette.

Egész nap nem evett semmit, de az ételnek még a gondolata is felkavarta a gyomrát. Mi van, ha elmegy otthonról? Felül a buszra, és megnézi, mit adnak a moziban? Akkor Caroline Snow csak egy üres házat talál, legalább nem jön többet. De Stanley tudta, úgysem menne el. Nem bírná ki, hogy egy másik napra halassza, vagy akár több nappal is eltolja a találkozót, és még tovább kelljen várnia, hogy megtudja, ki ez a Caroline Snow valójában, és mit akar.

Fél nyolckor azon kapta magát, hogy fel-alá mászkál. Ha nem is sokkal, de valamivel hűvösebb volt, a teraszajtót viszont nem nyitotta ki. Macdonaldék még mindig kint voltak, nevetgéltek, labdáztak és John Blackmore-ral évődtek. Mintha attól, hogy nekik semmi dolguk, másnak se lenne! Stanley kényszerítette magát, hogy leüljön, szája szögletében megrándult egy izom.

Mi van, ha magával hozza a férjét, vagy Mrs. Huntleyt, vagy isten ments, egy rendőrt? Most már az állomáson lehet, nézett az órájára, nemsokára felszáll a buszra. Tíz perc és itt lesz. Stanley felment, és kinézett az utcára. Egy lélek sem járt kint, csak egy vállalkozó szellemű tulajdonos mosta a kocsiját. Egy-két héten belül, nyugtatta magát Stanley, én is ezt csinálom majd, a Jaguárom meg a furgonom itt parkolnak majd egymás mellett. Addigra Caroline Snow már csak egy rossz álom lesz…

Különben is, mit árthatnak neki? Ethel Carpenter egy marék hamu, ő pedig még senkiről sem hallott, aki a hamuból megállapítaná, kié volt. Egyébként sem nyúlt hozzá egy ujjal sem. Talán az ő hibája, hogy holtan összeesett a hallban? Megadta neki a végtisztességet, sokkal szebbet, mint amit Mrs. Huntleytól kapott volna, ha ő találja meg a szobájában. Voltaképpen szívességet tett neki. A hamvasztási szertartás rendkívül emelkedett volt, és a maga nemében igazán választékos. Nevetséges, úgy aggódik, mint egy gyilkos!

Nyolc óra öt. Stanley érezte, hogy a szívverése lassacskán megnyugszik, ahogy elmúlik a kritikus óra. Lement, és kinyitotta a teraszajtót. Macdonaldék már összeszedték a kerti székeket meg az idétlen játékaikat. Stanley jobban érezte magát, a fűnyíráshoz is megjött a kedve. Motyogott valamit Black-more üdvözlésére, és kihozta a fészerből a fűnyírót. Kétszer is végighaladt a pázsiton, a nyírott fűszálak a dobozba hulltak.

Stanley felsietett az emeletre, a fűnyírót kint hagyta. Hálószobaablakából a kihalt utcát látta. Még a kocsimosó is végzett és bement. Kellemes, hűvös este. Stanley, noha még sosem fordult elő vele, hogy nyugalmat merítsen a természetből, most mégis úgy érezte, semmi rossz nem történhet egy ilyen derűs, enyhe estén. Az égen egyetlen felhő sem volt, a fények lilák, pasztellszínűek, az árnyak hosszúak és mozdulatlanok. Milyen gyönyörű lesz a pázsit, ha rövidre vágja, széleit is megformázza a hosszú ollóval.

Visszament a kertbe.

A fűnyíró csendesen zümmögött, széles nyomokat hagyva maga mögött. Stanley egyenletesen és módszeresen dolgozott, szerette, ha a pázsitja olyan, mint a kordbársony vagy valami rafinált kötésminta. Az erikák már árnyékban voltak, békésen aludtak a tőzeg és a nyírott fű fölött. Föl, le, föl, le… Öt perc múlva fél kilenc. Milyen bolond is volt, hogy felizgatta magát.

A ház felé tartott, maga előtt tolva a gépet, amikor meglátta Blackmore-t. Mi a fenét kalimpál annyira?

– Hé, szomszéd, magát keresik!

Stanley nyelt egyet.

– Micsoda?

– Egy fiatal lány áll az ajtajában.

– Oké, oké – lihegte Stanley.

Tenyere izzadt, a nadrágjába törölte, és bement az ebédlőbe. Mintha az egész ház csupa csengő volna. Stanley egy pillanatra befogta a fülét. Jobb lenne fölmenni az emeletre, a fejére szorítani egy párnát, és megvárni, amíg elmegy? De Blackmore már látta a lányt, úgyis szólna neki, hogy itthon van…

– Jézusom! – nyöszörgőit Stanley. – Jól van, jól van, megyek már!

A csengő elhallgatott. Ajtót nyitott.

– Mr. Manning? Jó estét kívánok. Caroline Snow vagyok. Sajnálom, hogy elkéstem, de szörnyen nehezen találtam ide.

Stanley némán meredt rá. Egy pillanatra a félelme is elszállt. Nem az ijedség hallgattatta el. Természetesen látott már ehhez foghatót a televízióban, a szépségversenyeken vagy a magazinok címoldalán, amiket Vera hozott haza néha, sőt néha a benzinkúthoz is odaállt egy-egy hasonló. De ez idáig még egyikük sem csengetett a Lanchester Road 61. ajtaján.

– Szörnyű meleg van. Bejöhetek? Igazán köszönöm. Már féltem, hogy zavarok.

– Nem zavar – motyogta Stanley.

Becsukta az ajtót, és bement a lány után az ebédlőbe. Hátulról legalább olyan jó alakja volt, mint elölről. Hosszú szőke haja sűrű aranysátorként borult a vállára. Stanley még sosem látott ilyen egyenes hátat, ilyen formás lábakat; szinte fájt, ha rájuk nézett.

Amikor a lány a szobába ért és feléje fordult, Stanley elcsodálkozott, hogyan hihette azt, hogy hátulról is van ennyire szép. Meglepte bőre bársonyos barnasága. Sokkal sötétebb volt a hajánál. Biztosan svéd, vagy valami északi szépség, gondolta erőtlenül. Tekintete tengerzöld szempárba ütközött, amely nyugodt volt és hűvös, mint az északi tengerek, orrát bódító parfümillat csapta meg.

– Hozhatok egy csésze teát?

– Remek ötlet!

Stanley kiment a konyhába, vizet melegített. Nem az arca szépségén ütközött meg annyira. Ügy érezte, valahol már látta ezt az arcot. Nem is olyan rég. Vagy ha nem ezt, hát egy másikat, ami nagyon hasonlít hozzá, bár mintha az más lett volna, valahogy, gyengébb kiadású. Filmen látta? Vagy újságban? Nem tudta eldönteni.

– Szeretném megmagyarázni – kezdte Caroline Snow, amikor Stanley visszatért hozzá –, miért jöttem ide.

– Kíváncsian hallgatom.

– Megértem. De úgy éreztem, képtelen vagyok ilyen… személyes és bizalmas dologról telefonon beszélni. Azt hiszem, forr a víz.

Stanley felállt és kiment a konyhába. Ügy tervezte, udvarias és tapintatos lesz, de amikor visszatért, önkéntelenül is kitört belőle:

– Ki maga?

– Igen, ez a dolog kényes oldala – moso-lyodott el a lány. – Legjobb, ha túlesünk rajta. Ethel Carpenter unokája vagyok.

14.

– Az lehetetlen – hökkent meg Stanley. – Hiszen nem is volt férjnél.

– Tudom, de tizenhét éves korában született egy gyereke.

Stanley, aki érkezése óta szájtátva hallgatta Caroline Snow-t, most megnedvesítette ajkát. Végül nagy nehezen megszólalt.

– Most, hogy mondja, már emlékszem. Bizonyára mondta a feleségem.

– Azt hiszem, jobb, ha mindjárt az elején kezdem.

– Ahogy gondolja – hagyta rá Stanley. Jöjjön, aminek jönnie kell. – Csak előbb behozom a teát.

Az unokája, gondolta keserűen, és kitöltötte a lobogó vizet. Legalább olyan rossz, mint egy rendőr.

A lány rámosolygott. Stanley most már nem találta olyan csinosnak, mosolygás közben látszott, hogy szabálytalan a fogsora. Sokkal jobban hasonlított Ethel Carpenterre így, és Stanley most már tudta, kire is emlékeztette őt ez az arc.

– Hát akkor hallgatom.

– A családom Gloucesterben él – kezdte Caroline Snow –, de én Londonban járok iskolába. Tanár leszek, most vagyok másodéves. Ebben a félévben egy speciális kollégiumot kellett választanunk: görög mitológiát vagy genealógiát. Én az utóbbit választottam.

Stanley gyanakodva nézett rá. Pontosan tudta mi az a genealógia, kedvenc időtöltése ugyanis hatalmas szókinccsel ajándékozta meg. Különben is imádta a szavakat. De nem értette, mi köze a genealógiának az iskolásokhoz, akiket olvasni meg írni kell megtanítani, és kíváncsi volt, igazat mond-e a lány.

– Ha tudtam volna, milyen nagy fába vágom a fejszém, inkább a mitológiát választom. Az előadónk azt akarja, mindnyájan készítsük el a családfánkat, mind az anyai, mind az apai ágon. Tud követni?

– Hát persze – jelentette ki Stanley sértődötten –, nem vagyok én hülye!

– Nem úgy értettem. Csak egy kicsit bonyolult. Szóval, a papa családfáját könnyű volt elkészíteni, mert az ősei mind egy Gloucester melletti faluból származnak, a plébánia anyakönyvében pedig minden adatot megtaláltam. Egykettőre elkészültem vele. Aztán következett volna anyué. Nagyon tartózkodó volt, és egyáltalán nem segített. Ami meglepő tőle. Csodálatos asszony, remek anya. Biztosan maga is imádná!

– Kétségtelen.

Mikor tér már a lényegre? A csodálatos és imádni való anyucira volt kíváncsi a legkevésbé, már most ki nem állhatta.

Caroline Snow keresztbe rakta formás lábait, és cigarettára gyújtott. Stanley egyre türelmetlenebb lett, szúrós szemmel nézett a csomagra, amely visszavándorolt a lány táskájába.

– Hogy rövidebbre fogjam, sokáig nyaggattam anyut, mire kibökte. Elárulta, hogy törvénytelen gyerek. Én mindig úgy tudtam, hogy szülei meghaltak, ezért nevelkedett árvaházban, de azután bevallotta, hogy ezt csak úgy mondta. Az igazság az, hogy a mamája még mindig él, de apjáról azóta sem tud semmit. Később aztán kiszedtem belőle az egészet.

Az ő édesanyja Ethel Carpenter, egy cselédlány, aki tizenhét éves korában hozta a világra. A mamámat Ethel nagynénje nevelte hétéves koráig, aztán a nagynéni férjhez ment, az új nagybácsi pedig árvaházba adta anyut. Hát nem szörnyű? Anyu sosem találkozott a saját édesanyjával, és a rokonai közül éveken át csak az unokatestvérét ismerte, aki néha meglátogatta. Tulajdonképpen ő csak Ethel unokaöccse volt, de nagyon kedves volt anyuhoz.

Anyunak, hál’istennek, jó feje volt, főiskolára járt – ugyanoda, ahová most én –, és amikor Gloucesterben tanított, megismerkedett apuval, és feleségül ment hozzá, azóta is boldogan élnek. De azért nagyon szomorú történet, nem?

– De – nézte Stanley a lány ujjait, amikor elnyomta a cigarettáját. – Csak azt nem tudom, hova akar kilyukadni?

– Lelkifurdalásom lett a nagymamám miatt – magyarázta Caroline Snow. – Tudja, nagyon furcsa érzés ez. Anyu sohasem kereste. Gondolom, attól félt, mindkettejüket megviselné a találkozás. De én mindenképpen meg akarom keresni. Gondoljon csak bele, Mr. Manning, mit jelentene egy szegény, magányos öregasszony számára, ha megtudja, hogy egész családja van’

Stanley meg tudta érteni anyuci érzéseit, habár Mr. Snow-val sokkal inkább együtt érzett. Jól is néz ki, gondolta, az ember oltár elé vezet egy árvát, aztán ötvenéves korában nyakába szakad egy anyós. Ráadásul még pénzébe is kerül. Ha én lennék az ő helyében, gondolta Stanley, jól elfenekelném a lányomat. A hülye kis kurva.

– Ha kíváncsi a véleményemre, én nem keresném. Napnál is világosabb – kezdte magyarázni Stanley –, hogy minden követ megmozgatott volna, ha a családjára vágyik. – Ez az, gondolta, így legalább tesz valamit ezért a szerencsétlen Snow-ért, egyszersmind egérutat is nyer. Belemelegedett. – Szeretné elfeledni a múltját, ez nyilvánvaló. Volna szíve felhánytorgatni a szégyenét? Nem, nem, hagyja csak békén! Lefogadom, az édesapja ugyanezt mondaná. Szerintem minden úgy van jól, ahogy van.

– Ebben nincs igaza – jegyezte meg hűvösen a lány. – Csak az újságot kell elolvasnia, és máris megtudja, milyen szörnyű probléma az öregeké, milyen magányos némelyikük, mennyire társtalanok. Sohasem bocsátanám meg magamnak, ha most feladnám – elmosolyodott, tekintete megenyhült. – Különben ezt maga sem gondolja komolyan. Mrs. Huntleytól tudom, hogy ön is együtt élt az anyósával, négy éven át gondoskodott róla. Nem hagyta magára. És most, hogy meghalt, semmivel sem vádolhatja magát. Márpedig én sem akarok szemrehányást tenni magamnak.

Stanleynek egy pillanatra elállt a lélegzete ettől a kis szónoklattól. Gyanakodva nézett a lányra. Határozottságát képtelen volt összeegyeztetni az ártatlanságával. Megköszörülte a torkát.

– Hogyan jutott el Mrs. Huntleyhoz?

– Az unokatestvér, aki annak idején anyuhoz járt az árvaházba, még él, habár már nagyon öreg. Először őt kerestem fel, tőle tudtam meg, hogy már régen nem látta a nagymamámat, de elmondta, hogy utoljára Kilbride-éknál lakott, őket megtaláltam, és tőlük tudom, hogy a nagymamám Mrs. Huntley-hoz költözött.

— És ő hozzánk küldte magát?

– Azt mondta, önök tudni fogják, hol van a nagymamám, mivel ő meg Mrs. Kinaway jó barátnők voltak. Azt is mondta, hogy a nagymamám önökhöz készült, de aztán meggondolta magát, és most Croughtonban lakik, bizonyos Mrs. Patersonnál, de elfelejtette a címét. Az jutott eszembe… arra gondoltam, ha megadná nekem azt a címet, elmennék hozzá és bemutatkoznék… Jaj, szörnyen izgatott vagyok! Képzelje csak el, Mr. Manning, mit szól majd a nagymamám, ha meglát! Megmondom neki, hogy soha többé nem lesz egyedül! Nagy házunk van Gloucesterben, rábeszélném a papát, hogy a padlásteret alakíttassa át neki. Én magam vinném haza, és megmutatnám neki új otthonát, szeretném akkor látni az arcát.

Én meg a papáét – gondolta Stanley. Szerencsétlen. Ez a hülye kis dög teszi tönkre az életét. Feljön Londonba, a főiskolára, az apja meg tűrje otthon, hogy Ethel zörög a botjával, egész nap enni akar és kisajátítja magának a tévét. Szegény ördög, méltatlankodott. Saját feladatának érezte, hogy megakadályozza az ilyesmit… Annyira fel volt háborodva, hogy eszébe sem jutott, lehetetlen, hogy Snow-ék házát leigázza egy anyós. Azután hirtelen ráébredt a képtelenségre. Ethel halott, földi maradványai tőlük tizenöt lábnyira vannak a kandallópárkányon. Teljesen mindegy, mit akar Caroline Snow, hová, kihez megy, Ethel eltűnt a föld színéről.

– Mrs. Paterson címe Green Lanes 52., de nem hiszem, hogy ott találja a nagymamáját. A feleségem szerint valahol máshol vett ki szobát.

Caroline Snow leírta a címet.

– Nagyon köszönöm – hálálkodott. – Biztos vagyok benne, hogy most már megtalálom. De azért furcsa, hogy Mrs. Huntley-nak azt mondta, hogy idejön, aztán hirtelen meggondolta magát, nem?

– Ha majd annyira ismeri az öregeket, mint én, nem fog meglepődni, viselkedjenek bármilyen furcsán is.

A lány felállt. Kicsit szomorkásán nézett Stanleyre, mintha alábbhagyott volna lelkesedése, aztán alaposan megnézte magát a tükörben.

– Kíváncsi vagyok, hasonlítok-e rá egyáltalán? Én anyura ütöttem, anyu pedig valószínűleg hasonlít rá.

– Igen, egy kicsit – mondta Stanley.

Caroline Snow megpördült.

– Szóval ismeri? Mikor látta?

Stanley legszívesebben leharapta volna a nyelvét.

– Ott volt az esküvőnkön – motyogta.

– Vagy úgy… – vette fel a táskáját. – Majd értesítem, ha megtudok valamit – búcsúzott, Stanley pedig az ajtóig kísérte.

Stanley a hálószobaablakból figyelte távolodó alakját. Valahol egyszer azt olvasta, a legtöbb dolog, amitől félünk, sosem következik be. Mennyire igaz! Amikor szem elől vesztette a lányt, kiment a kertbe, és befejezte a fűnyírást, közben egy régi dallamot fütyörészett, Tennyson Mentáját, de erre csak később jött rá.

Vera jól érezte magát. Találkozott néhány kedves emberrel, egy vele egykorú házaspárral, akik szintén Mrs. Hortonnál szálltak meg. Ragaszkodtak hozzá, hogy autójukkal magukkal vigyék a Beach Head tengerpartjára és az Arundel-kastélyba; nagyokat nevettek Vera szabadkozásán, hogy nem akar zavarni, megkérdezték tőle, azt hiszi-e, hogy nászúton vannak. Hívták az asztalukhoz is, de Vera a világért se ült volna oda. Egyedül evett az ablaknál, a fürdőzőket figyelte, akik a strandról feljöttek. Jó étvággyal evett, élvezett minden falatot, mert nem neki kellett főzni.

Csak egy dolog zavarta: sem újdonsült barátai, Goodwinék, sem Mrs. Horton nem érdeklődött Stanley felől, hogy hol van és miért nem jött vele. Vera neheztelt is emiatt. Kénytelen volt arra gondolni, hogy Maud, amikor még Braybe járt nyaralni, telebeszélte Mrs. Horton fejét Stanley viselt dolgaival. Ha így akarják, hát legyen így, gondolta Vera. Semmi kényszert nem érzett, hogy beszéljen róla. Most, hogy távol voltak egymástól, alig gondolt rá, és ettől olyan bűntudatot érzett, hogy nap, mint nap küldött neki egy képeslapot.

Mrs. Goodwin egy esős délután, amikor nem tudott magával mit kezdeni, felcipelte a hálószobájába. Megmosta és berakta a haját, kikészítette az arcát, s míg arra várt, hogy megszáradjon a haja, majd egy tenyérnyit felhajtott a kék-fehér pöttyös ruhájából.

– Gyönyörű lábad van. Miért nem mutogatod?

– Az én koromban?

– Az élet negyven után kezdődik, drágám. Hidd el, tíz évet fiatalodsz, mire végzünk.

Tényleg. Vera zavartan csodálta új önmagát, szálló, aranybarna haját, világoskék szemhéját és rózsaszín ajkát, melyet Mrs. Goodwin alkotott. A ruha alig takarta a térdét. Lement vacsorázni, szinte félmeztelennek érezte magát, s távol a többi vendégtől, félreeső asztalához ült.

A második fogásra várt, mikor belépett egy férfi, és körbejárta a helyiséget. Nyilván keresett valakit. Vera az ablakban nézte a tükörképét, s annyira elmerült a látványban, hogy csaknem szörnyethalt az ijedségtől, amikor egy kéz érintette meg a vállát. Riadtan nézett fel.

Számára teljesen ismeretlen férfi állt előtte; magas, szőke, de már őszülő, feltűnően sovány arcú férfi volt, átható pillantása szinte szúrt. Vera elpirult. Biztosan rosszul csinált valamit. Talán elfelejtett fizetni a nyugágyért…

– Már megbocsát… – rebegte. – Azt hiszem…

A férfi rámosolygott. Sokkal fiatalabbnak látszott így.

– Helló, Vera!

– Nem hiszem, hogy ismerjük egymást.

– Dehogyisnem ismerjük. Tudom, hogy megváltoztam, te viszont nem, legalábbis nagyon nem. Bárhol megismernélek. Leülhetek?

– Tessék.

A férfi közelebb húzott egy széket, és cigarettával kínálta. Vera megrázta a fejét.

– A nagynéném mondta, hogy itt vagy. Már tegnap akartam jönni, de nem is tudom… Valahogy restelltem. Olyan régen volt. Hogy vagy?

Vera érezte, hogy szétárad benne a nyugalom.

– Köszönöm, James. Remekül. Örülök, hogy látlak.

– El sem tudod képzelni, én mennyire örülök – mosolygott James Horton.

15.

Ahogy telt a hét, Stanley félelme fokozatosan elszállt. Az első éjszakákon még a telefon mellett ült, keresztrejtvénnyel a kezében, és Caroline Snow hívását várta. De senki sem kereste. Ráadásul a külvilágból sem érkezett hír, kivéve Vera képeslapjait. Azt írja, jól érzi magát, megismerkedett néhány kedves emberrel, velük járkál ide-oda, mindennap. Stanley bosszúsággal vegyes keserűséggel gondolt rá.

Ha hazajön, indulhat is Finbow-hoz, és kiszedheti belőle anyja pénzét. Fene nagy disznóság az ügyvédektől, hogy mások jogos örökségén hetekig kotlának.

– Hogy van a fejed, Stan? – csörgetett rá kedden Pilbeam.

– Semmi baja a fejemnek – felelte Stanley.

– De vasárnap reggel volt, lefogadom! Csak néhány pohárka, és már padlót is fogtál!

– Megmondtam, hogy nem érdemes ezen a héten telefonálnod. Kedden kapom meg a pénzt. Világosan megmondtam.

– Nekem ugyan nem, öreg harcos. De legyen. Tehát kedden?

– Mérget vehetsz rá.

– Örülök, hogy ezt hallom, Stan. Ma egész nap házaltam, van kölcsönbe egy teherautóm és magadhoz nyúlsz, ha meglátod, miket szedtem össze!

Pilbeamben az a furcsa, gondolta Stanley, hogy puszta hangja is felidézi az egész embert, a pisze orrát, a virsliujját, mindent.

– Mit szólnál egy pohárkához holnap este a Lockkeeper’s-ben, csak hogy bepillanthassak anyagi helyzetedbe?

Stanley kénytelen volt beleegyezni. Pilbeam, egészen tiszta képet fog kapni anyagi helyzetéről, arról a tíz shillingről, ami a múltkori cech után megmaradt.

Másnap, amikor elindult, Macdonaldék háza előtt kész csődületet talált. Ott volt az egész Macdonald család és Blackmore meg a felesége, mindannyian Fred Macdonald új kocsiját csodálták. Szó nélkül átvágott volna rajtuk, ha a Macdonald fiú, Michael hadonászva útját nem állja.

– Nézze, Mr. Manning, mit hozott a papám!

– Nagyon szép.

Már ment volna tovább, de nem engedték. Macdonald kiszállt, és megkérte Stanleyt, üljön be, győződjék meg róla személyesen, milyen remek helyen van az automata sebességváltó. Stanley hamarjában semmi mentséget nem talált, duzzogva beült, és a műszerfalra pillantott.

– Nincs több kuplungolás a dugóban! – lelkendezett Macdonald. – Kényelmes, mi? Csak egy bajom van vele. Attól félek, elalszom a volán mögött ebben a puha ülésben.

A két asszony egyfolytában az autó körül sündörgött, be nem állt a szájuk; hogy csillog a karosszéria, mennyi minden fér a csomagtartójába, milyen fényes a krómozás. Mrs. Macdonald arca ragyogott a büszkeségtől. Na várjatok csak, gondolta Stanley, kaptok ti még epesorvadást a sárga irigységtől, ha meglátjátok a Jaguáromat. Mi ez a konzervdoboz ahhoz képest?

– A visszapillantó is automata, érintésre állítható – dugta be fejét Macdonald az ablakon.

Stanley kipróbálta, lejjebb állította egy centivel, és belenézett. Meghűlt benne a vér. A High Streetről Caroline Snow-t látta közeledni a háza felé. Nagy, kerek napszemüveget viselt, szoknyája legalább egy tenyérnyivel rövidebb, mint a vasárnapi. Stanley maga elé nézett, zavarában gombokat csavart el és meghúzott néhány kart. Az egyik vizet fecskendezett a szélvédőre.

– Mit csinál, ember? – szólt rá ijedten Mrs. Macdonald. Most kereshetem a szarvasbőrt, hogy letöröljem. Különben is – nézett gonoszul Stanley arcába –, látogatója van.

Stanley nagyon lassan szállt ki, nem nézett hátra.

– Ha nincs itthon a macska, cincognak az egerek, mi, öregfiú? – veregette meg Stanley vállát Macdonald. – Kitűnő az ízlése, ha szabad megjegyeznem.

– Nem tudom, miről beszél – motyogta Stanley.

Hat szempár nézett rá. A gyerekek kíváncsian, az asszonyok felháborodva, a férfiak leplezetlen irigységgel. John Blackmore elvigyorodott és rákacsintott.

– Bocsánat – mondta Stanley –, mennem kell.

Caroline Snow felé tartott, aki az ajtóban várta. Háta mögött még hallotta Mrs. Blackmore hangját: „Undorító!”

– Muszáj volt benéznem, Mr. Manning. Remélem, nem zavarok.

Áporodott szag terjengett a házban. Stanley kinyitotta a teraszajtót. A lány utánament.

– Leülhetnénk a kertbe? Szörnyű meleg van. És az ön kertje olyan csodás.

– Nincs sok időm – nézett az órájára Stanley. – Fél hétkor randevúm van.

– Eljöttem önhöz – kezdte a lány, észre sem véve az előbbi megjegyzést –, mert… mert ön nagyon kedves volt hozzám vasárnap, és ön az egyetlen férfi, akivel ezt meg tudom beszélni. Tudja, gyerekkorom óta apás vagyok, de a papa most olyan messze van.

Majd leszek én a papád, gondolta buzgón Stanley, és teljesen megfeledkezett Pilbeam-ről.

– Miben lehetek a segítségére, Miss Snow?

– Jártam Mrs. Patersonnál, azt mondta, Miss Ethel… na, hogy a nagymamám bizonyos Mr Smithnél vett ki szobát, de a címét nem tudja. Az iskola kedden kezdődik, nekem pedig előtte haza kell mennem, ezért arra gondoltam… a nagymamám biztosan meglátogatja önöket valamikor. Arra gondoltam, ha volna olyan kedves megmondani neki, hogy kerestem, és arra is megkérném, írjon nekem egy levelet. Ha visszajövök Londonba, majd meglátogatom.

– Kérem, semmi akadálya.

Hát persze hogy megteszi. Megírhatja neki, hogy találkozott Ethellel, de újabb helyre költözött, vagy azt is megmondhatja, hogy Ethel egyszerűen nem akar találkozni a családjával. Hirtelen megszállta az ihlet. Bizalmasan, ahogyan csak tőle telt, némi atyai színezetet csempészve a hangjába, megszólalt.

– Miért nem kéri ki édesapja tanácsát? Tud ő erről az egészről egyáltalán?

– Nem. A szüleim csak annyit tudnak, hogy a nagymamám nevét kutatom a családfához.

Remek! Erre számított! Maga elé képzelte Snow elképedt arcát, amikor tudomást szerez erről az anyóskutatási akcióról, és megkönnyebbülését, amikor megtudja, hogy nem sikerült.

– A papája már sok mindent megélt, tudni fogja, mi a teendő. – Biztosan tudja majd, gondolta Stanley, ha nem hülye. – Az is lehet, hogy rosszulesik neki, hogy mindez a tudta nélkül történik. Végül is az anyósáról van szó. Elképzelhető…

– Ó, nem, a papa csodálatos ember. Fantasztikus szociális felelősségtudattal rendelkezik. Képtelen volna azzal a gondolattal élni…

– Egészen biztos ebben, Miss Snow? – húzódott közelebb Stanley. – Én biztos vagyok benne, hogy az édesapját érdekelni fogja mindaz, amit nekem elmondott, de a további nyomozást feltehetően ő maga akarja elvégezni. Ráadásul a szülei úgy érezhetik, a nagymamájának joga van ahhoz, hogy visszavonultan éljen, ha ezt akarja, márpedig nagyon úgy néz ki, hogy ezt akarja. Nem hinném, hogy édesapjának ínyére lenne, hogy maga zaklatja az embereket és potyára mozgósítja a rendőrséget.

– Lehet, hogy igaza van – hajlott a szóra Caroline Snow. – ön teljesen más megvilágításba helyezi a dolgokat. Csak most jutott eszembe valami. Egyszer, évekkel ezelőtt, még kislány koromban egy cigányasszony kopogtatott be hozzám, anyu épp nem volt otthon. Adtam neki néhány ruhát, és megkínáltam egy csésze teával. Amikor papa megtudta, szörnyű nagy botrányt csapott. Szerinte az ilyen emberekről az államnak kellene gondoskodnia, neki épp elég pénzébe kerül a saját családja is.

Fantasztikus szociális felelősségtudat! Stanley csaknem felkacagott.

– Természetesen a helyzet nem ugyanaz, de elgondolkodtató. Azt hiszem, valóban meg kéne kérdeznem papát, mielőtt bármit teszek. Köszönöm a kedvességét, Mr. Manning – állt fel a lány. – Biztos vagyok benne, hogy ön jót akar. Semmit sem teszek, míg nem beszélek a papával – nyújtotta kezét. – Lehet, hogy most miattam késik el a találkozójáról?

– Jobb későn, mint soha – mondta vidáman Stanley. – Elkísérem egy darabon.

Együtt mentek ki a házból. John Blackmo-re, aki éppen a sövényét nyírta, újabb kacsintással üdvözölte Stanleyt. Stanley az időjárásról beszélt, az autóról, amit nemsokára megvesz, és az üzleti életről, hogy elterelje a lány figyelmét Ethel Carpenterről.

– Csak tudnám, miért gondolok annyit mostanában arra, hogy valami szörnyűség történt vele? Talán mert Mrs. Huntley szerint legalább huszonöt kilót vitt magával.

– Higgye el, boldogan él valahol, és fittyet hány a világra – nyugtatta Stanley.

Caroline Snow elmosolyodott, és ez felidézte Ethelt, ahogy a kapu előtt állt. Megkapta Snow címét, aztán barátságosan elbúcsúztak egymástól.

Ö is eltűnt az életemből, gondolta Stanley. Buszra nem volt pénze, így kénytelen volt elgyalogolni a Lockkeeper’s Armsig. Útja a bolt előtt vezetett; ajtaja még mindig be volt deszkázva, de az ügynökség feliratát már levették.

Pilbeam nem volt egyedül, baráti társaság vette körül, egytől egyig szemlátomást igazi nagymenők. Egyiket sem mutatta be Stanley-nek, otthagyta őket, és félrevonult vele. Stanley ettől, noha maga sem tudta, miért, kicsit elbizonytalanodott.

Nem kérdezte, mit kér Pilbeam, letett két korsó sört az asztalra, és néhány ügyetlen kifogás kíséretében vázolta anyagi helyzetét.

– Akkor hát a jövő héten – zárta le a témát Pilbeam. – De a jövő héten gondod legyen rá!

Vera elképzelései csak részben bizonyultak helyesnek. James Horton a Barclay’s Bank brayminsteri fiókjának igazgatója volt, jómódban élt, hiszen apjától és nagybátyjától is örökölt, valóban szép házban lakott; de sem negyven-egynéhány éves felesége, sem tizenéves gyermeke nem volt. Feleségét öt éve vesztette el, rákban halt meg, egy fiú maradt utána, aki egyetemre jár.

– Rossz lehet neked egyedül, James – szánakozott Vera utolsó este a Metropol Szálló halijában, ahová beültek egy italra.

– Néha nagyon.

– Sohasem gondoltál még arra, hogy újból megnősülj?

– Mostanáig nem – sütötte le szemét a férfi. – Tudod, Vera, nagyon bánt, hogy szinte minden este együtt voltunk, persze legtöbbször Goodwinék is velünk voltak,
de…szóval én semmit sem tudok rólad. Annyit beszéltem magamról, jóformán nem is hagytalak szóhoz jutni. Azt hiszem, nagyon önző lehettem.

– Ugyan már, örülök, hogy megtudtam, mi minden történt veled.

– Gondolom, a magány teszi, hogy annyit beszélek. De biztos tudod te is, hisz legalább annyit vagy egyedül, mint én.

– Ezt hogy érted? – nézett rá Vera zavartan.

– De hisz ugyanaz a csapás ért mindkettőnket, nem? Te is özvegy vagy, én is özvegy vagyok, neked nincs gyereked, nekem van, de…

– James – tagolta Vera a szavakat miből gondolod, hogy özvegy vagyok?

A férfi elsápadt, dadogni kezdett.

– Azt mondta a nagynéném, hogy… egyedül érkeztél, és sosem…

– Azt hiszem, Mrs. Horton téved. Nem vagyok özvegy. A férjem egyszerűen nem tudott eljönni. Ö, Istenem, most már sok mindent értek.

– Úgy érted, együtt élsz a férjeddel? Hogy te meg a férjed…

– Természetesen. Holnap megyek haza.

– Értem – hajtotta le fejét a férfi. – Borzasztó bután viselkedtem.

16.

Vera képeslapjai ott voltak a kandallópárkányon, szemlátomást a váza mögött, olvasatlanul. Verát ez vérig sértette, ráadásul Stanley meg sem kérdezte, hogy érezte magát.

– Mi van a munkáddal?

– Felmondtam, ha tudni akarod. Régiséggel fogok kereskedni. Rakás pénzt lehet belőle csinálni, a társammal veszünk egy üzletet az Old Village-ben.

– A társaddal? – húzta fel a szemöldökét Vera. – Miféle társsal, Stan? Ki az, és honnan ismered?

Vera tekintetében akkora rémület volt, hogy Stanley jobbnak látta elhallgatni, Pilbeamet az utcán szedte fel, és egy kocsmában beszélték meg a részleteket. Különben minek mondaná meg az igazat, ha egy hazugság is megteszi?

– Egy közös barátunkon keresztül – felelte sokat sejtetően. – Az egyik ügyfelem adta meg neki a nevem, még a garázsból.

Tudta, hogy Vera nem hisz neki, de ezzel mit sem törődött. Rosszkedvű volt. Két órával azelőtt, hogy Vera hazaért volna, felhívta az ügyvédet, és megtudta a titkárnőtől, hogy Mr. Finbow sürgősen beszélni kíván Mrs. Manninggel egy bizonyos dolgot illetően, melyet levélben is megírt, s amit legkésőbb hétfőn megkapnak. Újabb haladék. A jó Isten tudja, mit szól majd Pilbeam, ha a pénz kedd estére nem lesz ott a Lockkeeper’s-ben.

– Van ennek az embernek pénze? – tapintott a lényegre Vera.

– Ne viccelj már! – fölényeskedett Stanley. – Majd felveti a pénz! Csak nem gondolod, hogy egy szegény ördöggel társulok?

– Nem tudom, mit gondoljak, Stan. De hogy én jobban értek az üzlethez, mint te, az biztos. Ígérd meg, hogy nem csinálsz semmi szamárságot.

Stanley nem felelt. Mindig az a levél járt a fejében, s minél többet gondolt rá, annál többször rándult meg a szemhéja. Rosszul aludt az elmúlt éjjel, álmában Mauddal beszélgetett. Maud kijelentette, hogy még nem végzett vele, mert a végrendelet záradéka Stanley minden lehetséges üzleti tevékenységét megtiltja, s megkérte Mr. Finbow-t, hogy ezt az akaratát halála után érvényesítse.

Mikor Vera hozott neki egy csésze teát én hangosan felolvasta a levelet, azért mégsem háborodott fel annyira.

„Tisztelt Mrs. Manning,
hivatkozásul örökségére, amely korábban néhai Mrs. Kinaway tulajdonát képezte, felvettem a kapcsolatot az elhunyt tőzsdeügynökeivel. Tekintettel az elmúlt napokban bekövetkezett árfolyamesésre, kötelességemnek érzem tudatni önnel, hogy a magam részéről nem tanácsolnám néhai édesanyja értékpapírokba fektetett vagyonának azonnali eladását. Értesüléseim szerint az árfolyam néhány héten belül emelkedni fog, ami megfelelő alkalmat nyújt az értékesítésre.

Valószínűnek tartom, hogy a kérdés részleteit rövid időn belül tisztázni kívánja velem. Szeretném hangsúlyozni, hogy amennyiben a fentiek ellenére úgy dönt, hogy a részvényeket mégis eladja, természetesen azonnal értesítem néhai édesanyja tőzsdeügynökét. Várom mielőbbi hívását.

Tisztelettel

Charles H. Finbow”

– Nagyon remélem, hogy megbízható ember ez a Finbow, és nem szórakozik a pénzünkkel. Megmondhatod neki, hogy azonnal adja el!

– Ugyan, drágám, ne csacsiskodj! – csitította Vera. – Mr. Finbow csak a mi érdekeinket nézi. Ha pár hetet várunk, százasokkal többet kaphatunk azokért az értékpapírokért.

– Azt már nem! – állt fel Stanley. – Nekünk most kell az a pénz, eleget vártunk rá! Még ma odamész, igen?

Stanley maga elé képzelte Pilbeam arcát, amikor megkéri, várjon még pár hetet. Akkor biztos, hogy fuccs az egésznek.

– Az lehetetlen, Stan. Doris ma szabadnapos, ebédelni sem tudok.

– Ha te nem mész el, elmegyek én – ült vissza Stanley. – Egyedül is kiszedem belőle a pénzt, még ha orrba kell vágnom érte, akkor is!

– Majd meglátom, mit tehetek – sóhajtott Vera.

Stanley egyedül maradt, fel-alá járkált és izzadt. Pénteken megígérte Pilbeamnek, hogy pénzt ad egy teherautóra, a bolt berendezésére és árura. Muszáj, hogy Finbow előrukkoljon valamennyivel. Ugrált a szeme, hogy megnyugtassa magát, a keresztrejtvényhez menekült.

Éppen a vízszintes huszonhatot írta be — „kellemetlen desszert” (tizenegy betű): „FEKETELEVES” –, amikor éles, bántó hangon megszólalt a csengő.

Stanley sosem nyitott ajtót azonnal, ahogy mások szokták. Előbb eltöprengett rajta, vajon érdemes-e kinyitnia egyáltalán. Most is átlopódzott az utcai szobába, és a függönyt fellebbentve kikukucskált. Pilbeam állt az ajtó előtt egy nagydarab, huszonéves fickóval, akiben Stanley azonnal felismerte Pilbeam szekértolóinak egyikét, péntek este ő is ott volt a kocsmában.

Stanley visszaengedte a függönyt, de már későn, Pilbeam tekintete találkozott az övével. Nem volt mit tenni, ajtót kellett nyitnia. Pilbeam rögtön az ajtórésbe tette a lábát, akár egy rámenős ügynök.

Nem mutatta be a másikat, Stanley nem is várta. Mindannyian tudták, miért van itt, nem kellett alakoskodniuk.

– Keddet mondtam.

– Nem felejtettem el, öregfiú, de mit számít egy nap ide vagy oda? Tudjuk, holnap jön a nagy zsozsó! Most csak ötvenet akarok, de készpénzben.

Beléptek, Stanley nem tudta megakadályozni.

– Ötven nincs itthon – mondta óvatosan, figyelembe véve Pilbeam kísérőjének korát és termetét.

– Akkor legyen harminc – engedett Pilbeam. – Saját érdeked, Stan. A haverommal kiszúrtunk egypár japán vázát. Bűn lenne otthagyni őket.

– Vagy úgy – mondta Stanley erőtlenül. A haver mamutvállával kicsit meglökte. – Üljetek le. Érezzétek magatokat otthon. Fönt van a pénz.

Felsietett a lépcsőn, a könyvespolchoz ment. Harminc bankjegyet vett ki az évkönyvből, aztán lépteket hallott. Hátranézett, Pilbeam állt az ajtóban, érdeklődéssel és megrökönyödve figyelte a műveletet.

– Helyes kis széf! És esküszöm, ibolyaillata van!

Stanley némán nyújtotta át a harminc fontot. Az évkönyvben már csak tizenkettő maradt.

– A férjem – mondta Vera, mikor beléptek Mr. Finbow irodájába. Ritkán került rá sor, hogy be kelljen mutatnia valakinek. Nem olyan életet éltek. De valahányszor ki kellett ejtenie ezeket a szavakat, szégyenfélét érzett, amely ma – ahogy észrevette Stanley agresszíven felvetett állát, gyanakvó, kapzsi tekintetét – még sokkal erősebb volt.

– El akart jönni velem.

– Üdvözlöm, Mr. Manning – biccentett Finbow. – Kérem, foglaljanak helyet. Nos, remélem, a levél megvilágította a helyzet lényegét, de ha kíváncsiak bármi egyébre, kérem, kérdezzenek bátran!

– Fogunk is! – szólalt meg Stanley. – Azért vagyunk itt.

Mr. Finbow felhúzta a szemöldökét, és tüntetően Verához fordult.

– A helyzet a következő, Mrs. Manning. A pénz, amit néhai édesanyja önre hagyott, lényegében két értékpapírba lett fektetve; az Euro-American Tobacco és az Universal Incorporated Tin részvényeibe. Mindkét befektetés, ha szabad így fogalmaznom, biztos, mint a halál. Bizonyára hallottak a közel-keleti válságról és ennek a tőzsdére gyakorolt hatásáról.

Egy kis szünetet tartott, talán Vera válaszát várta. Vera azonban – bár áprilisban és májusban mintha tényleg hallott volna ilyesmiről, úgy látszik, túlságosan is el vo’t foglalva gondjaival, s nem figyelt oda kellőképpen – csak bólintani tudott.

– Bizalmas forrásból tudom – kezdte Mr. Finbow –, hogy ebben a kritikus helyzetben a részvények eladása több száz fontnyi veszteséggel járna, a várható áresésből kifolyólag.

– És ha várunk, ezek a befektetések ugyanannyit fognak érni, mint azelőtt?

– Biztosíthatom önt, igen. Az általam említett két társaság, Mrs. Manning, világméretű cég, így osztalékukat azonos szinten tartják. Magától értetődik, hogy nem kell hosszú távú értékcsökkenéssel számolnunk. A jelenlegi árfolyam azonban ennek ellenére nem kielégítő. Más szóval, bármelyik szakértő egyetértene velem abban, hogy a mostani helyzetben helytelen pénzzé tenni az értékpapírokat. De, mondjuk hat hét múlva, bizonyára értékemelkedés áll be…

– Hat hét? – vágott közbe Stanley. – És mi lesz a kamatokkal?

– Amint azt az előbb is említettem – magyarázta az ügyvéd már kevésbé türelmesen az árfolyam pillanatnyilag csökkent. Ebből következően az egyes részvények értéke is csökkent, de az ön feleségének jövedelme változatlan marad, mivel a társaságok továbbra is az eddigi osztalékot fizetik.

– Oké, oké, ezt mondja maga! De mi honnan tudjuk, hogy nem lesz több válság? És akkor maga hónapokon keresztül fog kotlani a pénzünkön? Szórakozzon a sajátjával!

– Parancsol?

– Miért, talán nem? A feleségem már régen megmondta magának, hogy adja el, és most, csak azért, mert nem hajlandó leszállni a pénzünkről, sokkal kevesebbet kapnánk, mint akkor. Értem én!

Mr. Finbow felállt, és Stanleynek hátat fordítva Verához intézte szavait.

– Ha nincs velem megelégedve, Mrs. Manning, nyugodtan fordulhat egy másik irodához is.

Vera nem nézett Stanleyre, csak elvörösödött a szégyentől.

– Nem, dehogyis. Erről szó sincs. Azt hiszem, a férjem nem egészen…

– De teljesen jól értem – erősködött Stanley. – Engem az se izgat, ha maga megsértődik. Megmondtuk, hogy adja el a részvényeket, és most is csak ezt mondjuk. Akár ma délután elintézheti az egészet. A pénz a miénk, meg akarjuk kapni! Világos?

Mr. Finbow elvörösödött, úgy tűnt, menten megüti a guta.

– Én nem vagyok kofa! Ügyvéd vagyok! Egy köztiszteletben álló cég idősebb társtulajdonosa. Ebben az irodában még soha, senki, de senki nem beszélt velem ilyen hangon! – mondta fájdalmasan.

– Hallhatnám az ön véleményét, Mrs. Manning?

Vera lesütötte szemét, összekulcsolt keze remegett.

– Borzasztóan sajnálom, Mr. Finbow. Természetesen tegye azt, amit jónak lát. Nincs égető szükségünk a pénzre. Csak… tudja, egyet s mást szerettünk volna venni…

– Természetesen rendelkezésére állnak édesanyja életbiztosítási kötvényei — sietett mindkettőjük segítségére Mr. Finbow. – Egy ötszáz fontos nagyságrendről akár azonnal kiállíthatom a csekket.

– Ötszáz font tökéletesen megfelel – mondta Vera megkönnyebbülten.

Nem nézett Stanleyre, miközben az ügyvéd kiállította a csekket.

– És, kérem, ne adja el a részvényeket, csak ha ön is úgy gondolja.

– Legyen szabad megjegyeznem – szorongatta Vera kezét Mr. Finbow, Stanleyről egyáltalán nem vett tudomást nagyon bölcsen döntött, Mrs. Manning. Viszontlátásra!

– Ó, Stan, hogy lehettél ilyen? – támadt Vera Stanleyre már a lépcsőházban. – Mit gondolhat most rólad Mr Finbow?

– Szarok bele. Gondol, amit akar. Beképzelt vén majom. Na, írd csak rá a nevedet a hátára! Nyitok egy folyószámlát a Barclay’s-nél. Itt egy asztal. Aztán jobb is, ha mész vissza a tisztítóba, különben elkésel.

Vera megállt, nem nyúlt a táskájához, csak a férje szemébe nézett.

– Kettőig ráérek. Arra gondoltam, ma nem ebédelek, hanem nézek egy hűtőszekrényt.

– Jó ötlet. Akkor gyerünk! – tartotta a markát Stanley.

– Nézek egy hűtőszekrényt, és meg is veszem. De pénz nélkül nem tudok vásárolni, pénzem pedig csak akkor lesz, ha kapok egy csekkfüzetet, úgyhogy előbb menjünk a bankba. Mit gondolsz, úgy lenne szép, ha közös számlát nyitnánk, igaz?

Stanley nem egészen így gondolta, de belátta, hogy az adott körülmények között nincs más lehetősége. Együtt mentek el a Barclay’s croughtoni kirendeltségébe.

Az igazgató cseppet sem hasonlított James Hortonra, alacsony, zömök férfi volt, ám Verának James jutott róla az eszébe, talán mert mind a ketten ugyanannál a banknál dolgoznak. Mióta hazatért, csak ritkán gondolt Jamesre, de most élénken látta maga előtt a kedves, udvarias és előzékeny férfit, és önkéntelenül is összehasonlította kulturált viselkedését Stanley modortalanságával.

– Parancsoljon, Mrs. Manning – hajolt az igazgató asztala fölé a főkönyvelő –, a csekkfüzete, ez pedig Mr. Manningé. És egy kis blokktömb, ahová a kiadásaikat feljegyezhetik. A következő csekkfüzeten természetesen már nyomtatva lesz a nevük.

Az igazgató kikísérte őket.

– Látod – mondta Stanley –, ezt nevezem én úriembernek.

Stanley épp az utolsó sort írta be keresztrejtvényébe (fiatal szarvasmarha, aminek annyira örülnek, hogy körültáncolják – ARANYBORJÚ), amikor izgatottságtól kipirult arccal belépett Vera.

– Megvettem, drágám, gyönyörű hűtőszekrény, és ne haragudj, tudom, hogy pazarlás, de vettem egy automata mosógépet is. Holnap mindkettőt hazaküldik.

– És mibe került ez a mulatság?

– Csak egy százas. Lehet, hogy kicsit megrészegültem a pénztől, de megfogadtam, takarékoskodni fogok, amíg Mr. Finbow elküldi a többit.

– Ez a te pénzed – mondta Stanley kegyesen –, végül is a te anyád hagyta rád.

– Ne mondj ilyet, drágám. Ez a mi pénzünk. Szeretném, ha vennél magadnak egy öltönyt, meg amit akarsz. Most már van saját csekkfüzeted.

Stanley a zsebébe nyúlt, és megtapogatta a zöld könyvecskét. Kedves Verától, hogy szabad kezet ad neki. Mindenképpen megcsapolta volna azt a bankszámlát, de azért jó tudni, hogy engedélye van rá.

Másnap délelőtt fél tízkor meghozták a hűtőt és a mosógépet. Stanleyt ágyából ugrasztották ki, ettől rosszkedvű lett. Aztán eszébe jutott, hogy kedd van, és ma két jó dolog is vár rá: lekötelezi Pilbeamet, Caroline Snow pedig hazautazik Gloucesterbe. Egy órakor bekapcsolta a rádiót, meghallgatta a híreket, s közben arra gondolt, mennyi mindent megoldana, ha a London-Gloucester járat kisiklik. Különös, milyen sok vonat siklik ki mostanság. A vasút kezd olyan veszélyes lenni, mint a repülő. De a hírekben csak a közel-keleti tárgyalásokról volt szó, vonatokról nem.

Vera, úgy látszik, túlságosan el volt foglalva újdonsült szerzeményeivel, s nem érdeklődött különösebben Stanley kifogásai iránt, miért megy el otthonról háromnegyed nyolckor. Stanley mondta ugyan, hogy üzleti megbeszélése van, de elhallgatta, hogy hol, vélhetőleg attól tartott, hogy egy derék ember szemében a kocsma lerontaná vállalkozása komolyságát.

Pilbeam már várta. Mindig ő ért oda előbb.

– Bocs a tegnapi incidensért, Stan, de szükség törvényt bont. Megszereztem a vázákat, meg egypár gyönyörű múlt századi ezüstöt. Ideje lenne már, hogy te is megnézd az üzletet, meg hogy mi minden van benne. Aztán itt van ugye a teherautó. Az egyik haverom mutatott egyet. Ha akarjuk, akár ma a mienk lehet, csak kétszázötven ruppó.

– Majd meggondolom – bólintott Stanley.

– Nagyon remélem, öregfiú. Az ígéreteid után ez a legkevesebb. Tudod, az asszonypajtásnak is kéne már a lé, és ha a teherautónkkal holnap úgyis Barnetben járunk…

– Bízd csak rám.

Másnap délelőtt megvették a teherautót. Stanley kiállított egy csekket Pilbeam barátjának, egy másikat pedig beváltott. Nem egészen ilyen kocsira gondolt. A lökhárítója be volt horpadva, a fülkéről pedig pattogzott a festék, de azonnal beindult, és az Old Village-ig elvitte őket.

Pilbeam egész úton hallgatott, Stanley azt hitte, duzzog valamiért. De amikor megálltak az üzlet előtt, rájött, hogy tévedett. Pilbeam csak az izgatottságát leplezte, s amikor kiszálltak, büszkén megszólalt:

– Na, öreg fiú, hogy tetszik? Meg vagy lepve, mi? Láthatod, nem ültem ölhetett kézzel.

Stanley alig hitt a szemének. Amikor utoljára látta az üzletet, a kirakatüveg be volt törve, a bejárat be volt deszkázva; most ragyogott az új kirakat, az üvegen át szép kilátás nyílt a bent sorakozó kincsekre, fölötte aranyozott betűk hirdették az üzlet névét: The Old Viliágé Shop. Aranybetűs felirat csillogott az üvegezett kovácsoltvas ajtón is, és cifra rézkilincs. Pilbeam kinyitotta, és előreengedte Stanleyt.

A falakon biedermeier csíkos tapéta, a padlón bordó szőnyeg. Egy ovális asztalon két karos gyertyatartó állt, köztük egy hatalmas kristálytál. Stanley nem tudott betelni a vadászfestmények, a márkás porcelánok és az ismeretlen rendeltetésű csecsebecsék látványával, Pilbeam múltkori erőszakossága és ez az ütött-kopott teherautó nagyon elkeserítette. Már-már elege volt Pilbeamből, de most újra bízott benne.

– Ki pofozta helyre?

– A haverjaim. — Úgy látszik, Pilbeamnek rengeteg barátja van. – Megkértem őket, hogy kapják össze magukat. Tetszik?

– Lenyűgöző!

– Megmondtam, hogy a számlát küldjék el neked. Ugye, nem baj?

– Nem, dehogy – mondta Stanley, már kevésbé fesztelenül. – Mennyire számítsak, úgy mégis?

– Mondjuk, egy ötvenesre. Plusz, mínusz. Az csak nem vág a földhöz! Meg itt a szőnyeg. Csodás velúr, te is láthatod. De nem hiszem, hogy a nyár végéig megkapnád a számlát. Nyitunk holnap?

– Miért ne?

A Lockkeeper’s Armsban itták meg az áldomást, aztán beültek a teherautóba, és északnak vették útjukat, Herthordshire felé. Mindenütt Pilbeam vitte a szót. Az öreg házak közül az elhanyagoltabbakat részesítette előnyben, különösen azokat, melyeket magányos, középkorú vagy idős asszonyok laktak, akiknek férje feltehetőleg munkában volt.

Először megkérdezte tőlük, van-e valami régi porcelánjuk vagy ezüstneműjük. Legtöbbször volt. Amíg a háziasszony a padláson matatott, Pilbeam alaposan megnézte a bútorokat, aztán mindent megvett, amit mutattak neki. Jó árat fizetett készpénzben, az asszonyokat pedig megzavarta a váratlan áldás, meg voltak lepve, hogy értéktelennek vélt kacatjaikon ilyen előnyösen adhatnak túl. A végén aztán, mikor már menni készültek, Pilbeam tíz vagy húsz fontot ígért azért, amit kinézett magának, egy támlás székért vagy szekreterért, ajánlatát többnyire el is fogadták. Ilyenkor Pilbeam úgy tett, mint akinek az egész egyáltalán nem fontos, és voltaképpen szívességet tesz azzal, hogy elviszi.

– Drága hölgyem, húszat tudok adni érte – mondta ilyenkor –, de higgye el, hogy nekem is legalább ennyibe lesz, ha negyvenötért el akarom adni. Láthatja, hogy nem akarok keresni magán.

– Akkor majd megcsináltatom én, és enyém a haszon.

– Nekem van egy húszasba, azt mondtam, magától egy asztalos jóval többet elkér. Harmincat vagy negyvenet is.

– Hát, maga tudja – bizonytalanodtak el ilyenkor az asszonyok. – Úgyis unom már. Örülök, ha megszabadulok tőle. Legalább nem kell fizetni, hogy elvigyék.

Az alku után természetesen Stanley fizetett.

– Nem csináltunk rossz üzletet, öregfiú. Ha még az oldalbordámnak is kifizeted azt a huszonötöt, elmondhatjuk, hogy jó napunk volt.

Stanley kénytelen volt kiállítani egy csekket Mrs. Pilbeam részére. Nem maradt pénze.

– Csak írd azt, hogy H. Pilbeam. Hildának hívják a vén csatalovat.

Jól a nyakára hágott a maradék négyszáznak, gondolta. Pilbeam barátai várhatnak. Egy darabig majd csak meglesz pénz nélkül, Vera úgyis azt mondta, hogy egy pennyhez sem nyúl. Hét végén meg felveszi első részesedését.

Másnap bevitte Ethel Carpenter kincseit, és ízlésesen elrendezte őket az ovális asztalon.

17.

Nem sok haszna lett volna, ha Stanley jár a teherautóval. Ugyanis képtelen volt megkülönböztetni, ahogy Pilbeam mondta, a meisseni vázát a bilitől, így amíg társa az elhagyatott házakat fosztogatta, Stanley az üzletben ténykedett. A tárgyak alján vagy valamelyik lábán ott volt az ár, s Pilbeam a lelkére kötötte, nehogy engedjen belőlük. Ha akarják, elviszik, ha nem akarják, nem.

Nem akarták. Az első nap Stanley csak egy ezüst teáskanalat sózott rá valami keresztanya félére, alig másfél fontért. Lógó orral ment haza. Vera kisírt szemekkel várta, de makacsul hallgatott.

– Mi bajod?

– Nagyon is jól tudod, mi bajom!

– Honnan tudnám? Reggel még egész normális voltál! Nem vagyok gondolatolvasó!

Csak nem szerzett tudomást a kiadásairól? Nem, csekkfüzete most is a zsebében van, biztonságban.

Vera eltolta magától az ételt, és kitört belőle a zokogás.

– Az Isten szerelmére, mondd már meg, mi bajod!

– Te! – nézett föl keserű szemrehányással Vera. – Te vagy az én bajom, mert idehordtad a nőcskéidet, amíg nem voltam itthon! Hogy tehettél ilyet, Stan?

– Micsoda? Nőcskéimet? Ide nem jártak nők! Te megbolondultál!

– Akkor csak egy nő. Egyetlen nő, ha így jobban tetszik, de az összes szomszéd erről beszél. Mind rajtam röhögnek. Mindig a feleség tudja meg utoljára!

Caroline Snow, hogy a franc essen belé! Csak bajt hoz rá!

– Gondolom, Mrs. Macdonald mondta.

– Ha tudni akarod, Mrs. Blackmore mondta, de mindenki erről beszél. Idejött vasárnap az a magas, szőke lány, csak egy nappal azután, hogy megszabadultál tőlem, meg pénteken is! Órákig itt volt! Mrs. Blackmore látott titeket elmenni.

– Megmagyarázom – kezdte Stanley fölényesen. – Úgy döntöttünk a társammal, hogy felveszünk egy könyvelőt. Meg kellett győződnöm a képességeiről, vagy nem?

– Nem tudom. De ha igaz, miért mondtad, hogy senki sem járt itt, amíg nem voltam itthon? Te mondtad, én nem is kérdeztem!

– Elfelejtettem.

– Elfelejtetted! Soha, senki nem jön ide, nincs egyetlen barátunk se, vagy még nem vetted észre? Évek óta csak a szomszédok néznek be néha, de azt a lányt elfelejted. Hát most mit higgyek, szerinted mire gondoljak?

– Hinned kell nekem – nézett rá Stanley. – Nekem! És nem a lepcses szomszédoknak! Én igazat mondok, Vera.

– Te? Akinek teljesen mindegy, hazudik-e vagy igazat mond? Mi lenne, ha most felhívnám ezt a te Pilbeam barátodat?

– Nincs telefonja – motyogta Stanley. – De bíznod kell bennem.

– Miért kéne? Házasságunk alatt egyszer sem szolgáltál rá!

Aznap éjjel Vera a vendégszobában aludt, azon az ágyon, amit Ethel Carpenternek szánt.

Ahogy múltak a napok, kezdett beindulni az üzlet. Csütörtökön és pénteken Pilbeam adott el. Jelenléte, úgy látszott, fokozta a vevők vásárlási kedvét. Stanley is látta, milyen jó kereskedő, senki sem ment ki az üzletből úgy, hogy valamit ne vett volna. Az ovális asztalt és a négy széket, amelyekbe csak egy-egy darabka igazi Hepplewhite volt beleépítve, mint eredetit adta el, ráadásul egy olyan nőnek, akinek a házában csak sima svéd bútor volt. A gyertyatartókat rásózta egy hosszú hajú tizenévesre. Kijelentette, hogy képes lenne fűtőtesteket eladni az ecuadori négereknek, és Stanley elhitte neki. De amikor kérte a részét, Pilbeam csak a fejét csóválta. Az összes pénzt új áruba kell fektetni.

Stanley üres kézzel ment haza. Vera nem bocsátott meg, de kicsit megenyhült iránta. Egyik este, amikor Stanley valamivel vidámabban ért haza, megpróbálta átölelni, de felesége ellökte a kezét.

– Borítsunk fátylat a múltra!

– Megesküszöl, hogy neked semmit sem jelentett az a lány? Esküszöl, hogy nem találkozol vele többé?

– Rá se bírok nézni! – mondta Stanley őszintén.

Vera ezután kedvesebb volt hozzá, gyakran kérdezte, hogy megy az üzlet, tervezgette, mihez kezdenek majd a pénzzel, ha meglesz. Stanley azonban néha – amikor tévét néztek, vagy amikor keresztrejtvényt fejtett és felnézett – észrevette, hogy furcsán néz rá. Ilyenkor Vera félrekapta a fejét.

Amíg Stanley megoldotta a Telegraph rejtvényét, Vera elkérte tőle a tőzsdeoldalt; ő is várta már a pénzt. Megelégedésére az Euro-America Tobacco és az International Tin árfolyamai napról napra emelkedtek. Anyja is szerette volna, hogy övé legyen a pénz, gondolta Vera, helyesebben az, ami a pénzért kapható. Maud kinagyított fényképe ott lógott az ebédlő falán, és valahányszor Vera ránézett, arra gondolt, milyen józan is volt anyja, hogy Stanleyt rögtön olyannak látta, amilyen valójában. Mindig tudta, hogy a lánya házassága a pénztől nem lesz jobb, de az élete azért kényelmesebb lesz.

Jobb volt csekkel fizetni a gázért és a villanyért, mint pennynként kiguberálni az ősz-szeget; csodálatos dolog, ha az ember csak leírja, nyolc font, kilencvenhárom penny, s nem jut eszébe, hogy kétszer is meg kell gondolnia, hol gyújtson villanyt.

Azon a héten Stanley tíz fontot vitt haza.

– Ötször ennyit is lehetne, öregfiú – győzködte Pilbeam –, ha minden pénzünket erre költenénk! De amíg nem adsz többet, meg van kötve a kezünk.

Stanley pedig, aki egészen addig, míg nem nyitott ki az üzlet, kételkedett társa igazában, már látta, hogy Pilbeam minden jóslata beválik. Nem beszélt a levegőbe. Tényleg ért a régiségekhez. Az üzlet valóban aranybánya, ahogy mondta, tartalmát azonban csak akkor lehet kiaknázni és pénzzé tenni, ha egy bizonyos összeget befektetnek. A tőkét, az ő jól megérdemelt tőkéjét viszont még mindig nem kapta meg, piszlicsáré konzervbe és dohányba van fektetve, s amíg Finbow jónak nem látja, a közeiébe sem férkőzhet.

Az idegei felmondták a szolgálatot. Nem a keze remegett, hányingere is régen volt már, ennél sokkal rosszabb történt vele.

Amikor Vera a lányról kérdezgette, észrevette, hogy jobb szemhéja akaratától függetlenül lecsukódik, aztán újra kinyílik; de máskor is. különösen ha fáradt. Egy idő óta azonban ez a rángás állandósult. Stanley elment a könyvtárba, hogy az orvosi szótárból, melyből annak idején Maud betegségét tanulmányozta, kikeresse a tüneteit. A szótár szerint a „tik” az izmok rángatódzó kényszermozgása, melyet szabálytalan időközökben egy izom vagy izomcsoport gyors mozgása hoz létre, gyakran csak a fáradtság okozza, ilyenkor rövid időn belül elmúlik. Ha nem, akkor a központi idegrendszer valamely rendellenességét jelzi.

De mennyi lehet az a rövid idő? Napok, hetek, hónapok? A rángás már két hete nem szűnt. Csak olyankor hagyott alább, ha keresztrejtvényt fejtett, de azzal tíz perc alatt elkészült. Mi lenne, ha ő maga találna ki rejtvényeket?

Ezzel már próbálkozott régebben is, de Maudtól sohasem volt nyugta, így aztán kénytelen volt felhagyni vele. Persze a helyzet most egészen más. Amikor az üzletben ült és a vevőket várta, remekül elszórakozott azzal, hogy rejtvényt szerkesztett a blokktömbön, melyre a számlát szokták írni. Pilbeam nem zavarta, gyakran járt házalni, legtöbbször hitelben vásárolt, vagy a műhelyben farigcsált. Ha keresztrejtvényt készített, a szeme is nyugton maradt, ráadásul örömét lelte ezekben a szellemi erőpróbákban. Szinte minden másról megfeledkezett, annyira lefoglalta, s néha azon vette észre magát, hogy órákig ül egy soron (egy betű, R, O, G, két betű, Z, két betű), míg végre rájött, nem lehet más, csak prognózis.

Már-már rögeszméjévé vált, de Stanley tudta, el fog múlni, ahogy a szeme is rendbe jön, mihelyt meglesz a pénz. Az üzletben is nagyobb buzgalommal fog tevékenykedni, ha tudja, hogy Pilbeam nem mászkál elő percenként a műhelyből, hogy piszkos megjegyzéseket tegyen egyesekre, akik nem tesznek eleget pénzügyi kötelezettségeiknek. A keresztrejtvénye addig is elvonta a figyelmét pénzről, betegségről egyaránt.

Csaknem egy hónap telt el, mióta közös számlát nyitottak. Levelet kaptak a banktól. Stanley már az utcán volt, mikor elhaladt a postás mellett, de annyira el volt foglalva egyik sorával, melyet három napja nem tudott megoldani (F, egy betű, L, négy betű, O, E, egy betű, Ö,) hogy ezúttal még az sem fordult meg a fejében, hogy talán az ügyvédtől is jöhetett valami.

A levelet Mr. és Mrs. Manningnek címezték, így Vera elbizonytalanodott, nem tudta, kinyissa-e. Végül aztán felbontotta. Alig hitt a szemének.

„Tisztelt Mr. és Mrs. Manning,

Sajnálattal közlöm Önökkel, hogy folyószámlájukon harmincöt font hiány mutatkozik. Őszintén remélem, hogy a fent említett hátralék néhány napon belül kiegyenlítésre kerül.

Tisztelettel:

Arthur Frazer (igazgató)”

Az nem lehet! Hisz csak a hűtőre és a mosógépre írt csekket, meg a gázszámlára. A folyószámla ötszáz fonttal indult, legalább háromszázhetvennek még lennie kell. Mondta ugyan Stanleynek, hogy vegyen magának egy öltönyt, de nem vett. Lehet, hogy tévedés? Igen, csak az lehet. Tévedni emberi dolog, végtére a bankban is csak emberek dolgoznak. Vera újból átérezte, mennyire járatlan bizonyos dolgokban. Lehet, hogy rosszul állította ki az egyik csekket, talán egy nullával többet írt. És lehetséges, hogy a gázművektől nem figyelmeztetik a tévedésére, ahogy Stanley sem szólt, amikor a zöldséges egy font helyett véletlenül öt fontból adott vissza?

Lehet, hogy bíróság elé állítják? Mintha hallott volna olyasmit, hogy megbüntetik, aki fedezet nélküli csekket állít ki. Bárcsak megkérdezhetné valakitől, mit tegyen!

Anyja biztos tudná, nézett a fényképre Vera. Kiváló üzletasszony volt, könyvelő és igazgató egy személyben; de halott. Persze megkérdezhetné Dorist az üzletben, vagy valamelyik szomszédját is, de nem akarta őket beavatni a dolgaiba. Épp elég, hogy a szájukra vették Stanleyt.

Senkit sem ismer, hacsak… De miért ne? James azt mondta, a barátja. „Ne veszítsük egymást szem elől, Vera!” Ezek az ő szavai. Persze ezt még akkor mondta, mikor özvegynek hitte. Ezek után szem elől veszítették egymást. Mióta Brayből hazajött, egyetlenegyszer sem beszélt vele.

De ha nem Jamestől kér tanácsot, akkor kitől? Hagyjon veszni háromszázhetven fontot? Sőt többet, hiszen harmincöttel tartozik. Vera szinte önkívületben hívta fel a tisztítót, megmondta Dorisnak, hogy nem tud bemenni. Nem érzi jól magát, ami igaz is volt. Semmi értelme, hogy tovább tétovázzék, hogy fel-alá járkáljon és újra meg újra elolvassa a levelet. Leült, és feltárcsázta azt a hosszú számot, amely közvetlenül Brayminsterbe kapcsolta.

A bank még zárva volt, James ráért. Ügy tűnt, nagyon örült, hogy hallja Vera hangját, nyoma sem volt legutóbbi csalódottságának.

– Egyáltalán nem zavarsz, Vera. Természetesen segítek, amiben csak tudok.

Vera elmagyarázta, miről van szó.

– Értem. Beszéltél már a férjeddel?

Verának ez eddig eszébe se jutott.

– Még nem.

– Ugye, azt mondtad, közös számlát nyitottatok? – szólalt meg James rövid hallgatás után.

– Igen, de Stanleynek nincs szüksége a pénzre, jól megy az üzlete.

Vajon miért lett hirtelen James hangja ennyire kedves?

– Mindenképpen beszélned kéne vele. De megmondom, mit tehetek én. Ismerem Frazert, párszor találkoztam vele, felhívom, és megmondom neki, hogy a barátom vagy, és hogy tizenegyre elmész hozzá. Jó lesz így? Akkor lesz időd, hogy előtte beszélj a férjeddel.

– Nagyon kedves vagy, James.

– Bármit megtennék érted, Vera, jól tudod. Ha akarod, kölcsönadok neked harmincöt fontot, csak hogy megnyugodj.

– Nem – tiltakozott Vera –, arról szó sem lehet!

– Ha meggondolnád magad, csak szólj, boldogan segítek. Ne izgulj! A bank már elfogadta a csekkjeidet, tehát az fel sem merülhet, hogy nincs rá fedezet. Frazer biztosan megérti majd. Csak kérd meg, hogy mutassa meg a számládra érkezett csekkeket. Mindent értesz?

– Igen, persze.

– Akkor jó. Ne félj, senki sem fog kioktatni vagy megfenyegetni. Én sem tenném, pedig rengeteg a hasonló eset, ráadásul a legtöbben a kisujjukat sem mozdítják. Bárcsak mindenki annyira lelkiismeretes lenne, mint te! Visszahívsz holnap?

– Nem, nem akarlak zavarni.

– Akkor majd felhívlak én. Igen, biztosan felhívlak! Nagyon boldog vagyok, hogy hallhattam a hangod, Vera!

Megkönnyebbült, örült, hogy volt bátorsága Jamesnek telefonálni. De Stanleyt már nem éri el. Csak délre megy be, addig a házakat járja. Gondosan kikészítette magát, ahogy Mrs. Goodwintől látta, felvette kék pöttyös ruháját. Öt perccel tizenegy előtt már Mr. Frazer előszobájában volt. Az igazgató nemsokára behívta. Nagyon udvariasan viselkedett.

– Beszéltem a barátjával, Mr. Hortonnal, de hozzám is bátran fordulhatott volna, Mrs. Manning.

Vera vérvörös lett. Milyen butának tűnhet a szemükben!

– Gondolom, az egyenlegére kíváncsi.

Amíg előkeresték, Mr. Frazer az időjárásról csevegett, mesélt Brayminsterről, ahol egyszer a szabadságát töltötte. Vera szűkszavúan felelgetett. Minden volt, csak fesztelen nem. A bank hivatalos jellege a gondolatait is hatalmába kerítette. Az egyenleget egy tisztviselő hozta be, Mr. Frazer kiküldte, aztán a másolathoz, csatolt csekkekkel együtt átadta Verának. Rágyújtott, Verát is kínálta, de ő csak rázta a fejét.

Életében először látott bankszámlát, és nem tudott kiigazodni rajta. Zavartan felkapta a felső csekket, valami oda nem illőt keresett rajta, aztán észrevette a saját aláírását. Ezzel fizette ki a gázszámlát. Azt hittem, csodálkozott, az ő bankjukba fizetik be, aztán ott hitelezik az összeget, és valahogy átkerül az én bankomba, ahol leírják a számlámról.

A gázszámla ki volt fizetve, de csak azért, mert a bank hitelezett neki. Amikor ezt a csekket kiállította, már nem volt pénz a számláján. Megint elvörösödött a szégyentől.

Megtalálta azt a csekket, amivel a hűtőszekrényért, a mosógépért és a villanyért fizetett. Aztán az utolsó előttihez ért. Elakadt a lélegzete. Verity Vehicles – olvasta elhűlve, kétszázötven font, Stanley G. Manning. Aztán még egy: készpénz, százötven font, Stanley G. Manning.

– A férjem – rebegte –, elfelejtettem… pedig mondta… Borzasztóan sajnálom…

– Nagyon vigyázunk, Mrs. Manning, hogy lehetőleg egy hibát se kövessünk el.

– Egyedül én követtem el hibát – szabadkozott Vera, s a szavak mögött a mentegetőzésen túl valami mélyebb értelmet is érzett. – Igyekezni fogok, hogy visszafizessem… Talán a jövő héten sikerül. Még nem tudom, hogyan, de megpróbálom.

– Drága asszonyom, nehogy azt higgye, hogy vérszívó uzsorásokkal áll szemben. Nem szabad felizgatnia magát. Ha a hónap végéig sikerül kiegyenlíteni a tartozását…

– Nagyon kedves öntől – hálálkodott Vera. Mindenki nagyon kedves, mindenki nagyon megértő, mindenki segíteni akar rajta, mert… mert mindannyian sajnálják. És tisztában vannak azzal, mi történt vele. James is rögtön kitalálta. Mr. Frazer is tudta, mi van ügyetlen reklamációja mögött. Mindannyian tudják, hogy olyan férje van, akiben nem bízhat.

Stanley azonnal látta Vera arcán, megint neheztel rá valamiért. Tudni akarta, miért. Kabátját a szék támlájára dobta, tekintete megállt Maud fényképén – nem sok előnyét látta halálának, akár most is élhetne –, aztán Verához fordult.

– Gondolom, a szomszédasszony már megint telebeszélte a fejedet.

– Sem Mrs. Blackmore-ral, sem Mrs. Macdonalddal nem találkoztam.

– Hát akkor mi van?

Vera töltött magának egy csésze teát, és hallgatásba burkolózott. Csendlepel, gondolta Stanley… úristen, nem szabad mindent egy szóval meghatározni! Házasságuk alatt először fordult elő, hogy Vera neki nem töltői 1 teát.

– Szólalj már meg!

Vera elfordult. Öreg volt és elhanyagolt. A szeme szarkalábas, karikás.

– Megmondhatom, ha tudni akarod. Délelőtt a bankban voltam, mert kaptam egy levelet az igazgatótól.

– Ennyi az egész?

– Ennyi. Nincs valami mondanivalód?

– Nézd, Vera, azt mondtad, én is hozzányúlhatok a pénzhez. Vegyek magamnak, amit akarok.

– Egy öltönyt, vagy valami apróságot! Nem azt, hogy költs el négyszáz fontot! Stan, engem nem zavar, ha veszel valamit. De legalább megmondanád! Az üzlethez kellett, ugye? Nem tudtál volna szólni? Azt akartad, hogy halálra izgassam magam, meg hogy hülyének nézzen a bankigazgató?

– Azt mondtad, nem írsz több csekket! Honnan tudtam volna, hogy nekiállsz kifizetni a számlákat?

Miért néz így rá Vera? Le nem veszi róla a tekintetét, nem lehet bírni.

– Mi van a szemeddel? – kérdezte Vera hűvösen.

– Semmi. Csak valami izomrángás, semmi az egész. Ideges vagyok.

Megint csend lett.

– Ez így nem mehet tovább! – fakadt ki Vera. – Isten látja lelkem, én nem akartam, hogy a mama meghaljon, de ha már így történt… azt hittem, megváltoznak a dolgok. Azt hittem, rendbe jön a házasságunk.

– Nem értem, mire akarsz kilyukadni. Sajnálom, ami a pénzzel történt, de semmi értelme, hogy hegyibeszédet tarts. Az üzletből bármikor visszafizethetem.

Stanley átment az ebédlőbe, leült a heverő-re, firkálni kezdett. Vera utánament.

– Igazán, Stan? Még semmit sem láttunk az üzletedből. Azt sem tudhatom, létezik-e egyáltalán. És ha már itt tartunk, egyszer sem vittél el, hogy megnézzem, egyszer sem vittél el, hogy bemutass Mr Pilbeamnek…

– Tedd meg azt a szívességet, hogy hiszel nekem, jó? – fortyant fel Stanley.

– Hogy higgyek neked? – nevetett keserűen Vera. – Stan, ezt nem mondhatod komolyan! Semmit sem hiszek el neked! Mindig azt mondod, ami eszedbe jut! Igazság vagy hazugság, neked egyre megy! Nézd, Stan, nem bírom tovább! Nem tűröm, hogy bolondot csinálj belőlem a hazugságaiddal! Akkor már inkább meghalok, vagy itt hagylak!

Stanley nem is figyelt rá. Sokkal inkább foglalkoztatta az, hogy Vera észrevette, baj van a szemével. Felvázolt egy keresztrejtvényt, beírt néhány szót, és csak az utolsó mondatra kapta fel a fejét.

– Hogy érted azt, hogy itt hagysz?

– Ha az ember úgy érzi, nincs tovább, elválik, nem?

– Kérlek, Vera, ne mondj ilyet! A feleségem vagy. Ha nem mondok el valamit, az csak azért van, mert nem akarom, hogy bosszants. Egy férfi sem viseli el, ha piszkálják! – Azt sem, hogy képtelen uralkodni az izmain. Tenyerébe temette az arcát, de így is érezte, milyen gyorsan ugrál a szemhéja. – A feleségem vagy húsz éve. Könnyebb lesz minden, hidd el, Vera. Az év végére mindketten gazdagok leszünk.

– Szeretsz te engem? – nézett rá keményen Vera.

Micsoda kérdés! Hogy lehet ilyet kérdezni egy férfitól, aki fáradt, ideges és legjobb úton van a Parkinson-kór felé?

– Hát persze – motyogta Stanley.

Vera tekintete megenyhült, megfogta férje kezét. Stanley kelletlenül tette le a ceruzáját, kezét az asszony vállára tette. Égett a szeme. Vera sokáig hallgatott. Aztán – kéz a kézben – közelebb húzódott hozzá. Stanley izgatottan fészkelődött.

– Mindent elölről kell kezdenünk – törte meg a csendet Vera.

Stanley megkönnyebbülten sóhajtott fel. KEZDET. „Sosem könnyű”? Lopva a ceruzája után nyúlt. Ez a Z jó lenne a pénz végére. „Minden kaput megnyit.”

– Igen, elölről kell kezdenünk mindent — ismételte Vera. – Egyikünknek sem lesz könnyű, de a pénz majd segít.

Stanley rámosolygott, a szeme megnyugodott.

– Eladjuk ezt a házat, és veszünk egy másikat. A mama mindig azt szerette volna, ha egy modern házban tudhat minket.

Ez a „minket”, gondolta, merő formaság. Maud őt egy modern munkatáborban tudta volna szívesen.

– És együtt megyünk majd nyaralni, ahogy mások, és kocsit veszünk. Megígérem, hogy nem piszkállak többé, de csak ha te is megígéred, hogy ezentúl mindent elmondasz nekem. Értsd meg, Stan, bíznom kell benned!

– Sosem hazudok többé, Vera, amíg csak élek!

Vera azt kívánta, bárcsak hinni tudna neki, legalább érezné, hogy komolyan beszél. Stanley kifejezéstelen arccal nézett vissza rá. Eszébe jutott a szó. F, egy betű, L, négy betű, O, E, egy betfí. ö. FELHAJTÓERŐ, hát persze! Egész nap azon gondolkozott, hogyan változtathatná az O-t D-re – a borókából bordal lett volna –, akkor a függőleges tizennyolc lehetne FILMRENDEZŐ. Stanley diadalittasan írta be a FELHAJTÓERÖ-t, mellé pedig a meghatározást: „kopó”.

18.

Megérkezett a számla az üzlet helyreállításáról. A tetejére ráírták: Örömmel nyugtáznánk a haladéktalan kiegyenlítést. Stanley viszont egyáltalán nem nyugtázta örömmel a százhetvenöt fontos követelést. Amikor Pilbeammel beszélt, még csak ötvenről volt szó. Egymás mellett ültek Verával a heverőn, a tőzsde híreit tanulmányozták. Az Euro-American Tobacco árfolyama valamennyit esett. Stanley szeme megmozdult, aztán folytonos rángásba kezdett.

– Gondolom, örülnél, ha egy kis pénzt fektetnénk az üzletbe.

– Remélem, jó helyen lesz.

– Megígérted, hogy nem fogsz bosszantani – emlékeztette Stanley.

Papír után nyúlt, melyen ezúttal egy sokkal nagyobb keresztrejtvény készült. A bosszant befér arra a nyolcbetűs helyre, gondolta. Bosszant, bosszant, bosszant. Mi lenne, ha „idegen különítmény idegen főnöke” lenne? Ez az! A különítmény desszant, a főnök meg…

– Nem akartalak bosszantani. De mondd, kötöttetek valamilyen szerződést egyáltalán? Ügy értem, van róla papír?

– Én megbízom a társamban, ő pedig megbízik bennem! – húzta fel az orrát Stanley. — Kár, hogy a feleségemről nem mondhatom el ugyanezt!

Beírta, hogy BOSSZANT. Aztán az ÖZVEGY G betűjén át, hogy FELESÉGEM, „gyermekeim anyja”. Vera a szemébe nézett, bár a rángás megszűnt.

– Nem gondolod, hogy orvoshoz kéne menned ezzel a tik-kel?

James tartotta a szavát. Először otthon hívta Verát, de amikor senki sem vette fel, a tisztítóban.

– Ugye, megmondtam, hogy nem fog megenni? Végül is mi történt?

– A férjem elfelejtette megmondani, hogy egy meglehetősen nagy összegről állított ki csekket – hazudta Vera. – Az üzletből majd visszafizeti.

– Akkor jó.

James hangjából úgy tűnt, nem hisz neki igazán. A következő szavaiból is ez derült ki:

– Vera, ha bármi baj van, csak hívj fel!

– Itt van nekem Stanley.

– Tudom, nem felejtettem el. De talán lesz idő, amikor… Viszlát, Vera. Vigyázz magadra!

Itt az ideje, gondolta Vera, hogy vigyázzon magára. Igazán nevetséges, hogy egy nő az ő anyagi helyzetében, helyesebben várható anyagi helyzetében még mindig egy tisztítóban dolgozik. Kiadta a két tisztított nadrágot, aztán leült és megírta a felmondását.

Csütörtök. Ilyenkor mindig szabad a délutánja. Egy órakor elment az üzletből, és felkereste a legközelebbi ingatlanügynökséget. Örömmel elvállalták az ügyet. Mégis, menynyit gondolt érte? Verának fogalma sem volt róla, de az ügynök tudta, milyen házról van szó, és négyezer-ötszáz fontot kínált érte. Megígérte, hogy délután elmegy a Lanchester Roadra, és megnézi a házat.

Vera omlettet csinált, és megette a maradék csokoládépudingot, ami, hála a hűtőszekrénynek, nem romlott meg. Az ügynök három előtt úgysem ér ide, tehát van egy órája, hogy összekapja a lakást.

Mielőtt eladja a házat, erőt kéne vennie magán, hogy teljesen kitakarítsa Maud szobáját, eltüntesse a ruháit, amiket Louisa néni nem akart elvinni, meg az üvegcséket és gyógyszeres fiolákat, melyek tartalma négy éven át tartotta életben anyját. A temetés után Vera az összes orvosságot a fésülködőasztal fiókjába szórta. Most kihúzta, és ránézett a rengeteg gyógyszerre. Az alvadásgátlóra, a vízhajtóra, az ásványi sókra, a vitaminokra, az altatókra és a nyugtátokra. Vajon visszaveszik-e a gyógyszertárban, pazarlás lenne kidobni őket.

Aztán a ruhák. Épp egy régi bőröndbe rakta őket, amikor megszólalt a csengő. Vera azt hitte, az ingatlanügynök érkezett meg, de nem. Egy ismeretlen nő állt az ajtóban.

– Jó napot kívánok! Az Alltar-alapítványra gyűjtök. .

Vera úgy érezte, mintha oltáralapítványt mondott volna, de azután eszébe jutott az a fiatal rendőr, aki a croughtoni postarablásnál vesztette életét Kinyitotta a pénztárcáját.

– Köszönöm szépen. Tudja, legalább ezer fontot szeretnénk gyűjteni az özvegy részére, és a jövő heti rendőr-sportnapokon jótékony-sági bazárt is rendezünk. Ha esetleg volna néhány…

– Van itt egypár használt ruha. Nemrégen halt meg az édesanyám, a ruhái jó állapotban vannak. Senkinek sincs szüksége rájuk, én meg örülnék, ha elvinné.

A nő elmosolyodott, hálásan biccentett. Vera felment, lehozta a batyut, és átnyújtotta.

– Azt mondja, az édesanyjáé volt?

– Igen, de én már nem tudok mit kezdeni velük.

– Nagyon köszönöm. Igazán sokat segített.

Stanley már csak a pénz miatt aggódott. Élete végéig gondtalanul élhet belőle, ha megkaparintja. Ami Caroline Snow-t illeti, miatta nem kell nyugtalankodnia, nyilván nem látja többé az életben.

Maga elé képzelte a jelenetet, amint a lány beesik gloucesteri házuk ajtaján, és előadja Snow-nak, a fáradt, szegény ördögnek, aki egész nap azért gürcöl, hogy a nőknek mindenük meglegyen, mi minden történt. Mondjuk, hogy Snow tévét néz vagy rejtvényt fejt. Stanley lelki szemei előtt látta, hogy a férfi arca megnyúlik, amikor megtudja, őt szemelték ki arra, hogy megkeresse az anyósát, aztán, hogy házába és szívébe fogadja.

– Feltétlenül meg kell találnunk, ugye, papa? Te mindig olyan csodálatosan viselkedsz, ha baj van! Te biztosan tudod, hogy mit kell tenni!

Stanley kuncogott magában. És mit mond erre Snow?

– Bízd csak rám, drágaságom – megnyugtató hang, rendszerező elme, akár egy számítógép. – Szeretném négyszemközt megbeszélni édesanyáddal.

Új szín a bájos anyucival, kettesben, intim félhomály, Caroline kutyát sétáltat vagy randevúja van.

– De drágám, olyan szeleburdi ez a gyermek!

– Tudom, szívem. De nem rombolhatom le irántam érzett bizalmát.

– Téged különösen szeret, drágám. A magam részéről azonban meg kell jegyeznem, nem örülnék kifejezetten ennek a találkozónak, különösen így, hogy negyven éve nem ismerem az anyámat.

– Nem csodálom. Nekem sem fűlik hozzá a fogam, hogy összebarátkozzam ezzel az idős hölggyel, és a házamba fogadjam. Nem vagyok én mazochista.

– Miért ne mondhatnánk azt, drágám, hogy értesítettük a rendőrséget? Caroline egy hét múlva semmire sem fog emlékezni.

– Igazad van, szívem, remek asszony vagy.

Stanley hangosan nevetett ezen a kitalált helyzeten és párbeszéden. Szinte maga előtt látta őket, amint választékos ízléssel berendezett nyárspolgári otthonukban üldögélnek. Kár, hogy nem mesélheti el senkinek. Letörölte könnyeit, de amikor a nevetést abbahagyta, a szeme kibírhatatlanul vibrálni kezdett.

Megpróbálta mozdulatlanul tartani, kíváncsi volt, elég-e hozzá a puszta akaraterő. Belépett Pilbeam, kezében egy zsák, tele rézveretes lószerszámmal.

– El kéne menned már egy orvoshoz, öreg fiú! Nekem volt egy nénikém, annak is ugyanez volt a baja. Vitustáncot járt.

– Hogyhogy?

– Egész testében rángatózott – tette a földre Pilbeam a zsákot. – Kibírhatatlan volt vele. Menj már el egy kuruzslóhoz! Én majd addig őrzöm a boltot.

Hetenként háromszor volt rendelés. Stanley már régen nem foglalkozott azzal, hogy milyen szerepet játszott Maud halálában; az utóbbi időben gondolatai csak az örökség körül jártak, hogyan tehetné rá a kezét. Most is ez járt a fejében, ezért a negyvenpercnyi várakozás után többé-kevésbé derűsen lépett be a rendelőbe. Dr. Moxley íróasztala mögött a papírjai fölé görnyedt.

– No, mi a panasz?

Tudnád, ha rám néznél, gondolta Stanley keserűen. Elmagyarázta, mi baja, szeme ezalatt állandóan ugrált.

– Állítólag idegrángás.

– Igazán? És ki állítja?

– Az orvosi szótár.

– Drága uram, jobb, ha a laikusok nem ütik az orrukat olyasmibe, amihez nem értenek. Maga is csak felizgatja magát. Gondolom, már azt hitte, mioklónusa van.

– Miért, az van?

– Nem hinném – mosolygott megvetően dr. Moxley. – Nyugtalanítja valami?

– Igen, sok minden.

– Nyugodjon meg, akkor elmúlik.

Persze, gondolta Stanley felháborodva, mintha attól, hogy ezt mondja, már meg is nyugodnék. A fene essen beléjük, mind egyformák! Elvette a receptet a nyugtatóról, és már kifelé indult, amikor dr. Moxley utánaszólt :

– Hogy van a felesége? Kiheverte már Mrs. Kinaway halálát?

Mi köze hozzá? Stanley motyogott valamit, hogy minden rendben. Miért emlékszik ez a lángelme mindenre?

– A minap találkoztam az öreg Blake-kel. Megdöbbentette Mrs. Kinaway halála. Azt mondta, néhány nappal azelőtt látta az utcán, akkor nagyon jól nézett ki.

Stanley elnémult. Épp elég volt neki Caroline Snow, erre a kijelentésre egyáltalán nem számított. Maud már hetek óta halott.

– Nem értette, hogyan lehetett Mrs. Kinawaynek agyvérzése, amikor be volt állítva Mollanoidra – húzta el a száját Moxley. – Hiába, megtörténik az ilyesmi. Dr. Blake nagyon lelkiismeretes orvos. Azt tanácsoltam neki, felejtse el.

Stanley szédülve támolygott ki. Ki gondolta volna, hogy Maud öreg orvosa még mindig a környéken lebzsel? Persze az is lehet, hogy az egész nem jelent semmit. E nélkül is elég baja van.

Stanley ugyanabban a drogériában váltotta ki a receptjét, ahol annak idején a szaharint vette. Hirtelen eszébe jutott, hogy Maud Mollanoidos dobozában még mindig van két és fél fiolára való szaharin tabletta. Ha hazamegy, első dolga lesz, hogy elégeti őket, nehogy Moxley és ez a lelkiismeretes Blake találjon valamit, ha eszükbe jutna egy kicsit szaglászni.

– Mi történt anyád holmijával? – kérdezte Verát.

– Csináltam egy kis rendet. Az ingatlan-ügynök azt mondta, többet kaphatunk a házért, ha rendesen néz ki. Arra gondoltam, nekilátok, hogy helyrepofozzam a lakást.

Stanleyben roppant kellemetlen emlékeket ébresztett ez a helyrepofozás. Elkeseredetten nézte Verát, amint lejött a lépcsőn, a tükör elé állt és festeni kezdte a szemét. Kozmetika. Remek szó a keresztrejtvénybe, nem emlékezett rá, hogy valaha is találkozott volna vele. KOZMETIKA: „a világűr erkölcse”.

– Mindent kidobtál? – erőltetett nyugalmat a hangjára.

– A ruháit kivéve mindent. Azokat elvitt a valaki a rendőrségre.

Stanleyt kiverte a veríték.

– Hogy hová?

– Most mi a baj? Mindened rángatózik.

Stanley ökölbe szorította a kezét, de úgy is meg-megrándult. Képtelen volt megszólalni.

Vera már megbánta, hogy így fogalmazott. Stanley mindig is félt a rendőröktől.

– Mrs. Alltarnak, tudod, a lelőtt rendőr özvegyének gyűjtöttek, nagyon boldogok voltak, amikor odaadtam a mama ruháit. Stan, drágaságom, hadd csináljak neked egy csésze teát! Túlságosan rosszak az idegeid, biztos nagyon nyugtalanít a szemed. Nyugodj meg! Míg elkészítem a teát, megcsinálhatod a rejtvényedet !

– Már megcsináltam.

– Akkor találj ki egyet. Tudod, hogy az megnyugtat.

Stanley egész testében remegett, de megpróbálta felvázolni a keresztrejtvényt. Beírta a KOZMETIKA-t, aztán az E betűn át, hogy RENDŐR. Lehet, hogy az a nő nem is akart semmit, az is lehet, hogy Moxley nem célzott semmire. De mi van akkor, ha elejtett pár célzást a rendőrségen, és azért küldték ide ezt a nőt, mert… Mit tudnak kiolvasni Maud ruháiból? Lehet, hogy elemzik rajtuk a verejtéknyomokat, és kiderül, hogy magas volt a vérnyomása, vagy hogy szaharint szedett, vagy hogy nem szedett Mollanoidot. A RENDŐR R betűjén át beírta: ORVOSSZAKÉRTŐ. De az is lehet, hogy elmennek a drogériába, és megtudják, hogy egy férfi, akire illik az ő személyleírása, rengeteg szaharint vett… Aztán kiássák Maudot. A sebhely már eltűnhetett a fejéről. Aztán valószínűleg felboncolják, és a gyomrában szaharint találnak. De Mollanoidot nem. Maud március óta nem szedte.

A szeme vibrált, szinte nem is látott, a szavak összefolytak előtte.

Harmadik rész
FÜGGŐLEGES

19.

Szikrázó nyár volt, az egyik forró nap a másikat követte, s ez az állandóság Manningék életén is meglátszott. Semmi sem lett jobb, de ahogy Stanley nyugtatta magát, rosszabb sem. A rendőrség továbbra sem érdeklődött iránta, és dr. Moxleyhoz sem ment vissza, habár a szeme nem javult. Változatlanul nyugtalanította a pénz.

Vera és Mr. Finbow között megszaporodtak a levelek, de az ügyvéd még csak nem is utalt arra, hogy okos lenne túladni a részvényeken. Vera kedvesen ugyan, de határozottan elzárkózott a gondolattól, hogy Mr. Finbow tanácsainak ellenére eladja őket, s még akkor sem változtatott véleményén, amikor Stanley megmutatta neki a figyelmeztetést, melyet a még mindig kiegyenlítetlen csekkre küldtek. Pilbeam is pokollá tette az életét, állandóan rágta a fülét, hogy több pénz kéne az üzlethez.

Eladó házukra senki sem volt kíváncsi. Az ügynök szerint azért, mert bizonyos komfortfokozat ma már nélkülözhetetlen.

– Építhetnénk egy garázst – javasolta Vera –, csakhogy akkor fel kellene áldoznod az erikaágyást.

– Nem számít – legyintett nagyvonalúan Stanley.

Egy garázs örökre elrejtené Maud holttestét. De milyen mélyre ássák a kőművesek az alapot?

– Majd utánajárok, meg aztán igyekszem valahogy kicsinosítani a lakást. Biztos, hogy hamarosan kapunk valami ajánlatot. Az ügynök szerint virágzik az ingatlanpiac.

– Helyzete stabil, ára változó…

– Mondtál valamit, drágám?

– Csak egy sor a keresztrejtvényemből. INGATLAN. Helyzete… De mindegy.

– Ügy veszem észre, semmi más nem érdekel, csak a rejtvényed.

Így is volt. Egyfajta rögeszmévé vált a keresztrejtvény, munka és szertartás egyaránt Ha Pilbeam nem volt az üzletben, titokban még ott is ezzel foglalkozott, s amikor társa visszatért, fejében csak szavak zsongtak, szójátékok, anagrammák, így azután Pilbeam szakadatlan követelései süket fülekre találtak.

– Emlékszel még arra a vén tehénre, akire rásóztuk a György-kori asztalt? Az egész lakását ilyenekkel akarja berendezni. Ha én éjjel-nappal dolgozok, és te adod a pénzt, egyedül ebből ötszázat akaszthatunk le.

– Meg van kötve a kezünk, Stan! – siránkozott máskor. – Sírni tudnék, ha arra gondolok, mi mindent szalasztunk el!

Pilbeam minden alkalommal ezzel fejezte be:

– Most kell a pénz, Stan, most, és nem holnap.

Stanley túlságosan is tisztelte Pilbeamet, ígéretekkel próbálta megnyugtatni. A mérgét Verán töltötte ki.

– Megmondtam már, hogy az üzlethez szükségem van arra a pénzre! Hiába a miénk, ha nem nyúlhatunk hozzá! Éppolyan szegények vagyunk, mint mikor az a vérszopó anyád még élt! Befuccsol az üzlet, ha nincs pénzem! Mikor fogod már végre fel?

Vera rémületében hátrált, megijedt férje kapzsi tekintetétől. Szörnyen rángatózott az arca, ha mérges volt. De sokkal inkább megrémült olyankor, amikor egyenes válasz helyett csak valami értelmetlen találós kérdést kapott tőle.

Július vége felé egy nap Vera hozzálátott, hogy kitakarítsa a vendégszobát, és kezébe akadt anyja gyógyszergyűjteménye, amit akkor hozott át ide, amikor kifestette a szobáját. Most is úgy gondolta, pazarlás lenne kidobni, különösen azt a kis műanyag dobozost, amelyik még ki sincs bontva. Semmi baj nem származhat abból, ha megkérdezi a patikust, mit tegyen velük, úgyis elmegy vásárolni. Amikor elindult otthonról, találkozott a kőművesekkel, akik néhány zsák cementtel és egy betonkeverővel épp őhozzá készültek.

– Fölösleges, hogy megvárjon minket, hölgyem – mondta a főnök. – Úgysem kezdjük el a jövő hét elejéig, tudja, a téglagyári sztrájk miatt. De ha nem zavarja, ezeket itt hagynánk.

Vera beleegyezett. Aztán egyenesen a drogériába ment, és megkérdezte a gyógyszerészt, visszaválthatná-e a tablettákat.

– Sajnálom, asszonyom – csóválta a fejét a patikus nem tehetem. A betegeknek is azt tanácsolom, hogy dobják el, ami megmarad. Tudja, jobb az óvatosság.

Kinyitotta a dobozt, és belenézett.

– Azt hiszem, az a Mollanoid – szólalt meg Vera.

Úgy látszik, a gyógyszerészek, akárcsak az orvosok, jobb szeretik, ha a dolgaikba nem avatkozik bele a laikus. Ö sem volt kivétel. Szúrós szemmel nézett Verára. Aztán kivett egy tablettát, és megvizsgálta.

– Miből gondolja, hogy ez Mollanoid?

– Magánál váltottam ki – felelte élesen Vera –, maga írta a címkére, hogy Mollanoid! Az édesanyám szedte a vérnyomására.

– Igen, emlékszem önre, arra is, hogy én címkéztem fel, de ezeket a tablettákat nem én tettem a fiolába. A Mollanoid egyfajta antikoaguláns, magyarán meggátolja a vérrögök képződését az erekben. Ez pedig, amint mondtam, nem Mollanoid.

– Hát akkor micsoda?

A gyógyszerész megszagolta, aztán a nyelve hegyére tette.

– Valami szaharin-összetétel.

– Szaharin?

– A fogyókúrázók édesítik vele a teájukat vagy a kávéjukat – magyarázta a gyógyszerész, mintha egy szellemileg visszamaradt gyerekkel állna szemben.

Vera vállat vont, de meglehetősen zavartan fejezte be a vásárlást. Lehetséges, hogy maga a gyógyszerész keverte össze a két tablettát, és mindig is szaharin volt benne? Nem látszott valószínűnek, bár sokkal inkább elképzelhető, mint az, hogy anyja titokban szaharint szedett. De ha mégis ez történt, mit csinált a Mollanoiddal? Biztosan nem hagyta abba. Csak az tartotta életben, s gyakran mondogatta, nélküle újabb agyvérzést kapna.

Miután kiválasztott egy olcsó, de mutatós tapétát, úgy döntött, hogy elmondja Stanley-nek a dolgot, ha hazajön. Stanley sokat késett, s amint belépett, Vera látta rajta, nincs olyan állapotban, hogy az ő gondjaival foglalkozzék.

– Megőrjít a szemem! – mondta köszönés helyett.

Házasságuk óta Stanley első ízben hagyta érintetlenül a vacsoráját: a bárányhúst, a sült krumplit, a borsót; Vera pedig, bár eddig szívén viselte a sorsát, vállat vont. Csak ráförmed, ha azt mondja neki, menjen el orvoshoz. Képtelen volt beszélni vele, szinte már nem is érintkeztek egymással. Ezekben a napokban gyakran gondolt a kedves és rokonszenves James Hortonra, akivel el lehetett beszélgetni.

– Most mi bajod? – próbált végül is egy kis türelmet erőltetni magára.

– Semmi – nyögte Stanley. – Semmi. Hagyjál békén!

Szemhéja úgy járt, mintha valami rángatná. Ügy érezte, ez a valami állandóan nevet rajta, és örül, hogy Stanley tehetetlen. Ha így folytatja, gondolta rémülten, nemsokára megőrül.

Vera sasszemekkel figyeli. De hát hogy is mondhatná el neki, hogy azért remeg ennyire, és azért vibrál a szeme, és azért nem kívánja az ételt, mert szörnyen megijedt, mert napközben olyasmi történt vele, ami sokkal rosszabb, mint az Alltar-alapítványra gyűjtő nő, sokkal borzasztóbb, mint végignézni, hogy Maud holtan esik össze. Vacogott a foga a félelemtől, megpróbálta összeszorítani állkapcsát, mint akinek szájzára van.

Aznap délután, amíg a teherautóval a hátakat járta, egy rendőr járt az üzletben.

Hatfieldben járt, ahol egy idős asszonytól a valódi értékének körülbelül egyötödéért megvett egy tizennyolcadik századi komódot. Visszafelé azzal próbálta nyugtatni a szemét, hogy befejezett egy képzeletbeli keresztrejtvényt. Stanley már úgy készített és oldott meg fejben rejtvényeket, ahogy némelyik sakkozó játszik vakon.

Amikor a teherautóval beállt az üzlet udvarába, észrevette, hogy egy egyenruhás rendőr lép ki a boltból és beszáll a kocsijába. Jobb szemhéja úgy járt, mint a motolla.

– Mit keresett itt ez a kopó? – kérdezte Pilbeamet torokhangon.

– Csak ellenőrizte az árukészletet, öregfiú – mondta Pilbeam, és csonka ujjával megdörzsölte az orrát. Az utóbbi időben gyakran csinálta, Stanleynek felfordult a gyomra, ha ránézett.

– Nem ez az első eset – folytatta Pilbeam –, gyakran megnézik, nem tartunk-e lopott árut.

– Még sosem láttam eddig. Érdeklődött utánam?

– Utánad, pajtás? Miért érdeklődött volna utánad?

Pilbeam nyájasan rámosolygott. Stanley biztos volt benne, hogy hazudik. Mindig akar valamit, ha ilyen édeskésen néz az emberre.

– Jó napom volt ma, édes öregem. Fejenként egy tízest hazavihetünk.

– Látom, a porcelánom meg az ezüstöm elkelt.

– Egy texasi hölgy vette meg. Minden kellett neki, ami angol. Annyit fizetett volna, amennyit csak kérek.

Pilbeam Stanley karjára tette a kezét, csonka ujja hozzáért a csuklójához. Tekintete fenyegetővé vált.

– Megígértem az oldalbordámnak, hogy a jövő héten kifizetem. Pénz kell, Stan, sok pénz! A türelmem, ahogy az öreg vezér mondaná, fogyóban van!

Stanley szívesen kérdezett volna még a rendőrről, de nem mert. Makacsul hinni akart Pilbeamnek. Nyilvánvaló, ha a rendőr vele akart volna beszélni, a Lanchester Roadon keresi meg. Persze az is lehet, hogy kereste, csak nem találta otthon.

Ha helyesen gondolkodott, és így vagy úgy, de megvizsgálják Maud ruháit, ha Moxleynak eljár a szája, ha Vera elhenceg a szomszédoknak a garázzsal… Tegyük fel, hogy néhány hét alatt a rendőrség meg az orvosok kiagyalnak ellene valamit… Félt hazamenni, de nem mehetett máshová. Egész este érezte, hogy Vera mondani akar valamit, de talán túl rosszkedvű vagy túl ravasz, hogy előhozakodjék vele. Lehet, hogy a rendőrség öt is beszervezte.

Azoon az éjjel nem aludt. Minden izma rángatódzott. Azt kívánta, bárcsak egész életében ne látott volna keresztrejtvényt, annyira űzte a vágy és a szükség, hogy egymásba fonódó vízszintes és függőleges sorokat találjon ki. Egész szombat éjjel keresztrejtvény négyzetrácsa lebegett a szeme előtt.

Úgy érezte, az idegösszeroppanás szélén áll.

Vera nem tudott egy ágyban megmaradni Stanleyvel, amikor így rángatózott. Galvanikusan rángott a teste, de mélyen aludt egész vasárnap éjjel, nyilván a kimerültségtől, gondolta Vera. Az éjszaka kellős közepén teát főzött magának, de átment vele a vendégszobába, hogy fel ne ébressze Stanleyt.

Villanyt gyújtott, arrébb tolta a festékes edényeket, és ágyba bújt. Amikor megpillantotta Maud tablettáit, újra elbizonytalanodott. A félig telt Mollanoidos dobozért nyúlt, amelyet anyja egészen haláláig használt. Kinyitotta.

Kíváncsi vagyok, morfondírozott magában, vajon a mama azért akart-e szaharint szedni, mert dr. Moxley azt mondta, hogy le kell fogynia? Lehet, hogy ő vette a szaharint, és ebben tartotta?

Hajnalodott. Blackmore-ék laburnumbokrán rigó dalolt. A tartalmatlan, ráadásul nem túl dallamos trilla elkeserítette. Fázott, állig húzta magára a takarót.

De mielőtt elaludt volna, tekintete még egyszer a nyitott dobozra esett. Mollanoid. Hát persze hogy Mollanoid! A tabletták ugyanolyanok, mint amit anyja szedett naponta háromszor, mindennap, négy éven át. Másfelől viszont pontosan olyanok, mint amit megvizsgáltatott a patikussal. Vera felült.

Azokhoz nem nyúlt az anyja. Az egy felbontatlan doboz volt. Emennek viszont a háromnegyede hiányzik, ez a doboz mindig ott volt anyja reggelije mellett. Vera biztos volt ebben. Az erősödő hajnali fényben a patikus tintafoltját is észrevette, még nem száradt meg rajta, amikor odaadta. Megpróbált visszaemlékezni a legutolsó reggelire – sosem fogja elfelejteni anyja jókedvét –, s eszébe jutott, hogy anyja előbb megcukrozta a teáját, és csak azután vette be a tablettákat.

Szíve a torkában dobogott. Megfontoltan, mint valami orvosszakértő, aki tisztában van a kockázattal, kivett egy tablettát, és a nyelvére tette.

Egy pillanatig semmit sem érzett. Szívverése megnyugodott. Aztán – végtére is nem tévedhet – nyelvével a szájpadlásához szorította. Édes íz áradt szét a szájában.

A tányérra köpte a tablettát, és hasra vetette magát. Érzékszervei megszűntek működni.

Stanley tízkor ébredt. Az órára nézett, és a fürdőszobába indult, amikor eszébe jutott, elmegy az orvoshoz. Meg is mondta Pilbeam-nek, hogy ebéd előtt nem ér be.

Alighogy az orvosra gondolt, szeme remegni kezdett. Magára kapta ruháit, aztán átment Maud szobájába, kíváncsi volt, dolgoznak-e már a kőművesek. Feltétlenül rajtuk kell tartani a szemét, ha túlságosan lelkesek, és ott kezdenek ásni, ahol nem kéne. De a kertben csak a betonkeverő árválkodott.

Egyáltalán nem jellemző Verára, hogy nem hoz neki teát. Lehet, hogy nem akarja zavarni. Szegény Vera. Nagyon megöregedett, sótlan is szegény, de mindig az volt. Mindegy, rosszabbul is járhatott volna. Reggeli sincs. Ebből következik, hogy Vera sincs. A házban festékszag terjengett. Megfájdult a feje. Moxley délelőtti rendeléséről már lemaradt, de van kettőkor is, majd elmegy arra. Mindenütt rend és tisztaság. Világos, Vera kitakarított, és elment vásárolni.

Bement a konyhába, a jobb szeme vibrált. A kukoricapelyhet sem készítette ki neki. Kivette a kamrából a dobozt, öntött egy keveset a tányérjába, aztán a Telegraph után nézett. Akár fejthet is. Biztos, hogy meg tudja csinálni, az is, hogy egy ültő helyében. Csak egyetlen izgalma maradt, hogy meg tudja-e dönteni hétperces rekordját.

Az újság a hűtő tetején volt. Stanley levette, és meglátott egy levelet. A borítékon Vera neve állt, de ebből eddig nem csinált gondot, most se fog.

Megjött a pénz. Mr. Finbow örömmel látja Verát az első adandó alkalommal, hogy átnyújthassa neki a csekket.

Stanley megdörzsölte a szemét. Nem az égető fájdalom miatt. Sírt.

20.

Évek óta várt erre a pillanatra. Mióta először meglátta Maudot, mióta tudja, hogy gazdag, erről a ragyogó percről álmodozott, amikor mindene az övé lesz. Huszonkétezer font.

Meggyógyult a szeme. Most már azt is tisztán látta, hogy az ártalmatlan háziasszony gyűjtését és a rendőr rutinlátogatását csak képzelete változtatta baljós előjelekké. A pénz testi és lelki bajaiból egyaránt kigyógyította. Nem kell orvos. Most rögtön buszra száll, és bemegy az Old Village-be.

Pilbeamet bent találta, épp egy réz ágymelegítőt fényesített.

– Hogyhogy már itt vagy? – kérdezte mogorván. – Mit mondott az orvos?

Stanley leült a faragott asztalra. Ügy érezte magát, mint egy mágnás. Kurtán válaszolt.

– Kapsz tőlem egy ezrest. Egyúttal kifizetem a helyrepofozást is. Itt a csekk. Jövő héten azt veszünk, amit akarunk. A képébe röhögünk a világnak!

– Nem fogod megbánni, Stan! Ígérem neked, nem fogod megbánni! Mi aztán tudtuk, mibe vágunk bele! – veregette meg Pilbeam a vállát, és zsebre vágta a csekkeket. – És most ide hallgass! Lemegyünk a Lockkeeper’s-be, legurítunk egy üveg whiskyt, aztán ebédelünk egy nagyot.

Stanleynek egy fél üveg se kellett, négy dupla whisky, beefsteak, sült krumpli, zöldbab, sárgarépa, gomba és egy tejszínhabos málnatorta után fél kettőkor hazatántorgott. Legszívesebben énekelt volna útközben az előkelő villák között, de nem akarta, hogy ezen a csodálatos napon, élete legszebb napjainak egyikén tartóztassák le.

Az égbolt, amíg a Lockkeeper’s-ben voltak, kiderült, melegen sütött a nap. Az év legmelegebb napja, gondolta Stanley. Roppant örömmel töltötte el, hogy az időjárás is hozzá alkalmazkodik. Elhaladt a Jaguár-szalon mellett, arra gondolt, vajon lehetséges-e, hogy megvegye az autót ezen a csodálatos délutánon. Például azt a tűzpirosát. Nem látta semmi akadályát. Hiszen nem szériakocsit akar venni, mint Macdonaldék, neki van pénze, minek várjon hónapokig? Ki kell józanodnia. Mondjuk, megiszik egy csésze teát, aztán megveszi a kocsit, és elviszi Verát egy körre. Elmehetnek az eppingi erdőbe, megvacsoráznak egy falusi kocsmában.

A kellemes gondok kellemesen simogatták háborgó elméjét.

– Vera, hol vagy? – kiabált a konyhába lépve.

Nem jött válasz. Biztos duzzog, mert nem mondta el neki, mit mondott az orvos. Orvos! Semmi szüksége orvosra.

Hallotta, hogy Vera fent motoszkál. Lehet, hogy megint a hálószobában gürcöl. Fel kell nyitnia a szemét, majd ő megmutatja neki a világot! Ha valakinek annyi pénze van, mint nekem, gondolta Stanley, nem engedheti, hogy a felesége hozza rendbe a lakását. Óvatosan kilépett a hallba. Nem muszáj rögtön látnia, hogy ivott.

Megint felkiabált érte, aztán hallotta, hogy csukódik az ajtó, és a lépcső tetején megjelent Vera. Ahhoz képest, hogy most kapott húszezer fontot, nem látszik valami vidámnak.

– Azt hittem, bemész dolgozni.

– Az orvos azt mondta, pihenjek egy napot. Gyere le! Beszélni akarok veled!

Vera lefelé indult, és Stanley úgy értette, mintha azt mondaná: „Én is veled.”

A kék pöttyös ruháját viselte, keze nem volt festékes. Stanley megborzongott. Milyen szeszélyes asszony az ő felesége! Mindig valami hibát keres benne, tudta, most is biztos talált valamit. Különben miért lenne ilyen fagyos a tekintete?

– Megkaptad a pénzt? – kérdezte Stanley reménykedve. — Nem bírtam ki, megnéztem Finbow levelét. Végre-valahára, mi?

Verának már a nyelvén volt, hogy nem, megkérte Finbow-t, hogy fektesse be újra. Valami ördögi dolgot kellene mondania. Istenem, képtelen rá!

– Megkaptad a pénzt?

– Igen, megkaptam.

Stanley még sosem hallotta ilyen kimértnek, ilyen keserűnek a hangját.

– És befizetted a bankba? Hát akkor mi a baj, szerelmem? Hát nem erre számítottunk évek óta, hát nem ezt akartuk mindketten?

– Ne nevezz szerelmednek! Nem vagyok a szerelmed! Csak te számítottál erre, de hiba csúszott a számításodba. El kellett volna tüntetned a szaharintablettákat, miután megölted az anyámat!

Stanley alig hitt a fülének, úgy érezte, álmodik. Talán túl sokat ivott. De az ember – még ha igaznak képzel is egyet s mást álmában – tudja, mikor van ébren. Stanley is azonnal belátta, hogy amit látott és hallott, nem egy lidérces álom, hanem a valóság. Vera mondta, amit mondott. Mindketten a Lanchester Road 61-ben vannak a konyhában, és egyikük sem álmodik. Hallotta, mit mondott Vera, de azért visszakérdezett.

– Mit mondtál?

– Azt mondtad, meg tudnád fojtani egy kanál vízben. A mama mindig attól félt, hogy megteszed, én pedig – Isten bocsássa meg bűnömet – egyikőtöknek sem hittem. De most megtudtam, mi van az orvosságos dobozban.

Nagy különbség van a között, hogy az ember csak megálmodja a legrosszabbakat, képzeletben latolgatja a lehetőségeket, vagy megéli. Stanley sokszor maga elé képzelte már ezt a jelenetet, vagy valami ehhez hasonlót, bár lelki szemei előtt egy orvos vagy egy rendőr bizonyította rá a gyilkosságot; mégis, csak most érezte igazán, hogy ezek a felvázolt jelenetek semmit sem segítettek, a valóságot éppoly nehéz elviselni, mintha nem is készült volna rá. Ügy érezte, mintha egy nehéz tárggyal fejbe vágták volna, de nem annyira erősen, hogy elveszítse az eszméletét.

Erőtlen torokhangon szólalt meg, készen volt a válasszal, csakhogy nem Verának szánta.

– Nem én öltem meg, Vera. Nem abba halt bele, hogy szaharint szedett.

– Agyvérzésben halt meg, nem? Nem?

Amíg nem voltam itthon, agyvérzést kapott, le is tudod. Dr. Moxley is ezt állapította meg.

– Amúgy is agyvérzést kapott volna – motyogta Stanley.

– Honnan veszed, mit értesz te ehhez? Nem vagy te orvos! A halálát akartad, elvetted a tablettáit, és szaharint etettél vele! Te ölted meg! Éppolyan gyilkos vagy, mintha lelőtted volna!

Vera felpattant, kiment a konyhából, becsapta maga mögött az ajtót. Stanley szíve a torkában dobogott. Miért nem égette el azt a rohadt szaharint, mikor meghalt Maud? És hogy a fenébe jött rá Vera? Teljesen mindegy. Nagyot ivott a csapból, aztán felment az emeletre.

Vera a hálószobájukban volt. Az ágyon néhány nyitott bőrönd hevert, ezekbe dobálta a ruháit. Stanley gondolkozott, a szavakat kereste, végül megszólalt:

– Ugye, nem mész a rendőrségre, Vera?

Nem felelt. Keze gépiesen hajtogatta a ruhákat, selyempapírt csúsztatott közéjük, összegöngyölt harisnyákat csomagolt el. Stanley egy darabig értetlenül bámulta, aztán hirtelen megértette, mire készül.

– Készülsz valahová?

Vera bólintott. Verejték cseppek gyöngyöztek felső ajkán, nagyon meleg volt aznap.

– Szabad kérdeznem, hová? – sikerült egy kis gúnyt csempésznie a hangjába.

– Megmondom akkor is, ha nem kérdezed. – Vera sarkon fordult, és kihozta a fürdőszobából a toalett holmiját. – Elhagylak. Köztünk mindennek vége, Stanley. Tulajdonképpen már évek óta vége. Lenyeltem, hogy úgy bánsz velem, mint egy cseléddel, meg idehoztad azt a nőt, meg hogy a pénzemből élsz, de az anyám gyilkosával nem maradok egy fedél alatt.

– Nem vagyok gyilkos! – üvöltötte Stanley. – Sosem öltem meg senkit, se az anyádat, se mást! És különben is, neked is csak terhedre volt, éppúgy meg akartál tőle szabadulni, mint én!

– Az anyám volt, Stanley. Szerettem a hibái ellenére is. Nem bírok veled élni. Még akkor sem, ha megpróbálnám elfelejteni, amit tettél. Látni sem akarlak. Sem most, sem később. Rettenetesen megijedtem attól, amire tegnap éjjel rájöttem. Nem bírok egy levegőt szívni veled. Gonosztevő vagy, a legrosszabb fajtából. Ne, ne gyere közelebb! A mama azt szerette volna, ha elhagylak. Most megteszem. Kísérteties! A halála után végül is az történik, amit ő akar. Ö kerekedett felül, beláthatod.

Stanley feje majd szétrobbant.

– Ne hülyéskedj!

– Mindig hülyének tartottál. Tudom, hogy nem vagyok okos, de olvasni azért tudok, és valahol azt olvastam, nem szabad megengedni, hogy az emberek hasznot húzhassanak a bűneikből. A hideg is kiráz a gondolatra, hogy egy pennyt is láss a mama pénzéből, amikor te ölted meg. Sajnálom, én nem akartalak az orrodnál fogva vezetni. Egészen ma reggelig úgy gondoltam, a pénz a miénk, sőt inkább a tied, ha szükséged van rá. De meggondoltam magam – zárta le a bőröndöket Vera. – A mama rám hagyta, én pedig megtartom.

– Azt már nem! – kiáltott fel Stanley diadalittasan. – Nem tarthatod meg! Közös számlánk van a bankban. Annyi csekket írok, amennyit csak akarok!

– Nem a közös számlára fizettem be a pénzt – jegyezte meg halkan Vera. – Azt a számlát zárolták. Tulajdonképpen neked köszönhetem. Ma reggel egy új folyószámlát nyitottam, a saját nevemre.

21.

Vera levitte a csomagját.

Stanley a szobában maradt, megtörtén ült az ágyon, a nap forró sugarai a zárt ablakon keresztül is égették a hátát. Ismét úgy érezte, hogy ez nem lehet igaz, ez csak lidérces álom. LIDÉRC. Lidérc, lidérc, üdére, ismételgette magában… „fojtogató ásvány”. Nem, ebből elég!

Bal szemhéja megmozdult, rángani kezdett. Stanley felnyögött és ökölbe szorította kezét. Hallgatózott, zajokat hallott lentről. Tehát még nem ment el. Beszélnie kell vele, mindent megmagyaráz neki!

Vera a tükör előtt állt, a száját rúzsozta. Nem könnyű kedvesnek lenni azzal, akit gyűlöl az ember, Stanley pedig gyűlölte Verát, sokkal jobban gyűlölte, mint Maudot. De meg kell próbálni. A legtöbb férfi bármit megpróbál huszonhétezer fontért.

– Te voltál az egyetlen nő az életemben, Vera. Húsz évet szenteltem rád. Mindent elviseltem érted, a szüleid sértegetését, aztán négy évig az édesanyádat. Melletted öregedtem meg. Nélküled semmit sem ér az életem.

– A te életed eddig sem ért egy fabatkát sem. Még mellettem sem szedted össze magad. Pedig én megpróbáltam segíteni rajtad, Isten látja lelkem, de most már elegem van belőled.

Könyörögni fog. Térden állva fog könyörögni, de mi van, ha Vera a mondat közepén egyszerűen faképnél hagyja, négykézláb másszon utána, mint egy kutya?

– Vera – fogta meg a karját –, Vera, tudod jól, hogy megszedem magam, de ahhoz pénz kell, sok pénz!

Ezt nem kellett volna. Láthatta Vera arcán. Ez volt a legrosszabb, amit mondhatott, inkább a szerelmes férj!

– Vera, te vagy a mindenem!

– Nevezzük nevén a dolgokat! – nézett a szemébe Vera. – A pénzem a mindened.

Felvette sötétkék kesztyűjét, és leült egy székre, mintha várna valakit vagy valamit.

– Sokat gondolkoztam a dolgon. Úgy döntöttem, a történtek ellenére sem teszlek földönfutóvá. Reménytelen eset vagy, Stan! – sóhajtotta. – Minden szétporlad a kezedben, amihez csak hozzányúlsz, kivéve a keresztrejtvényt. Sosem volt rendes munkád, és ez a mostani sem lesz hosszú életű. Arra gondoltam, nem adom el a fejed fölül a házat. Tied lehet. Ha akarod, megtartod, ha akarod, eladod, azt csinálsz vele, amit akarsz. Ha olyan szamár vagy, hogy eladod, a pénzt pedig elviszed ennek a Pilbeamnek, csak csináld, a te dolgod.

– Ezzel akarod kiszúrni a szemem?

Nekiadja a házat! Elvisz mindent, ami az övé, és itt hagyja ebben a koszfészekben! Csak most fogta fel, mit is forgat Vera a fejében. A tulajdon felesége, az egyetlen, akiről azt hitte, meg tudja tartani, hogy úgy táncol, ahogy ő fütyül, ilyen szívtelenül kiadja az útját.

– Csak nem hiszed, hogy hagylak így elmenni?

– Nincs más választásod.

Megzörgették az ajtót.

– Megjött a taxi.

Vera lehajolt, hogy felemelje a bőröndjeit. Stanleyt elfutotta a düh, legszívesebben megölte volna. Amikor Vera felállt, eléugrott, és jobbról-balról pofon vágta. Vera szemébe könnyek szöktek, aztán végigfolytak arcán, mintha Stanley keze nyomát akarnák lemosni. De egy szót sem szólt.

Amikor a kocsi elment, Stanley is sírva fakadt. Járkált föl és alá, aztán leült a heverő-re, ujjaival a huzatot morzsolgatta. Üvölteni akart, és törni-zúzni, de attól félt, meghallják a szomszédok.

A sírástól még jobban rángatózott a szeme. Még akkor is vibrált és ömlött belőle a könny, amikor a sírást abbahagyta. Megfogta a szemhéját, de a rángás nem szűnt meg. Szemhéja továbbra is vonaglott a kezében, teljesen külön életet élt, mint egy csapdába esett rovar.

Elvesztette a pénzt. Egy pennyje sem maradt. Arcának minden izma mozgott. Most jött rá, hogy gondolatainak középpontjában mindig is ez a pénz volt, ez volt egyetlen célja, most kezdődhetett volna élete aranykora. Először csak egy-két ezerről álmodozott, aztán nyolc-kilencezerről, végül már húszról, kettőezer ráadással. De mindig csak ez járt a fejében, a bőség forrása, a szivárványos jövő. Ezért maradt meg Vera mellett, ezért tűrte el az anyósát, ezért nem tudott karriert csinálni. És végül eljátszotta az életét.

A nyugtalanság apránként újból hatalmába kerítette. Hangosan zihált. Mögötte a pusztulás, előtte a kilátástalan jövő. Sőt még ennél is rosszabb, hiszen Vera tudja, hogy megpróbált Maud életére törni, valahogy a rendőrség is megneszelte a dolgot, Pilbeam is meg fogja tudni, hogy minden vagyona a ház, amiben lakik.

Ránézett az órára, nem az időre volt kíváncsi, csak a mutatókat figyelte. Ez volt az élete, lassú, megállíthatatlan folyamat a mostani összeomlás felé. És minden pillanat, miközben látszólag nem változtatott a helyzetén, közelebb hozta a könyörtelen, felfoghatatlan véget, amely, úgy érezte, még a borzalmas jelennél is rosszabb lesz.

Csak a részegség tudná elviselhetőbbé tenni az elviselhetetlen jelent. Remegő kézzel nyúlt a zsebébe. Nyolc fontja maradt a pénteki tízből, amit hazahozott. A kocsmák még zárva vannak, de az italbolt a High Streeten már kinyitott. Kivánszorgott a konyhába, a mosogatóban megmosta az arcát.

Kint ugyan sokkal melegebb volt, mint bent, de a friss levegőtől megborzongott. Nehezen járt. Úgy vánszorgott, mint egy beteg ember, aki hónapokig nyomta az ágyat. Csak néhány járókelővel találkozott, egyikük sem vett róla tudomást, mégis úgy érezte, hogy az utca tele van láthatatlan kémekkel, akik minden lépését figyelik. A boltban is alig jött meg a hangja. Furcsa volt beszélni egy köznapi, elégedett emberrel. Most már nemcsak szeme, de az arca is rángatózott, állandóan az arcához kapott, hogy lefogja vibráló izmait.

A boltos, úgy látszott, megszokta az alkoholistákat, egy arcizma sem rándult, amikor elvette Stanleytől a két fontot a két üveg whiskyért és a harmadikat a doboz cigarettáért.

Stanley otthon nagyot húzott az üvegből, de nem ízlett neki. Ahelyett, hogy könnyű bódulatot érzett volna, érzékei egyszerűen kikapcsoltak. A cigarettát és az egyik üveget felvitte magával az emeletre, lefeküdt az ágyra. Szédülten még azt kívánta, bárcsak tél lenne, mert akkor hamarabb sötétednék. Rájött, hogy nem szereti a fényt. Túl veszélyes.

Szavak jutottak az eszébe, ahogy feküdt az ágyon, rejtvénnyé formálta őket. Észrevette, hogy hangosan beszél. De a szeme megnyugodott. Néha az üveg után nyúlt, aztán mérges lett, mert elfelejtette, hogyan írják a szavakat, aztán a sorok lassan eltűntek a szeme előtt forgó fekete spirál örvényében. Végigaludni egy éjszakát, mozdulatlanul, erre lett volna szüksége. Ehelyett kilenckor olyan fejfájással ébredt, mintha egy vaskéz szorítaná a homlokát. Még mindig világos volt. Ébren is maga előtt látta álmát. Nem volt kellemetlen, ijesztő vagy fájdalmas, mégis a legrosszabb álmok közé tartozott, amit csak ember álmodhat. Ha valaki boldogtalan, nem a lidérces álomtól lesz boldogtalanabb, sokkal nagyobb a csalódás, ha arról álmodik, hogy azok, akik most gyűlölettel és ellenszenvvel viseltetnek iránta, újra korábbi kedvességükkel fordulnak felé. Stanley legutóbbi álma is ilyen volt. Az Old Village-ben járt, az üzletükben, ahol átnyújtotta Pilbeam-nek a csekket, és álmában újra látta társa örömét. De négy órával ezelőtt, amikor úgy érezte, hogy a mélyponton van, rosszul mérte föl a helyzetet. Most ébredt rá, hogy nemcsak őt fosztották meg lehetőségeitől és minden pénzétől, hanem ő is másokat. Pilbeam-nek két csekket írt, egyiket ezer fontról, a másikat százhetvenötről. Egyiket sem tudja beváltani, hiszen minden pénz Veráé, saját folyószámlája van.

Semmi értelmét nem látta felkelni. Ebédig nyugodtan heverészhet. Valahonnan vízcsobogást hallott, legalábbis annak vélte. Éjjel annyi álma, annyi kép és hang maradt meg benne, hogy alig tudta megkülönböztetni az álmot a valóságtól.

Elfelejtette felhúzni az órát, hat óra tíz percet mutatott. Biztos jóval több van már. Pilbeam el sem tudja képzelni, hol lehet, 5 meg nem meri felhívni.

Szörnyen fájt a feje. Szeme most nem vibrált; igaz, nem is mert rágondolni, attól félt, hogy akkor újra rákezdi. A mennyezetet bámulta, és nem tudta eldönteni, felhozza-e a Telegraphot, amikor odalent megdöngették az ajtót. Felült. Először arra gondolt, hogy a rendőrség, aztán arra, hogy Pilbeam. Lehet, hogy társa már tudja, nincs fedezet a csekkekre?

Kiugrott az ágyból, félrehúzta a függönyt, de az esőfogó miatt nem látott senkit. Az utcán nem látott kocsit sem. Talán valamelyik kőműves, gondolta. Bárki volt is, újból kopogott.

Rossz ízű volt a szája. Cipőt húzott, be sem fűzte, úgy ment le. Aztán óvatosan kinyitotta az ajtót. Mrs. Blackmore.

– Remélem, nem az ágyból ugrasztottam ki.

Nyilván abból gondolta, hogy még mindig a gyűrött, tegnapi ruha van rajta.

– Csak azért jöttem, hogy megmondjam, folyik a kertjében a víz.

– Jól van. Köszönöm.

Nem akart beszélgetni vele, már csukta volna be az ajtót. Mrs. Blackmore is indulóban volt, de a kapu előtt visszafordult.

– Láttam Mrs. Manninget, amikor tegnap elment.

Stanley mogorván nézett rá.

– Nagyon zaklatottnak látszott. Sírt. Talán megint meghalt valaki a családban?

– Nem.

– Pedig azt gondoltam. Kérdeztem is Johntól, mi keseríthette el ennyire Mrs. Manninget.

– Ha tudni akarja – tárta szélesre Stanley az ajtót elhagyott. Felpofoztam, és azért tört el a mécses.

Megesik, hogy a feleség elhagyja a férjét, a férj pedig elveri a feleségét, ez Mrs. Blackmore számára sem volt újság. Sokszor pletykáltak ilyesmiről a kerítésen át, leginkább csak erről pletykáltak. De hogy az események főszereplője ennyire közönyösen, szinte könyörtelenül viselkedett volna, még sohasem tapasztalta.

– Legalább Macdonald mamával lesz min köszörülni a nyelvüket! – fűzte hozzá Stanley.

– Hogy merészel ilyen hangon beszélni velem?

– Hogy hogy merek? Köszönöm jól.

Stanley, miközben egyenként ízlelte a mocskolódás mézédes szavait, jó néhány jelzővel ellátta Mrs. Blackmore-t.

– Majd meglátjuk, mit szól ehhez a férjem! Fiatalabb magánál, maga féreg, és nem rongálja az egészségét kocsmákban! Huh, idáig érzem a szagát!

– Elég hosszú orra van hozzá!

Stanley bevágta az ajtót, olyan erővel, hogy a mennyezetről leesett egy darab vakolat. Jót tett neki a veszekedés. Mióta meghalt Maud, egyetlen igazi csetepatéban sem volt része.

Maud… Jobb nem is gondolni rá, különben megint leihatja magát. De nem fogja,
nem gondol rá többet, hacsak,.. hacsak a rendőrség nem kényszeríti rá. Szeme vibrált, de lassan megszokta, „alkalmazkodik a szervezete”, ahogy a Moxley-féle kuruzslók mondanák. Mindenesetre a rendőrség még nincs itt. Lehet, hogy házkutatást tartanak, mielőtt felássák a kertet? Valószínűnek tartotta. Úgysem találnak semmit. Biztos volt benne, hogy Vera magával vitte azt a gyógyszeres dobozt. Azért megnézi, bár…

Bement a szobába, ahol Vera az utolsó éjszakáját töltötte. A doboz, címkéjén az elkenődött tintafolttal, még mindig az éjjeliszekrényen volt. Stanley alig hitt a szemének. Milyen bolond is Verái E nélkül senki nem tud rábizonyítani semmit! A rendőrség nem kap házkutatási engedélyt, tehát a kertet sem ássák fel.

A doboz tartalmát a vécébe öntötte. Aztán kinyitotta az összes csapot. Ez az egyszerű eljárás gyakran kiszabadította a beszorult szelepet. Hallgatódzott. A kertben már nem csobogott a víz.

Megszólalt a telefon. Gondolkodás nélkül felugrott. Sokkal rosszabb, ha most hagyja csörögni, és aztán órákig gondolkozik, ki lehetett. Felvette. Pilbeam. Stanley nyelt egyet, és ismét megborzongott. De Pilbeam hangjában nem volt harag.

– Mi van veled, öregfiú?

– Nem érzem jól magam – motyogta Stanley.

– Nem vagy te egy kicsit hipochonder? Nem kell annyit golyózni a dolgokon! De ha akarsz, maradj otthon ezen a héten. Néha majd átugrok, megnézem, mi van veled!

– Jó.

Stanley ugyan nem vágyott Pilbeam társaságára, de semmit sem tehetett ellene.

A hívás ugyanakkor új erővel töltötte el, ráadásul megtalálta és eltüntette a tablettákat. Az is lehet, hogy beváltják a csekkjeit. Jó gyerek az a Frazer, igazi úriember. Legfeljebb szívja egy kicsit a fogát, de kifizeti. Mit neki az az ezerszázhetvenöt font? De az is lehet, hogy ezzel a magánszámla-dologgal csak azt a hülye Verát akarják megnyugtatni. Végül is ők még mindig férj és feleség; Frazer látta őket együtt, és mindkettőjüknek adott csekkfüzetet. Frazer nem fog sokat gondolkodni, kifizesse-e őket. Legfeljebb kap tőle egy levelet, hogy máskor gondolja meg jobban, mennyit ír a csekkre. Igazán szamárság volt ilyen sötéten látni a dolgokat. Biztos a megrázkódtatás, gondolta. Vera pedig valószínűleg visszajön hozzá, és bocsánatot kér.

Valaki megint kopogott. John Blackmore, hogy megtorolja feleségén esett sérelmeket. Ahelyett, hogy hálás lenne az a bolond, igazán megköszönhetné, hogy egy rámenős fickó végre helyretette a feleségét.

Stanley nem nyitott ajtót. Egykedvűen hallgatta az ismétlődő kopogást, aztán látta, hogy Blackmore visszamegy a házába. Lement, és egy papírt talált a lábtörlőn.

„Válogassa meg a szavait, ha a feleségemmel beszél! Koszfészekből jött, és az egész utcát koszfészekké változtatta! Ne higgye, hogy ennyivel megússza!

J. Blackmore”

Stanley sokáig nevetett ezen. Koszfészek? Apja vidéki háza nem volt koszfészek. Újból eszébe jutott a zöld kelet-angliai vidék, ahová már sohasem mehet vissza világhódítóként. Persze visszamegy, de mint a tékozló fiú, és várja az otthon, a béke és a megbocsátó szeretet…

A konyhaablakból látta, hogy megint folyik a víz. Föl kell mennie a padlásra. Az ilyesmit mindig Vera intézte, de az elbeszélései alapján volt valami fogalma a teendőkről. A létrát a padlásfeljáróhoz támasztotta, kinyitotta a csapóajtót. Koromsötét volt odafent. Visszament egy zseblámpáért.

Első alkalommal járt a padláson, s meglepte, mennyire tágas, csendes és poros. Emlékezett Vera szavaira, hogy csak a gerendákra léphet, közéjük nem, mert beszakad a mennyezet. Stanley óvatosan indult a víztartály felé. Mellette egy madár csontváza feküdt, körülötte a tollak. Stanley azon gondolkozott, milyen régen lehet itt, meg hogy mennyi idő kell ahhoz, hogy a friss tetemről lerohadjon a hús, és csak csontok maradjanak utána. Levette a viaszos vásznat a tartály tetejéről, és belenyúlt, megkereste a láncot, megrántotta. Hallotta, hogy beugrik az úszó.

Megmosta a kezét, de éppen csak hogy megeresztette a vizet, nehogy az úszó újra beragadjon, aztán fogta az újságot, és magával vitte az ágyba. Meg akarta fejteni a keresztrejtvényt. Akár egy igazi beteg, egész napját átaludta, délután is szundikált, sokszor mintha kopogást hallott volna, de nem ment ajtót nyitni. Amikor fél hatkor végre kikászálódott az ágyból, senki nem volt az ajtóban, a kőművesek holmiját sem vitték el. Kijózanodott, éhes volt, evett egy lekváros kenyeret. Ez a ház olyan, mint a Victoria pályaudvar csúcsforgalomban, gondolta, jönnek-mennek az emberek. Most is van valaki az ajtó előtt. Biztosan Blackmore. Hallotta, hogy odakint megáll egy autó. Stanley vérében szétáradt az adrenalin. Ha most verekedni akar, megteheti. De azért jobb, ha előbb megnézi, Blackmore-e az.

Az ablakhoz ment, és kikukucskált. Tényleg autót hallott, de nem Blackmore öreg tragacsa volt. Stanley várt. Aztán látta, hogy egy férfi kijön az esőfogó alól. Magas, harmincöt körüli férfi volt. Stanley nem ismerte, de már látta a croughtoni rendőrőrs előtt.

Uramisten! Vera nem pocsékolta az idejét. Stanley imádkozott, hogy a rendőr üljön vissza az autójába, de nem, az oldalsó bejárathoz ment, szem elől vesztette. Remegve mászott át Maud szobájába. Kinézett az ablakon, látta, hogy a rendőr a kertben jár. Elhaladt az erikaágyás mellett, aztán megállt a betonkeverőnél. Minden oldaláról megnézte, mint aki egy kiállításon körbejár egy magányos szobrot. Aztán megvizsgálta a cementes zsákokat, az egyikbe belerúgott, a papír kiszakadt, és szürke por ömlött belőle.

Stanley visszament saját hálószobájába, igyekezett tőle telhetőén csendben maradni, de egész testében reszketett. Nem volt könnyű figyelni az előkertet, mindkét szeme rángatózott. Azt várta, hogy a rendőr végre visszaül a kocsijába, ehelyett kinyitotta Blackmore-ék kapuját, és a házuk felé tartott.

Stanley már annyira félt, hogy semmi sem tudta megnyugtatni. Tudta, ha inna egy kis whiskyt, rögtön kihányná, összefüggéstelen gondolatok kavarogtak a fejében. Blackmore-ék kipakolnak mindent, amit róla meg Maudról tudnak. Mrs. Macdonald elmondja, hogy egyik nap a földön fekve találta, amikor a gödröt betemette. Egyáltalán nem segít rajta, hogy megsemmisítette a tablettákat. Vera kétségtelenül átadta a másik dobozt a rendőrségnek. Ez épp elég a házkutatási parancshoz, meg hogy kiássák és megtalálják Maudot, talán már csak a csontjait és ruhafoszlányait, mint a madárnak a padláson.

A padlás! A padláson elbújhat. Akkor az sem érdekes, ha rátörik az ajtót. Ott biztonságban lesz. A létra ott volt, ahol hagyta. Egyik zsebében cigarettával, a másikban az üveggel feltornászta magát a gerendák közé. Aztán lenézett, és rájött, hogy így nem jó. Még ha az ajtót be csukja is, a létrát észreveszik.

Hacsak fel nem húzza maga után. Stanley lefeküdt, lábát a horganyzott tartály falának támasztotta. Amikor megragadta a feljárót, úgy érezte, sosem lesz képes felhúzni, de a rendőrségtől való félelme erőt adott neki. Nehéz lesz felhúzni. Találnia kéne valami emelőt. Ki is mondta, hogy „Adjatok egy pontot, és én kifordítom sarkából a világot!”? Ö pedig csak egy létrát akar elmozdítani. Az ajtókeretet használta fel forgáspontnak, aztán maga felé húzta a létrát. Óvatosan… Nem szabad megsértenie a vakolatot. Ügy érezte, kiszakad a tüdeje, annyira zihált. De sikerült.

Amikor bezárkózott, rövid ideig még égette a lámpát, aztán rájött, hogy nincs rá szüksége, sötétben különben is jobban hall. Kikapcsolta a zseblámpát, szinte megnyugodott. Csend volt, csak a tartály csöpögött.

A sötétben úgy érezte, szellemkezek rángatják szemhéját, térdét és a gyomrát. Észrevette, hogy folynak a könnyei, a cigarettáját is eloltották.

Megtörölte arcát az inge ujjával, aztán, habár semmit sem látott, csendesen szólongatta a padláson lévő tárgyakat: gerenda, üveg, gyufa, létra, víztartály. A sorok önmaguktól formálódtak. „GERENDA” hét betű, „ha a saját szemében van, nem zavarja”. „ÜVEG”: négy betű, „ilyen a tekintete, mégsem törik el”.

Istenem, gondolta, nem szabad megőrülni, csak ül itt a sötétben, keresztrejtvényeket szerkeszt, amiket soha senki nem fog megoldani. Elkeseredve a hideg fémlaphoz nyomta az arcát?

Negyedik rész
A MEGFEJTÉS

22.

Amikor Stanley lejött a padlásról, már mindenhol sötét volt. Megvetetlen ágyára zuhant, biztos volt benne, hogy nem tud elaludni; ennek ellenére másnap reggel fél tízig mélyen aludt. Letámolygott a földszintre, még mindig átizzadt, poros ruhájában, a lábtörlőn egy levelet talált.

Verától jött, a feladó helyén a brayminsteri panzió címe állt.

„Stanley,

A történlek után esetleg azt gondolod, meggondoltam magam. Ne aggódj, megtarthatod a házat. Szavamat adom rá, és írásba is adom, hinni úgysem hiszel nekem. Amíg nem találok egy másik lakást, itt maradok. Kérlek, ne próbálj keresni. Megtudtam, hogy rendőri védelmet is kérhetek. Soha többé nem akarlak látni.

Vera.”

Stanley káromkodva gyűrte össze. Szóval járt a rendőrségen a kurvája! Különben honnan venné, hogy rendőri védelmet kérhet? Csak nyugodtan. Jobb, ha megtartja a levelet. Óvatosan kisimította és összehajtotta. Ha egyezer kilábal ebből a kutyaszorítóból, azonnal eladja a házat. A négyezret pedig befekteti az üzletbe. Ha türelmes, annyi pénze is lehet, mint Maudnak, aztán majd lesz gondja rá, hogy Vera is megtudja.

Egy újabb lekváros kenyér után megfürdött és tiszta ruhát vett. Ahogy gyanította, újból csöpögni kezdett a csap. Most már bizonyos szakértelemmel mászott fel a padlásra, nem is koszolta össze magát túlságosan. Viszonylag nyugodt napja volt, fel sem kelt a heverőről, szopogatta a whiskyt, egy tapéta hátoldalára pedig fél méterszer fél méteres, nagyszabású keresztrejtvényt szerkesztett.

Pilbeam nyolc körül érkezett. Stanley először meggyőződött arról, hogy nem a törvény egyik képviselője áll az ajtóban, aztán beengedte barátját.

Együtt végeztek a whiskyvel.

– Rossz színben vagy, öregfiú! – tanulmányozta arcát Pilbeam minden érzelem nélkül, akár egy biológus a májmetszetet a mikroszkóp alatt. – Lefogytál. A szemed sem lehet nagy élvezet.

– A doktor szerint elmúlik.

– Vagy te múlsz ki, mi? – kacagott harsányan Pilbeam saját tréfáján. – Előbb azért megszedjük magunkat.

Stanley agya lázasan járt.

– Mit szólnál, ha kivennék egy kis szabadságot? Ügy gondoltam, elutazom, talán a déli partra, ott van a feleségem.

– Menj csak, pajtás. Egy-két hétre bezárhatjuk az üzletet, legalább megnő a vevők étvágya. Én is elutazom egy kicsit, megnézem, mit csinál az a házisárkány. Miért legyen jobb nekünk, mint másnak, mi?

Pilbeam még kifele menet is ezen nevetett.

Tehát rendben volt a csekk. Hétfőn adta oda Pilbeamnek, ma már csütörtök van. Rendben kellett lennie. Holnap reggel pedig elutazik. Nem Verához, hanem a szüleihez. Hazamegyek, gondolta Stanley. Még ha stoppolnom kell hazáig, akkor is. Ha egy penny nélkül érek haza, akkor is. Hazamegyek.

Sokáig zokogott a piszkos párnán, míg elaludt.

Pénteken korán reggel Vera idézést kapott a croughtoni rendőrőrsre. Kiment az állomásra, hogy elérje az első vonatot, de Mrs. Horton fellármázta Jamest, aki beültette kocsijába. Fél tizenegyre értek Croughtonba.

Pilbeam is ott volt, akkor már második órája. Éppen kijött, Vera szinte súrolta, amikor bevezették a főfelügyelő irodájába, de egyikük sem ismerte a másikat. Rengeteg embert látott, akikről azt gondolta, kapcsolatban lehetnek férje ügyével. Nem nézett Mrs Blackmore szúrós szemébe, elkerülte Michael Macdonald kíváncsi tekintetét is. A felügyelő csaknem egy órán át kérdezgette. Amikor kijött, sírva borult James vállára.

Stanley szörnyű fejfájással ébredt. Egy újabb meleg nap. Még mindig jobb ragyogó napsütésben állni az országúton, mint zuhogó esőben. Megnézte magát a tükörben: egy beteg öregember nézett vissza rá. Nem baj, külseje talán meglágyítja azoknak a pimasz motoros kölyköknek a szívét.

Nadrágot és két tiszta inget tett a bőröndbe. Csaknem dél volt már. Nagyon mélyen alszik az utóbbi időben. Épp az ágyán ült és fésülködött, amikor hallotta, hogy egy autó áll meg a ház előtt. Blackmore hazajött ebédelni. Anélkül hogy felkelt volna, kinézett a két függöny között.

Arcába szökött a vér. Keze ökölbe szorult, a fésű fogai kitörtek és tenyerébe mélyedtek. Egy rendőrautó állt a ház előtt. Négy férfi szállt ki, az, aki már járt itt, és három másik. Egyikük kinyitotta a csomagtartót, és elővett néhány ásót. A többiek a bejárat felé tartottak.

Stanley kezében a bőrönddel felmászott a létrán. Amikor felnyomta a padlás ajtaját, kopogtatást hallott. Megborzongott. Aztán megszűnt a kopogás, de megszólalt a csengő. Valaki rajta tartja az ujját. Stanley bemászott a padlástérbe. Nem tudta elképzelni, hogy húzza fel a létrát anélkül, hogy észrevegyék, vagy egyáltalán, hogy emeli fel. Egész testében remegett. De végül sikerült, valami csodával határos módon hang nélkül maga mellé fektette a létrát, nadrágjába törölte izzadó tenyerét, nehogy nyomot hagyjon a padlásajtón, aztán leengedte.

Amikor elkészült, egy gerendára feküdt. Istenem, istenem, istenem, mormolta halkan.

Talált egy kis rést az ajtódeszkák között, odatapasztotta fülét. Igen, így már hall valamit, mintha valaki a hátsó ajtót feszegetné. A zár eltörött, lépteket hallott a konyhában. Vajon mennyit mozoghat, anélkül hogy észrevegyék? Mennyire hallatszik le a gerendák recsegése a földszintre?

Lépteket hallott a lépcsőn. Aztán valaki megszólalt.

– Gondolom, elment, Ted. Pilbeam azt mondta, ma olajra lép, és Pilbeam nem hazudik nekünk. Túl nagy a tartozása.

Júdás, gondolta Stanley, istenverte Júdás, hogy így Stan, meg úgy Stan, meg hogy öreg fiú. A léptek a fürdőszoba felé tartottak.

– Már ásnak, uram – mondta Ted hangja. – Nagy a csődület Macdonaldék kertjében. Kifeszíttessek néhány ponyvát?

– Fölösleges. Úgyis tudnak mindent.

Elhallgattak. Ki lehet az az uram? Talán valami felügyelő, esetleg főfelügyelő?

Szóval tudják. Stanley visszatartotta a lélegzetét. Mindent tudnak. Vera elmondta nekik, Blake is elmondta, amit tudott, Moxley is. Egy percen belül ellapátolják a tőzeget, és megtalálják Maud holttestét.

Senki se fogja meghallani, hogy gyufát gyújt. Őt nem keresik, ez kiderült, de a házat átkutatják valami bizonyítékért. Fektében a zsebébe nyúlt, elővette a gyufát, meggyújtotta, és az arca elé tartotta. A kis láng különös, hosszú árnyakat rajzolt a falra. Az órájára nézett. Úgy érezte, már órák teltek el, de még csak fél egy volt. Vajon elmennek-e, ha megtalálták, amit keresnek, vagy itt hagynak valakit? Semmit sem tehet, itt kell maradnia a gerendák között, mintha saját koporsójában feküdne. Végtagjai fájtak, térdében, vállában és ízületeiben szabályos időközönként nyilallást érzett. Kiáltani akart, hogy kikergesse magából a félelmet, mint amikor valaki meg akar szabadulni a belébújt ördögtől. Szájára tapasztotta kezét.

Valaki becsapta a hátsó ajtót.

Lábak, rengeteg láb taposta a lépcsőt. Nagyjából nyolc láb lehet a padló és a mennyezet között, ő pedig egylábnyira van a mennyezettől. Eszerint a felügyelő feje mindössze háromlábnyira lehet az övétől. Száját a nyers, szálkás gerendára tapasztotta, hogy elfojtsa hangos zihálását.

– Tizenkét font, uram, egyfontos bankjegyekben – mondta valaki. – Ebben az évkönyvben volt.

Egy pillanatra minden szó elvesztette jelentését. Nem számított erre. Miért nem Maudról beszélnek? Maud, Maud, Maud, suttogta a gerendának. Bizonyára ott fekszik kertje maradványainak közepén, csupa csont és toll.

A felügyelő hangja térítette magához, teste megmerevedett.

– Ibolyaillatuk van, mint a táskának.

– Meg annak a harmincnak, uram, amit Harry Pilbeamtől kaptunk.

– Igen. Sosem gondoltam volna, hogy egyszer köszönetét fogok mondani Harry Pilbeamnek. Annak a fickónak megvan a magához való esze. A tulajdon feleségét is eladná, ha tíz éve el nem vált volna tőle. Amikor megmondtam neki, hogy tudjuk, miben sántikál, hogy stílbútorokat csinál, aztán eredetiként adja el őket, első dolga volt átadni az állóórát és azt a porcelánt, hogy ismét jóba legyünk egymással.

Valaki nevetett.

– De azért örülök, hogy felhajtotta ezt a Manninget. Ez az őrült csaknem kétezer fontot adott át Pilbeamnek. Isten tudja, honnan szerezte!

– Kiderült, hogy mit akart tőle Pilbeam?

– Megkopasztani, amennyire csak tudja, aztán lelépni, gondolom.

Csend lett, Stanley úgy feküdt a gerendák közt, mint egy hulla. Nem értette, mi történik. Mit csinálnak? Mit keresnek? Ástak, és nem találták meg Maudot. Miért nem? Belekapaszkodott ebbe a halvány reménysugárba. Lehetséges, hogy nem is Maudot keresték, hanem valami lopott holmit?

A messzeségből egy hang úszott felé. Most Maud szobájában lehetnek, most visszajönnek. A szavak, mint egy kép, amikor élessé válik, elkülönültek egymástól.

– Ez lesz az anyós szobája, Ted.

– Mi történt vele? Elment a feleséggel?

– Nem, nem. Az öreg hölgy meghalt. Agyvérzést kapott, amikor Manning…

A szavak ismét elúsztak. Stanley eddig visszatartotta a lélegzetét, most óvatosan kiengedte. Szíve a torkában dobogott. Tehát tényleg nem találták meg Maudot. Pár egy-fontoson kívül semmit sem találtak. Kár volt elbújnia, csak Pilbeamről kérdezték volna. Mindent elmondott volna nekik, mindent, amit csak hallani akarnak, sőt még többet is. Szemet szemért… Édes bosszút állhatott volna Pilbeamen. Semmi sincs ellene a kezükben,. semmi. Csoda történt, nem jöttek rá semmire, nem találtak semmit, azt hiszik, Maud természetes halállal halt meg.

Kezét a fogantyúra tette, várt egy kicsit. Remegő ujjai megragadták a feljárót, de kinyitni nem merte. Ha most lemegy, azt hinnék, van valami a füle mögött. Jobb, ha megvárja, míg elmennek, aztán majd később, önként tesz vallomást. A felügyelő és társai épp alatta voltak, valaki rálépett a lépcsőre. Elmennek. Stanley megint visszatartotta a lélegzetét.

A legjobban azt szerette volna, ha valamelyikük kijelenti, hogy tisztázva van a gyanú alól, hogy tudják, ő csak egy szélhámos áldozata. „Csak tanúként van szükségünk Mr. Manningre”, ezt szerette volna hallani, vagy, hogy „jól megadta az árát a hiszékenységének”. Szinte már hallotta is, hogy mondják.

Távolodó lépteket hallott, aztán Ted azt mondta:

– Azt hiszem, uram, meg kell kérnünk Mrs. Huntleyt, hogy azonosítsa a tetemet.

– Igen – húzta el a szót a felügyelő –, bár nem sok kétség fér hozzá, hogy Miss Ethel Carpenter holttestét találtuk meg.

23.

– Szegénykém – simogatta meg Vera karját Mrs. Huntley a rendőrőrs várójában. – Magának sokkal rosszabb lehet, mint nekünk.

– De legalább nem kellett azonosítanom. Borzasztó lett volna.

Mrs. Huntley megborzongott.

– Én sem ismertem volna meg, ha nincs rajta az a kis gyűrű. Mióta fekszik már a földben… Istenem, a hideg ráz, ha belegondolok.

– A saját férjem ölte meg, rongyos ötven fontért. Megtalálták a fején a sebet, leütötte. Csak az vigasztal, hogy szegény mama sosem tudta meg. Elárulok magának valamit, de kérem, maradjon köztünk, senki másnak nem mondanám el… – Vera félrenézett, eszébe jutott, hogy volna még valaki, akinek elmondaná, valaki, akinek idővel talán mindent elmond majd. – Arra gondoltam – kezdte lassan –, sokáig azt hittem, hogy Stanley a pénzéért ölte meg a mamát, de most már tudom, nem így történt. Van itt egy titok, amire már sosem derül fény. Tudja, ha ő ölte volna meg a mamát, nem lett volna szüksége arra az ötven fontra. Hálát adok az Istennek, hogy a mama sosem tudta meg.

– Van még néhány dolog, amiről szegény Mrs. Kinaway sosem tudott – mondta Mrs Huntley jelentőségteljesen –, például, hogy ki volt az apja Miss Carpenter gyermekének. Egyik nap, amikor rosszul érezte magát, elmondta nekem. Ugye, maga is tudja?

– Gondolom. Kitaláltam, amikor ma reggel megláttam azt a lányt. Ezek szerint az unokahúgom. Ha a mama találkozhatott volna ezzel a lánnyal, márpedig találkozott volna vele, ha…

Carolina Snow lépett be egy férfival. Vera felállt. A borzalmak ellenére elmosolyodott, amikor meglátta az arcot, mely húsz évvel ezelőtt akár az övé is lehetett volna.

– Ez az édesapám – mondta Caroline Snow –, ő ment el a rendőrségre, amikor sehol sem találtuk meg a nagymamát. A papa csodálatos ember. Megígérte, ha megtalálnánk, hozzánk költözhet, de nem találtuk meg. Egészen mostanáig…

A férfi ránézett Verára. Kedvesnek tűnt, türelmesnek, látszott rajta, hogy kemény fából faragták. A sógora, gondolta Vera. Most már egész családja van.

– Borzasztóan sajnálom – csak ennyit tudott mondani.

– Ön nem tehet semmiről – ragyogott rá George Kinaway szeme újra. – Mrs. Man-ning, ön szörnyen egyedül maradt. Kérem, jöjjön el hozzánk. Lakjon nálunk.

– Egyszer majd elmegyek – mosolygott Vera. – Egy nap, amikor már mindez a múlté lesz. – És találkozom a testvéremmel, gondolta. – De most mennem kell, várnak rám.

A rendőrség még nem engedte el, egyre csak faggatták, hol lehet vajon Stanley, de nem tudott nekik segíteni, csak a fejét rázta. Annyi ember volt a rendőrségen, annyi arc, Mrs. Paterson, Mrs. Macdonald, a fia, a koronatanú, Mrs. Blackmore, a férfi, aki a tőzeget vitte; mindannyian régi, boldogtalan életére emlékeztették. Csak egyetlen emberre vágyott, aki odakint várt rá az autójában.

– Egy nap – visszhangozta Vera szavait amikor mindez már a múlté lesz, majd elválsz…

– Ó, James, tudod, hogy én is ezt akarom. Semmi sincs, amit jobban akarnék ezen a világon.

Stanley este tízig a padláson maradt. Utolsó gyufájával nézte meg az időt, de inkább a fájdalom kergette le, mint a rászakadt sötétség. Elviselhetetlenül fájt mindene, és még akkor is lement volna, ha a ház tele van rendőrrel.

Saját csapdájába esett. Nem ölte meg Ethelt, de a test, amit elásott, erőszakos halál nyomát viselte; azzal, hogy elásta a bőröndjeit és gyűrűjét, azzal, hogy Ethel pénzét költötte, visszavonhatatlanul rablógyilkosnak minősítette magát. Hiába kérné már Ethel igazi testének vizsgálatát. Saját kívánságára hamvasztották el, a finom hamuból, mely sokkal tünékenyebb, mint ez a pókhálós por, ami a ruhájára tapadt, lehetetlen azonosítani.

A lépcsőpihenőn, nyári éj homályában megpróbálta lesöpörni a ruhájáról a port, a levegő megtelt dohszagú porfelhőkkel. Ügy érezte, Ethel hamvai tapadnak a ruhájára. Hónapokon át Maud kísértette álmaiban, de Maud örökre eltűnt. Mintha Ethel állna mögötte, ahogy halála napján valóban ott állt, és Maud horkolását hallgatta. Stanley megborzongott, egyre hevesebben porolta a ruháját, hogy megszabaduljon Ethel földi maradványaitól, aztán kezével hadonászott az arca előtt, hogy Ethel képét elkergesse.

Mintha saját testének is halálszaga lett volna. Nem akart megmosakodni, attól félt, hogy a túlfolyó megint csöpögni fog. Lement a földszintre. Most, hogy megmozgatta végtagjait, már nem fájtak annyira. Visszatért beléjük az élet. És a félelem is. Indulnia kell.

A ház tele volt kísérteties hangokkal. A sötétben Stanley földöntött egy széket, leverte a telefont, és szitkozódva hallgatta a búgását; nekiesett a pohárszéknek; még jobban megijedt. Ethel szelleme itt is kísérti, a kandallópárkányon vár rá. A szobát éles, kékes fény árasztotta el, az utcai lámpa fénye. Lecsavarta az urna fedelét, és a földre öntötte a hamut, a szürke por-Ethel ellepte a szőnyeget. De most már mennie kell, menekülnie, itt kell hagynia ezt a házat, maradjon Ethelé.

Senki sem követte. Senki sem várt rá. Egész úton szaladt, szíve hangosan vert. Keresztül a High Streeten, be a zegzugos utcák rengetegébe, ahol már mindenki mélyen aludt, szinte egy lámpa sem égett. Aztán megállt. A szívéhez kapott, megvárta, míg lélegzete újra szabályossá válik.

Hogy maga mögött hagyta a házat, szabad volt, újra reménykedni kezdett. Bárcsak találna egy kis pénzt meg valami járművet. Akkor most hazamehetne Buresba az ő folyójához. Ott nem fogják keresni, Vera biztos elmondta nekik, mennyire nehezen jött ki a szüleivel, még csak nem is leveleztek. A falnak dőlt, megpróbálta rendezni gondolatait. Hazamegyek, mondta hangosan, hazamegyek, aztán elindult az Old Viliágé irányába. Megszaporázta lépteit.

Az üzletben koromsötét volt. Most, hogy a célszerűség vezette, már nem kapkodott. Az udvarba ment, látta a teherautót is, aztán kinyitotta a hátsó ajtót. Hálát adott az Istennek, hogy mindig a zsebében tartja az üzlet és a teherautó kulcsát. Mióta nem járt bent, Pilbeam csaknem mindent értékesített, egykét visszataszító és valószínűleg eladhatatlan darabon kívül üres volt az üzlet. Az antik utcai lámpa halvány fénye szétszóródott a hatalmas mahagóniasztal politúrján.

Néhány autó húzott el az utcán. Az egyik megállt az üzlet előtt. Nem rendőrautó, nyugtatta magát Stanley, ahogy odapillantott a sárgás fényen túl a homályba. Kinyitotta a kasszát. Húsz font volt benne bankjegyekben és még vagy öt apróban. Zsebre vágta. Aztán a háta mögül lépteket hallott. Csak a falra erősített gesztenyebarna függöny mögé bújhatott, Pilbeam szőnyegajtónak hívta. Stanley teste egy pillanatig nem engedelmeskedett akaratának, annyira meg volt rémülve, de végül bebújt a függöny mögé, és a falhoz lapult.

A hátsó ajtó kinyílt, aztán meghallotta Pilbeam hangját.

– Furcsa, pajtás, nagyon furcsa. Pedig ide a rozsdást, hogy bezártam.

– Hagytál valamit a kasszában?

– Ne nézz már madárnak, Dave! Azért jöttünk, nem? Legalább huszonöt van benne.

Stanley reszketett. Nem látta, csak érezte őket, egy helyiségben voltak mind a hárman. Ki ez a Dave? Pilbeam tagbaszakadt barátja, akit a Lanchester Roadra is magával vitt? Hallotta, ahogy nyílik a kassza.

– De hiszen ez üres! – kiáltott fel Pilbeam.

– Manning.

– Az ki van zárva. Már rég rács mögött van.

– Azt hiszed?

Dave elrántotta a bal oldali szőnyegajtót. Stanley lassan felemelte a fejét, és rájuk nézett.

– Ürítsd ki a zsebed! – utasította Dave.

Stanley felbátorodott. Bajban mindig erőre kap az ember.

– Mi a francnak kéne kiürítenem, mi? – hallotta saját hangját. – Jogom van ahhoz, amit kicsalt tőlem!

Dave hosszú, fekete árnyéka olyan volt, mint egy gorilláé, karja majdnem a térdéig ért.

– Nem, Stan, öregfiú. Neked itt semmihez sincs jogod. Soha nem volt semmid. Könnyű lenyúlni, ami a másé!

Stanley az asztal mögé állt. Senki sem akadályozta meg.

– Mit jelentsen ez?

– Fedezetlen csekkeket, Stan, csak annyit. Csak most jut eszembe, te még nem is ismered az én Dave barátomat. Essünk túl a bemutatkozáson. Ez itt Stan, a társam, Dave pajtás. Dave a… hogy is mondjam csak… a cég ügyvezető igazgatója, aki helyrepofozta az üzletet.

Stanley nyelt egyet. Megköszörülte a torkát, de még így sem volt hangja.

– Most mit vársz tőlem? – vont vállat Dave. – Most mutatkozzak be neki? Kezet fogjak ezzel a koszos kis gyilkossal?

– Egy percen belül kezet rázhatsz vele – mosolygott Pilbeam. – Én is kezet rázok vele, de előbb szeretném elmondani Stanley barátomnak, hogy nem fizették ki a csekkjeit. Egyikünkét sem. Nos, én még csak megbocsátanék, tekintettel a régi ismeretségre, de Dave teljesen más tészta, ö, ki tudja, miért, nem szereti, ha majmot csinálnak belőle.

– Engem dobtál oda a rendőröknek, te rohadt spicli! – zihálta Stanley. – Befeketítettél a hátam mögött! Összevissza hazudoztál, nincs is feleséged, már tíz éve nincs! Te, te…

Hangja elakadt. Pilbeam szinte kedvesen nézett rá, szája mosolyra húzódott. Még a hangja is kedvesen csengett.

– Gyere, Dave, szorítsuk meg a kezét!

Stanley lehajolt, és felborította az asztalt.

Dave belerúgott, a mahagóniasztal a falhoz csapódott, Stanley a lábak és a fal közé szorult.

Aztán nekiestek. Stanleynek eszébe jutott a küzdelem, amit Mauddal vívott, úgy tűnt, évszázadok teltek el azóta. Körülnézett, mit vághatna hozzájuk, de a polcok üresek voltak. Dave megmarkolta a mellkasán a ruhát, és az üzlet közepére emelte. Hiába próbált szabadulni tőle, Dave hátracsavarta a karját, Pilbeam pedig álion vágta. Stanley felhördült, és rugdalózni kezdett, mire Dave akkorát rúgott a sípcsontjába, hogy fájdalmában felsikoltott.

A három férfi egy pillanatig némán állt a felfordított asztal körül. Stanley azt remélte, ha meg tudja ragadni ezt a súlyos bútordarabot, talán összetörheti vele Dave lábát. Erősen sántított, a sípcsontjában érzett fájdalomtól az egész teste sajgott. Amikor végre a falnak vethette hátát, ravaszul összeroskadt, hogy elhitesse velük, teljesen kikészült. Pilbeam araszolva közelített. Stanley hirtelen megfordult, és lerántotta a bársonyfüggönyt, A fakarnis recsegve tört szét. A nehéz függönyt támadóira dobta, akik néhány másodpercre a szövet alá kerültek.

Stanley azonnal a pult mögött termett, s közel az ajtóhoz, a kassza alatt fegyvert is talált, egy franciakulcsot, amit Pilbeam felejtett ott. Amikor Dave káromkodva kikászálódott a függöny alól, Stanley teljes erejéből hozzávágta. Elhibázta a fejét, a franciakulcs a férfi mellkasát érte, közvetlenül a kulcscsontja alatt. Dave üvöltött fájdalmában. Aztán a kilinccsel bajlódó Stanleyre vetette magát.

Talán tizenöt másodpercig dulakodtak. Dave sokkal magasabb volt, de a fájdalom elgyengítette, Stanley akár egérutat is nyerhetett volna, ha Pilbeam, aki négykézláb mögéjük került, közbe nem avatkozik, és ki nem rántja Stanley lábát.

Dave felemelte és magához szorította, ezalatt Pilbeam többször az arcába vágott, aztán megfogta a vállát, néhányszor a falba verte a fejét. Stanley megroggyant, és hörögve a bársonyra zuhant.

Amikor magához tért, azt hitte, megvakult. Bal szemét ki sem tudta nyitni, a jobbal csak feketeséget látott. Szeméhez emelte kezét. Nedves. Vér vagy könny? Nem tudta eldönteni. Megnyalta. Sós volt.

Aztán lassan valami sötét árnyék bontakozott ki előtte. A felállított asztal. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, mégsem vakult meg. A helyiség csak azért ilyen sötét, mert az utcán kialudt a lámpa.

A bársony, amin feküdt, puha volt és meleg, akár egy asszony öle, legszívesebben belebújt volna, hogy fáradt és minden ízében fájó teste kipihenje magát. De nem teheti, hiszen hazamegy. Vár rá a zöld Stour, az ezüstös babföldek és a smaragdszínű cukorrépaföldek.

Felült. Ügy tűnt, mintha egy üzletben lenne, ahol semmit sem árulnak. Mit keres ő itt? Honnan jött ide, és miért? Képtelen volt visszaemlékezni. Csak annyit tudott, hogy borzasztóan megverték.

Vajon mindig ennyire remegett? Ez valami gyógyíthatatlan betegség? Különben nem fontos. Vár rá a folyója. Majd leguggol a partján, a víz lemossa a könnyeit és a vérét.

Vajon kik voltak a támadói? Megszökött a kórházból, és rablók kezébe került? Nehezen állt fel, minden mozdulat fájt. Kezét kinyújtva tapogatódzott az ajtó felé. Arra gondolt, odakint várja egy kocsi, az ő kocsija; máskülönben miért lenne a zsebében egy slusszkulcs? Megtalálta az autót, tulajdonképpen beleütközött, kulcsával kinyitotta az ajtaját.

Beült, és felkapcsolta a belső világítást. Megnézte ar’cát a tükörben. Fekete volt az ütésektől, a véraláfutások tói és az alvadt vértől. Bal szeme fölött seb húzódott, a seb alatt pedig a szem hol lecsukódott, hol kinyílt.

– George Carpenter vagyok – mondta a tükörből visszanéző idegennek –, és…

Elfelejtette, hol lakik. Megerőltette az agyát, hogy legalább valami eszébe jusson, ami felidézheti a múltját, de a sötétben csak mérges női szemeket, fenyegető arcokat látott. Minden mást elfelejtett. Nem, mégsem mindent… Legalább azt tudja, hogy kicsoda. A neve George Carpenter, rejtvényszerkesztő volt sokáig, de aztán megbetegedett és nem tudott tovább dolgozni. Biztosan az agya vagy az idegei, ezért pislog annyit.

Boldogtalan életének minden részlete feledésbe merült. Gyermekkorában még boldog volt, sokat horgászott a folyóban. Stanley szívesen gondolt erre, fejében csökkent a nyomás.

Stanley már olyan régen vezetett, hogy minden mozdulata gépiessé vált. ösztönei irányították, mintha a teherautó is a testéhez tartoznék. Az utcák, melyeken végighajtott, ismerősnek tűntek számára, de még mindig nem tudta, honnan. A gátőr házánál megállt, és lenézett a csatornába. Most már nincs messze, hamarosan hazaér, ez már a Stour, az ő folyója, amelyben gyermekkorában annyit horgászott.

Nemsokára hajnalodik, a folyó is világosabb lesz, nem a világoskék ég színét tükrözi vissza, belső fényforrása az, ami megadja a színét. Aztán emberek jönnek majd azokból a világtalan házakból, melyeknek most csak körvonalait látja.

Fehér rendőrautó állt az út túloldalán. Biztos valami szökevényre vadásznak.

De őt nem kapják el, kikerüli őket. Itt lemegy a parti útra, és majd lassan hajt, amíg fel nem jön a nap, aztán leguggol a csillogó zöld víz partjára, és megmosdik.

Az út tele volt kövekkel és bukkanókkal. Minden zökkenőnél összerezdült, de nemsokára megáll, és pihen egy kicsit. A nap vele szemben kel fel, maga előtt tolja a lilás és rózsaszín fényeket. Bures itt fekszik előtte. Világosan látta körvonalát a csipkés horizonton.

Stanley kikapcsolta a kocsi lámpáit, és észrevette, hogy egy autó követi. Biztos azért jönnek utána, hogy letereljék erről az útról. Ez talán valakinek a privát horgászterülete, és azt hiszik róla, hogy orvhorgász. De mit érdeklik őt másnak a jogai?

Most, hogy eloltotta a lámpákat, már nem veszik észre. Ez az ő folyója, úgy ismeri, mint a tenyerét. Minden folyókanyar, minden parti fűzfa ismerősként köszönti, akár egy megfejtett keresztrejtvény.

Csak egyszer érjen haza, csak egyszer legyen biztonságban, újra kezdi a rejtvényszerkesztést, minden eddiginél nagyobbakat és jobbakat csinál majd, ő lesz a világbajnok. Még így is, ilyen fáradtan és elgyötörtén is képes rá. Rémülten vette észre, hogy elfelejtette a szavakat, melyekből a saját neve áll össze. Nem számít, tudja a mesterségét, ő rejtvényművész. „Tehetségét csak darabokban tudja kimutatni”: „színész”. „Hat láb adja ki, vagy két comb és a has”: „ÖL”. Stanley megborzongott. Biztos van valami oka, hogy olyan rossz érzést kelt benne ez a szó, ez a borzasztó szó, ami a halállal kapcsolatos. Beletaposott a gázba, a teherautó erőre kapott. Ügy érezte, boldog. A szavak jelentik számára a létet, olyan csodaszer ez, amely minden gyötrelmét meggyógyítja.

„CSODASZER”: „Túlvilági erők orvossága.” „GYÖTRELEM”: „Nemlétező szervünket is csikarja.” Megy ez, mint mindig.

Lesz itt egy kanyar. Nemsokára balra fordul az út, követi a folyópart vonalát. Amikor majd meglátja a faluját, egy fekete foltot szürke mezőben, lassítani fog és balra húzódik. „KANYAR” – gyönyörű szó. „Hajtűben is van ilyen.” Nem rossz. Vagy inkább legyen ez: „Ha halál az eleje, könnyen lehet halál a vége”?

Minden tagja fájt, feje lecsuklott a fáradtságtól. Attól félt, elalszik a volán mögött; megrázta a fejét, és mereven előrenézett. Aztán hirtelen meglátta a szülőfaluját. Fátyolos ködben úszott. Most kanyarodik a folyó, itt. Karjával erőtlenül csavarta a kormányt, amerre a partnak kéne kanyarodni.

Lassan, ahogy keze fokozatosan elengedte a volánt, elvesztette uralmát a jármű felett, a teherautó megcsúszott. Nem baj, most már itthon van. Pihenhet, nem kell többet vezetnie. Megérkezett, puhán ereszkedik le falujába a lejtőről.

Ezer színével feljött a nap, hatalmas reccsenéssel tűzött át a teherautó nyitott ablakán. Stanley nem értette, miért kiabál, miért tiltakozik a hajnal ellen, mikor végre hazaért.

A rendőrautó csikorgó fékkel állt meg a csatorna partján. Két férfi ugrott ki belőle, de mire a támfalhoz értek, már semmi sem látszott a teherautóból, helyét csak a távolodó sárgás gyűrűk sejtették. A raktárak fölött felhők gyülekeztek, aztán nagy cseppekben esni kezdett az eső.

Jegyzetek

[1] Arany János fordítása.

Tartalom

- Első rész MEGHATÁROZÁSOK

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- Második rész VÍZSZINTES

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- 17.

- 18.

- Harmadik rész FÜGGŐLEGES

- 19.

- 20.

- 21.

- Negyedik rész A MEGFEJTÉS

- 22.

- 23.

- Jegyzetek