KŐSZEGI IMRE

Szerelmetes Orsikám

MÓRA KÖNYVKIADÓ

BARCZÁNFALVI FERENC RAJZAIVAL

© KŐSZEGI IMRE, 1984

Tartalom

I. CSATATÉR, TEMETÉS

1.

2.

3.

4.

II. ELJEGYZÉS TÁVOLBÓL

1.

2.

3.

III. FŐÚRI ARA BETŰVETÉST TANUL

1.

2.

3.

IV. A TÖRTÉNELEM FORGATAGA

1.

2.

3.

V. KÉT KIRÁLY, EGY HÁZASSÁG

1.

2.

3.

VI. A PARNASSZUS MÚZSÁJA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

VII. „MINT MEZŐBEN EGY SZÁL FA..."

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

VIII. ÚJ ÉG ÉS ÚJ FÖLD

1.

2.

3.

KŐSZEGI IMRE

I.

CSATATÉR, TEMETÉS

1.

A hercegasszony - Perényi Imre nádor özvegye, Siklós vár úrnője - a legfelső bástya mellvédjéhez támaszkodott. Merengve nézte a tájat a forró nyári nap alkonyatán, Kisasszony havának végén, az Úrnak 1526. esztendejében.

Csönd és béke ült a tájon, semmi sem mozdult.

A várhegy tövében a falu pihenésre készülődött. A látóhatár déli és keleti részén vékony, mályvaszínű felhőcsík húzódott. Az északi oldalon, a távoli hegyek keskeny, sötétkék nyereghullámain a lebukó nap fénye rezgett. A csöndön áthatolt a békák erősödő vartyogása, s néha egy-egy lápi madár pittyentése is belecifrázott. Háborítatlan nyugalom honolt mindenütt.

Dél felől egy vágtató lovas bukkant föl. Porzott nyomában az út. Paripáját megkötötte az alsó kapunál, s a kaputorony őrének vezetésével indult a felső bástyára. Kuszkovic Bogdánnak, a közeli Valpó urának küldönce a tekintetes és vitézlő lovag üzenetét hozta a nagyságos palatinának: Eszéknél, a folyó partján török csapatok gyülekeznek, fákat vágnak ki, gerendákat készítenek, hídépítésre készülnek, feltehetően egy közeledő nagyobb sereg számára. A hercegasszony jöjjön át Valpóra, a hatalmas várban nagyobb biztonságban lenne.

Hosszú siklósi magányában Perényiné elszokott a mosolygástól, negyvenkét éves korához képest még nagyon is sima arcán most két gunyoros ránc jelent meg. „Jön a török" már megint. A szomszéd úr aggódik érte. De titokban azt gondolja: ha egyszer odacsalta őt a várába, többé nem ereszti el, foglyul tartja feleségnek. Hát nem! Elég volt neki Valpóból az az öt esztendő, amit Geréb Péter asszonyaként ott töltött.

Török veszély?

Imre, míg élt, nemegyszer nyugtatta: országos török támadástól nem kell tartaniuk. Túl messzire esik a magyar síkság a szultán főhadiszállásától. Ha komoly sereggel akar jönni, ősszel el kell kezdeni a csapatgyűjtést Drinápoly-ban, tavasz előtt nem lehet megindulni a havas balkáni hegyek közül, augusztus előtt tehát nem érhet a Dunához; ott a kettős akadály - a nagy víz és a magyar határvédelem - megállítja vagy legalábbis megtorpasztja a támadókat. Tudja a török: mire megvetné a lábát a Buda felé vezető síkságon, beáll az őszi esőzés, vissza kell fordulnia.

Nem, nagyszabású török hadjárattól nem kell tartani; száz év kudarcai meggyőzték a törököt, hogy a Dunától északra tartós sikert nem érhet el. A kisebb, kóbor beütéseket erős várak éber őrségei könnyen visszaverik. Fönn, Budán sokat emlegették a török veszedelmet, de Imre cask mosolygott: ravasz politika, a hatalom birtokosai vagy ellenségei szinte kéjelegve riogatnak mindenkit a török vész rémével. Tíz éve a Perényieké a siklósi végvár, tíz éve nem láttak itt egyetlen portyázó törököt sem. Igaz, elesett két magyar határerősség, Sabác és Nándorfehérvár, de - lám, igaza volt Imrének - a Dunától és a Szávától visszafordult az ellenség. Hogyan is lehetne hónapokig élelmezni százezer katonát, százezer lovat és marhát?!

Ezt mondta Batthyány Feri is, amikor néhány hónappal ezelőtt meglátogatta egykori atyai barátjának magányos özvegyét. „A hatvani országgyűlésen Werbőczi félreverte a harangot; nem kellett volna a szultánt megsérteni, mert ő nem fogja annyiban hagyni a dolgot." Hogy lecsöndesítsék Werbőczit, megtették nádornak.

...Halk köhintéssel megállt a hercegasszony háta mögött Tiborjenei várnagy. Régivágású, derék katona. „Nem keresi a harcot, de ha rákényszerítik, helytáll" - mondotta róla Imre. A hercegasszony megfordult, és a félhomályban is rögtön leolvasta András mester barázdált arcáról, hogy valami rendkívülit akar jelenteni. Igen, menekülők vannak a kapu előtt. A török elől futnak. Baranyából? Nem, odaátról, Verőcéből. Hiszen akkor Valpó nagyobb veszélyben van, mint Siklós!

Dorottya hercegasszony csaknem öt évet töltött Valpón, az egykori Geréb-várban; öt keserves évet. Az est fekete szárnyain körüllebegett most a sok rossz emlék. Tizenhét éves koráig nem látott mást a világból, csak Kanizsát és körülötte a végtelennek látszó mocsarat, de akkor nem tudta, hogy milyen boldogság volt ez a vízi puszta. A lápot káka, sás és csaté szaggatja; hófehér kócsagok, foltos vadludak, piros csőrű gólyák szállnak a víz fölött. Egy nagyobb és egy kisebb Sziget emelkedik ki a határtalan pocsolyából, font vesszővel szorított füves földbástyáiknak koronáján kőoromzat. Bátyjai, János és László ladikon járták a nádi birodalmat, madarakra nyilaztak, ő meg a nagyobbik sziget mélyén virágoskertjében pepecselgetett. Szívesen csónakázott volna a fiúkkal, de nem vitték, lenézték, mert lány. Ne üsse orrát a férfiak dolgába, s ha már rájött, hogy ők titkon olvasni, tanulnak Boldizsár káplántól, legalább tartsa a száját a szülők előtt.

Egy napon három fényes ruhájú lovas érkezett népes kísérettel. Lovaik patkói döngtek és dobogtak a szigetre vezető keskeny fahídon. Majd anyja jött érte a kertbe, és legszebb ruhájába öltöztette, hogy bemutassa a leánykérőknek. Ugyanis Geréb Péter úr, Magyarország nádora feleségül kéri Kanizsai György úr leánykáját, Dorotheát. "Magyarország nádora, a megdicsőült nagy Mátyás király unokatestvére! Dorothea családja kétszáz éve uralkodott a kanizsai várból hatalmas birtokain. Esztergomi érseket, erdélyi vajdát adott már az országnak, s a kérők horvát báni kinevezést hoztak az örömapának. És most valamennyi Kanizsainak fölébe emelkedik az a Doricának becézett fruska, aki mint palatina, az asszonytalan Ulászló király mellett az ország első úrnőjeként fog tündökölni."

S a sok száz éves Geréb család! Péter nádor apja, János a nagy Hunyadi sógora! Felesége, Zsófia, három fiút szült.

László, a püspök híres humanista, budai prépost korában nyomdát is alapított.

Péter már fiatalon sereget vezetett Mátyás király oldalán, döntő szerepe volt Bécsújhely megvívásában, majd Ulászló serege élén leverte Corvin János és Újlaky lázadását, országbíró lett, végül Zápolya Istvánt követte a nádori székben.

A harmadik testvér a nevezetes Mátyás, a nagy Mátyás király keresztfia, a boszniai háborúk rettenthetetlen vezére, aki Jajcánál párviadalban legyőzte Musztafa basát, majd szétverte seregét. Ő kapta jutalmul Valpót, a hatalmas várat. Halála után Péter örökölte tőle, és oda vitte zsenge menyasszonyát.

Tíz ponyvás szekér szállította Dorotheát és kelengyéjét a Dráván túli nagy erősségbe. Egészen más vár volt az, mint a napfényes vízen lebegő Kanizsa. Itt a szertelenül kanyargó nagy Dráva folyó széles árterén túl, kis halmon emelkedtek a vaskos római kori alapokon nyugvó erősség öles falai és tornyai. Nagy mélységre ereszkedtek alá pincéi és kazamatái. A kanizsai udvarház favázra épített, fehér fugás téglafalai békés otthont rejtettek, a meszelt falakról télen is derű sugárzott, mindenfelé tarka faliszőtteseken pihenhetett a szem. Valpón durván faragott bazaltkövek határoltak mindent, a szűkre méretezett szobákban nyirkos hideg áradt padozatból, falakból és mennyezetből. Festett asztalok, kemény lócák, durva fekhelyek, elszórtan medve- és farkasbőrök. Dísztelen, szilárd vár volt ez; kemény katonacsaládnak épült, nem gyermeklelkű menyasszony számára.

A vőlegény dárdazászlós, sisaktollas kísérettel félnapi járásra a menyasszony elé lovagolt. A szekerek megpillantásakor megsarkantyúzta fekete lovát, és gyönyörű vágtával sietett előre. Napbarnított arcán apró verejtékcseppek csillogtak, amikor nyeregből szállott köszöntésre. Ráncok voltak szeme és szája körül, sok volt a fehér szál hajában. Dorothea ugyan tudta, hogy leendő férje majdnem harminc évvel idősebb nála, de ennek a ténynek a valósága most szíven ütötte.

Mit tudhatott egy szigeti vár magányában, anyai őrzés alatt, virágágyak közt nevelt leányka férfiakról, házasságról, szerelemről?

Sejtelmei egészen mások voltak, mint azok a dermesztő élmények, amelyek az elkövetkező negyvennyolc órában vártak rá. A barlangra emlékeztető kamrában a Kanizsáról vele adott Berta „vénasszony" fölállította asszonyágyát, és habos fehér selymekkel függönyözte körül; a falat teleaggatta fekete és piros fonálmintás szőttesekkel, a kőpadlóra tarka török szőnyeget terített, az asztalkára ezüsttükröt tett, elébe párnázott ülőkét. Dorothea a magával hozott rézedénybe állva megmosdott, otthoni ruhát vett

föl, és megkönnyebbülten végre mosolyogni is tudott. De ekkor távoli szálakból citerapengés, kurjongató danászás hallatszott, majd vaskos kupák koppantak deszkalapokon, harsogó nevetések reszkettették a levegőt: a násznép férfi tagjai kezdtek ismerkedni egymással és a sűrű, édeskés délvidéki borokkal.

A szűkebb család külön szobában vacsorázott, és sokáig együtt volt, de a társalgásról, a rá következő magányos éjszakáról és a másnap délelőtti esketésről Dorotheának alig voltak részlet-emlékei.

Geréb nádor ősrégi katonacsaládból származott. Az apai ág székhelye Erdély havasai közt volt, őserdők határán, ahol gerellyel vadásztak medvére, ha éppen nem volt háború. Anyja, Szilágyi Zsófia a boszniai Gorázda család lánya. A Gorázda-Szilágyi család száz év óta örökös harcot vív kóborló rablóbandákkal. Zsófia két fiútestvére, László és Mihály török fegyvertől esett el. A három Geréb fiú közül kettőt hadvezérnek neveltetett unokatestvérük, Mátyás király. Gyerekkoruktól kezdve kemény tábori életet éltek; azt tartották férfihoz egyedül méltó, tartalmas életnek. Sajnálkozással gondoltak pap fivérükre, Lászlóra, aki az udvar körül találta meg örömét, szószékről hirdette a Hunyadiak dicsőségét, és könyvekben akarta megőrizni a jövő számára. Péterben és öccsében, Mátyásban tombolt a verekedő szenvedély. A humanizmus afféle idegen szó volt nekik, gyöngédségre nem is vágytak. Az udvari életből kimaradtak, finomkodásaira megvetéssel tekintettek, a kicsapongást, mulatozást irigységgel vegyes utálattal beszélték meg.

A szerelmet nemigen ismerték. Az érzékiség nem fölemelő hevület volt nekik, hanem a harc izgalmának levezetése. Ennek lett áldozata most a kis Doruci is. Szerelmi ábrándjai szertefoszlottak.

Másnap ünnepi ebéden folytatódott a lakodalmi hangoskodás. Dorica dermedten bámulta, mekkora húsdarabok és micsoda mennyiségű borfolyamok tűnnek el vele szemközt ülő férjének híjas, sárga fogsora mögött. Ez az ebéd másnap hajnalig tartott, az egynapos asszony ágyából egyedül hallgatta a tivornya lármáját. Néhány nap múltán a násznép utóvédje is elvonult, és Dorothea végre szót is válthatott a nagyúrral. Első meghitt beszélgetésük az újdonsült férjnek azzal a kérdésével kezdődött, hogy nől-e már a magzat asszonya méhében, s hogy reméli, fiú lesz, új Geréb sarj.

Dorotheának sejtelme sem volt arról, hogy egy gyermek érkezésének milyenek az előjelei; majd megkérdezi a vénasszonytól, az föltehetően tudja. De a társalgás végre megindult és föltárta, hogy a hatalmas Geréb-vagyon számára örökös kell. Geréb Mátyás elhunyt magtalanul, László pap, már csak neki, Péternek lehet gondoskodnia utódról, és most már sürgősen kell is, mert hiszen ötvenedik évéhez közeledik. Dorothea kérdése, hogy Péter úr eddig miért nem gondolt házasságra, heves panaszkitörést váltott ki férjébői, s ez a hetekig ömlő szóvulkán elképesztő részleteket tálalt a világról mit sem tudó asszonyka elé a mindig csak csodált Hunyadiak családi életének titkaiból.

A nagy királyt Kanizsán mindig csak a legnagyobb tisztelettel említették. Geréb Pétertől tudta meg Dorica, hogy Mátyás nem szerette atyafiságát. Halálba kergette nagybátyját, Mihályt, aki trónra ültette; bebörtönözte nevelőjét, a szintén rokon Vitéz érseket, akinek első, legszebb sikereit köszönhette; száműzte annak költő unokaöccsét, Janus Pannoniust. Legközelebbi rokonait, a Geréb fiúkat, akik feltétlen hűséggel szolgálták, elhalmozta nehéz feladatokkal, de adós maradt nekik az elismeréssel. Őt, Pétert másodrangú vezérként alkalmazta, Zápolyával és Báthorival szemben mindig mellőzte, politikai szerepléshez nem engedte.

Pedig mindenki más elismerte képességeit; Ulászló, Mátyás utódja előbb országbírót, majd nádort csinált belőle. Mátyás nem fogadta be őket a családi körbe, a királyi udvarba sem. Mindenféle olasz léhűtővel vette körül magát, képfaragókkal és tintanyalókkal; udvaroncokkal meg cselszövőkkel bizalmaskodott, de unokatestvérei nem ülhettek az asztalához.

Persze fő része ebben Beatrixnak volt, a nápolyi nőnek, aki egyetlen magyart sem tartott méltónak az Aragóniak társaságához. Merthogy az ő családjának címerét már 1173-ban királyi korona ékesítette. Geréb Orbán azonban erdélyi vajda volt csaknem ugyanakkor, s Erdély valóságos ország, nem amolyan incifinci pireneusi grófság, mint amilyenben az Aragóniak kezdték. Az bezzeg nem ötlött eszébe a királynénak, hogyan páváskodhatna ő cincogó zenészei közt, ha a Hunyadiak és a Gerébek kardja nem tartaná féken a királyság ellenségeit.

Geréb Péter csak a Jagellók uralkodása idején, 1499-ben lett a királyi udvar jelentős emberévé, és nádorispánsága harmadik évében bemutathatta feleségét a királynak. Akkor volt érkezendő Candalei Anna francia hercegnő, miután a pápa érvénytelenítette Ulászló korábbi házasságait, hogy ezzel a friggyel előkészítse a magyar-francia szövetséget a török ellen. Kanizsai Dorothea mint az ország első mágnásasszonya a határon, Dévénynél fogadta a szép Annát. Amikor meglátta a fiatal, szőke hercegnőt, akit szintén öreg férj karjába vetett a sors, egyszerre nagy rokonszenvet érzett iránta. A vonzalom viszonzásra talált, Dévénytől Budáig jó barátság szövődött a két asszony között, ámbár csak tolmáccsal beszéltek.

Geréb Péter azonban nem tűrte, hogy felesége is fontos személy legyen a királyi palotában, és hamarosan hazaküldte őt Valpóra. Azt kívánta tőle, hogy tegye jövedelmezőbbé az elhanyagolt birtokot. Dorothea azonban nem értett a földműveléshez; nem érdekelte más növény, csak a virág, más állat, csak az énekesmadár. Rabként élte szomorú napjait a rideg sziklatömbök közt. Geréb Péter mind ritkábban látogatott haza. Országos ügyekben való elfoglaltságára hivatkozott, de őszintébb órákban bevallotta, hogy egyre kevesebb a dolga. Bakócz érsek magához kaparintott minden hatalmat, s a nádornak nincs más hatásköre, csak a bíráskodás. Súlyosbodó köszvénye miatt nem szeretett utazni, a lovaglás fárasztotta, a kocsizást szégyellte volna.

Gyakran beszélt Doricának Beatrix meddőségéről, aminek annak idején örült, mert azt hitte, Mátyás végül kénytelen-kelletlen őt jelöli utódjául. Mátyás azonban a külföldi polgárlánytól, Borbálától született sánta fiát herceggé, a Hunyadi-vagyon örökösévé tette. Helyette Péter mégis szívesebben fogadott volna egy Beatrixtól való királyi ivadékot unokaöccséül. Ám a gyermektelenséget most inkább csak azért emlegette, hogy tulajdon feleségét sértegesse vele. Már képtelen volt arra, hogy saját örökösének létrehozása érdekében bármit tegyen, szidta tehát a meddő Beatrixot, s élvezte az elhanyagolt ifjú asszonyka pirulását. Átkozta a fattyút. Büszkén emlegette, hogy Mátyás halála után Ulászló mellé állt minden Geréb, ő maga segített megalázni Beatrixot, fegyverrel legyőzni Corvin Jánost. Aztán élete utolsó évében váratlanul kibékült a törvénytelennel, akit akkor már mérhetetlen birtokainak tetemes részéből kiforgattak, s végrendeletében ráhagyta majdnem minden vagyonát.

Ez időben már nem járt Budára. Mozdulni is alig bírt, irtózatos fájdalmak mardosták, dühöngött, szidta a világot, átkozódott, fogát csikorgatta és jajgatott. Haldokló vénségében hiúság és irigység furcsa vegyüléke kerítette hatalmába. Nem akarta, hogy szánalmas gyöngeségében és rútságában lássa őt ifjú és szomorúságában egyre ridegebb szépséggé magasztosuló sudár felesége, ezért nem engedte meg neki azt sem, hogy betegszobájába, az ajtón át benézzen. Udvari papjának karjai közt halt meg.

2.

A hercegasszony nem sokat aludt ezen az éjszakán, de nem a törökök miatt bizonytalanná vált közeljövő, hanem a sötét régmúlt tartotta ébren. Reggel felé végre elszenderedett, de komornája nemsokára felköltötte. Hírnök jött fivérétől, Kanizsai Lászlótól. Hamarosan itt lesz ő maga.

Mire Dorottya felöltözött, és Budán tanult, de már rég nem alkalmazott módszerekkel úgy-ahogy felüdítette arcát, meg is érkezett bátyja tizenkét lovassal, külön paripán teljes harci páncélzatával. Dorottya elámult: Kanizsán is veszedelmet látnak? László csodálkozott: hát itt, pár mérföldnyire a török seregtől nem tudják, milyen komoly a helyzet? Dorottya szokott érvével hozakodott elő: Imre megmondta, több esze van a töröknek, semhogy átkeljen a Dunán!

- Szép ember volt, délceg dalia a te második urad - jegyezte meg László -, de könnyelműsége méltó a királyaihoz, Dobzse Lászlóhoz és Gyermek Lajoshoz.

Perényi Imre említése elűzte Geréb Péter gyászos emlékét.

- Ne bántsd Imrét... - Dorottya lehunyta szemét, egy pillanat alatt végigszáguldott agyán második, szerencsésebb házasságának tizenöt esztendeje.

Alig temette el Geréb Pétert, levelet küldött neki Anna királyné. Kevés, hétköznapi szóval, mint aki tudja, hogy Doricának nincsen sok sajnálnivalója a gyászeseten, részvétét fejezte ki, azután kérte: amint lehet, jöjjön Budára, szüksége van rá. Kanizsai Dorottya szívesen hagyta el Valpót, amúgy sem tarthatta meg magának, s huszonhárom évesen semmiképpen sem szeretett volna itt eltemetkezni.

Anna boldog királyasszony volt. Gyöngéd és figyelmes idős férjétől született már egy kislánya, aki kétéves korára bámulatos jeleit adta rendkívüli értelmi képességének. Most ismét teherben volt; ezúttal sok kínnal járt állapota, de elég jól állta, remélve, hogy a magzat zsarnoki viselkedése fiút ígér, trónörököst. Anna királyné fejébe vette, hogy férjhez adja Geréb Péter ifjú özvegyét; Perényi Imre volt jelöltje, az új nádor, jóképű világfi. Dorica hírből ismerte, s tudta, hogy nemrég halt meg felesége, miután második gyermekét a világra hozta. A királyné nem sokat teketóriázott; mihelyt észrevette, hogy a fiatalok vonzódnak egymáshoz, ajánlotta Perényinek: a nádori hivatallal együtt az előd özvegye is legyen az övé.

Az új pár nászheteit szomorú hír zavarta meg: a királyné koraszülött fiúnak adott életet, belehalt a szülésbe, s a király őrjöngéssel váltakozó mélakórba esett. Ulászlónak mindene volt Candalei Anna, élettársa, kincstárnoka és tanácsadója; most mindenét elvesztette. Napokig üvöltve átkozta Zápolya Jánost, hogy ő okozta Anna halálát, mert a főnemesség megbízásából jelen volt a szülésen. Ellenőrizte, valóban a királyné szül-e, nem idegen csecsemőt csempésznek-e a királyi palotába, hogy vele lehetetlenítsék a Zápolyák trónigényét, a nemzeti királyság visszaállítását. A dühöngést beteges mélabú váltotta fel. A bálványozott hitves koporsóját a király nem engedte elvinni a palotából, ott ült a holttest lábánál, sírt és sírt. A fájdalom megölte amúgy is sorvadó akaratát; nem ellenkezett többé senkivel, mindenkire mindent ráhagyott.

Kapzsi országnagyok kihasználták a király gyöngeségét. Perényi egy ideig nem sok eredménnyel harcolt a királyi hatalom fenntartásáért, a nádorné királynői csillogással ragyogott a budai várpalota halványuló fényében, de Bakócz érsek kíméletlen és körmönfont módszereivel mindenkit háttérbe szorított, minden jövedelmet magához szívott.

A gyermek Lajos koronázásán érte el Perényi nádor dicsősége tetőpontját: a kétéves királyfit maga elé ültette lova nyergébe, és ő végezte el helyette a négy kardvágást. De Zápolya féktelen izgatását a Jagelló-család ellen nem tudta ellensúlyozni. Még nyélbe ütötte Ulászló király és Miksa császár gyermekeinek kettős eljegyzését, amely a Habsburgok magyar trónjogát szilárdította meg - Ulászló a siklósi várral, Miksa birodalmi hercegi címmel jutalmazta érte -, azután az ellenzék haragja elől visszavonult a közélettől. Köszvénye is akadályozta, hogy 1514-ben lóra üljön a fellázadt parasztság ellen; a csönd helyreálltával félrehúzódott Siklósra, ott élt kettesben szeretett feleségével. Néhány évük volt még együtt. Imre elnézte Doricának, hogy nem kedveli rakoncátlan mostohafiait, Pétert és Ferencet, akik Perényi rokonok nógrádi kastélyaiban nevelkedtek, s a kardforgatás mellett művelt papoktól tudományt is tanultak. Dorica madarakkal népesítette be a vár szobáit, virággal ültetett be minden bástyazugot, s olyan közöny fogta el a világ iránt, hogy - két évvel Imre halála után - nem is hederített a közeli Sabác és Nándorfehérvár elestére.

Még bátyja mostani, harcias megjelenése sem zökkentette ki fásult hangulatából. Bátyja gyermekei iránt érdeklődött. László sietősen elmondta, hogy Ferenc fia sajnos egyre többet betegeskedik, nem bír erőre kapni, pedig állandó orvost rendelt ápolására; Orsolya vékony, mint az ujja, de nagyon szívós, eleven, minden érdekli. Miattuk nem kell aggódni, Kanizsa messze van, de itt Siklóson van-e elég erő egy ostrom kivédésére? Azért került errefelé, hogy megnézze, biztonságban van-e húga.

- Azt rebesgetik, hogy a török hidat akar építeni Eszéknél - jegyezte meg Dorothea. - Szerintem ez Kuszkovic koholmánya.

- Akar? - vágott közbe László. - Áll a híd, és mire tegnap Tomori odaérkezett, seregük egy része már átkelt, s visszaverte az érsek hadát.

Látva húga tájékozatlan tamáskodását, elmondott mindent, amit tudott. A tavasszal gyűlésen volt Budán, amikor híre érkezett: a szultán elindult Ruméliából nagy sereggel. Senki sem akarta elhinni Bakitsnak, a hírhozónak, hogy Magyarország ellen. Aztán újabb, megnyugtató hír jött, hogy Rácországban megáradtak a folyók, a török sereg ott vesztegel, ha ugyan nem fordult vissza. Mígnem Tomori jelentette, hogy Szulejmán Nándorfehérvárnál simán átkelt a Száván, s néhány nap múlva ostrom alá vette Péterváradot és Újlakot. Az érsek-főkapitány a Duna bal partjáról tehetetlenül nézte, mint kaszabolják le Pétervárad őrségét, s miután látta, hogy a török Eszék felé indul, ő Bezdánnál átkélt a Dunán, hogy legalább a Dráva-vonalat megvédje. Segítséget kért Budáról, de hiába. A nemesség nagy része nem volt hajlandó lóra ülni, pénzt adni. Csak Zápolya mozgósított Erdélyben és Frangepán Kristóf Horvátországban. Kanizsai László Batthyány Ferenc bán háromszáz lovasához csatlakozott, együtt akarták várni Frangepán háromezer emberét, hogy vele menjenek Tolnára, a gyülekezőhelyre, s ott álljanak be Lajos király seregébe. De mialatt Frangepánt várták, futár jött Tomoritól, hogy ne Tolnára menjenek, hanem a Karassóhoz, mert ott fog védelemre berendezkedni.-

A Karassó említése megriasztotta Dorottyát.

Hiszen a Mecsekből eredő patak itt folyik nem messze és kanyarodik el a Duna felé.

Tiborjenei várnagy a toronyőr jelentését hozta, hogy ismét futó emberek közelednek, szekerekkel. A Dráva felől sebes vágtatásban közeledett Kuszkovic Bogdán két kísérővel.

Őt természetesen beeresztették a kapun. Valpó ura hármasával ugrált föl a tömérdek lépcsőn, és valósággal nekirohant az elébe toppanó Kanizsai testvéreknek. László éppen indulóban volt, a felső mellvédről szólt le apródjának, hogy gyülekeztesse lovasait. Páncél alá alkalmas egyszerű ruhát viselt, sisakját kezében tartotta; őszülő haja, barázdált, keskeny arca, gondterhelt szeme nem mutatta éppen harcra készülőnek. Bogdán ellenben izmaitól dagadó, feszes lábravalójában, fodros-sujtásos zekéjében, fejét minden oldalról körüllobogó bozontjaival, lihegéstől kitátott szájával a csatába rohanó férfi élő szobrának rémlett. Tollas barétját melléhez szorítva, mélyen és esetlenül meghajolt.

- Hódolatom, szépséges és kegyelmes várúrnő! Személyesen jöttemel hercegségedért, mert tovább egy pillanatig sem hagyhatom az ellenség felvonulásának irányában.

- Budán úgy tudják - szólt Kanizsai -, hogy a szultán Horvátországon át Bécs ellen menetel, de...

- Kanizsai uram? - kiáltott fel Bogdán. - Megismerem a fennkölt hercegasszonyhoz való hasonlatosságából. Tisztelettel köszöntöm. Lajos király táborába indul, nemde? Félek, hogy már nem fog eljutni odáig.

- Nem messze innen Batthyány Ferenc erős hadteste vár, s mögöttünk jön Frangepán sok ezernyi hada... - Kanizsai kezet fogott Kuszkoviccal, aztán átkarolta húga vállát. - Sietnem kell!

- Nagyon kérem, ne olyan sebesen! - kérte a szomszéd vár ura. - Fontos kérésem van nagyságodhoz.

- Batthyány Feri vár...

- Perényi Imréné őnagysága dolga előbbre való! Kérem, ne engedje, hogy testvérhúga veszedelemnek tegye ki magát. Én most rögtön szeretném elvinni magammal. Gyönge ez a vár, nincs ágyúja, kevés a katonája... Perényi nádor özvegye ne kerüljön török rabságba!...

- A Kanizsai családban - vágott közbe Dorottya - a lányok is megtanulják a kardforgatást.

- Öngyilkosság! Öngyilkosság! - ágált Bogdán lovag. - Nem engedhetem. Kérem, nagyságos uram, legyen segítségemre.

Kürt szólalt meg a falak tövében. Királyi kürtjelzés, tudták mind a hárman. Rohanva jött a toronyból az őr: a véres kardot hozzák.

Lesiettek az alsó kapuhoz. Két katona kötőféken vezette be lovát a hídon, ott átadta a gyeplőt egy legénynek, egyikük kihúzta és végigfektette két karján vérfoltos kardját, másikuk irattekercset vett elő tarsolyából, szétvetette két lábát, és elfújta szövegét, olyan folyékonyan, mintha nem is olvasná, hanem betéve tudná.

- Nagyságos, tekintetes, nemzetes, vitézlő, jeles és körültekintő urak! Minden rendű, rangú és állapotú hazafiak, részint, kik tagjai a szent koronának, részint, kik valami szabadíték által vagy nemesség következtében az ország védelmére kötelezve vagytok! Ezennel kihirdetem nektek, hogy hazánkat a pogány törökök fenyegetik, s iszonyú veszély les mindnyájunkra. Ragadjatok tehát fegyvert egyenkint és egyetemben, szigorú büntetés terhe mellett jelenjetek meg haladéktalanul a mezei és inszurgens hadak generálisának, nagyságos Báthori István nádorispán úrnak tolnai táborában olyan fegyverekkel, amelyek a közmustrán hibátlannak találtatnak. Élelemről és költségről gondoskodjatok. Egyébiránt pedig Boromisza Jakab gyorsposta és hírnök vagyok, pecsétes megbízólevelemet ezennel bemutatom...

Újabb iratot kapart elő iszákjából.

Kanizsai László sápadt arca krétafehérré fakult; mozdulatlanul állt, és ajka mintha azt mormolta volna: „Most, csak most hordják körül?!"

Kuszkovic gunyoros mosollyal ingatta fejét. A hercegasszony előrelépett, átvette az igazolóokmányt, és közben kemény hangon utasításokat osztott. A lovakat jártassák meg, a vitéz urakat vendégeljék meg. Bogdán ragyogó szemmel figyelte Dorottyát, aztán elkomorult arccal megragadta a két testvér karját.

- Nagyon komoly beszédem volna kegyelmetekkel. Menjünk valahová, ahol senki sem hallgatózhat.

Dorottya hercegasszony csak fejével intett a két férfinak, s megindult előttük fölfelé a kőlépcsőn. Vissza se nézve vezette őket a belső kapu oldalán nyíló várakozóig, amelynek kettős tölgyfa ajtaja volt, s öles falain belül csak néhány vaskos szék állongott kecskelábú asztal körül. Leültek.

- Úristen! - roskadozott László úr. - Csak most hordják körül a kardot?! Tavasszal hiába követeltük...

- Bizony - bólintott Bogdán. - Úgy látszik, a mindig részeg Báthori nádor kijózanodott, legalább egy napra. Azt kell hinnem, erőnek erejével veszejtik el országukat.

Országukat mondott, és nem országunkat. Dorottya várakozón, majdnem hogy felelősségre vonón szögezte szemét a vendégre. Az csak ingatta fejét.

- Beszéljen, nemzetes úr - szólt szigorúan az özvegy. - Kik veszítik el országukat?

A kérdés olyan éles volt, hogy Bogdán nem felelt rá, hanem Kanizsai Lászlóhoz fordult.

- Nagyon kérem nagyságodat, ne menjen Tolnára. Frangepánt pedig hiába várja, mert ő sem megy oda.

- Mit tud kegyelmed?

- Sokat. S mert a Kanizsai nemzetség olyan nekem, mint a magam családja... azaz úgy kívánnám... hiszen tudja úgyis a hercegasszony... - Megzavarodott, nagyokat nyelt, azután folytatta: - Azért merem ajánlani, jöjjön Valpóra, mert ott biztonságban lesz. Itt meg egyáltalán nincs. Megsúgom kegyelmeteknek... senki másnak el nem árulnám... Kristóf, Frangepán Kristóf megegyezett a szultánnal, követe útján. Ha Szulejmán elkerüli Horvátországot, Frangepán nem küld sereget Lajos királynak.

- De hiszen ez árulás! - csapott az asztalra Kanizsai, és egyszerre piros lett az arca.

- Árulás? - Bogdán vállat vont. - Az árulást Ulászló király kezdte, amikor noha legyőzte Miksa császárt, mégis eladta az unokájának Magyarországot. És a magyar urak jóváhagyták. Mintha nem tudták volna, hogy a török nem bántja a független Magyarországot, és nem is fél tőle, nem is támadja mindaddig, ameddig nem Habsburg király ül Szent István trónján. De azt nem tűrheti, mert akkor nincs biztonságban a Balkánon. Kérdezem továbbá, tisztelettel, minket, horvátokat megkérdezésünk nélkül hogyan lehetett a Habsburgoknak eladni? Őseink elfogadták Szent Lászlót királyuknak. Mit is tehettek volna? Zwojnimir halála után özvegye - Árpád-házi lány volt - behívta fivérét, Lászlót. A magyar királyok ugyan nem tudták megvédeni tengerpartunkat Velence ellenében, mi mégis kitartottunk az államközösségben, s véreztünk eleget a magyarokért is Boszniában. Adtunk jeles férfiakat a magyar birodalomnak; megérdemeltük volna, hogy bennünket is megkérdezzenek. Hiszen a mi nagy királyunk, Tomiszláv csaknem száz évvel megelőzte a magyarok Első Istvánját! S a Gvozd-hegység lankáin élnek még a mi dicső Tirpomirovic-dinasztiánk leszármazottai! Frangepán okos uralkodó lesz. Nem akarja, hogy népe elvérezzék a Habsburgokért. A Dózsa-háború idején a magyar urakkal ellentétben megvédte a horvát parasztokat uraiknak túlkapásaitól, s így elhárította az urakról a pórok véres bosszúját. Nem fogjuk vakon követni a magyarokat, amikor vesztükbe rohannak! Mert ez a helyzet. Hát nem hallották kegyelmetek, mit mondott Burgio, a pápa budai követe? Hogy ha három forintért meg lehetne menteni Magyarországot, nem akadna már egyetlen magyar sem, aki odaadná a magáéból azt a három forintot. Hát mi odaadjuk a mi pénzünket és vérünket, de nem a magyarokért, nem a tehetetlen és züllött Jagellókért...

Kanizsai László előretolta tenyerét az asztalon.

- Jagelló II. Lajos törvényes magyar király, és a magyar alkotmány... Kuszkovicot nem lehetett megállítani: - Úgy bizony, lám, a magyar alkotmány! Milyen alkotmány az? Miért olyan büszkék reá? Mátyás despota volt, igaz, hogy okos és alkotó. Ugyanazzal az alkotmánnyal parancsolt önkényesen, mint amelynek segítségével halála után a magyar nemesség koldus bábot csinált a koronás Ulászlóból... Nos hát: elég volt a tehetetlen Jagellókból, elég volt a fékezhetetlenül tékozló magyar királynékból! - Heves kézmozdulattal elsöpörte Kanizsai készülő tiltakozását. - Házasodjanak a Habsburgok, ahogyan csak akarnak, legyenek boldogok asszonyaikkal és azok országaival, de mi nem kérünk belőlük! Itt az alkalom, hogy visszaszerezzük függetlenségünket.

Kanizsai arca már vérvörösen izzott. Az asztalra csapott.

- Elég legyen ebből az áruló beszédből!

Dorottya megfogta fivére karját.

- Bátyám! Bogdán úr a vendégem, tisztelet illeti őt, akármit mond. És meg kell értenünk: ő éppen úgy horvát, mint ahogyan mi magyarok vagyunk.

Kuszkovic fölállt, meghajolt az özvegy felé.

- Köszönöm, méltóságos hercegasszony. Köszönöm szívbéli jóságát és nemes megértését...

- Nem fejeztem be - folytatta kimérten Perényiné. - Tisztelem a horvátok hazafias érzelmeit, de meg kell mondanom, rosszul érezném magam egy olyan várban, ahol... még ha talán nem is egészen jogosulatlanul... így vélekednek a magyarokról, tehát rólam is.

Kuszkovic újra meghajolt, leült, fújtatott, aztán nyugodtabb hangon folytatta:

- Én csak a mostani helyzetről beszélek. A dicső magyar nemzet sok évszázados érdemeit sohasem vonnám kétségbe.

Kanizsai László is visszanyerte higgadtságát.

- Köszönöm. És éppen ezért kötelességem, hogy figyelmeztessem, veszedelmes vizekre vezeti hajóját. A béke nyugodalmas korszakában kellene beszélnünk a közös horvát-magyar ügyek rendezéséről, nem végveszély idején. Becsülöm kegyelmedet és őszinteségét, Kuszkovic uram, de lássa be: nagy veszedelemnek teszi ki magát. Ha a magyarok legyőzik Szulejmánt... és nem kételkedem, hogy Lajos király és Zápolya egyesült erejével vissza fogjuk verni, akkor akadhatnak majd olyan magyarok, akik horvát árulásról fognak beszélni, különösen ha Frangepán valóban távol marad a háborútól.

- Márpedig távol marad. Saját fülemmel hallottam tőle: „Isten óvja a horvátokat attól, hogy a magyarok legyőzzék a törököket, mert akkor elviselhetetlenné válik elnyomó gőgjük!"... És tudja-e, mit hallottam, nagyságos uram? Zápolya is küldött követet a szultánhoz. Megüzente neki, hogy sem a Jagellókért, sem a Habsburgokért nem kíván harcolni. Hiszen ő mondatta ki az országgyűléssel, hogy soha többé idegen királyt!

- Mit mond?! Zápolya a törökkel cimborál? - képedt el Kanizsai László.

- Azt is hallottam - folytatta Kuszkovic -, mivel érvel. Kergesse el a szultán a magyar trónról Jagelló Lajost és Habsburg feleségét, Máriát, s ő biztosítja, hogy Magyarország szövetséget köt a Portával. Nemcsak hogy megengedi a török sereg átvonulását magyar területen Bécs ellen, hanem akár segítséget is ad neki. Mátyás, a nemzeti király nem eleget harcolt-e a Habsburg császárral? Megjósolom kegyelmednek, hogy Zápolya sem fog csatlakozni Lajos király seregéhez. Előbb szövetkezik a szultánnal!

- Elkergetni a törvényes magyar királyt... - borongott iszonyodva Kanizsai László. - Ennyi ereje még a töröknek sincs.

- Nem a törökök, hanem a magyar rendek fogják elkergetni. Mihelyt ráeszmélnek, hogy ezzel megmenthetik az országot maguknak.

Kanizsai László érezte, hogy igazság lehet Kuszkovic sejtelmeiben. Ott volt ő a hatvani országgyűlésen, amelynek hangulata már közel állott a trónfosztáshoz.

Kuszkovic előre-hátra hajlongott ültében, végre ismét megszólalt, ezúttal meglepően lágy, könyörgő hangon:

- Hallgassanak rám, kérem. Vigyázzanak az életükre. A magyar haza jövőjének is szüksége van olyan becsületes és fényes nemzetségekre, mint amilyen az Osli vezértől származó Kanizsai család. Ne álljanak Lajos mellé! Ha nem lesz serege, kénytelen lesz hazamenni Lengyelországba. Mi pedig mindenképpen visszaállítjuk az önálló Horvátországot, sőt a római impérium idején volt Pannóniát, amelybe beletartoztak a mai Dunántúl déli vármegyéi is, Kanizsától Pécsig... - Egészen ellágyult. - Micsoda szép ország lesz, az Adriától a Dunáig!

Kanizsai fölpattant helyéről, keményen szólt:

- Nem szövök cselt a törvényes magyar király ellen. És kérem kegyelmedet, hagyjon föl ezzel a... bujtogatással. Mint húgom vendégét tisztelem, de mihelyt elhagyta a siklósi várat, ellenségemnek, a haza ellenségének fogom tekinteni.

Kuszkovic a hercegasszonyra nézett, de ő lesütötte szemét.

- Most pedig megyek Tolnára - folytatta László úr. - Kötelességem, hogy fegyvert ragadjak, ha körülhordják a véres kardot. A király már lóra ült, a magyar nemesség ott lesz körülötte.

A toronyból trombita jelzés hallatszott.

Kuszkovic fölállt, mereven nézett Dorottyára.

- S a hercegasszony... ha biztonsága úgy kívánná... én mindig kész vagyok... És hiszem, hogy... egy és ugyanazon országban maradunk. .. A hegyek és a folyók... Augustus császár ideje óta... - Bizonytalanul elhallgatott, jobbját szívére téve meghajolt. - Bocsánat. Jót akarok. Köszönöm, hogy türelemmel meghallgattak.

Elindult, a két Kanizsai követte.

A külső ajtónál Tiborjenei várnagy jött nagy sietve, jelenteni, hogy a villányi hegyek felől nagyobb lovascsapat közeledik.

- Nyeregbe! - kiáltotta Kanizsai László a katonáinak. Megölelte Dorottyát. - Mihelyt lehet, visszatérek - biztatta.

Kuszkovic Bogdán két kísérőjével elnyargalt dél felé. Még egyszer visszanézett, látta vagy inkább csak sejtette a felső mellvéden a hercegasszony alakját, intett is neki, de viszonzást nem kapott. Kanizsai László kis csapata a várdomb tövében várta be Batthyány Ferenc nagy lovasosztagát.

- Tomori sürget - harsogta már messziről a bán. - Baranyavárnál áll, a szőllősi dombokon.

Nem sokat beszélhettek. A megáradt és mocsárba vesző Karassó felé közeledve török portyázókat vettek észre. Kanizsai pihent lovasaival kergetni kezdte őket, de a vizenyős réten elakadtak, s a törökök dél felé elnyargaltak. Ugyanakkor kelet felől magyar lovasok bukkantak föl, Tomori felderítői. Elvezették az érkezetteket Tomori szekérvárába.

A szőllősi magaslatokon, Baranyavárral átellenben tekintélyes kiterjedésű tábor állott. A domb sarkantyúinak gyűrődései szerint szabálytalanul kanyargó sátorutcák egyik végében tágas tér nyílt, azon túl kezdődött a szekérfal, amelynek tövében földre szórt szalmán sebesülteket ápoltak. A torlaszon túl lovak legeltek, a domb tetején őrszemek állongtak. A magasabb, zászlós csúcsú vezéri sátorból két főtiszt lépett ki, és várta, míg az érkezők leszállnak a lóról. Magas, vékony férfi volt az egyik, kusza, őszes szakáll borult hamuszürke ferences csuhájára: Tomori Pál, a katonából baráttá lett, aztán Dél főkapitányaként érseki székbe emelt öreg harcos. Fényes ruhájú, tollas fövegű fiatalember állt mellette, gyér szakállú, szőke ifjú, a temesi ispán, Perényi Péter, Dorottya nagyobbik mostohafia.

Alantas tjsztek intézkedtek az újonnan érkezett csapat elhelyezéséről, Tomori pedig sátrába tessékelte Batthyányt és Kanizsait. Azt kérdezte tőlük:

- Hol késik Frangepán Kristóf?

Kanizsai óvatosan annyit felelt:

- Semmi biztos hír a csapatok közeledéséről.

Erre Tomori levette fejéről kis sapkáját, és megvakarta tonzúrás fejét.

- Gyűlik a sereg? - kockáztatta meg a kérdést Batthyány. Kínos csönd következett, majd az érsek-főkapitány lassan, tompa hangon beszélni kezdett.

Élesnek, veszélyesnek mondotta a helyzetet. Kétezer főnyi hadtestének dunai átkelése nagyon sokáig elhúzódott, mert csak kevés sajkás jelent meg Bezdánnál. Így legalább utolérte Perényi Péter temesi serege, háromezer ember. Mire azonban együtt eljutottak a Drávához, a török csapatok egy része már átkelt a száz öl hosszú, egy öl széles hídon, a túlerővel szemben csak csipkedő utóvédharcot folytathattak. Így vonultak vissza a szőllősi magaslatig.

A török erőt Tomori nyolcvanezer főre becsülte, ötezer emberrel nem állhat helyt még ezen az előnyös terepen sem. Futárt küldött a Tolnáról Szekszárdra érkezett királyhoz, hogy egész erejével siessen a Karassóhoz, de királyi csapatnak se híre, se hamva. A török meg most már minden pillanatban fölfejlődhet támadásra. Tomori mindenesetre hidat veretett a patakon, hogy a királyi tüzérség simán átkelhessen. A török ágyúk mintegy ötmérföldnyi úton most fejlődnek menetoszlopba. Kedvező pillanatban rájuk fog támadni, az ágyús szekerek a rossz úton csak igen nehézkesen mozognak.

Az érsek elment, hogy meglátogassa a ma délelőtti csetepaté sebesültjeit, Kanizsai pedig faggatni kezdte húga mostohafiát, hogy mi a pontosabb terv. Perényi Péter azt felelte:

- Tomori alig várja, hogy megérkezzék Kolozsvárról Zápolya János, és akkor átadhassa neki a főparancsnokságot, mert nem tartja magát alkalmasnak a vezéri posztra. A helyzet eléggé nyugtalanító! A váradi püspök már átkelt a Dunán csapataival, de Zápolya felvonulásáról nincsenek megbízható hírek, a német-cseh segítség pedig csak Győrig jutott. Én azt mondom az érseknek, hogy hátrálva kellene összeszedni a csapatokat, amíg elég erősek nem leszünk, hogy megállítsuk a törököt, de ő azt mondja, hogy ha a Karassó-vonalat feladjuk, akkor sehol sem tudjuk megvetni a lábunkat.

Kanizsai rosszkedvűen tért pihenőre sátrában. Nem tudta eldönteni magában, megmondja-e Tomorinak, hogy Frangepánra ne számítson. De hátha csak fecsegett Kuszkovic? Hajnal felé aludt el, és hamarosan kürtszóra riadt. Lovascsapatok sorakoztak és ügettek el nyugati irányban. Kémjelentés szerint török lovasság vonul Villány felé, föltehetően a magyar tábor bekerítésére. A dombok fedezete mögül a magyar lovasság váratlanul oldalba támadta és szétzavarta a gyanútlanul ügető törököket; egy részüket nekiszorította a Karassó mocsarának, a többi elfutott. A magyarok több tucat fogollyal tértek vissza a táborba.

Diadalmas hangulatban fogadták őket. Akik nem vettek részt a csatában, a fővezéri sátorhoz siettek, és engedélyt kértek, hogy üldözhessék a megvert ellenséget. Perényi lebeszélte őket: nem rohanhatnak a bizonytalanságba. Ki tudja, hol áll a török főerő? Tomori nem mutatkozott, cask akkor került elő, amikor észak felől kisebb lovascsapat élén megérkezett Palinai György boszniai püspök. Megjelenését sokan azzal magyarázták, hogy közeledik a királyi fősereg. Újból sürgették, hogy nekironthassanak az ellenségnek, szétverjék és hazakergessék.

Tomori négyszemközt tárgyalt a boszniai püspökkel, majd kérte, hogy mindenki menjen a helyére, csak a főnemesi és a megyei bandériumok vezetői maradjanak itt tanácskozásra. Zsámolyokat hoztak; az egyikre leült Palinai püspök, a másikra föllépett Tomori, és megnyitotta a haditanácsot.

Elmondta, hogy a királyi sereg Szekszárdról Báta felé nyomul előre. Báthori nádor parancsot kapott, hogy a már beérkezett csapatokkal a Karassóhoz siessen. Várják Zápolya seregét, de a vajdának csak küldötte, Basy György érkezett meg, hogy utasítást kérjen. Zápolyát ugyanis korábban Tolnára rendelték, majd újabb parancsot küldtek neki, hogy az Al-Dunán átkelve támadja hátba a szultánt. A vajda most a Maros völgyében várakozik; helyesebbnek tartaná, hogy egyesüljön a király seregével, s javasolta, hogy addig ne mozduljanak, amíg Frangepán hadosztálya és a cseh-német segítség is meg nem érkezik. A király azt rendelte, hogy Tomori karassói serege is vonuljon vissza. Zajongás támadt. Perényi felugrott a zsámolyra Tomori mellé.

- Nagyon helyes, hátrálni kell mindaddig, amíg elég erősek nem leszünk.

A lárma erősödött, Perényi nem tudta folytatni.

Kemén Lázár lépett elő, a baranyai bandérium vörös képű tisztje, a hajnali sikeres kitörés vezetője. Előrebocsátotta, hogy a zalai és somogyi csapatok, valamint vezetőik, Gersei Pethő Gáspár és Kórógyi Dénes egyetértenek vele: a most elért sikert kihasználva, üldözni kell a megvert törököt, táborát feldúlni, az eszéki hidat fölégetni. Éljenzés harsogott.

Tomori két kézzel hadonászott.

- A szultánnak legalább tízszeres túlereje van, nem lehet vaktában nekirohanni.

- Mi nem félünk! Aki gyáva, szaladjon Tolnára! - kiáltoztak összevissza.

Palinai püspök lépett föl a zsámolyra. Azzal kezdte: a seregnek azt kell tennie, amit a vezér parancsol. A király a nádorispánnal egyetértésben az egész had jelenlétében kíván dönteni, hogy kire bízza a főparancsnokságot.

- A nádorispán jöjjön ide! - kiáltotta Pethő Gáspár. - Mi harcban állunk, mi vagyunk a sereg. Nem a Tolnán kényelmeskedők!

Palinai lágy, miséző mozdulattal előreterjesztette két karját.

- Nem akartam elmondani - szólt áhítatos zengetéssel -, de Isten talán azt akarja, hogy mindenről tudjatok. Hát tudjátok meg, magyarok, hogy Báthori palatínus a Tolnán összegyűlt csapatokkal ide akart indulni Tomori érsek segítségére, de... az inszurgens urak azt mondták: nem mennek!

- Neeem?! Miért nem? - kérdezte Pethő.

- Merthogy ők a király nélkül nem mennek csatába.

Ez a bejelentés olajat öntött a tűzre;-egy pillanatra elnémult a lángok ropogása, aztán vad sistergéssel magasra csaptak az indulatok.

- Igazuk van! - hördült fel valaki.

- Igazuk? Miért? Gyávák! Aljasok! Bitangok! Ne is jöjjenek!... Igazuk van! - kavargott.

A hordómellű Kórógyi föllépett a zsámoly szélére, s a püspök jobbját ráncigálva ordította:

- Nemesemberek vagyunk! Csak a király vezetésével harcolunk! Jöjjön ide Lajos úr, ha csakugyan a magyarok királya!

- A király tanácsadói ellenzik - kiáltotta a püspök.

- Le velük! Le velük!

Palinai két kézzel kapott a fejéhez. Rájött, hogy nagy hibát követett el, de nem jutott eszébe semmi, amivel jóvátehetné.

Kórógyi mellét döngetve ágált a sokaság fölött, megmámorosodott saját hangjától:

- A püspök úr menjen vissza őfelségéhez, és mondja meg neki, hogy ne hallgasson német tanácsadóira. Nem táncmulatság ez, nem maszkabál, és nem is bordélyház, mint amivé a külföldiek tették Mátyás király palotáját. Itt vérre megy a dolog. Aki magyar, az jöjjön ide a Karassóhoz kivont karddal!

- Így nem szabad beszélni! - kiáltotta valaki hátulról, és buzogányok emelkedtek a fejek fölé.

- Ez lázadás! Dózsa szelleme! Halál rájuk! - hallatszott mindenünnen.

Annyian futottak már össze, hogy a főtisztek haditanácsa zűrzavaros népgyűléssé vált. A fegyelem teljes bomlása kétségbeejtette Tomorit. Olyan lendülettel szökkent föl a zsámolyra, hogy a püspök és Kórógyi kénytelen volt leugrani.

- Magyarok! Testvéreim! - kiáltotta égnek emelve karját. - Az ellenség portyázói itt nyargalásznak körülöttünk, és ti egymás torkának esnétek, mint vad ordasok. Ó, bár Szent Ferenc lelkierejét tudnám rátok sugároztatni, aki megszelídítette a vérengző farkast. Testvérek, kiáltozással, ökölrázással semmit nem lehet elérni... Álljon helyre a béke, egységben készüljetek a harcra. A parancsnokságot átadom Perényi ispánnak, én magam püspöktársammal vágtában megyek a király őfelségéhez, hogy meggyőzzem őt a Karassó fontosságáról.

Halkuló morgással lecsöndesült a zaj. Kisebb csoportok álltak össze, halkabb szavakat váltottak, miközben az érsek nyergeltetett, és megkérte Kanizsai Lászlót, hogy vasi embereinek egy szakaszával kísérje el a királyhoz. Perényi Péternek megadta utasításait: óvatos várakozás, semmi kockázat, de a dombot és a patak átjáróit minden erővel tartani kell.

3.

A két püspök és kísérete Baranyavárnál átkelt a Karassón, és észak felé haladt a mohácsi úton. Még nem jutottak messzire, amikor három lovas vágtatott utánuk. Bevárták őket. A vörös képű Kemén jött két zalai tiszttel.

Amint Tomori mellé ért, a hirtelen megállástól még tipródó ló nyergében fölállt, és elfúló hangon így szólt:

Főkapitány uram! Három megye tisztjeinek határozatával küldtek. Az a kívánság, mondaná meg főkapitányunk a király úrnak: ha nem jön közénk, hát mi megyünk hozzá Tolnára vagy akárhová, de nem mint szövetséges, hanem mint ellenség...

- Az őrültség lett úrrá hadi népemen?! - kiáltotta haragosan az öreg főpap. - Hát mindenki elveszti itt az eszét?

- Most jön meg az eszünk, nagyságos érsek úr - felelte hetykén Kemén.

Tomori megfordította lovát.

- Visszamegyek és - ordításig csigázta föl hangját - megmondom a lázadóknak... mert igenis lázadók... hogy...

Kemén megragadta Tomori lovának zabláját.

- Ne forduljon vissza, eminenciás úr! A nép úgy határozott, hogy csak a királlyal együtt fogadjuk vissza. Ha egyedül jön, vagy a foglyunk lesz, vagy vezet minket Tolna ellen.

- Szentséges Isten, Boldogságos Szűzanyám! Ölj meg, ha nem adtál erőt! - Tomori keresztet vetett, aztán két tenyerével eltakarta verejtékező arcát.

Kanizsai szorosan mellé léptette lovát. Rekedten, akadozva dörmögte:

- Olyan rémséges ez, hogy már azt kell hinnem, tréfa az egész.

- Nem tréfálunk, főispán úr! - mondta Kemén szinte vicsorítva. - A vasiak még nem határoztak, de már ők is gyűléseznek. A bácsiak is mellénk állnak. A királlyal vagy a király ellen, ebben mindenki egyetért. Odafönn Budán vigasságra, orgiára szórták az ország pénzét, ezen már nem segíthetünk. De az ország életét... és ez mi vagyunk - mellére csapott -, nem dobjuk el idegenek szórakoztatására.

Tomori zihálva lélegzett, képtelen volt erélyt mutatni.

- Igaz - válaszolt majdnem sírva -, és sem tudom, mire költötték az adópénzt meg amit a pápa küldött, de kergessük ki előbb a törököt, aztán csináljunk itthon rendet.

- Ki fog bírni a királyi kormánnyal, ha egyszer a vész elmúlt a fejük fölül? - mondta a magáét Kemén. - Akkor marad a Brandenburgi meg a királyné többi széptevője! - Dühösen legyintett.

- Nos, döntöttem - emelte föl fejét bágyadtan az érsek. - Megyek a királyért. Elhozom. Aztán ha végeztünk a Karassónál, beszélni fogunk, hogy ki miért felelős! - Ujját vádolón Keménre szegezte.

- Állunk elébe, és hálám legyen mindnyájunk nevében...

Kemén fölemelt karral köszönt, megfordította lovát, és kísérőivel visszafelé nyargalt.

Darab ideig csak néztek utánuk. Tomori fejét csóválta.

- Mátyás úr idején ilyesmi nem történhetett meg - suttogta keserűen Kanizsai.

- Bizony - bólintott az érsek. - A három hetyke ficsúr már itt lógna ezen a fán... Mátyás még könnyen elbánhatott egy-két rakoncátlan nemessel.

Nem szólt senki. A derült égbolt déli hőségében rezgett körülöttük a kiégett mező. Sokáig lovagoltak szótlanul.

Már Mohácshoz közeledtek, ahol a pécsi útba olvad a baranyavári csapás. Porzott a pécsi út, a szürke fellegből nagy lovascsapat bontakozott ki. A sor vége még az áthatolhatatlan szürkeségben sejlett, de az élen jövők ruhája, fegyvere is kivehető volt már: farkasbőr kacagányt viseltek, sastollal ékesített medvebőr süveget; a nyereg bal oldalán görbe kard, jobbfelől háromélű páncéltörő. Aztán kivehető lett a kengyelvashoz szorított hosszú lándzsa végén az Erdődy-címeres zászló is.

Simon zágrábi püspök lovasezrede érkezett. Tomori eligazította őket Baranyavár felé, ő és csapata meg folytatta útját. A vezér mélabúja fölengedett. Hamarosan szemükbe ötlött a Duna-parti halmon emelt bencés apátság s körülötte a terjedelmes sátorváros. Palinai püspök a bencés kolostorhoz vezette a kis csapatot. A király misén volt, meggyónt, és áldozni fog, tiszteletére felmutatják az itt őrzött szent vércseppeket. Krisztus vére piroslik a kristályüvegcsében, s ha pezsegni kezd, az Úr kész megsegíteni a hozzá folyamodót. Öt évvel ezelőtt is elzarándokolt ide a király, amikor a török Nándorfehérvárt fenyegette - magyarázta egy barát.

Tomori oldalba döfte Kanizsait, és fülébe súgta:

- Akár pezsgett a vér, akár nem, a török akkor elfoglalta a kereszténység legfőbb védőbástyáját. Katonasággal bezzeg meg lehetett volna akadályozni.

A perjel a nagy refektóriumba vezette a két püspököt. Ott gyülekeztek az ország nagyjai. Belépett Lajos király. Álmatag, sápadt ifjú, szeme alatt mély karikákkal. Fáradt mozdulattal ejtette le magát karosszékébe. Intett a nádornak és az érsek-kancellárnak, hogy üljenek két oldalára.

Tomori elmondta a ma reggeli csata lefolyását. A török felderítők szerencsés visszaverése nagy lelkesedést keltett. A bortól vörös arcú idős nádor cirkalmas szavakkal dicsérte Tomori helytállását, amely igazolja őfelségének azt a nagy éleslátásra valló véleményét, hogy az egész hadsereg irányítását az érsek-főkapitányra kell bízni. Tomori elkomorodva tiltakozott: öreg ő már, inkább pap, mint katona, nem ért nagy sereg vezetéséhez.

A király bágyadt mosollyal kimutatta sárgás fogait.

- Az én kedvemért, Pál apó! Melléd adom Zápolya Györgyöt. Ő fiatal...

Perényi Ferenc kért szót. A huszonnégy éves, pirospozsgás, széles vállú váradi püspök tökéletes ellentéte volt az ernyedt, fakó uralkodónak. Azt kívánta, hogy az egész sereg vonuljon vissza Buda alá. A helytelenítés förgetegére fölemelte hangját:

- Nyolcvanezer főre becsülik az Eszékig eljutott török erőt. Májusban a szultán százhúszezer katonával indult el Drinápolyból. Rumélia és Szlavónia közt tehát negyvenezer embert vesztett nagyobb harc nélkül, csupán az élelmezés nehézsége, betegség, szökés, fáradtság s effélék miatt. Eszéktől Budáig még jókora az út. Ha ezalatt folyton csipkedjük a törököt, serege még jobban meggyöngül, mi ellenben újabb csapatokkal erősödünk.

- Nem! Nem! Nem! - hangzott mindenfelől. - Nem vagyunk gyöngék! A baranyavári csata bizonyítja! Meg kell ütközni!

Mindenki egyszerre hangoskodott. A nádor hosszan sugdosott a királlyal, aztán fölállt:

- Őfelségének az a kívánsága - közölte -, hogy a sereg holnap induljon el dél felé, Mohácsnál verjen tábort, és ott döntsünk a végső tervről.

Tomori másnap előrelovagolt vezérkarával. Mohácson túl, az enyhén hullámos terepen megállt és szemlélődött, aztán kijelentette: a mohácsi mező nem alkalmas csatára, a távoli dombok és erdők a nagyobb létszámú sereg bekerítő mozdulatainak kedveznek.

A nádor ismét megtalálta az elodázó tanácsot:

- Hiszen nem csatateret keresünk itt, hanem táborhelyet. A király közelebb vonul az ellenséghez, ez megnyugtathatja a karassói aggodalmaskodókat. Bevárjuk Zápolya vajdát meg a további bandériumokat, a cseh-német segítséget, amely már Fehérvárnál van. Tomori érsek is idehozza csapatait és Frangepánt. És ha mindnyájan együtt leszünk, döntünk. Egyelőre a vezérek jelöljék ki a csapatok táborhelyét.

Megkezdték tehát a mohácsi síkon az egyes seregrészek helyének kicövekelését; ezalatt Tomori és a Vele jöttek folytatták útjukat Baranyavár felé, vissza a táborukba. Kanizsai a fővezér mellett lovagolt. Az érsek visszanyerte derűlátását.

- Remélem - mondta -, könnyű lesz elfogadtatni a visszavonulást. Perényi segítségével leszerelém a lázadozókat. Be kell hogy lássák: a király parancsol.

A karassói sereget lelkes hangulatban találták. Erdődy ezredének megérkezése, további horvát csapatok közeledésének híre megnövelte önbizalmukat. Tomori bejelentése, hogy a király közeledik, és az éjszakát már Mohácson tölti, nagy lelkesedést keltett. Senki sem emlékezett már arra, hogy ellenségként akart volna királya ellen hadba indulni. Szó nélkül tudomásul vették: másnap néhány mérfölddel északabbra vonulnak, hogy a király közelében legyenek.

Csak Perényi aggódott: az ütközetet sürgetők nem fognak mozdulni Mohácsról, ott pedig nem szabad csatát vállalni.

- Nem ok nélkül gyanítom - tette hozzá -, hogy némelyek csak azért sürgetik a gyors megütközést, mert szeretnék megtakarítani embereik további élelmezését. Ilyenek nem gondolnak a stratégiával! Csak kihúzni a kardot, levágni az ellenséget, aztán gyerünk haza vadászni. Sokan vannak ilyenek. És a lusta nádor könnyen rábeszélheti a meggondolatlan királyt valamilyen elhamarkodott lépésre.

Mohácson nagy örömmel fogadták Tomori kicsiny, de harcedzett seregét. Beszámoltak neki Lenard Gnojenszki lengyel kapitány javaslatáról: a magyar tábor ötezer szekeréből torlaszt kell építeni, s mögötte várni a törökök támadását. Némelyek ellenezték ezt, hiszen 1241-ben a tatárok ellenében azért vesztett a magyar sereg, mert szekérvárba zárta be önmagát. Tomori kijelentette: a magyar haderő zöme lovasság, ennek folytán más harcmódot, mint a támadást, nem választhat.

Erre a haditanács úgy határozott, hogy akkor hát mielőbb meg kell támadni a törököt, mihelyt élcsapatával ideér a mohácsi síkságra. Rövid ellenkezés után Tomori beletörődött.

A vezérkari tanácskozást meg kellett szakítani, mert délről a dombok tetején török lovasok jelentek meg, ám ezek az ellenük küldött huszárok megjelenésére megfutamodtak. A jelenet szinte óránként ismétlődött; a felderítő előőrsökön aratott könnyű győzelmek harci lelkesedéssel töltötték el az egész tábort.

A török lovasokat üldözők megállapították, hogy a szultán seregének zöme átkelt a Karassón, lassan vonul a mocsarak közt előre, az élcsapatok pedig már sátrakat vernek, alig kétórányira a magyar tábortól.

Este folytatták a haditanácsot, és elhatározták, hogy másnap megállítják a török előnyomulást. A két fővezér kidolgozta a hadirendet, a taktikát, elrendelte, hogy hajnalban a sereg foglalja el állásait.

Az első vonalba a nehézlovasságot állították, meg-megszakítva gyalogososztagokkal. A balszárny vezetését a két Perényire bízták, a jobbszárny parancsnoka Batthyány Ferenc lesz, továbbá Frangepán Kristóf, ha addig megérkezik. Negyed mérfölddel hátrább állt föl a második hadrend: a könnyűlovasság öt vonala, páncélos gyalogosokkal és a királyi testőrséggel. Itt foglalt állást maga Tomori is az országnagyokkal. A második vonal jobbszárnyára vezényelték Kanizsai László vasi lovasait, Ráskay Gábor parancsnoksága alatt.

Kora reggel mindenki a helyén volt, Lajos király is, ezüstpáncéljában, amelynek rombusz alakú pikkelyeit kis fekete keresztek díszítették. Hajadonfőtt ült lován, szánni való gyermekre emlékeztetett, aki beöltözött apja elcsent vértezetébe. Tomori arca és szakálla egyaránt szürke volt. Egész magatartásáról lerítt a kétségbeesett csüggedés. Amikor Perényi püspök elbúcsúzott tőle, hogy a csatarendben kijelölt helyére menjen, az érsek fáradtan legyintett mindkét kezével. Kanizsai látta a mozdulatot, és így értette: öngyilkosság, amit teszünk. Ferenc püspök piros arcán fölényes mosoly ült, és erőltetett kedélyességgel így szólt:

- Hét püspök indul itt csatába a pogány ellen; amelyikünk életben marad, menjen el Rómába, és kérje a pápát, hogy augusztus 29-ét tegye meg a húszezer magyar vértanú napjának...

Tíz órakor már rekkenő meleg volt, délre bágyasztó lett a párás hőség, s az egy helyben veszteglés valamilyen közönyösséget merevített a hadsorokra. Három óra körül a jobbfelől húzódó dombok mögött lándzsák hegye csillant meg. Tomori oda vezényelte a második hadrend jobbszárnyának széléről Ráskay Gáspárt, hogy megakadályozza az átkarolást. Vele együtt indultak a vasiak is, azzal az elképzeléssel, hogy a csapat nagyobbik felével Ráskay a körülkerítők elé vág, Kanizsai pedig a hátuk mögé kerül, és így két roham közé fogva felmorzsolják a török osztagot.

Mielőtt a domb tetejére értek, Kanizsai visszanézett.

Látta, hogy dél felől török lovasok rendkívül széles arcvonala ereszkedik le a mohácsi mezőre, miközben a magyar kürtök rohamra fújnak, majd eldördült a támadást parancsoló ágyúlövés. Többet nem látott, mert a domb túlsó oldalán a török lovasság közvetlen közelébe ért.

Magasra rántotta kardját, kieresztette a gyeplőt, és csapata élén vágtatott lefelé. Még hallotta az ágyúk elnyújtott sortüzének moraját, aztán már benne volt a török tömegben; lovak nyerítése, kardok csengése, pajzsok puffanása, kézitusa dühödt kiáltásai vették körül. Első csapásával jobbfelé ledöntött hátaslováról egy törököt, aztán balra ütött, de csak egy pajzsgombra sújtott olyan erővel, hogy karja majd kiszaladt a vállából. Egyszer csak előtte ágaskodott föl egy paripa, Kanizsai a szügye felé döfött, eközben szúrást érzett bal oldalán. Arra fordult, ösztönösen emelve kardját. Ekkor jobb vállán érzett fájdalmat, ugyanakkor lova térdre bukott, és ő fejjel előrezuhant. Vállra esett, fejére buzogány csapott, hasító kín sajdult a lábába - azután elvesztette eszméletét.

Sötét este volt, amikor fölébredt. A nagy csöndön zúgás hatolt át, betöltötte fejét. Aztán koppanó vízcseppeket érzett arcán, majd meghallotta, hogy feje fölött eső pereg a levélzeten. A szeme lassan tisztult, sokára kezdte sejteni, hogy ágakból rögtönzött sátorban fekszik; mozdulni próbált, de egész testébe fájdalom nyilallt. Halkan felnyögött, mire sötét árnyékok hajoltak fölébe;

ember alakjuk volt, de arcukat nem lehetett kivenni.

- Jó uram... - mintha ezt suttogta volna valaki.

- Mi... mi... tör.. .tént? - szótagolta Kanizsai nagy erőfeszítéssel.

- A ló alá került... megtiporták..; amikor a szúrás érte.

Nehezen fogta föl a szavak jelentését. Lehunyta szemét, és alighanem megint elalélt, mert amikor legközelebb eszmélkedett, a fák közén át pirkadó világosságot látott az ég alján. Erősebbnek érezte magát, de mozdulni nem bírt. Nyöszörgésére egy ember felsőtestének árnyéka jelent meg az alacsony sátor nyílásában.

- Jó uram... - a hang Jakabé, a csatlósáé.

Vizet kért, mert nagyon szomjas volt. Kapott.

- Hol vagyok? - kérdezte azután kissé könnyebbülten. Megint inni kívánt, mert nyelve a szájpadlásához tapadt, és nem tudott beszélni. Megitatták.

Megpróbált felülni, de gyenge volt, és a fájdalma elviselhetetlen.

- Mihelyt megvilágosodik, saroglyát készítünk, és elvisszük Siklósra - biztatta valaki.

- Sik...lós?

- A palatina őnagyságához.

- Pa... pa... pala... - Megint elvesztette eszméletét.

4.

Amióta fivére elindult tőle a háborúba, Kanizsai Dorottya a nap legnagyobb részét a felső bástya mellvédjén töltötte. A messzire nyúló völgy, amely nemrégiben még sosem változón terült el, egyre elevenebb lett. Máskor csak egy-egy taligát toló paraszt csigavánszorgása mozdult a zöld táblafelületen, most kis csapatok jöttek, szekérrel, állatokkal. Futó emberek, a török elől menekülők. Mentek tovább, nyugatra, északra.

Harmadnap karvastagságú füstoszlop emelkedett föl a keleti látóhatár alján. Tiborjenei várnaggyal együtt figyelték hosszú ideig, s találgatták, mi éghet. Felperzseli a török Eszéket? Vagy Tomorinak sikerült felgyújtani a hidat? Estére a füstoszlop elfeküdt, éjjel esett az eső, és nem látszott a lángok pirossága. Reggel nyoma sem volt a tűznek. Menekülők sem jöttek már. A várnagy jött-ment, hümmögött; nem tudott semmit.

Lassan múltak az órák. Este, vacsora után az úrnő szokás szerint Gergely pappal üldögélt egy ideig. A fiatal bencés csak egy év óta élt a várban, a jó öreg Barnabás atya hozta utódjául, amikor már érezte, hogy hetei meg vannak számlálva. „Lelki pap", mondta róla, amivel arra célzott, hogy nemcsak az anyagiak érdeklik. A bátai kolostorban könnyű szívvel lemondtak róla, mint ő maga bevallotta: azért, mert nem kedvelték újszerű gondolatait. Gergely pap németországi egyetemeken tanult, és ott a Biblia olvasása és értelmezése vált erős szenvedélyévé. Esténként arról beszélt: nem ismerjük eléggé az Úr tanítását, és sokan visszaélnek ezzel. Megfeledkeznek Jézus bizonyos törvényeiről, s helyükbe nekik jobban kedvező igéket csempésznek. Az úrnő érdeklődéssel hallgatta. Barnabás atya csak misézett és gyóntatott, még Bibliája sem volt. Az új várkáplánnak szerzett egy latin Szentírást, abból olvastatott föl magának. Kis idő múltán Gergely váratlanul megkérdezte úrnőjét:

- Hallott-e nagyságod az evangélium szövegéből bármit, ami valószínűsítené, hogy a bátai templomban mutogatott vér valóbán Krisztus kiontott vére lenne?

- Hogyan tudhatna az evangélium Bátáról? - csodálkozott Dorottya.

- Miként került a vér Jeruzsálemből a Duna menti dombra? - firtatta tovább a pap. Választ nem kapott, s az úrnő álmélkodó tekintetét látva magyarázni kezdte: rossz papok üzlete az ilyenféle ereklyék gyártása és értékesítése.

- Mondtad ezt Bátán is, a kolostorban? - döbbent meg a hercegasszony.

- Megmondtam biz én. Eretneknek neveztek érte. Pedig ők az eretnekek. Az írás szerint lélek az Úr, lélekben kell őt imádni; bűn tehát testet imádtatni a néppel. Mert ha az az ereklye valóban Krisztus vére volna, akkor sem Isten vére, hanem csak Isten emberi alakjának földi anyaga. Az Igét kell hirdetni, nem a vért mutogatni! Felebaráti szeretetre kell tanítani urat és pórt!

Igen, több szeretet kellene. Ez a gondola megnyerte az úrnő tetszését. Miért nem szeretik egymást az emberek? Hiszen még a cselédeket, az állatokat is lehet szeretni. Ha több lenne a szeretet, a szomszédok és a szomszédos népek is szeretnék egymást, és nem törnének egymás ellen rablók és gyilkosok módjára. Miért kell mindig vérnek folyni? Eszébe jutott a bátai csodatévő vér. Bár az Úr megszentelt vére az, látásakor mégis mindig iszonyat támad benne, mert Krisztus vérének kegyetlen kiontására kell gondolnia. Az emberek még Krisztusnak is vérét vették.

- A népet jobban kellene szeretni - mondta egy más alkalommal a pap. - Példát mutatni, hogy ő is szeresse urait.

- Miért nem tanítjátok erre a népet?

- Igen, miért nem erre tanítjuk? - kiáltott fel a pap. - A paraszt csak hajbókol, mellét veri, térdet hajt, sóhajtozik, s azt hiszi, Isten és a földesúr is csak ezt kívánja tőle. Szeretetet kell meríteni a Szentírásból, istenfélő magatartást.

Dorottya megjegyezte, hogy az urak sem ismerik a Bibliát.

- Meg is látszik az életmódjukon - szögezte le vakmerően Gergely.

A hercegasszony egy alkalommal említette: amikor minap a bátai templomban hallgatott misét, a perjel prédikált, és azt mondotta: az ország romlása azért oly nagy, mert az emberek kételkednek Istenben.

- Az emberek azért kételkednek, mert a papok istentelenül élnek - felelt meg a pap. - Az apostolok szegény emberek voltak és maradtak, a mai püspökök világi hatalomra és gazdagságra törnek. Törvényt kellett hozni, hogy főpap ne lehessen egyúttal főispán is.

- Amikor katona kell a királynak - szólt Dorottya -, elsőnek a püspök-főispánok viszik zászlaja alá seregüket. Mi lenne az országból az ő hadnépük nélkül?

- Pap ne fogjon fegyvert - mondta Gergely. - Szent Péter nem megbánta-e, hogy fegyvert vont a római katonák ellen?

- Ha nem is akkor, később meghalt Jézusért.

- A mi főpapjaink nem fognak meghalni Jézusért.

Dorottya nagyasszony megdorgálta:

- A Kanizsaiak nem egy honvédő papot adtak az országnak. Lőrinc zágrábi érsek vitézül harcolt Lajos királlyal Itáliában, Kanizsai János esztergomi prímás volt, az első, aki a pápai követ címet kapta. Folytassam-e?

Sértődötten hagyta ott a papot, de az néhány nap múlva - óvatosabban - ismét megpróbálkozott azzal, hogy a német földről jött új eszméknek megnyerje úrnőjét. Kárhoztatta Werbőczit, amiért tűzzel-vassal, akasztófávál harcol az új hit ellen csak azért, mert parasztgyűlölete azt gyaníttatja vele, hogy a megégetett Dózsa lázadó szelleme támadt föl benne. A hercegasszony is helytelenítette, hogy a német földről hozatott bányászokat máglyára küldték, amiért nem akartak gyónni; bizonyosan a németgyűlölet miatt történt.

- Bezzeg Budán - szólt a pap - Mária királyné kiszabadította a börtönből Gryneuszt, az újhitűek papját.

- Amit a németgyűlölő Zápolya arra használ föl, hogy a királynét az újhitűek cimborájának rágalmazza. De ne beszéljünk erről. Igazad van, Gergely, több szeretet kellene, és szeretni kellene a hitet is. Mindenkinek a hitét.

Az esti beszélgetéseken Gergely pap mindig újra visszatért hitújító gondolataihoz. Néhány napja a hercegasszony ellenvetés nélkül hagyta érvelni, nem is hallotta, mit beszél; gondolatai csatába indult fivére körül jártak. Kínzó nyugtalansága óráról órára erősödött. Mit érdekelte, hogy a hívek két szín alatt áldozhassanak, mint a papok. Beszélt Gergely a papi házasság eltörlésének tilalmáról is - micsoda képtelenség! -, meg arról, hogy az istentiszteletet a nép nyelvén kellene mondani. Evégből le kellene fordítani a latin szövegeket, ez lenne a kolostorok dolga.

A hercegasszony hallgatagságát kihasználva a pap már délután megjelent a felső bástyán, és megkezdte térítő munkálkodását. Az úrnő azonban rákiáltott: ne beszéljen, inkább füleljen ő is, mi ez a távoli morgás! A pap pillanatnyi hallgatózás után azt felelte:

- Zivatar készül, nem is csoda a mai rekkenő hőség után.

Ekkor Tiborjenei várnagy sietett föl a lépcsőn.

- Hallják-e a távoli ágyú dörgést?

Lehunyt szemmel figyeltek mind a hárman, még néhányszor hallottak dübörgéseket, de aztán esni kezdett az eső, egyre sűrűbben, és behúzódtak a fedél alá.

Másnap hajnalban tépett lovas kért bebocsátást; a várnagy kihallgatta, aztán az úrnő elé vezette a harctérről megfutott katonát. Azt állította, hogy tegnap eldőlt a csata. Ő Ferenc püspök dandárjával iszonyú vágtában rontott a pogányra, s az fejét vesztve menekült előlük. Akkor hirtelen hosszú ágyúsor előtt találták magukat. A püspök száguldott legelöl, oldalt fordult, kanyarodva elhúzott a tüzérek vonala előtt, a dandár robogott utána. És akkor elbődültek az ágyúk. Iszonyú füst és büdösség vette körül őket, látni semmit sem lehetett, és mintha a pokol fedele szakadt volna föl, olyan kénköves ördögszag borította el a mezőt. A lovak horkantva levegő után kapkodtak, őt is elragadta paripája. Amikor kiért az ágyúk okádta felhőből, már nem látta főkapitányát. Igyekezett úrrá lenni hátasán; néhány magyar maradt körülötte, és a szemközti dombról zárt tömegben török lovasok közeledtek, százszor annyian,- mint ők. A lova oldalra vitte, ő elejtette buzogányát, és két kézzel ölelte az állat nyakát, mígnem az egyszer csak remegve megállt. Egyedül volt egy patak partján. Leszállt, reszketett a lába, köhögnie kellett, látni alig látott. Szédült, hányt, leült, elalélt. Aztán arra ébredt, hogy fekszik, lova tőle messze a füvet harapdálja. Az eső éppen rákezdett. Kapicányon fogva lovát bement a közeli erdőbe, ott töltötte az éjszakát. Reggel meglátta a várat, idejött keresztény segítségért.

Dadogva, vacogva számolt be keserves élményeiről Dorottya hercegasszonynak; szeme réveteg volt, szája tátogott. Enni-inni adjanak neki, aztán lefekhet, parancsolta Tiborjenei. A hercegasszony fogai közt jegyezte meg:

- Huszonöt botot érdemelne, aki elszalad a csatából!

Tiborjenei megmagyarázta: aki először áll szemben ellenséggel, és ágyútűzbe kerül, méghozzá ilyen közelből, annak bizony könnyen az inába száll a bátorsága.

Késő délután gyalog vánszorgott föl a várba Kanizsai László egyik katonája, aki néhány napja itt járt urával Siklóson. A török oldalozók ellen rohamra vezényelték, közvetlenül Kanizsai mögött nyargalt, de a kézitusában elszakadt tőle. Verekedés közben lebukott a nyeregből; egy fekvő paripa oldalában kuporgott addig, amíg a lovas csatázók odébb nem húzódtak. Fáradsággal föltápászkodott, karját nem bírta emelni; a távolban lovasok vágtattak, gyalogosok futottak. Megeredt az eső, felhőszakadás lett belőle, egy árok mélyébe húzódott, és ott töltötte az éjszakát. Pirkadatkor találomra elindult, hogy megkeresse lovát, s egyszerre csak fölismerte a siklósi várat. Parancsnokáról, Kanizsairól nem tudott semmit.

A két elfutott katona közléseiből nem lehetett kiokosodni, mi történt a csatában. Délután Kuszkovic futárt küldött: kéri a hercegasszonyt, jönne át Valpóra; ott, Frangepán érintetlen seregének közelében biztonságban lesz, míg Siklóson egykönnyen török fogságba kerülhet, mert Lajos király serege vereséget szenvedett és visszavonult. Dorottya megüzente: marad Siklóson, de ha Bogdán úr újabb híreket kap, tudassa vele.

Hajnalban a várnagy felköltette a hercegasszonyt. Meghozták László urat. Szemerkélő esőben cipelte idáig négy hű embere: súlyosan megsebesült. Mindannyian csuromvizesek voltak. Vizet melegítettek, ágyat vetettek; Dorottya előhívatta Gergely papot, vizsgálja meg a sebet.

A bencés bodzavirágot, rózsalevelet és zsályát főzetett vörös borba; ez alkalmas lesz a fájdalmak csillapítására. Aztán meleg vízzel megtisztította a horzsolt és zúzott sebeket. Eközben kiderült, hogy a főispán bal lába szára két helyen eltörött. Gergely zsindelydeszkákat kerestetett, hogy azok közt egyenesre szorítsák a sérült lábat. Kanizsai tekintete homályos volt, de megismerte húgát; szaggatottan ejtett néhány szót. Teste - miután szárazra törülték - percről percre forrósodott.

Dorottya mellette maradt, kezét fogta, verejtékét törülgette. László nyöszörögve, alig érthetően hebegett egy-két szótöredéket. Mintha Ferencet és Orsikát emlegette volna, gyermekeit, és egyszer nagy nehezen kimondta:

- Lo-re-to.

Két évvel ezelőtt jártak az itáliai kegyhelyen, Gruba Tamás udvari pap tanácsára, hogy a gyöngécske gyermekek számára szívósabb szervezetért könyörögjenek.

Éjjel aludt, reggel erőre kapott, és enni kért. Dorottya levest itatott vele, aztán fájdalomcsillapító vörös bort. László megfogta húga kezét.

- Dorica, én meghalok... Két kis árvát hagyok reád. Vigyázz rájuk... Ferike vézna, sokat betegeskedik, folyton csak imádkozik, pap akar lenni. Családunk utolsó férfi sarja!... Legyen rá gondod, hogy megerősödjék... hogy harcos férfi legyen belőle, vezére nemzetségének, hű támasza királyának. Méltó a Kanizsai névre.

- Ne emészd magadat, Laci - nyugtatta Dorothea a bátyját. - Hazaviszünk Kanizsára, meggyógyulsz.

- Nem, énnekem végem, Dorica. Úgy neveljed Orsikát is, mintha fiú volna. Tanuljon meg fegyverrel bánni. Te legyél a mintaképe.

- Én adjak fegyvert Orsi kezébe? - A gondolat megsebezte Dorottyát. - Gyermekkorunkban, amikor vadászni mentetek...

- Kár, hogy nem jöttél velünk...

- Én mentem volna, Laci, de ti kigúnyoltatok!

- A vadászat - lehelte László - megkeményíti az embert... A nőt is. Téged csak a virágok érdekeltek... mindig... Másképpen lett volna az életed... minden...

Lehunyta a szemét.

Dorottya nem akarta ellentmondással felizgatni a sebesültet. Lehajtotta fejét, és arra gondolt: mindig engedett, most is. Meg kellene mondania bátyjának: szeretetre nevelje gyermekeit, ne harcra. Ki karddal támad, kard által vész el... De most nem szabad civódni Lászlóval. Ha fölépül, komolyan beszél vele. Egy ideig hallgatta még fivére nehéz lélegzését, azután Gergely papnak adta át a beteg őrzését. Délután újabb küldött érkezett Kuszkovictól.

- A csata elveszett, a király serege megfutamodott... - kezdte.

Dorothea tiltakozóan fölemelte a kezét.

- A bán sebesülten megmenekült - folytatta rendületlenül a futár. - Tömérdek a halott. A mohácsi mezőn temetetlen hullák tízezrei hevernek madarak prédájául. Uram azt üzeni...

A hercegasszony erélyes intéssel elhallgattatta a hírhozót:

- Mondd meg uradnak, nem mehetek. Indulok a csatatérre, eltemetem halottainkat. Ez most a keresztény kötelesség.

A futár köszönt és ment. A nagyasszony összehívta a várnépet. Jöjjenek vele a gyásztérre, az elesett testvéreknek a végső tisztességet megadni. Gergely papot leküldte a faluba: szedje össze az alkalmas férfiakat és asszonyokat; ásót, lapátot mindenki hozzon.

A nádor özvegye páncélt öltött, öt lovas katona élén vezette a menetet. Tíz szekéren több száz férfi és nő követte. Gergely pap is lóra ült, csipkés karingben, violaszín stólával a vállán.

Villány felé kocogtak, a római hadiúton, amely a nagy esők ellenére eléggé járható volt. Nyaradnál értek a Borza patakhoz, s miközben átjárót kerestek, a Dráva felől vágtatva jött egy lovascsapat. Gergely pap messziről fölismerte a kopják zászlaján a Batthyány-címert. Bekötött homlokkal maga a bán vezette a lovasokat. Kuszkovic mutatta nekik az irányt.

- Igaza van Bogdánnak - mondotta Batthyány Ferenc a hercegasszonynak -, nem engedhetjük, hogy a halál torkába rohanjon. Török dulárok kóborolnak mindenfelé! Mi lesz, ha beléjük ütköznek?

- Majd megvédenek a lovagjaink - hajtotta meg fejét Dorottya, és karját az érkezettek felé emelte. Aztán hozzátette: - De a Kanizsai nők helytállnak magukért, ha kell.

Majsnál látták meg az első halottakat, aztán ahogyan Földvár felé közeledtek, egyre több lett a tetem. Mind több lakmározó varjat riasztottak föl. Nem repültek messzire, fekete rajokban keringtek az alkonyodó égbolton, végül aztán elvesztek a mélyülő homályban.

Hosszú árkokat ástak, azokba tették a holttesteket, szorosan egymás mellé. A bencés elmormolta a halotti imát, aztán betemették a sírt. Mentek odébb, új sírárkot ásni. A felhők közül előbukkanó keskeny hold világított a keserves munkához.

Földvár üszkös romjaihoz közeledve mind több halottnak hiányzott a feje. A déli dombsor tövében levágott fejekből felhalmozott piramis emelkedett a felhők felé. Dorottya maga is dolgozni akart, de emberei hamar kivették kezéből a szerszámot; ereje elfogyott ahhoz is, hogy az ásót a földbe vágja. Leült valamire, ami azelőtt ágyútalp lehetett, tenyerébe hajtotta fejét, sóhajtozva hallgatta az ásók halk pengését, a circumdederunt egyhangú zsolozsmáját.

Batthyány és Kuszkovic katonái lassan jártatták lovaikat a dolgozó emberek körül. Ellenség nem mutatkozott. Jóval éjfél után három szekér poroszkált elő észak felől. Lippóról menekült parasztok voltak, a vész elmúltával hazatérőben. A hercegasszony kérésére ők is munkába álltak. Sok volt a halott, reggelig sehogyan sem végezhettek a temetéssel.

Az egyik lovas őrjárat a Duna felől a sírásók felé kúszó turbános embert fogott el, és vitte Batthyányhoz. A váradi püspök seregéből való volt. A viharzó lovasroham mögött a gyalogosokkal futott a török ágyúk felé, és ekkor lovas szpáhik jöttek szembe velük. Sok ezer gyalogost letiportak. A tüzérek a kavarodásba ágyúztak. Ő az ágyúkat védő karósor tövébe zuhant, így esett fogságba. Másnap reggel a szultán körüllovagolt az elhagyott csatatéren, ezalatt sátra előtt gúlába rakták a levágott fejeket. Aranytrónusán ülve a török császár jutalmakat osztott ki, aztán megkezdődött a hadifoglyok kivégzése. Ő egy török halott ruháit és fegyvereit észrevétlenül magára kapva szerencsésen kiosont a halálraítéltek tömegéből, eljutott a folyóig, s egy fűzfa alatt elrejtőzött. Sokáig állt nyakig a vízben, körülötte a mélyebb helyen hullák tucatjai lebegtek. Menekülő páncélosok süllyedtek el lovastul a megáradt folyó iszapjában. A katona vontatottan beszélt, reszketett a feje, keze, a butykost sem tudta fogni, amelyből borral itatták.

A bán elvezettette magát vele rejtekhelyéhez. A hajnal első derengésében jól lehetett látni, hogy lovas katonák tucatjai fulladtak ott a vízbe. De kiemelésükre, eltemetésükre most gondolni sem lehet.

Meg kell várni az apadást - közölte a bán Perényi özvegyével. A hercegasszony fogadkozott: ha lepadnak a vizek, újra eljön embereivel. A bán figyelmeztette: most már gyorsan világosodni fog, ideje elvonulni, mert mindnyájan itt veszhetnek.

Perényiné felült lovára, de nem indított. Arccal a csatatér felé fordult, és gyászos iszonyattal meredt a síkságra. Csak a távolodó szekerek tengelyének csikorgása hallatszott. Batthyány odaléptetett.

- Ezt nem lehet túlélni! - sóhajtotta Dorottya.

- Túl kell élni. Az élet megy tovább. És a harc is.

- Hány ezer embert várnak hiába szerettei! - mutatott a hercegasszony a mezőre, amelynek nedves zöldjét friss barna földcsíkok hasogatták föl; a föld sebein egy-egy fakereszt.

- Százötven éve harcolunk a törökkel - mondotta Batthyány. - Az elesettek helyére mások lépnek. Bosszút kell állni a megöltekért!...

Kétségbeesés, zűrzavar hasogatta Dorottya lelkét. Szeretet? A gyöngék mentsége. Lehet-e megbocsátani? Bátyja, a kemény harcos két gyermekét, a fiút és a leányt is csatába küldené. Támadásra visszacsapás. És öldöklésért bosszú? Hogyan is lehetne szeretetről beszélni a honfitársak vérétől felázott földeken?!

- Sok áldozat, sok halott testvér - suttogta Batthyány.

Egy bolyban indultak a szekerek után. Sokáig némán lovagoltak, aztán Batthyány próbált „tárgyilagosan" beszélni:

- Gyalogos nem sok menekült meg, de... mert kevés a lótetem... azt kell hinnem, hogy a könnyűlovasság nagyobb része megmaradt. Nagyon sokan vesztek el. Az a megszabadult fogoly azt állítja, hogy a szultán sátra előtt hosszú lándzsán Tomori és a váradi püspök levágott fejét ismerte föl.

- Jaj! - tört ki Dorottyából.

- A csata reggelén - folytatta Batthyány - Ferenc püspök ezt mondta Tomorinak: ez a nap húszezer magyar vértanú emléknapja lesz a naptárban.

- Húszezer halott? - szörnyülködött az özvegy. - A lelkük már a mennyben van - keresztet vetett -, Jézus oldalán. Igaz, Gergely káplán?

A szerzetes hosszan köszörülte torkát, mielőtt megszólalt:

- Nagyságos úrnő, a dolog nem olyan egyszerű. Már úgy értem, az üdvösség kérdése... a mennybe jutás...

Perényiné ingerülten oldalt kapta fejét, és szemügyre vette papját. Régebben túl alázatosnak hitte, most alakoskodónak találta.

- Ne köntörfalazz! Magyarázd meg! - utasította szigorúan.

- A mártírok halála... - a káplán harákolt néhányat - nem elég az üdvösséghez. Ha nem párosult hittel.

- Mit papolsz?! - förmedt rá dühösen Batthyány, és szorosan a pap mellé kormányozta lovát.

Perényiné attól tartott, hogy a bán megüti Gergelyt.

- Majd én - szólt, és a pap felé fordult. - Te sokat szavalsz a szeretetről. Hát szerinted Isten éppen azokat ne fogadná maga mellé, akik érette, az ő egyházáért, az ő fölkent királyáért, a keresztény hitért életüket adták?!

Gergely lehunyta szemét, és kissé hátradőlt a nyeregben.

- Krisztus urunk azt tanítja, szeresd ellenségedet...

- Szeresd a gyilkosokat?! - kiáltotta Perényiné fenyegetően. - A főpapok lefejezőit? Hát eredj, szaladj a szultán után, és csókold meg szeretettel a véres kezét. Aztán ha levágatja a fejedet, kérj bebocsátást érdemedért a mennybe. Ilyen alávaló eszmékkel akarjátok bemocskolni szent hitünket? Igaza van Werbőczinek, tűzre valók vagytok!

- Más az érdem, és más a hit - kezdte megriadtan a pap.

Kuszkovic is rátámadt:

- Erdődy püspökünk megmondta: a török Isten ostora a megtévedt magyarokon. S akiket Isten megmentett a pogány kardjától, azok a magyarok most majd egymás ellen menjenek egy bolond német miatt, aki bolhát tett a fülükbe, hogy ne gyűlöljék, hanem szeressék ellenségeiket?!

Gergely hiába akarta kiigazítani a félreértést, senki sem hallgatott rá. A palatina ingerülten szólt Bogdánhoz:

- Kegyelmed meg miért gúnyolja a magyarokat? - Reszketett a méregtől. Már nemcsak Gergelyt gyűlölte, hanem Kuszkovicot is, aki kajánul károg a magyarok baja fölött. Gyűlölte Luthert, gyűlölt minden németet, és szeretett volna gyűlöletével bosszúra gerjeszteni minden magyart. Megállította lovát, égnek emelte két kezét. - Krisztus öt sebe szenteli meg a csatatér keresztény halottjainak üdvösségét. Aki ezt tagadja, az embertelen ember. Szánd, a bűnödet, Gergely, vagy takarodj a váramból! - Vágtára ösztökélte lovát a távoli látóhatáron már kirajzolódó siklósi vár felé.

- Ne zavarjuk most Perényinét - dörmögte a bán. - Siet szegény a haldokló bátyjához.

Elkanyarodtak a Dráva felé.

Gergely pap ekkor észak felé fordította lovát, és hamarosan eltűnt a hajnali párában.

Otthon Dorothea sietett fivére betegágyához. László mélyen aludt, a vénasszony őrizte álmát. Örömmel újságolta: sokkal jobban érzi magát a nagyúr! Kérdezte, hol a húga, s ő megmondta neki, hogy elment a csatatérre, halottakat temetni.

- Sírsz, Dorica? - nyitotta ki szemét László úr. - Ilyen sokáig tartott?... Olyan... olyan sok... a halott?

- Töméntelen! - A hercegasszony loppal letörülte könnyeit. - Igazad van, László. Megváltozott a magyar világ. Ezentúl fiúból, lányból egyaránt katonát kell nevelni: Gyűlöletre kell őket tanítani a pogány ellen, de az áruló keresztények ellen is.

II.

ELJEGYZÉS TÁVOLBÓL

1.

Európa, de még jórészt Magyarország sem tudta, hogy Mohácsnál megsemmisült a magyar király hadserege. A török sem tudta még, hogy szabad az út előtte Európába. A végzetes csata másnapján indult haza Speyerből Lajos király követe, Nádasdy Tamás, azzal a lesújtó jelentéssel, hogy a birodalmi gyűlés nem ad segítséget a magyaroknak.

Július elején kelt útra Nádasdy Budáról, hogy Károly császártól katonát kérjen. Indulása azért késett, mert az állampénztárban nem volt pénz az útiköltségre. A pápa ötvenezer aranyat ígért zsoldosok fogadására, de az összeget egyenesen Prágába, Brünnbe és Krakkóba küldte. A megajánlott hadiadó nem folyt be, csak csurrant-cseppent.

Az egyháznagyok beleegyeztek, hogy a templomi arany- és ezüstedények egy részét beolvasszák pénzverés céljára, de a beszolgáltatás lassan haladt: az alsópapság akadályozta, az összeszedők hada dézsmálta a gyűjtést. Egyelőre csak a főváros templomai adtak nemesfémeket, de a János-templom ezüst Szent Gellért-ereklyetartójából olyan rossz dénárokat készítettek, hogy külföldön sehol sem fogadták volna el.

Végül Burgio nuncius adott Nádasdynak a maga zsebéből huszonnégy forintot útiköltségre.

Hosszú volt az út a Rajna menti Speyerig, ellenszenves a város. Nádasdy Tamás anyai nagybátyjának, Török Istvánnak költségén Itáliában járt egyetemre Bolognában és Padovában. Ott a szűk utcák közé telepített, kecses terek minden palotája a tudományok akadémiája és a múzsák temploma. Az egyszerű polgárok, ha gazdagságban és hatalomban nem is, de ízlésben vetélkednek a nagyurakkal, s ezért minden város építészeti remeklésekkel tündökölt. Speyerben a négy behemót toronnyal büszkélkedő hatalmas bazilika körül sután szoronganak a favázas, egykét emeletes házak. Itáliában virágok, fűszerek illata rezgett a formás boroskupák fölött, itt lucskos hordókból és vaskos kancsókból agytompító sörszag terjengett, nemcsak a nagyszámú kocsmában, hanem a kapuk alatt és a görbe utcákon is.

Nádasdy úgy találta: maga a császári palota híjával van minden előkelőségnek. Foltos vakolat, homályos kapuszín, szűk ablakok; árnyékába sem jöhet a magyar király budai várkastélyának.

V. Károly császár nem volt Speyerben, Itáliában csatázott a francia király ellen; öccse és helyettese, Ferdinánd főherceg képviselte a birodalmi gyűlésen. Három nap telt el, mire követünk bejutott a császár helyetteséhez, és átadhatta megbízólevelét, amelyet a két Habsburg fivér húga, Mária, és II. Lajos magyar király, a férje írt alá. Ferdinánd helytartó, aki címében első helyen a spanyol infáns rangot viselte, hangosan felolvastatta magának húga és sógora francia nyelvű levelét. Ahol a magyar sereg lassú gyülekezéséről esett panasz, félbeszakította titkárát, és megkérdezte Nádasdyt, ki lesz a fővezér. A magyar küldött azt felelte: Zápolya és Frangepán a jelöltek.

- Szapollai? - ismételte meg Ferdinánd elgondolkozva, rossz kiejtéssel az erdélyi vajda nevét. - Azt hallottam, hogy ő sógorom életére tör. És ő mégis rábízza serege vezérletét?

- Budán rebesgettek effélét - legyintett Nádasdy -, de ez csak mendemonda. Amint az is, hogy Zápolya királyunk halála esetén feleségül kérné az özveggyé lett királynét.

Vajon nem érinti kínosan Ferdinándot a húgával kapcsolatos pletyka? Meglepő módon ezt kérdezte:

- Igaz, hogy sógorom, a király lecsukatta Frangepánt?

- Igaz - felelte lesütött szemmel a küldött. - Az esztergomi érsek a tanácsban megrángatta Dalmácia megmentőjének szakállát, mire ő ököllel vágott a főpap arcába. Ezért a király háromnapi börtönnel büntette Frangepánt.

- És ő ezek után vállalná a fővezérséget?

- Mivel Báthori nádor idős ember, és...

- És azonfelül sánta, és túlontúl szereti a bort - egészítette ki Ferdinánd lenéző mosollyal.

Nádasdy jobbnak vélte, ha nem szól. A főherceg, úgy látszik, pontos értesüléseket szerez Budáról. Erre vallott következő kérdése is:

- Igaz, hogy Szapollai lutherizmussal vádolja húgomat?

- Nem célzatosság nélkül, fenség. De nem a római hittételek szentségét védi a vajda, hanem amikor ő a lutherizmus ellen beszél, minden kárhoztató szavát a németekre érti.

- Vagyis a királyné tanácsosaira - bólintott Ferdinánd. - Netán a brandenburgi őrgrófra?

- György úr tekintélye erősen csökkent az udvarnál.

- Tudom... - A főherceg szempillája mintha megrebbent volna.

Ámbár lehet, hogy nem is rezdült, és a magyar titoknok csak a tulajdon rossz lelkiismerete miatt vélte úgy, hogy Ferdinánd csúfondárosan ráhunyorít. Tudná már ez a Habsburg azt is, hogy a Brandenburgi éppenséggel őmiatta, Nádasdy Tamás miatt szorult háttérbe a királyné bizalmasai közt?

- Fenséges úr, én nem sejthetem, hogy a királyné hittételek dolgában húz-e az új eszmékhez. De ő jól tudja, hogy a német birodalom nagyjainak nem közömbös, miként vélekednek Magyarországon a vallási szabadság kérdésében. A király őfelsége a pápai segítség kedvéért kénytelen kemény rendeleteket hozni az eretnekség ellen, ugyanakkor a királyné őfelsége kegyelmet eszközöl ki a tilos könyvek miatt elfogottaknak, szívének természetes jóságából, de amellett az országnak magasabb érdekéből is.

Ferdinánd fölállt. Intézkedni fog, hogy a rendek mielőbb meghallgassák a magyar király küldöttét.

Két nap múlva Nádasdy elmondhatta a birodalmi gyűlés előtt segélyt kérő beszédét német nyelven. Az elnök megköszönte a tájékoztatást. Hamarosan meg fogják vitatni.

A fogadó, ahol Nádasdy két kísérőjével várakozott, igen szűkre méretezte szobáit, de sűrűn teletömte a fűszeres mártások émelyítő szagával. Követünk mégis sokat üldögélt a söntésben, mert a mindentudó és szívesen fecsegő speyeri polgároktól sok érdekeset hallott, főként Ferdinánd ravaszságáról és okosságáról. Hetek múltak, amíg végre értesítést kapott, hogy a fenséges úr kéreti palotájába. A főherceg-infáns megint ugyanabban a savanyú hangulatú, kopott brokátokkal bevont szobában fogadta, fakóarany díszítésű karosszékben ülve. Követünk most már nyugodtabban szemlélődött. Ferdinánd hosszúkás fején, pillátlan szemhéján, duzzadt alsó ajkán semmi sem emlékeztetett királyné húga ingerlőn fenséges vonásaira. A hosszú lábú, vékony derekú, csupasz arcú, ernyedt főherceg tökéletes ellentéte volt a pirospozsgás, középtermetű, csupa izom és keménység magyar nemesnek, aki pödrött bajuszt, rövid kerek szakállt viselt, és tüzes szemmel vizsgálta azt, akivel éppen beszélt.

A főherceg mindjárt közölte: semmi jót nem mondhat. Az az engedetlen, kiugrott augusztinus szerzetes, Luther, sajnos megbolondította a szászokat. Ragályként terjedt át más német urakra és népekre az a hibbant gondolat, hogy a keresztény hit nem jó úgy, miként azt a római pápa hirdeti. S a birodalmi gyűlés nem tesz egyebet, mint hetek óta azon töri a fejét, hogy a belső háborúság lecsöndesítésére mit engedjen meg az újítások közül, és mit tiltson el. A birodalmat sajnos szakadás fenyegeti amiatt, hogy nősülhetnek-e a papok, vagy hogy áldozhatnak-e kehelyből a hívek is. Ami Lajos király kérését illeti, általában úgy vélték: a magyarok nem érdemelnek segítséget, mert elégetik azokat a keresztyéneket, akik Lutherral tartanak.

- A királynő azt kérte tőlem - folytatta -, hogy küldjek neki négyezer páncélos katonát, mert amíg az országban nem övé a legerősebb hadsereg, addig tehetetlen a nála hatalmasabb nagyurak ellenében. Így van?

- Sajnos igen.

- Te mit tennél, ha nádor lennél?

- Én, fenség, csak akkor vállalnám a nádorságot, ha a királyné asszony megkapná a négyezer vasast. És ha magam is gazdag volnék, sok katonát tarthatnék. Akkor helyreállítanám a királyi ház tekintélyét...

- Egy szó, mint száz - vágott közbe a főherceg -, a gyűlés nem ad katonát Magyarországnak. Annak a Magyarországnak, amely nemrég még egyszerre viselt hadat a császárral, a cseh királlyal, a szultánnal, Velencével, sereget tartott Itáliában, Boszniában és a többi és a többi, meg kell védenie önmagát. Én pedig minden katonámmal bátyámhoz indulok olasz földre.

Mindezek után, 1526. augusztus 30-án, Mohács másnapján, tarsolyában elutasító levelekkel, hazaindulhatott Nádasdy Tamás.

2.

Két kísérőjével a Duna mentén lovagolva sokszor előrevágtattak Nádasdy gondolatai bálványozott úrnője mellé. Huszonkét éves volt, amikor az itáliai egyetemről Budára került. X. Leo pápa Magyarországra küldte Vio Tamás bíbornokot, és őt szerződtették melléje tolmács-titkárul. Kevéssel utóbb Budára hozták Jagelló Lajos király tizenöt éves menyasszonyát, Habsburg Máriát. A magyar király arája eladdig egy tiroli apácakolostorban nevelkedett Jagelló Annával, Lajos király nénjével együtt, akit viszont Mária bátyjának, Ferdinánd főhercegnek kellett majdan feleségül vennie az államközi szerződések értelmében. Az elképzelt zsenge leánygyermek helyett sudár ifjú hölgy érkezett Budára, telve a fejedelmi hivatás öntudatával; duzzadt alsó ajka fölényes gőgöt, gyönyörű kék szeme erélyt sugárzott; eszének gyorsasága, sokoldalú műveltsége máris felülmúlta a legképzettebb főpapokét. A magyar nagyurak nem is sejtették: a Habsburg lelkületű tiroli apácák nagyon alapos munkát végeztek, hogy növendékük útján előkészítsék Magyarország besorolását a nyugat-római birodalom tartományai közé. Az ifjú Mária azonban eleinte nem árulta el országhódító szándékát, beérte azzal, hogy bűvös pillantásaival személyének hódolatára igázott mindenkit, a sértődött Zápolya János kivételével.

Lajos király arája magyar nemesnők helyett az osztrák örökös tartományokból hozott főúri hölgyekkel vétette körül magát. Szűkebb társaságába más magyart nem fogadott be, csak a világlátott, sok nyelven beszélő, jóképű Nádasdy Tamást, akit - már csak egyre növekvő hatalmáért is - az udvarhölgyek valósággal bálványoztak.

A leendő királyné franciául és spanyolul szeretett társalogni, a német nyelvet úgy-ahogy elsajátította Tirolban, magyarul nem is óhajtott megtanulni. De érdekelte a magyar történelem, a magyar jogrendszer, és mindent tudni akart az országot irányító főúri családokról. Tamás titoknok mindent tudott, így került a bíboros követ távozása után az udvar és különösképpen a királyné szolgálatába. Mária szépsége és okossága az első leckeórán elbűvölte, azóta növekvő hódolattal bámulta a fiatal nő gyors felfogását, társalgó szellemességét, s mindezt meghatványozta benne az a tudat, hogy ifjú tanítványa, ez a szépséges csábító nem más, mint Károly császár húga, ez idő szerint legfiatalabb sarja a hatalmas Habsburg-családnak, amelynek birodalma akkora, hogy sohasem nyugszik le benne a nap. Nem csoda, hogy a bámulat, a hódolat és a szolgálat észrevehetőn imádattá magasztosult, s az egész udvar elnéző vagy irigy mosollyal figyelte, mennyire holdkórosan szerelmes a királynéba délceg titoknoka.

Mária szikrázó érzékisége acélossá tette Tamás érzelmét, hogy méltó legyen az imádott tökélyhez. A királyné felülmúlhatatlan biztonsággal keringette maga körül az elszédült pillangókat, éretlen gyermek férjétől kezdve a Mátyás korából ittmaradt jó öreg Bornemisszáig majdnem mindenkit. Zápolya feltűnően távol tartotta magát. Nyíltan hangoztatta, hogy Buda falai közt nem érzi biztonságban életét; őt különben sem lehet boldoggá tenni néhány mosollyal, simogató szempillantással, kegyesen csókra nyújtott kacsóval.

Nádasdynak a speyeri balsiker miatt való szorongását legyőzte az öröm, hogy hamarosan ismét láthatja királynéját. Gondosan megfogalmazta magában, milyen lelkes szavakkal fogja elmondani neki a bátyjával, Ferdinánddal folytatott beszélgetést. Milyen csodálatra méltó család! A szülők: Szép Fülöp és a férje korai halála miatt őrültségbe szédült Johanna. A nagyszülők: Katolikus Ferdinánd és Izabella. A három unoka közül már kettő rendkívüli személyiségét csodálhatta meg közelebbről. A harmadik, V. Károly, a legnagyobb. Nádasdy úgy vélekedett s nem is alaptalanul, hogy ez a család a világ legnagyobb uralkodóháza. Az uralkodás mekkora szenvedélye, a kormányzás milyen ösztönös érzése és micsoda tudatossága irányítja Mária királyné minden szavát és lépését! Merőben ellentéte férjének, aki apjától örökölt tunyaság folytán semmi hasznát sem veszi anyjától kapott éles eszének. Lajos király az erdőkben vadat, vadászatokon olcsó nőkalandokat kergetve bujkál a ránehezedő egyre több gond elől. Még néhány év, és Mária korlátlanul parancsol Budán! Amilyen okos, rendre megszabadul a kormányzat lelkiismeretlen és kapzsi tehertételeitől, és a nagy világhódítók madridi palotáihoz méltó rangos életet, magas művészetet, finom szokásokat fog meghonosítani Magyarországon, folytatva Mátyás dicső reneszánsztelepítő munkáját.

Késő este érkeztek Pozsonyba, és megszálltak a fellegvárban. Citeraszó, kurjongatás szűrődött a városból a magas bástyák felé.

- A „Brandenburgi" harmadik napja mulat egyfolytában, váltott cimborákkal és váltott nőkkel - magyarázta Sebestyén várnagy.

Nádasdy megkönnyebbülten lélegzett föl: ha a királyi pár kedves embere ennyire nem siet Budára a toborzott csapatokkal, akkor nyilvánvalóan csökkent a török veszedelem, s Budát nem fogja lesújtani a német gyűlés segélyének elmaradása.

Nagyon vágyódott már Budára. Másnap hajnal előtt nyergeltek, váltott lovakkal indultak tovább, sebes ügetéssel a Csallóközben, úgyhogy a következő nap délutánján már Komárom felé közeledtek. A Vágón átkelve még aznap tovább akartak nyargalni, de a vízi alkalmatosság a túlsó parton vesztegelt, ahol sok lovas és egész sor szekér várakozott. Lovas katonák jöttek át elsőnek, akikben Mária királyné belső testőrségének vérteseire ismert Nádasdy. Megtudta tőlük, hogy hamarosan itt lesz a királyné is, a szekereken házi holmiját és kincseit hozzák, a bútorokkal és az udvari nép zömével hajók jönnek. Mindenki menekül a fővárosból. Harmincadikán éjjel érkezett Budára a hír, hogy a magyar sereg Mohácsnál csatát vesztett, s a király a nádorral együtt eltűnt. A királyné azonnal csomagoltatott, egész éjjel hordták le a ládákat a lógodi völgyben állongó szekerekre és a vár tövében horgonyzó hajókra. Szalaházi püspök és Thurzó Elek kísérik a királynét, utolsónak Bornemissza hagyja el a várat, s utóvédként fedezi a kiürítést.

Ez a fejvesztett sietség eléggé érthetetlennek látszott. A komp második fordulójával Bertalanfi testőrtiszt, Nádasdy régi pajtása is átkelt a Csallóközbe, és ő súgta meg a titkot: a menekülő királynét néhány órával ezelőtt Neszmélyen utolérte - miután Budán hiába kereste - Czettricz Ulrik, a király egyik kamarása, azzal a hírrel, hogy a vesztett csatából menekülő uralkodó egy megáradt patakba zuhant, és nem sikerült kimenteni, ott pusztult. Éles bíráló elmével először azt kérdezte Nádasdy:

- Miért menekült a királyné már akkor, amikor még nem tudott a férje haláláról?

Bertalanfi azt felelte:

- Thurzó és Szalaházi rendelkeztek így, Bornemissza nem szívesen engedelmeskedett a parancsnak. Mohácsról azt a hírt hozták, hogy a magyar sereg megsemmisült, és nincs ki feltartóztassa a törököt.

A testőrtiszt feladata az volt, hogy szállást csináljon éjszakára Csák Máté kétszáz éves, nem királynői lakul épült komáromi várában; Nádasdy vele tartott, hogy valahol megtisztálkodjék, és úgy lépjen az özvegy királyné elé. Késő éjszaka a négyszögű udvar közepén fölvert díszes vadászsátorban fogadta Mária a fivérétől visszatért küldöttet. Szigorú őrzés vette körül az egész felső várat, benne külön az udvart - elárulva, hogy Mária nyilvánvalóan fél valakiktől, valamitől. Nádasdy arra készült, hogy a szerencsétlenségtől és a gyásztól elgyötört özveggyel fog találkozni, de a királyné bámulatosan nyugodtnak mutatkozott; leányos, a fekete ruhától még fiatalabbnak látszó arcát gondos kendőzés szépítette, égszínkék szeme a bágyadt fáklyafényben nagyra tágult. Karosszékben ült, Szalaházi püspök és Oláh Miklós titoknok állt két oldalán, két udvarhölgy és két kamarás volt még jelen. Merev arccal, tárgyilagosan közölte a belépővel:

- A király meghalt.

A hang - a királyné hangja - még inkább megdöbbentette. Nádasdy tudta: ha egyáltalában élt érzelem Máriában a férje iránt, inkább a megvetés táplálta, semmint a szeretet; de ebben a pillanatban mégis némi megindultságot várt volna úrnőjétől, mert hiszen ha Lajos, a férfi iránt közönyt érzett is, Lajos, a király mégiscsak mindent jelentett az életében! Talán királynői öntudata parancsolja rá, hogy leplezze megrendültségét még legszűkebb környezete előtt is? De ha a feleséget nem sújtja le gyász, az uralkodónak annál inkább fel kell fognia, hogy a férj halálával milyen veszedelmek fenyegetik. Mária ne tudná, hogy neki most Budán a helye, az ország fővárosában? Fontos intézkedéseket kell tennie! Neki, a jelentéktelen titkárnak kell erre gondolnia? Olyan szívbéli aggodalommal féltette Máriát, hogy miközben átnyújtotta Ferdinánd levelét, a spanyol udvari szabályzatról megfeledkezve, kérdést mert intézni hozzá:

- Felséged, ugye, innen visszatér Budára? Azt kell...

A királyné villámló tekintete torkára forrasztotta a szót. De a rendreutasításnál még kínzóbban érte Nádasdyt az, hogy Mária királyné a következő pillanatban a balján álló Oláh Miklós felé fordította fejét, és latin nyelven megismételte az ő francia kérdését mély megütközéssel, iszonykodó felháborodással.

- Még hogy térjek vissza Budára?!...

Tehát őt letorkolva nem Szalaházi püspöktől, a kancellártól kért tanácsot, hanem a Hunyadi rokon Miklós esperestől, az udvar legfiatalabb tagjától. Balsejtelem fogta el. Két hónapi távolléte alatt ez a szépfiú apródból lett udvari pap kitúrta őt helyéből? Elfoglalta az ő pozícióját?

- Bocsánatot esedezem, felség - hajtotta le fejét bűnbánóan.

- A főherceg üzenetére vagyok kíváncsi - sziszegte Mária.

Soha ilyen megalázó hangot nem hallott a királyné ajkáról. Nádasdy loppal Oláh arcát figyelte. Megtalálta vonásain a győztes gúnyos fölényét.

„Árgyasi Sztoján" - ismételgette magában dühödten a nőiesen szép arcú, de izmos, arányos testű pap eredeti nevét. (Ulászló apródja volt, aztán a pécsi püspökség papnövendéke lett; fölszentelték, majd esztergomi kanonokká nevezték ki.)

A királyné gyorsan elolvasta a rövid levelet, közben szája többször megrándult.

- Inkább katonát hoztál volna nekem... - vetette oda a végén megvetően, és fölszegte állát. - A tavaly kért négyezer vasasra ma nagyobb szükségem van, mint valaha. Holnap Pozsonyban megírom válaszomat, és elviszed őfenségének Innsbruckba.

Nádasdy egy szekérderékban feküdt le, pokrócába burkolózott, aludni azonban nem bírt. Kegyvesztetté vált? Balsejtelmét megerősítette, hogy korán reggel Lambrecht gróf, a királyné útimarsallja közölte vele: várja meg a kompnál Bornemisszát, és vele együtt jöjjön Pozsonyba. A királyné tehát eltávolítja környezetéből.

A királyné és szekérkaravánja elvonult, Nádasdy gondterhes fél napot töltött el a víz mellett. A komp szakadatlanul járt oda s vissza. Végtelen sorban áradtak Budáról a német polgárok, ládákkal és batyukkal megrakott alkalmatosságokon. Rémhíreket hoztak. Budán és Pesten zendülés tört ki, fosztogatják az elhagyott házakat, megrabolják a menekülőket. A fővárostól délre égnek a falvak, néhány nap múlva Budára is ez a sors vár. A Tiszántúlról érkezőktől azt hallották: Zápolya nem vett részt a mohácsi csatában, érintetlen seregével a Tisza bal partján fölfelé menetel; lehet, hogy a török ellen, de lehet, hogy a gyűlölt királynét szeretné elfogni.

Délután megérkezett Bornemissza a vértesek második osztagával. Igen, Budán útonállók garázdálkodnak. Esztergomban meg Kun Pál királyi kapitány rohammal elfoglalta és kifosztotta a királyné egyik hajóját, legényeivel együtt megerőszakolta az udvarhölgyeket és komornáikat.

- Végzetes hiba elhagyni Budát! - magyarázta Bornemissza. - Csak Budáról lehetne feltartóztatni a Mohácsról megfutamodottakat, összevonni velük a két ép seregrészt. Ha ez sikerül, a szultán kénytelen-kelletlen visszavonul...

Nádasdy csak nagy sokára jutott be Pozsonyban Máriához. A királyné kevéssel előbb vette kézhez Ferdinándnak Lajos király címére Innsbruckból küldött levelét. A főherceg a tartományi tanácstól értesült a mohácsi csatavesztésről: azonnal levelet írt sógorának:

„Helyre kell hozni a csapást; csüggedetlen állhatatossággal álljon a helyén, ne mozduljon az országból, nehogy távozásával a nemzet szívét még jobban elidegenítse magától, és tág kaput nyisson a kormányával amúgy is elégedetlen főurak forrongásának. Az őrseregeket mindig tartsa a várak közelében."

- Országgyűlést hívok össze Komáromba - közölte Mária.

A titoknok figyelmeztette, hogy a király halála esetén a nádornak kell összehívnia az országgyűlést Rákosra. Báthori nádor bizonyára hamarosan ideérkezik, ha él...

- Ide ugyan ne jöjjön! - kiáltotta a királyné, és az asztalra csapott. - Megfutott a csatából, gyáván veszni hagyta királyát, de arra volt bátorsága, hogy a pécsi káptalan kincseit menekítő szekereket saját várába vitesse.

Nádasdy hallgatott.

- Készülj fel, hogy levelemet sürgősen elvigyed bátyámhoz! - parancsolta a királyné.

A titoknok meghajolt és indult.

- Várj, előbb még azt mondd meg, hogy mit tett férje halála után Beatrix királyné.

- Összehívta az országgyűlést, és mivel a nádori méltóság éppen betöltetlen volt, nyolc főpap és zászlósúr adta pecsétjét az okmányra. Az országgyűlés hamarosan összeült Budán, és a négy jelölt közül Ulászlót választotta királynak.

- Négy jelölt? - csodálkozott Mária. - Anyai nagyatyám, Miksa volt az egyik, aztán Beatrix...

- Nem, felséges asszony - szólt közbe Nádasdy. - Az öröklési törvény csak férfi jelöltet ismer. A dicső Mátyás király ellene volt, hogy majdani özvegye királynő akarjon lenni. A múlt tapasztalatai...

- De hiszen a királynét is megkoronázzák!

- Csak vállát érintik az angyali koronával, fejére nem teszik. A törvényerejű hagyomány...

- Van, aki mást mond - szólt élesen a királyné. - Anjou Lajos özvegye és leánya nem uralko-ott-e?

- Nagy szerencsétlenséget hozott! A szent korona...

- Eh! Nem korona, hanem kard uralkodik! Inkább katonát hoztál volna nekem! - A királyné jobb keze fejének szilaj lengetésével jelezte, hogy Nádasdy távozzék.

Futárunk harmadnap találkozott az infáns-főherceggel, aki közben végre megtudta, hogy sógora meghalt Mohácson, s így őrá szállt koronája.

- Te mit tennél most az én helyemben? - kérdezte Ferdinánd jóindulatú leereszkedéssel a követet.

- Felség, kegyeskedjék erős, nagy létszámú sereggel azonnal Magyarországra indulni és elfoglalni a trónt, mielőtt Zápolya valamilyen jóvátehetetlen lépést tenne. Ferdinánd rázta fejét. Lehet, hogy Zápolya valamilyen elhamarkodott tettre készül, de ő nem fog hebehurgyán cselekedni. Mialatt Magyarországon különféle széthúzó erők akadályozzák a gyors intézkedést, folytatta, a cseh rendek máris egységesen döntöttek, és Lajos király utódjául meghívták őt cseh királynak. Jogos magyar örökségéért már csak mint cseh király fog jelentkezni, háta mögött a cseh és morva haderővel. Akkor fogja megválasztását kérni a magyar országgyűléstől. A küldött megjegyezte:

- Az országgyűlést a nádornak kell összehívnia, ő azonban még nem jelentkezett Pozsonyban. Az özvegy királyné nem is akarja maga elé bocsátani Báthorit.

Ferdinánd arcán fölényes rosszallás jelent meg.

- Tudom, hogy a nádor nem népszerű Magyarországon; azzal gyanúsítják, hogy pénzt hamisított, meg hogy megvesztegethető. Ennek ellenére Báthorit meg kell tartani. Részint azért, mert halálos ellensége Zápolyának és Frangepánnak, részint pedig azért, mert őt könnyű lesz meggyőzni, hogy hívja össze a királyválasztó országgyűlést, és első szavazatát énrám adja. Igaz?

Nádasdy kitalálta, hogy Ferdinánd a „meggyőzés" szóval Báthori megvesztegetésére céloz.

- A magyar alkotmányban - folytatta Ferdinánd - a nádorság nem éppen szerencsés intézmény. Hogyan érvényesítse akaratát az uralkodó, ha első munkatársát nem ő választja, hanem az esetleg vele szemben álló országgyűlés. Egy gyönge akaratú nádor olykor nagyon sokat ér!...

Ferdinánd halkabban folytatta. Kettős megbízatást ad Nádasdynak. Levélben figyelmezteti húgát Báthori felhasználására. Pozsonyba kell parancsolnia a nádort, tisztázni vele, mi az igénye, és rávenni az országgyűlés összehívására. Majd eljön az ideje, amikor ő fog magának nádort választani! Mária királyné Nádasdy segítségével állítsa össze azoknak a főnemeseknek a jegyzékét, akikre a fő hivatalokban számítani lehet, és hozza el neki egy hét múlva Hamburgba. Kísérje el őt Thurzó tárnokmester, Szalaházi püspök és Bornemissza pozsonyi gróf.

Másik megbízatása nagyon kényes, szigorúan titkos. Nádasdy nézzen körül Pozsonyban, igaz-e, hogy küldöttek érkeztek oda, akik az ő híveit Zápolya pártjára akarják átcsábítani, sőt magát a királynét is készek megkörnyékezni.

Máriát megkörnyékezni? Ferdinánd nem bízik Máriában? S éppen őt bízza meg a majdnem hogy családi kérdés tisztázásával?! Ez Nádasdyt forró büszkeséggel töltötte el. Elnyerte hát az uralkodásra született főherceg teljes bizalmát! Megérezte a leendő uralkodó, hogy őszintén csodálja, és hogy az ő hűségére mindenkor számíthat! Nem lehet véletlen, hogy a jövendő nádor kinevezéséről beszélt előtte. Mihelyt megszabadulhat Báthoritól, talán őt akarja nádorrá megválasztani. Őt veszi első munkatársául! Elszédült a nagy lehetőségtől. Igen, ő igaz hűséggel szolgálná ezt a nagy reményű ifjú uralkodót!

Mindjárt más lesz a helyzete Pozsonyban is. Hogyan adja értésére Máriának, hogy fivére, I. Ferdinánd őt szemelte ki legmeghittebb bizalmasául? Egyszerre derűlátás kerítette hatalmába. Mária nem is akarta őt eltaszítani maga mellől, talán csak féltékennyé akarta tenni?...

Mire a királyné szállására érkezett, már biztosra vette, hogy Mária ismét a régi lesz. Készen lapultak nyelvén a mondatok, miként fogja éreztetni úrnőjével, hogy bátyjának is bizalmasa lett, s ilyként egy lépcsővel magasabbra hághat a királyné becsülésében. Számított rá, hogy a Ferdinánd elé terjesztendő névsor megvitatása közben lesz alkalma úgy csavarni a beszélgetést, hogy a királyné megcáfolhatja a megkörnyékezéséről kitalált mendemondát.

Szépen elgondolt, könnyű diadalának reményét azonban kikezdték azok a hosszú negyedórák, ameddig a királyné várakoztatta. Amikor azután végre bebocsátották, úrnőjét kettesben találta Oláh Miklóssal, és az ajtóban meghajolva elfogta kettőjük sokat jelentő összepillantását. Kitalálta, hogy ez mit jelent, hiszen régebben az ő arcát fürösztötte meg Mária tekintetének egy-egy ilyen villanásával.

- A levelet - nyújtotta Mária a tenyerét. Feltörte a pecsétet, mozgó ajakkal olvasta az írást. - Báthori? - nézett föl ráncolt homlokkal Nádasdyra, aztán vállat vont, Oláh felé fordult, és latinul mondta: - El kell küldeni a nádorért. Keresd meg Tamás püspököt, és hozd ide.

Amíg a vetélytárs titoknok mögött be nem csukódott az ajtó, Nádasdy még mindig reménykedett, de amint hozzá fordult a királyné, hideg pillantása mérföldnyi távolságra taszította el magától.

- Nem sokat végeztél - szólt ridegen. - Úgy látom, nem vagy alkalmas arra, hogy a helyzet súlyosságáról meggyőzzed bátyámat. ígérgetésekkel nem sokra megyek. Se Báthorinál, se másoknál. Zápolya nemcsak ígér, ő ad is. Csápjait már idáig kinyújtotta. Nádasdy fölfigyelt, kapott a szón:

- Pozsonyig? - kérdezte.

A királyné hangja még élesebbé vált:

- Nálad nem jártak?

- Egy órája érkeztem.

Mária ajkát biggyesztette. Hátradőlt székén, lehunyta szemét. Jó idő múltán szólalt meg:

- Tehát nincs katona? Nagy szükségem lenne most egy férfira, aki cselekedni is képes... De hát mit tegyek, ha nincs? Végül mindig magamnak kell cselekednem. No jó. Aztán senki se csodálkozzék... - Elharapta a folytatást. Tenyerébe támasztotta állát. Később fölnézett. - Mondd, amikor Mátyás meghalt, kinek a kezében volt a fő hatalom?

A hadsereg Corvin Jánosra, az uralkodó természetes fiára esküdött fel, a testőrség a királyné rendelkezésére állt.

- Melyik volt az erősebb?

- A herceg. De Beatrix királyné Zápolya Istvánnal szövetkezve megverte János úr seregét, elvette tőle az angyali koronát.

- Tehát Beatrix akár meg is koronáztathatta volna magát? Milyen alapon?

- Beatrix királyné jogi elgondolása az volt, hogy élete végéig királyné marad, s akihez feleségül megy, annak kezével együtt a koronát is odanyújtja.

Nádasdy figyelmét nem kerülte el, hogy ennek hallatára a királyné jobb keze hirtelen ökölbe záródott, aztán kinyílt, és úgy rándult, mintha a levegőben el akarna kapni valamit. Elakadt a lélegzete. Arra gondolt, Mária kapva kap Beatrix példáján: megszerezni a koronát. Ő aztán fejére is teszi, felül a trónra, s akkor válogathat, kit emel magához.

De hiszen Beatrixnak sem sikerült! Óvni kell Máriát ettől a veszedelmes kalandtól. Nádasdy így folytatta:

- Mátyás özvegye a főurak rábeszélésére Ulászlót támogatta, házasság reményében. Ulászló azonban Bakócz érsek segítségével becsapta a királynét. Hallott felséged arról a házassági komédiáról?

- Elmehetsz! - felelte Mária, és gonoszul mosolygott.

A városháza előtti téren Nádasdy mereven állt darab ideig. Mária csakugyan király akarna lenni?... Lassan megindult egy keskeny utcán... Mi ez a nagy érdeklődés Beatrix ármányai iránt?

A ferencesek kapuján éppen kilépett Thurzó Elek, aki tegnap jött be Pozsonyba a Vág mentén fekvő semptei várából. Nádasdy köszöntötte, és közölte vele, hogy meghívást hozott neki Ferdinándtól; rajta kívül Szalaházinak és Bornemisszának.

- János bácsi nem fog menni - nevetett Thurzó. - Nem mozdul várából, mert szemmel akarja tartani, kik sündörögnek a királyné körül! Ismered-e Gerendit és Vingártit? - folytatta. - Együtt járnak, mint Péter és Pál a naptárban. Werbőczi levelével jöttek hozzám, hogy Zápolya megbízásából szeretnének beszélni velem. A királynénál is jelentkeztek, de ő nem fogadta őket.

- Képtelenség! - kiáltott fel Nádasdy. - Hiszen ők Mária királyné emberei! Ő küldte őket Zápolyához. Attól fél, hogy átálltak a vajda királysága mellé?

Thurzó megvetéssel kezdett szólni Zápolyáról:

- A vajda hamisan érvel azzal, hogy ő is nagy hadvezér fia, úgy, mint Mátyás volt, hogy ő is a köznemesség jelöltje, hogy ő is szemben áll a Habsburgokkal!... Hercegnő az anyja, de ő csak tót paraszt maradt. Nem tudom neki megbocsátani, hogy ezrével gyilkoltatta le jobbágyainkat. Beteges ember, veszedelmes ember! Kóros hazudozó. Titokban a törökkel tárgyalt, és szándékosan késett el a mohácsi csatából. Ki tudja, nem fogadott-e hűséget a szultánnak?!

- Mindenre képes. Még arra is, hogy Ferdinánd ellenében Mária támogatását kérje királyságához - mondta Nádasdy.

- Nevetséges - rázta fejét Thurzó. - Ismerem róla úrnőnk véleményét. Véres a keze, mocskos a szakálla, bűzös a lehelete, panaszkodott egyszer nekem. Rosszul érzi magát, ha csak közeledni látja.

- De akkor miért küldött hozzá követeket? És aztán miért nem fogadja a hazatért követeket?

Másnap Báthori megérkezett Babócsáról. Mária négyszemközt fogadta, és - mint kiderült - Kőszeg várával és kétezer arannyal „lekenyerezte" a nádort. Aztán megfogalmazták az országgyűlést összehívó két kiáltványt. A királyné a kormány két tagjával harmadnap volt indulandó Hainburgba, velük kellett utaznia Walteck kamarásnak is, Nádasdy jelentésével. A titoknok városbeli szállásán éppen a tollat rágta, hogy mit is jelentsen, amikor belépett hozzá Gerendi kanonok egy ismeretlen úrral, és bemutatta őt: Bekényi Benedek.

- Megbízhatol benne, mint jómagamban - mondotta, és magukra hagyta őket.

Bekényi vékony, de izmos férfi volt, rövidre vágott haja és lengyeles ruhája gyaníttatta, hogy a Felvidékről való. Nem sokat kertelt, titoktartást kért, s arra ígéretet kapván, közölte:

- Werbőczi kancellár úr megbízásából jöttem kegyelmedhez. A tiszai és erdélyi részeken egyetemes kívánság, hogy az országgyűlés 1505. évi határozata értelmében a Jagelló-család kihaltával nemzeti királyt válasszunk; közös vélemény szerint a király nem lehet más, mint János vajda, a Zápolyák nemzetségéből.

Nádasdy közbevágott: államközi szerződések, Mátyás és Ulászló kötései a Habsburgoknak biztosítják a magyar trónt...

- A közfelfogás már akkor is tiltakozott eme szerződések ellen - jelentette ki Bekényi. - A nemzet választási jogát nem alkudhatja el a király!... - Szünetet tartott. - Werbőczi uram ismeri kegyelmed kiváló készültségét, helyzetének tekintélyes voltát, és szívesen látná, ha valamelyik gyűlésen meghallgatná Őt.

- Oda én csak a királyné engedelmével utaznék - szólt Nádasdy -, és nem titkolnám előtte, miért hívtak oda.

Bekényi elmosolyodott. Halkított hangon és az eddiginél is körülményesebben beszélt tovább. A nemzet választási joga korlátlan, és Werbőczi úr a maga messzire néző éleselméjűségével olyan megoldást talált, amely örömteli fogadtatásra lelt a nemesség körében, magánál Zápolya vajdánál is. Biztosra veszi, hogy az özvegy királynét tanácsukkal támogató urak körében szintén rokonszenvvel fog találkozni. Néhány szóvirágokban gazdag körmondat után végre kimondta:

- Az özvegy királyné nyújtsa a kezét János vajdának, és az özvegység komor feketéjének levetése után a menyegző rózsaszíneivel virágoztassa föl a nemzet kedvét és boldogulását. Ilyként, remélhetőleg, a pozsonyi urak választása egybeesnék a királyné elhatározásával...

Elhatározás? Nádasdy mosolygott. Virágos szavakat keresett ő is. A magyar nemesi és az ausztriai császári igény egybefűzése a házasság rózsaláncaival - úgymond - költőhöz illő elképzelés, de ő nem tartja valószínűnek, sőt határozottan lehetetlenségnek véli, hogy a királyné feleségül menjen családja ádáz ellenségéhez.

Bekényi fölényessége nem csökkent:

- És ha felséges asszonyunkban mégis lenne hajlandóság?

- Ha jól tudom - jegyezte meg Nádasdy -, nem is fogadta a kérő küldötteit. - Kihívóan nézett vendégére.

- Ahogy vesszük - felelt Bekényi. - Gerendi és Horváth urak, akik a vajda tiszteletteljes érdeklődésének tolmácsolására vállalkoztak, kétszer is beszéltek Mária királynéval, megegyezés értelmében titokban, sőt azzal, hogy hírül adandó: nem nyertek bebocsátást a királynéhoz. Tény és való, hogy Mária királyné nemet mondott.

Nádasdy csak kézmozdulattal jelezte: no ugye?!... -

Bekényi levelet vont elő zsebéből.

- Ámde ez a „nem" semmiképpen sem értelmezhető véglegesnek. Nyitva hagyja az igennek a hátsó ajtót.

Nádasdynak eszébe jutott az országgyűlést összehívó okirat óvatos fogalmazása. Vajon a királyválasztás említésének mellőzése összefügg-e ezzel a bizonytalan „nem"-mel? Legnagyobb meglepetésére Bekényi így folytatta:

- A küldöttek emlékeztették a királynét arra, hogy milyen üdvös lett volna annak idején az országra, ha Mátyás királyunk özvegye Ulászló hitvestársává lett volna. Mária királyné erre azt felelte: ő Beatrix ügyét még nem ismeri eléggé, de vegyük figyelembe, hogy Ulászló cseh király volt! Gerendi kanonok azonnal elértette ezt, és megjegyezte: János vajdának egyetlen bólintásába kerül, és a nemzet királlyá választja. A királyné nem felelt, mosolygott. Gondolom, jó ezt tudni legbizalmasabb híveinek; kegyelmed tehát hálás lehet nekem e tájékoztatásért! - Meglebegtette a levelet. - Végül a követek abban maradtak, hogy Mária királyné nemet mond, de a két megbízott hozzám intézett levélben elárulja, merre vezet az út a titkos ajtóhoz. Parancsoljon, itt a levél. Tessék elolvasni. - És átnyújtotta.

Nádasdy uralkodott izgalmán. Lassan nyitotta szét a négyrét hajtogatott írást, összeráncolt szemmel olvasta. Vitézlő Vingárti Horváth úr főtisztelendő Gerendi őrkanonok nevében is tudatja Werbőczi kancellár őnagyságával, hogy „a kiszemelt ara nemet mondott, de tudni kell, hogy nem és nem között különbség vagyon. És ha gyűrű helyett kosarat ád is, örül a nő a kérőnek." Nádasdy elképedt; ez a szinte póriasan nyers fogalmazás aligha eredhet a franciául gondolkodó királynétól, ám lehet, hogy az öreg Horváth és a pap Gerendi, akik egyformán járatlanok a széptevésben, ezt a kifejezésmódot találták ildomosnak. Felhúzott szemöldökkel nézett Bekényire. Ő meg most már széles mosollyal így duruzsolt;

- Egy-két jó szó, eredményes érv a kérelmező érdekében igen hasznos lehet nemcsak az ügyre, hanem a szószólóra is. A kancellár úr megmondta: a vajda felvidéki várainak egyikét szánja ajándékul annak, aki meglágyítja a vágyott úrasszony szívét.

„Meglágyítja a szívét...", a titoknok elpirult, mintha arcul ütötték volna. Komoly alap nélkül ilyen föltevés nem születhetik. A királyné legalábbis kacérkodik a gondolattal, hogy mint Zápolya felesége maradjon a trónon. A vékony hangjáról „Kati"-nak csúfolt, ingatag jelleméről hírhedt vajdával könnyen elbánna ő, egyedül övé lenne a hatalom. Ha Ferdinánd a király, és felesége, Jagelló Anna el fogja üldözni Máriát az udvarból, mehet apácának... Tehát inkább a borzas szakállú, bűzös leheletű, beteges lelkületű János vajda?... Nádasdy érezte: a házassági terv erkölcstelensége kisebb súllyal nyomja ingadozó mérlegét, mint saját, gyűlöletet ébresztő féltékenysége. De a legfontosabb tényező, amely erkölcsi igazságot ad felháborodásának: meggyőződésből fogadott gazdájának, Ferdinándnak tett ígérete, hogy hűséggel fogja szolgálni. Kötelessége jelenteni, mit tudott meg. Sértődöttség? Bosszú Mária ellen Oláhért? Mária igazságtalanul bánt el vele, ő az igazság nevében viszonozza a rosszindulatot olyan lépéssel, amely a közjót szolgálja. És a saját javát is - ismerte el végül tárgyilagosan.

Most már csak azon tanakodott, merje-e ezt a bárdolatlan közlést Ferdinánd elé terjeszteni. Vagy más formát keressen-e? Nem sok ideje maradt a töprengésre. Bekényi félreértette hallgatását, és így szólt:

- Belátom, kegyelmednek nem szabad hirtelen határoznia. Az lenne a javaslatom, tartsa magánál a levelet, és mutassa meg azoknak, akik kegyelmeddel együtt hajlanának erre az okos lépésre. Én most Ferdinánd cseh királyhoz sietek, válaszlevelet viszek neki a vajdától. Ha onnan visszatértem ide, jelentkezni fogok a válaszért és a levélért.

- Köszönöm, Bekényi uram. Várom kegyelmedet. De nem ígérek semmit...

- Bajmóc vára uraságodé lehet - jegyezte meg még Bekényi. Köszönt és elment.

Nádasdy leült, és írni kezdett:

„Felséges Uram és Királyom! Ide zártan küldök egy levelet, melyből Felséged sokat tanulhat saját ügye érdekében. A levél címzettje Werbőczi István, de akinek szól, az maga Zápolya János vajda. Én ha el nem határoztam volna, hogy Felséged iránti hűségben örökre megmaradok, elhagyhatom vala a levél elküldését, de higgye el Felséged: hamarabb váltom föl életemet halállal, mint hogy Felségednek felajánlott akaratomtól elállják. Mihelyt Felséged a levelet elolvasta, legott Küldje vissza, és az isten szerelméért, senkinek, főként a királynénak ne mutassa, mert eskümmel köteleztem magam annak, akitől kaptam, hogy holnap visszaadom. Tanácsot ily bölcs fejedelemnek nyújtani nem tudok, Felséged maga ítélheti meg legjobban, mit kell tennie, kivált mivel kegyelmes úrasszonyom, a felséges királyné nála van. Felségednek legalázatosabb és leghívebb szolgája..."

Háromszor is elolvasta a gondosan fogalmazott írást. Elegendő-e ennyi Ferdinánd tájékoztatására? Beszéljen-e világosabban? Voltaképpen megtehetné. Mert a szavakon már kevés múlik; ha Mária királyné tudomást szerez titoknoka jelentéséről és küldeményéről, az ő sorsa az lesz, amit Mária bosszúja neki szán, tekintet nélkül a világosabb vagy homályosabb célzásokra. Attól függ most az élete, hogy Ferdinándban az uralkodás vágya erősebb-e a testvéri érzelemnél. Bíznia kell abban, hogy magas polcon ülők legfőbb parancsolója: a hatalom.

Átadta a levelet Walteck kamarásnak, másnap reggel megjelent búcsúköszöntésre a Hamburgba induló királyné kocsijánál. Nehéz várakozásban múlt el a nap. Alkonyatkor visszaérkezett a kamarás a kettős borítékba zárt Bekényi-levéllel. Választ nem hozott. Nem, őfensége nem tett megjegyzést, és arcáról nem lehetett leolvasni semmit, mint ahogyan sohasem lehet kitalálni semmi gondolatát.

Nádasdy vállat vont: a kocka el van vetve.

3.

Pozsonyban hemzsegtek a kétes alakok. A mohácsi csatából elfutottak, a Duna mentén vonuló török elől menekülők, a Budát fejvesztetten elhagyók mellé az utolsó napokban egyre többen érkeztek a Felvidékről és a Tisza mentéről is. Mialatt az ország középső részein lovas portyázók nyargalásztak, dél felé foglyokat hurcoltak, pusztultak a földek, és égtek a falvak, jajveszékeltek a hontalanná vált szerencsétlenek - északon és keleten teljes béke honolt, a legtöbben még hírét sem hallották a borzalmaknak. Zápolya serege lassan vonult a Tisza túlsó partján fölfelé, mialatt Szulejmán elfoglalta Budát.

Zápolya János elkanyarodott Tokaj felé. Az ő embereitől tudták meg a tiszántúliak, hogy Tömöri serege a királlyal együtt odaveszett. Werbőczi gyülekeztetni kezdte a Jagelló-uralmat gyűlölő nemességet, lelkes beszédekben méltatta János úr érdemeit, az idegen királyok ellen évtizedeken át folytatott bátor harcát. A nagy kiterjedésű Zápolya-birtokok familiárisai természetesnek tartották, hogy most János urat válasszák királlyá. De a nádor eltűnt, ki hívja össze az országgyűlést? Aztán terjedni kezdett a hír, hogy a vajda feleségül veszi az özvegy királynét, kibékülnek a pártok, és olyan egység lesz Magyarországon, amilyen azóta sincs, amióta Mátyással együtt az igazságot is eltemették.

De voltak Zápolyának ádáz ellenfelei, régi haragosai, akik mindig féltek tőle, s most még jobban rettegték, mert ismerték hatalmával együtt féktelenül megnőtt bosszúvágyát, kóros kegyetlenségét. És elindultak nyugat felé, hogy megkeressék a királynét, a nádort, a nyugati országrész püspökeit. Megtöltötték Pozsonyban a házakat, a padlásszobákat, később a fészereket és a kalyibákat is. Járták az utcákat, keresték a tekintélyes ismerősöket, estétől reggelig kocsmákban meg a buschenschankokban ültek, itták a bort, és cserélték a sokszor csak kiagyalt értesüléseket. Kevés és rossz arannyal jöttek, az egyre dráguló Pozsonyban gyorsan fogyott a pénzmag...

Nádasdy nem találta helyét, nem volt maradása kopár szobájában - Walteck kamarás visszament Hainburgba, Bornemissza betegen feküdt -, nagyon egyedül érezte magát. Bolyongott a szűk utcákon, vitázva önmagával: megbízható és hű híve-e a hatalmas Habsburg-családnak, vagy hitvány és ostoba áruló, akit kíméletlenül ki kell taszítani, el kell tiporni. Hajszálnál vékonyabb zsinóron függ sorsa; az udvari erkölcs kánonja pókháló, amely könnyen elszakadhat. Nyugtalansága egyre növekedett. Így kerül a csapszékbe. Leült egy üres helyre a hosszú asztal mellett, bort rendelt, koccintott szomszédaival, ivott, tenyerébe hajtotta fejét, lehunyta szemét, és hallgatta a több szólamú beszédet.

Két nógrádi nemes vitte a szót, akik Buda közelében jöttek el. Az egész polgárváros házsorainak tetőzete füstölgő rom, csak a királyi palota ép, s benne ott pompázik a szultán, háremének száz nőjével. Serege a lógodi völgyben, a hévizek táján sátorozik, és hamarosan indul Bécs ellen. Azt tanácsolták mindenkinek, hogy észak felé futamodjék, a biztonságos bányavárosokba.

A Tolnából menekültek arról beszéltek, hogy amint elvonult a török a csata után, ott magyar rablók szedték össze, ami érték maradt. Temesben állítólag hadba verődtek össze a szökevények egy fekete bőrű rác katona vezetésével; csak azt várják, hogy a szultán hazatérjen, akkor elfoglalják az egész Alföldet.

Nyírségiek Zápolyáról beszéltek. Amerre ő vonul seregével, ott nincs rablás, ott rend van. János vajda nagyon szigorú úr, kerékbe töreti, fölnégyelteti, aki vét az ő törvénye ellen. Szökött jobbágy, ha elkapják, életben nem marad. Lefejeztetett egy nemesurat is, mert elhajtotta a Zápolyák marháit. Azt mondják, levágott fejét egy nagy tálban az ebédezőasztalára tétette, és tele kupáját megemelve így szólt a fejhez: „No, koma, jössz-e még orozni Zápolya-jószágot?!"

Nádasdy megborzongott. Ha ő bűnösnek találtatik, Mária nem töretné kerékbe, nem kívánná levágott fejét gúnyolásra látni; Mária finomabb, spanyol módszerekkel, megbízható orgyilkosokkal dolgoztatna; selymes kezére nem csöppenhet vér.

Az asztal végén nagy kuncogások közt pajzán történetet mesélt egy idevaló fiatal úr. A ponizi kastély grófja meghívta lakomára néhány pozsonyi polgár házaspárral egyetemben. A férjeket leitatták, aztán a védtelen, de nem nagyon védekező nőkkel buja orgiát csaptak. A titoknok valamelyest irigyelte azokat, akik a mostani időben ráérnek ilyen önfeledt léháskodásra, de aztán mégis jóleső érzéssel töltötte el, hogy ő országos gondokat hord vállán, súlyos keresztet, és veszedelem fenyegeti.

Virradt már, amikor hazament; a szokatlanul sok bortól kábultan elaludt, és csak késő délután ébredt föl, amikor Bornemissza küldötte dörömbölt ajtaján: siessen a fellegvárba. Thurzó és Szalaházi megérkeztek Hainburgból, őt is be akarják avatni tapasztalataikba.

Elmondták, hogy Ferdinánd igen szívélyesen fogadta őket, és véleményüket kérte, még kiket hallgasson meg a magyar urak közül. Thurzó egy véleményen volt Nádasdyval: Ferdinánd széles látókörű, megfontolt államférfiú, nála jó kezekben lesz a kormány. Különösen megbámulták, hogy a határon kívül mennyivel bővebb értesüléseket szerez ő, mint húga Pozsonyban. Ferdinánd már tudta, amit itt a városban még ma sem sejt senki: miután Frangepán Kristóf csapatai Fehérvárnál megvertek egy török hadtestet, a szultán gyorsan kiürítette Budát, átkelt a Dunán, és hazafelé indult.

- Ha most Zápolya is megtámadná a másik oldalról... - sóhajtotta Bornemissza.

- Esze ágában sincs - szakította félbe Thurzó.

- Zápolya, akinek birtokait és várait a török mindenütt megkímélte, a kiürített Pestet és Budát szállta meg, beköltözött Mátyás palotájába, országgyűlést hívott össze Fehérvárra, megkaparintotta a koronát, és Mohácsnál a király holttestét keresteti, mert hiszen az új király koronázását meg kell előznie az elhunyt uralkodó temetésének.

- Mennyit kell könyörögnöm Mária királynénak, hogy kerestesse meg Lajos király holttestét! - csóválta fejét Bornemissza. - Végre elküldte Czettriczcel Sárffy Ferenc győri várnagyot...

- Miért őt? Miért nem zászlósurakat? - csodálkozott Thurzó.

- A királyné tetteit olykor nehéz megérteni - morogta a pozsonyi gróf.

Nádasdy felhasználta az alkalmat, és megkérdezte: milyennek látják Ferdinánd és Mária viszonyát?

- A két testvér - válaszolta Szalaházi - először négyszemközt beszélgetett, elég hosszasan, azután fogadták a kíséretet. Teljes egyetértés, jó barátság volt köztük. A királyné helyeselte, hogy Ferdinánd előbb Prágában megkoronáztatja magát, és csak azután jön Magyarországra. Addig meg kell tartani a királyválasztó országgyűlést. A királyné csapatokat sürgetett.

- Nekem ugyan ne küldjenek landsknechte-ket! - ütött az asztalra Bornemissza várkapitány. - Én Pozsonyt magyarokkal védem meg a török ellen...

- De hiszen a török hazatakarodott!

- ...és akár a németek és spanyolok ellen is - fejezte be Bornemissza.

- Zápolyáról nem esett szó? - firtatta Nádasdy.

- Nem. Ferdinánd ellenben elárulta, hogy Frangepán küldötteként Erdődy Simon zágrábi püspök látogatását várja. Frangepán pénzbeli segélyt kér seregének fenntartásához, és a leendő király fővezére szeretne lenni; igényt tart a vránai perjelségre, Simon püspök pedig a Mohácsnál elesett Szalkai érsek esztergomi székébe óhajt ülni.

Thurzó és Szalaházi jó katonának tartották Frangepánt; javasolták Ferdinándnak, hogy kösse le őt maga mellé. Egészben véve nagyon elégedettek voltak, mert úgy látták, hogy most már teljes erővel megindul a válságos helyzet rendezése.

Nádasdynak az a sejtelme támadt, hogy Ferdinánd ügyesen felhasználta a neki küldött levelet, és Mária kénytelen volt engedni bátyjának. Persze kérdés, nem az lesz-e a családi béke ára, hogy őt kihajítják a szemétre. Az első reményt keltő jelt másnap kapta, amikor az özvegy királyné visszaérkezése után őt is meghívták a tanácsba.

A királyné beszámolt bátyjával folytatott tanácskozásáról. Nyugodt hangon közölte, hogy Czettricz és Sárffy az éjjel visszaérkeztek Mohácsról; megtalálták Lajos király holttestét, és Székesfehérvárra vitték, a magyar királyok temetkező templomába. A komáromi országgyűlést Báthori nádor készítse elő; mindent el kell követni, hogy a Zápolya hirdette fehérvári gyűlésről a nemesség távol maradjon. Ennek érdekében ő újabb kiáltványt ad ki. Felolvastatta a tervezetet, s annak szövege igazolni látszott Nádasdy elképzelését Ferdinánd győzelméről:

„Zápolya ne merje megkoronáztatni magát, de ha adományok útján a nemesség egy részét magához hódítva, a közszabadság ellenére, zenebonáskodva s nem törvényes választás útján mégis fejére tétetné a koronát, akkor Ferdinánd fegyverrel fogja érvényesíteni jogait. A királyné bátyjai, a császár és a cseh király nem akarnak alkalmat adni belháborúra; nem akarnak mást, csak hogy a magyar nemzet visszanyerje régi dicsőségét. Ha azonban mégis kénytelenek haderőt küldeni az országba az ellenkedők alkalmatlanságai miatt, senki meg ne rettenjen, s ne gondolja, hogy ellenségként jönnek. Fogadják őket barátságosan, és ők viszont minden kártételtől tartózkodni fognak."

Az eddig nyitva hagyott kiskapu becsapódott. Ez a kiáltvány fenyegetés, majdnemhogy hadüzenet volt, végre világos választ adott János vajda ajánlatára. Bizonyos, hogy mindez Ferdinánd műve; Hainburgban négyszemközt erélyesen leintette húgát a Zápolyával való kacérkodásról, és szilárd álláspontot követelt tőle. Néhány nap múlva jelentkezett Bekényi, visszavette levelét, s örült, hogy Nádasdy nem mutatta meg senkinek. A királyné ma - ezúttal egész határozottan - értésére adta Gerendinek: inkább apáca lesz, vagy koldulni megy, mintsem hogy becsületének feláldozásával Zápolyának nyújtsa kezét.

Néhány nap múlva a királyné hívatta Nádasdyt búcsúlátogatásra. Közölte vele: fivére kívánságára elbocsátja szolgálatából. Ferdinánd reméli, hogy amikor a prágai koronázásról Magyarországra érkezik, a határon őt fogadó küldöttségben Nádasdy is jelen lesz. A király mint katonát kívánja őt környezetében tartani.

Nádasdy a következő napokban a semmittevésnek adta át magát. Viszolyogva szemlélte a Pozsonyba sereglett szegény köznemesek nyüzsgését. Híre futott, hogy Stefan Pempflinger, Ferdinánd egyik német tanácsosa négyezer aranyforintot hozott a királynénak az országgyűlés előkészítési költségeire; most, aki tehette, igyekezett áruba bocsátani királyválasztó voksát. Már tudták, hogy Báthori nádor, akié a választáson az első szó, ezernyolcszáz forintról kapott később beváltandó utalványt. A királyné testőrsége erős záróvonallal őrizte a városházát, amelynek környékét ellepték a bocskoros, kopott gúnyájú koldusnemesek. Még azt sem lehetett megtudni, ki fogja osztogatni a pénzt.

Néhány nap múlva Pozsonyba érkezett Batthyány Ferenc horvát bán. Bécsből jött, Ferdinándtól. Sugárzott az örömtől. Ferdinánd tőle kért véleményt vetélytársáról, Frangepánról, a „horvát nemzet megmentőjéről", mert olyan jelentéseket kapott, hogy a jeles férfiú a déli végeken önálló királyságot akar lekerekíteni magának. Bízhatja-e ilyen emberre seregének vezetését? - kérdezte Ferdinánd. Amikor bevonul Magyarországra, szívesebben vezettetné hadát megbízható német tábornokokkal, akiknek semmi közük az egymással perlekedő, nála ajánlatokkal versengő magyar nemesekhez. Ferdinánd utasította Batthyányt, hogy Jurisics Miklóssal együtt szervezze meg Horvátországot. Hatezer aranyat ígért neki a csapatok költségeire.

Beszélgetésük Márton pozsonyi prépostnak, a bán unokatestvérének csinos, emeletes házában folyt le, ahol Batthyány megszállt. A boltozatos kapualjból belső falépcső vitt föl az emeletre, ott kényelmes, párnázott székek álltak körül egy vertvas asztalt, annál ültek kettesben. Batthyány fényes, ravasz szeme szikrázva mosolygott hetyke körszakállal keretezett, piros arcából az átélt nehéz napoktól kissé nyúzott Nádasdyra.

A titoknoknak tüstént az az érzése támadt, hogy barátja - titkol előtte valamit.

- Rólad is beszéltünk - közölte végre a bán, váratlanul félbeszakítva beszámolóját a maga dolgairól.

- Nocsak! - rezzent meg komoran Nádasdy Tamás.

Batthyány azonban élvezetet talált társa izgalmának felcsigázásában, s így folytatta:

- Mint ahogyan sok más személyről is szó esett. Ki legyen a főkapitány?

- A királyné azt mondta - vágott közbe türelmetlenül Tamás -, hogy bátyja katonai szerepet szánt nekem.

- Majd ha megtanultad a mesterséget német generálisaitól, úgy gondolja ő.

- Ennyi az egész? - kérdezte Nádasdy csalódottan.

- Ohó, barátocskám, ne légy türelmetlen! Elsorolta nekem a felség, ki mit és mennyit kért tőle a támogatásért a magyarok közül. Egyetlenegy ember van, úgymond, aki máris nagy szolgálatokat tett neki, és mégsem kér semmit. Pedig szegény nemes.

- Ki az? - kérdezte Nádasdy komoran.

- Te. Hogy mit adhatna neked, kérdezte tőlem... - Batthyány elhallgatott, élvezte a feszültséget, végre kimondta. - Hát én kifundáltam, mi legyen a jutalmad.

- Nem fogadok el alamizsnát még királytól sem - jelentette ki önérzetesen Nádasdy Tamás.

- Tudom, ismerlek. Ezért nagyszerű megoldás, amit én javasolok. Neked nagy ajándék, de nem a király adja, ám neki is sokat ér.

Hatásos szünetet tartott, aztán végre kitálalta ötletét. Kanizsai László belehalt a mohácsi csatában kapott sebébe. Két kiskorú gyermek maradt utána, Ferenc és Orsolya, és él még a nagynénjük, Dorottya, az özvegy palatina. Három fő a család. Ferenc súlyos beteg, febris hectica - lázas aszkórság - emészti majdnemhogy születése óta, nem segít rajta se kenőcs, se füves ital, nem használt az sem, hogy elvitték Loretóba. Nem sokáig fog élni.

- A Dunántúl legnagyobb vagyona a Kanizsai családé, legalább ezer lovast tud kiállítani, ha gazdasághoz és katonához értő férfi kerül az élére!... A Dunántúl nyugati szélén végtelenül fontos az Ausztriai-háznak egy hűséges magyar főúr, ezért Ferdinánd kész lemondani a fiág kihalása esetén a királyra visszaszálló birtokról, ha biztos kézben tudja. Hajlandó fiúsítani Ferenc halála esetén a Kanizsai lányt, ha királyhű férjet szerzek neki.

- Rám ne számíts - rázta fejét Nádasdy Tamás. - Én nem házasodom birtokért.

- Fellengzős beszéd - nevetett Batthyány. - Miért ne követnéd a királyok példáját?

- „Tu, felix Austria, nube"... - idézte Nádasdy a szállóigét: „Háborúzzanak mások, te, boldog Ausztria, nászt ülj!..."

- No látod - unszolta Batthyány. - Királyok országért házasodnak. Zsigmond, Mátyás és Ulászló talán a szívére hallgatott? Csak hát az ő frigyük nem sikerült, nem vezetett célhoz, ezért szerették gúnyosan emlegetni a szerencsés Ausztriai-ház világraszóló győzelmekkel fölérő házasságait. A Habsburgoknak minden efféle vállalkozása sikerült; nem gúnyolni kell őket, hanem utánozni. A Kanizsay-vagyon valóságos ország. Tíz vár tartozik hozzá: Kanizsa, Csókakő, Egervár, Léka, Körmend, Sárvár, Kismarton, Keresztúr, Kapuvár, Csepreg...

- Nádasdy makacsul tiltakozott. Batthyány fölkelt, hozzá lépett, megfogta két karját, felhúzta a székről, egyenesen az arcába beszélt:

- Pajtás, ne bomolj! Tudd meg, elsősorban nem is rólad van szó. Hanem arról, hogy azt a szép, három megyényi birtokot megtartsuk magyarnak. Nehogy a király egy német hercegnek ajándékozza!... Országmentés ez a házasság! Neked pedig, aki nem közönséges ember vagy, kell hogy birtokod legyen, mert különben nem kaphatod meg azt a főrangú szerepet, amelyet az ország érdekében be kell töltened. Érted?!

Ez az érv már valamennyire hatott. Nádasdy kibontakozott barátja szorításából, leereszkedett a székre. Sóhajtott. Halkan kérdezte:

- Ismered te azt az arajelöltet?

- Hogyne ismerném! Dorottyának özvegysége óta mindig támasza voltam. S a haldokló László engem tett meg gyermekei egyik gyámjává. Gyámtársaim: Várday Pál egri érsek, Szalaházi Tamás kancellár, Thurzó Elek országbíró. Szalaházival és Elekkel már beszéltem. Helyeslik, hogy te légy az örökös.

- Engem kérdezel utoljára? Milyen az a leány?

- Orsika? Tündéri kis pocok!

- Pocok? Hány éves?

- Hat.

Nádasdy felugrott.

- Hat?!... Teremtő Atyaúristen! Szinte csecsemő! Nem, nem vállalom!

Batthyány fejét csóválva, harsányan, teli szájjal nevetett.

- Mária királynét hány éves korában jegyezték el Lajos királyfinak? Megmondom: egyéves pólyás volt. És Ferdinándunk Jagelló Annát háromévesen kapta menyasszonyául, a tizennyolc éves Annát vette feleségül 21-ben, de csak oltár előtt; asszonyává öt évvel később, a múlt héten tette!...

- Micsoda?!

- A Habsburg-család törvénye értelmében nem volt szabad addig beteljesítenie a frigyet, amíg a velejáró magyar trón nem nyílt meg előtte teljes bizonyossággal. Ausztria nem szerencsével, hanem ésszel házasodik! Ferdinándnak várnia kellett a násszal, hogy a pápa szükség esetén felbonthassa a netán feleslegessé váló, még nem jogerős házasságot, ha Ferdinánd úr számára más, családi érdekből hasznosabb menyasszony kínálkoznék...

- Hála Istennek, nem vagyok király, és nem is akarok lenni...

- De zászlósúrrá kell lenned! A haza érdekében. Királyként kell élned.

- Hatéves asszonnyal?

- Mikor lesz ebből házasság?! Hiszen Ferenc még él. A fő, hogy meglegyen a királyi oklevél, mielőtt valamelyik német herceg szemet vet Sárvárra. Te pedig egyelőre szabad legény maradsz, bár elviszlek bemutatni a hölgyekhez Sárvárra. Addigra már Orsika ujjacskáján lesz a gyűrűd.

- Szegény vagyok! - tört ki Nádasdy. - Nincs pénzem gyémántos gyűrűre.

Battnyány nagyot kacagott.

- Mindenre gondoltam. Javaslatomra Ferdinánd úr a húgát, Máriát bízta meg, hogy kérje meg számodra a kis Kanizsai lány kezét. A királyné általam küldi menyasszonyodnak ezt a szép kis gyűrűt. - Zsebéből elővarázsolt egy faragott dobozkát, kivett belőle egy feketén zománcozott, széles toledói aranygyűrűt, amelyen két nagy gyémánt és három kisebb rubin szikrázott.

- Tamás, volna-e merszed a királynéval ellenkezni?

Hajladozva hahotázott. Nádasdy elvörösödött. Nem tudta kitalálni, mit mondjon.

A falépcső kopogó csizmák alatt recsegni kezdett. Thurzó Elek érkezett. Derűsen felhúzott szemöldöke alól nevetett a szeme.

- Nos, Feri, puhul-e már a gyámoltunk? - kacsintott Batthyányra.

- Vonakodik a legény... - mókázott a bán.

- Ne tedd, Tamás öcsém - fordult az országbíró Nádasdyhoz. - Szalaházi püspök azt üzeni neked: nem megvetendő áldása Istennek egy ilyen dús hozománnyal rendelkező főnemes hölgy elgyűrűzése...

III.

FŐÚRI ARA BETŰVETÉST TANUL

1.

Kanizsai Dorottya még három hónapig maradt Siklóson. Amikor meghozták bátyja halálának hírét, azonnal menni akart Kanizsára, de Batthyány üzent, hogy Siklósra látogat, beszélni akar vele az árvák ügyéről. Fölkért gyámtársai nem mozdulhatnak: Szalaházi és Thurzó Pozsonyban van a királynéval, Szálkai prímás lefejezett teste pedig valamelyik tömegsírban várja a föltámadást. Batthyány mint horvát bán azt kívánta a hercegasszonytól, hogy Kanizsát engedje át megerősítendő királyi várnak, s ő maga költözzék az árvákkal együtt a távolabbi Sárvárra.

Dorottya nehezen szánta rá magát, de egyszerre csak betoppant Perényi Péter temesi ispán, aki öccse, Ferenc püspök halála folytán teljes joggal magáénak vallotta az összes Perényi-birtokkal együtt Siklóst is, és elég rideg formában tudatta, hogy Siklós végvár feladatát kapja, minden férőhelyére szüksége lesz a megerősített őrségnek.

A majdnem kiutasításként hangzó közlésnél is jobban lesújtotta Dorottyát, hogy Péter Siklósról Fehérvárra ment, Zápolya János koronázására; onnan már a megerősítő csapatokkal fog visszatérni. Hogy elhunyt férjének fia a szörnyeteg Zápolyát trónra segíti, ez olyan sebet ütött Perényi Imre emlékén és özvegyének vele mindig egyetértő királyhűségén, hogy azonnal csomagoltatni kezdett, ne kelljen egy napig se az áruló várában senyvednie.

A Kanizsáról kért szállítószekerekkel együtt megérkezett hozzá a vén Tamás pap levele, és beszámolt neki bátyja életének utolsó napjairól. Az egyre gyöngülő nagyúr nehezen szótagolva többször is meghagyta neki: mondja el kérését húgának, hogy árváit a törvényes királyi családhoz való hűségben nevelje föl.

Néhány nappal az indulás előtt egy környékbeli nemes, Görcsöny Bálint állított be Siklósra. Fehérvárról jött, a koronázásról. Elbeszélte: Werbőczi nagyon ügyesen rendezte a királyválasztást, nem juthatott a közelbe senki, aki nem volt teljes bizonysággal a vajda híve, és Ferdinánd megbízottait szóhoz sem engedték jutni, majd olyan keményen fenyegették, hogy végül a futást látták hasznosnak. Persze az egész választás amúgy sem ér semmit, mert nem a nádorispán hívta össze a gyűlést, ott sem volt, le sem adhatta szavazatát. A koronázást mindazonáltal megtartották, „Kati király" asszonyhangja olyan vékonyan szólt, hogy az esküjét a közelben állók sem hallották, de azt mindenki látta, hogy az Árpádokéhoz sehogyan sem mérhető koponyáján igencsak lötyögött a bő szájú angyali korona.

De olyan hírt is hozott Görcsöny, amelyet csak súgva mert elmondani, s egyedül csak a nagyságos nagyasszonynak. Zápolya igen szép temetést rendeztetett gyűlölt elődjének, bár a nyitott koporsóban felravatalozott tízhetes holttest fölötte erős szaga meggyötörte a jelen voltak orrát. Hitelt érdemlő papi személyek beszélik, hogy amikor a király tetemét aranyozott halotti köntösbe öltöztették, a tisztességet tevők Lajos úr bal oldalában három kicsiny szúrt sebet láttak. A páncélon keresztül hogyan döfhettek ilyen apró és mégis halálos, háromágú szúrásokat, azt a jámbor papok nem sejthették, ám köztudott, hogy olyan háromszögletű szúróhegy, aminőt az uralkodó oldalába döftek, a török kardokon nincs, ilyet csak a cseh fegyverkészítők kovácsolnak!

Tehát meggyilkolták volna szegény Lajost? - kételkedett magában Kanizsai Dorottya.

- Hogyan lehet az - kérdezte -, hogy embereim a csatatéren nem találták meg felséges urunk holttestét? Díszes páncéljáról fölismertük volna...

Görcsöny azt hajtogatta, hogy a háromszög-hegyű cseh kard nem üti át a páncél vasát. Talán csak fecsegés a vád; ki tudja, mit láttak azok a papok, és mit tettek hozzá kétes észleletükhöz? Csata idején a testőrei közt álló vagy lovagló királyt hogyan érhette volna orgyilkos szúrás?!...

Görcsöny Bálint továbblovagolt, Dorottya nagyasszony a készülődés hajszolt munkájában rögtön megfeledkezett a különös elbeszélésről. A csatatéren látott borzalmakhoz képest minden hallott rémség elenyészett. Amikor a fegyveresek kísérte kocsisor végre elindult Kanizsa felé, éppen lehullott az első hó, rá nagy hideg állt be, és az ősi vár körül csillogó vizeken vékony jégréteg borozott.

Orsika fekete kendőt terített vékony vállára, úgy szaladt ki a hídra nagynénje elé. Térdet hajtva, kézcsókkal köszöntötte a palatinát, a Kanizsai család fejét, és a kaputól egyenesen a kiskertbe vezette, az apa sírjához, amelyet havas, fagyott-hervadt virágok borítottak. Azután Ferkóhoz mentek. Őt éppen erős lázroham gyötörte, észre sem vette nagynénjét, akit még sohasem látott.

Dorottya félt, hogy régmúlt gyermekkorának színterén el fog érzékenyülni minden régi cseléd, minden öreg bútor láttára. Röstellt volna könnyeket ejteni. Sikerült keményen tartania magát; megőrizte komorságát, amikor a gyermekek nevelői, Gruba Tamás udvari pap, Hasságh Dénes kanizsai és Wathay Ferenc sárvári várnagy jelentek meg előtte tisztelgésre. Elrendelte, hogy a pap reggel mondjon gyászmisét ez elhunyt családfőért és a húszezernyi mohácsi halottért. Legyen ott a kápolnában mindenki, Ferkét - ha másképpen nem lehet - hordágyon vigyék az oltárhoz.

Másnap kezdődjék a költözködés. Elsőnek az uradalom mesteremberei induljanak Sárvárra. Batthyány a németújvári kastélyában dolgozó olasz kőfaragókat és egyéb műveseket átküldte Sárvárra, hogy rangos és kényelmes szállást készítsenek a Kanizsai családnak, nekik sok segítői kézre van szükségük.

Ezek után indult csak Kanizsai Dorottya, hogy úti köpenyétől és vastag ruháitól megszabadulva kényelembe helyezze magát. Régi szobájába ment, az épület favázas, keleti oldalára. A küszöbön megtorpant. A szobában most Orsika lakott, az ő kis méretű, rostélyos ágya állott a sarokban, a másik oldalon festett virágokkal díszített kis kék ruhásszekrény. A fal melletti polcokon, a lángoktól vereslő nagy kandalló széles márványlapján, a padlón babák, posztóból varrt állatok és mindenféle fából faragott játékszerek hevertek szanaszéjjel. Volt ott keréken guruló csacsi, térde csuklóin ide-oda hintázó nyúl, egymásra és egymás mellé rakható sok színes kocka, forgatható tükröcskékből összeállított hasáb és még sokféle kacat, amelyek jelentőségét és mirevalóságát a nagyasszony első pillantásra nem tudta kitalálni. Elbámulva odalépett a kandallóhoz, s a kicsapódó erős hő miatt lépésnyi távolságból szemügyre vette a párkányon sorakozó, durván faragott és rikító színekkel kifestett bábukat: a jászolból alakított bölcső a belehelyezett mezítelen Jézuskával, két oldalán a szent szülőket kék palástban, elöl a ládákat tartó három királyokat és hátul a két sötétbarna tehenet; tátott szájukból nagy piros nyelv lógott ki.

- Ezt itt mind Szinyóre faragta nekem, saját kezével. Ő a szolgám és a barátom - közölt Orsika édesen csengő, vékony hangján.

A mohácsi temetés óta a hercegasszony soha még egy órára sem feledkezett meg a rettenetes látványról és a belőle következő örök gyászról. Amióta fivére meghalt, és két kis árvájának harcos magyarrá való nevelése várt rá, reggeltől estig pillanatnyi ernyedés nélkül olyan keményen állt, ült és lépdelt, mintha mindig csatapáncélt viselne. Rég nem járt Kanizsán, fivére gyermekeit sohasem látta, s ha a gyerekek véznaságát emlegette az apa, Dorothea nem vette komolyan; azt várta, hogy az ősi fészekben két dacosan szomorú, karcsú és izmos gyermek áll elébe, oldalukon nyílvesszős tegezzel, hátukon átvetett számszeríjjal, övükön igazi, éles karddal. Hajukon hópihék, arcukon a hideg és az egészség pírja. Harsány hangon köszöntik, és kemény fogással segítik le a lóról... És akkor a nyolcéves fiú félholtan, mozdulatlanul fekszik az ágyon, vastag takarók alatt, szinte átlátszó arcbőrén a tüdővész beteg-piros rózsáival, olyan vékony karocskákkal, amelyek nemhogy a fegyvert, hanem az ivóbögrét sem képesek tartani. A lány meg túlfűtött szobában lakik, iszonyú rendetlenség közepette, sápadt és vékony, lábát váltogatja vagy ugrándozik, csöpp kezébe markolja és mutogatja a faragott bábukat.

De hiszen csak hatéves! - keresett és talált első mentséget Dorottya. Ám ki ez a, mi ez a Szinyóre?

Nem kapott választ. Hasságh Dénes mester jelent meg az ajtóban: a nagyságos palatina számára az évekkel ezelőtt elhunyt úrnő, Drágffy Anna azóta érintetlen házát készíttette elő. Odavezette. A szála egyszerűsége megnyerte Dorottya tetszését, de a meleget elviselhetetlennek találta, és kinyittatta a vászonnal behúzott fa ablakkereteket. A várnagy elsietett, hogy a málhát felhozassa, helyét Gruba tisztelendő foglalta el a küszöbön. Dorottya tőle is kérdezte:

- Ki ez a, mi ez a Szinyóre?

Az öreg pap jóízű mosollyal csevegett. Amikor a nagyságosokkal Itáliában jártak, a loretói búcsúhelyen, Szűz Máriának egykori lakóházánál, amelyet angyalok hoztak át oda Názáretből, és a Szűzanya segítségét kérték a gyermekek megerősödéséhez, hazafelé az úton, Ravenna közelében eltörött a nagy utazókocsi egyik kereke. Amint ott tanácstalanul tébláboltak, egy alacsony emberke sompolygott oda, termet szerint suhanc, de arcáról ítélve kisöreg, és felajánlotta szolgálatait. Szót érteni nem nagyon tudtak vele, mert az a latinból igen keveset értett meg, ám ügyes fickónak bizonyult, erős késével levágott néhány ágat, fúrt és faricskált, s néhány óra alatt használhatóvá tette a kereket. Amikor folytatták útjukat, a megjutalmazott legény a kocsi nyomába szegődött, és gyorsan szedve a lábát, lépést tartott a négy lóval. Csak egy falu közelében tűnt el. Megszálltak éjszakára az ottani plébánosnál; amikor reggel fölkerekedtek, a pap a falu széléig kísérte őket, s akkor megpillantották a legényt, amint egy bokor mögött ólálkodva rájuk várt. A plébános ismerte. Ez Beppo, a szomszéd faluból való legény, aki a minap megölte a pajtását,

mert az megejtette a húgát, s most a vérbosszú elől menekülnie kell. Gyilkos lett, pedig nagyon derék fiú, és nagyon ügyes, magyarázta a plébános. Kiváló virágnevelő, a ferrarai herceg főkertészének jobb keze volt. Amíg álltak, a legény ügyes mókákkal szórakoztatta a gyermekeket, s a hosszú úttól halálosan kimerült és az idegenektől mindig félő Orsika egyszer csak önfeledt boldogsággal felkacagott. Úgy hatott ez a furcsa fickó, mint valami varázsló, aki puszta jelenlétével a boldogság érzetét tudja kelteni. Elhozták hát Beppót magukkal szolgának, hogy teremtsen Kanizsán olasz kertet. Beppo udvari bolondja lett a két gyermeknek, s eközben olyan növényzetet honosított meg a kanizsai kastély szigetein, hogy mindenki megcsodálja. Kár, hogy a palatina most nem sokat láthat belőle, mert tél van,hó és fagy, bár Szinyóre - Orsika nevezte őt el így - egy fészerfélében télen is mesterkedik, gumókat és magokat ápol, melenget, bújtat, meg ki tudná, mi mindent csinál. Mihelyt aztán tavaszodik, olyan ágyásokat varázsol a földekre, amelyeknek sehol sincs párjuk. Orsika az inasa, ügyesen és szeretettel dolgozik mellette.

- El kell küldeni a gyilkos taljánt - döntötte el azonnal az úrnő. - A mai időkben nincs szükségünk és pénzünk idegen kertészre!

- De mi lesz vele, kegyelmes úrasszony? - kérlelte Gruba Tamás. - Nagyon ideszokott. A beszédét eleinte nem értettük, ő meg a mi szavainkból csak keveset fogott föl; magyarból, latinból és olaszból összekevertünk valami zagyva nyelvet, s ezt mi hármunkon kívül senki sem érti a világon.

Annál veszedelmesebb - gondolta Dorottya, és megismételte, hogy Beppót haza kell küldeni. Kérte a papot, hagyja magára. Átöltözött, azután Orsikát hívatta.

- Gyermekem - kezdte -, fiatal vagy, ám a Kanizsai nemzetségből származol, és ezért mennél korábban komoly feladatokra kell fölkészülnöd. Hatéves leszel, tudnod kell már, hogy mi a haza, mi a nemzetség, s hogy egy Kanizsai leánynak Isten után ezt a kettőt kell szolgálnia.

A gyermek orra fölött két éles, függőleges ránc vágódott a homlokára. A nagyasszony komorsága, szavai értelmének homályossága megriasztotta; rosszat sejtett, és kissé reszketett.

- Amikor én itt ebben a várban akkora kislány voltam, mint te vagy - folytatta a palatina -, legfőbb vágyam az volt, hogy bátyáimmal vadászni járhassak. Ők nem vittek, sajnos. Rosszul tették, s gondom lesz rá, hogy veled ne ismétlődjék meg ez a hiba. A vadászat bátorrá, erőssé, kitartóvá, keménnyé edzi az embert! Kellő felügyelet mellett mihamarabb meg kell tanulnod.

- De ugye nem kell igazán megölnöm nyuszikat? - kérdezte rémülten a leányka.

- Az is hozzátartozik a vadászathoz. Mondj búcsút bábuidnak, virágaidnak, olasz szolgádnak. Sárvárott új életet kell kezdened; megtanítunk lovagolni, kutyát idomítani, és legelőbb célba lőni nyíllal, később puskával, céltáblára, aztán faállatokra, végül élő vadakra. Kártékonyakra!

Orsika arca lassan kipirult. Előbb rózsás foltok ütöttek ki fehérségén, aztán a halvány közök is színnel teltek, és egyre sötétebb izzás borította el egész pofikáját. Kissé oldalt fordult, lehajtotta fejét, ajka remegett. Nem sírt. Nem szólt.

- Ezeket a csacska játékokat tehát itthagyod Kanizsán - folytatta Dorottya. - Érted? Hiszen nagy leány vagy. Alig hallhatóan rebegte a kislány: - De Szinyóre ugye az én szolgám lesz ott is?

Hogyisne, hogy Sárvárott is fölépítsétek a virágok és játékszerek ábrándvilágát! - gondolta Dorottya. Amióta látta, hogy Ferkó majdnem reménytelenül beteg, kétszeresen fontosnak, sürgősnek tartotta Orsika fiússá nevelését. Hiszen világos: haldokló bátyja azért kötötte lelkére ezt, mert rájött, hogy hibázott; talán Anna iránt való engedékenységből eltűrte, hogy Orsikát gyönge fiókaként kényeztessék ebben a puha fészekben.

- Elmehetek? - kérdezte kisvártatva a gyermek.

A palatina megdöbbent. Egy halálra ítélt férfi elszántsága rezgett a vékonyka hangban. Férfiúlélek, gondolta elégedetten a palatina, csak ki kell bányászni belőle az illő erényeket. Jó, hogy mindjárt az elején ilyen keményen kezdte.

Orsika az épület túlsó oldalán, a széles bolthajtásos, félig nyitott földszinti pitvaron megtorpant, nekidőlt a falnak, és homlokát az ablak fatáblájához szorította. Sokáig állt és szomorkodott, aztán patakzani kezdtek a könnyei. Félóra múltán Gruba Tamás ment át a folyosón, csak ránézett, és már tudta, hogy miről van szó.

- Megfázol itt, gyöngyvirágom...

- Nem akarok Sárvárra menni! - mondta a kislány hideg daccal. - Segíts rajtam, Tamás atya!

A fehér hajú, rózsás arcú pap dehogy mert az úrnővel szembeszállni. Hiszen az előbb, amikor csak szólni akart, rögtön elzavarta. Szobájába kísérte a gyermeket, és beküldte hozzá a vénasszonyt meg a dajkából lett szakácsnét, s azok a vasalóasszonyt is odahívták; körülülték Orsikát, faggatták, és sírtak, mint a vízesés. Egy óra múlva a várnak mind a két szigetén mindenki arról sopánkodott, hogy a palatina elveszi Orsika szolgáját és a játékait, úgy viszi Sárvárra! De hát ki szólhat bele abba, hogy ki menjen, és ki maradjon? Az úrnő megszokta, hogy parancsait ellenkezés nélkül végrehajtják: amit egyszer kimond, annak úgy kell lennie. Gruba este sokáig tanácskozott Wathay Ferenccel, a másik öreggel, s aztán másnap reggel együtt kértek kihallgatást Kanizsai Dorottyától. Wathayt, gyermekkorának tanúját barátságosan fogadta a nagyasz-szony, a pappal együtt leültette.

- Nagyságos úrnőm - kezdte a sárvári várnagy -, én jól emlékszem kegyességedre, mint kicsiny leánykára, mert akkor kerültem én ide a palotába az őrséghez...

- Tudom.

- Gyönyörű kertje volt akkor nagyságodnak... Sose felejtem el!... Valpóra is küldtünk virágokat.

- Hol vannak már azok!

- Siklóson járva egyszer megcsodáltam az ottani köves part felkúszó növényeit...

- Budán akadtam olyanra, onnét telepítettem át.

- Családi vonás a virágok szeretete a Kanizsaiaknál.

Dorottya észrevette, hová készül ez a beszélgetés kilyukadni, nyomban megkeményedett.5 Mit akar ez a vénember? Wathay azonban tapasztalt harcos volt, értette a stratégiát.

- Sárvárott, kegyességed leendő otthonában a várudvar igen szűk és köves, kívül az árok nagyon közel esik, túlnan meg csak égerfák élnek meg a vizes földben. De valamivel odébb, ahol a két folyó, a Rába és a Gyöngyös már igen közel folyik egymáshoz, ott szép alkalom nyílik virág- és gyümölcskertészetre.

- Mint akár a Paradicsom két nagy folyója, a Tigris és az Eufrátesz közt - szólt közbe Grubaj hízelkedő mosollyal.

- Mivelhogy a nagyságos palatina bizonyára áhítattal őrzi a Kanizsai-hagyományokat - folytatta a várnagy -, alázattal kérem, tessék mi előbb megtekinteni azt a területet, és ha egyet tetszik érteni velem, megengedni, hogy a sárvári palotához kertészt alkalmazzunk... Legföljebb évi tíz tallér fizetséget kapna...

- Olasz kertészt, he? - vágott közbe nyersen Dorottya.

- Jól méltóztatik mondani. Értő kertészt. Ez a Signore di Beppo, kérem, vagy hogyan is szól a teljes neve, ez a legény, mondják, valamilyen bűbájos erővel rendelkezik. Nem kapál ő, hanem kézzel morzsolja, kérem, a földet a mag alá, s amikor gumót ültet, az első vizet a szájából fújja rá, ki tudja, miféle fluidummal, nyálerővel, már bocsánat a szóért. És kérem, diófából is tud lugast csinálni, mert se szeri, se száma a szép és hasznos ötleteinek. Sárvárott gesztenyeliget is van, a talján csodákat tudna abból előhozni.

- Diófából lugast? - csodálkozott Dorottya.

- Mindent tud az, kérem, nagyságos palatina. Gyümölcsre nagyon jók ott a mi kerti földjeink, és a szomszédos Stíriában igen jó ára van a birsnek, körtének, mandulának, fügének. És higgyen nekem, nagyságod: abba a pazar berendezésű, napfényes, de köves kastélyba ládákba helyezett sok virágot kíván a Kanizsai nemzetség méltósága. Szükség van kertészre.

- Miféle pazar berendezésről beszél, Ferenc bátya?

- A Batthyány nagyságos úr olasz mesterei csodálatosan megpalotásították az öreg kastélyt. A toronyházban van a belső palota, annak a falait vont arannyal kárpitozták. Az úrnő fogadószáláját most bőrözik, s a tapétán piros meg kék préselt virágok virítanak. Orsika szobájának falát fehér szőrszőnyeggel rakják tele. Még a várakozóhelyiséget is sárga burset borítja tafota sujtásokkal. Pompázatosan felöltöztetik a házakat, és a téglás padlatra mintás török szőnyegeket, tigris- és párducbőröket raknak.

- Honnan vették mindezt? - kérdezte Perényiné.

- Batthyány őnagysága is hozott egyet s mást, azt mondta, ajándékul Orsikának. De volt a várban két lelakatolt, pántos tárház, s azokban csodálatos berendezések nyugodtak. Még a vár gazdája, Ozorai Pipo őméltósága, Zsigmond király generálisa gyűjtötte ezeket, és a száz év lakatlan erődítményben mindenki megfeledkezett róluk. Nagyon takaros kastély leszünk, kegyelmes asszonyom.

Dorottyának nem tetszett ez, fejét csóválta.

- Aranyos bőrnél, szőrös szőnyegnél szebbnek mondom én a természetes ékességet, példa a természet virágát - jegyezte meg.

- Úgy legyen - szólt Gruba -, hogy Isten növesztvényeivel legyenek elhomályosítva a kastélyban az emberi művesség cifraságai.

Dorottya hallgatott. Most egyszerre eszébe jutott, milyen boldogan élt ő hajdan Kanizsán, amikor a virágain kívül más gondja nem volt. Szabad-e Orsikát megfosztania ettől? Jó, tanuljon vívni, célba lőni, lovagolni, de pihenjen a virágai közt, mindnyájuk örömére. Ne arany, ezüst meg prém és szőnyeg, hanem a természet ajándéka jelentse neki a legfőbb szépséget.

- Megengedem, jöhet Beppo kertész - szólt. - De majd én magam nézek a körmére. Nehéz időket élünk, vigyáznunk kell a más országból való emberekre.

Az öreg pap boldog mosollyal kérdezte:

- Hívhatom Orsikát?

A nagyasszony szúrós szemmel nézett hol az egyik kérelmezőre, hol a másikra. Már megbánta, hogy ilyen könnyen engedett. Összeesküvésüknek esett áldozatul? Bosszantotta, hogy levették a lábáról.

- Előbb beszélni akarok a taljánnal. A szeme közé akarok nézni, hadd lássam, miféle - mondta.

- Derék, jólelkű.

- De gyilkos!

A pap hamarosan előkerítette a kertészt. A palatina négyszemközt akart volna ismerkedni vele, de nem tudták megérteni egymást. Szükség volt Gruba tolmácsolására. Beppo nehezen beszélt, kevés szóval, s a palatina gyanakodott, hogy Gruba ügyesen - Orsikának kedvezően - fordítja le és egészíti ki szavait. De az olasz lendületes mozdulatai, égnek forduló fényes szeme, őszinte tiszteletet kifejező hajlongása elhitette az úrnővel, hogy Beppo - amint Tamás atya állítja - rajong a magyar földért. Ilyen zsíros, fekete, porhanyós, áldott televényt ő még sohasem látott. Kiválóan alkalmas arra, hogy Isten általa nyújtsa ajándékait az érdemes embereknek. Nagyon boldog lesz, ha az úrnőt szolgálhatja, hiszen Dorothea nagyasszony a legtökéletesebb madonna, az édes Orsika pedig a legbájosabb bambina, akit az Isten csak legjobb kedvé ben teremthetett.

- Túl sokat emlegeti az Istent ez a gyilkos - jegyezte meg Dorottya asszony.

- Megbánta tettét, feloldozást nyert. Tiszta jellem; ha nem hinné, hogy az Úr megbocsátott neki, egy percig sem lenne nyugta.

Aztán elmondta a pap saját véleményét is: a készséges Beppót már csak azért sem nélkülözhetik, mert errefelé mindenki nagyon megkedvelte, hiszen tudják, hogy az imádat határáig szereti kis úrnőjét, Orsikát, tűzbe-vízbe menne érte.

Kanizsai Dorottyának tetszett, hogy kishúgát az egész udvarnép fölötte kedveli. És amikor loppal elfogta a papnak az ő hangulatát aggódva kémlelő tekintetét, még engedékenyebb lett. Valamelyes féltékenység is mocorgott benne, amikor végül azzal bocsátotta el őket, hogy ő maga kívánja közölni döntését a leánykával.

Kanizsai Dorottyának nem volt gyermeke. Gerébtől nem is szeretett volna; nem tudta, hogyan lehet ez ellen védekezni, de örült, hogy nem került másállapotba. Ami Perényit illeti, az annak első házasságából való két kisfiút elviselhetetlenül komisznak találta. Egy ideig leányért sóhajtozott, aztán elég könnyen belenyugodott magtalanságába; érezte, hogy nem tudna bánni ő csecsemővel, kispulyával. Most valamilyen ellágyulással látni kívánta volna Orsika örömét, de félt is, hogy kishúga majd a nyakába ugrik, és csókokkal halmozza el, amit ő nem tudna őszin+tén viszonozni.

Végül aztán azért érzett csalódást, mert Orsika nem ugrált örömében, nem csókolta meg a kezét. Nem nézett a gyermekre, nem látta meg arcán a hálás szeretetnek azt a szinte földöntúli boldog lobbanását, amellyel Orsika a közlést fogadta. Ha látja, ha megérzi a szomorkás kis arcnak ragyogó hálasugarát, talán egész kapcsolatuk sokkal meghittebb lesz. De ezt az elmulasztott pillanatot nem sikerült pótolni abban a hat esztendőben, amelyet Orsika hős lelkű nagynénjének felügyelete alatt töltött.

Orsika hatéves volt, rövid kis életre emlékezett csupán. Anyja mindig ágyban feküdt, szótlanul, szenvedő arccal. Szeme sohasem világított a félig lehunyt szemhéjak alól, arcvonásai a legkisebb zajra rángatóztak. Orsikának úgy rémlett, hogy mindössze egyszer vagy kétszer látta csak anyját, amíg élt; hihetetlen mesének tetszett, hogy hosszú és távoli utazást tett meg az egész családdal. Egy napon a vékony, szenvedő arcú, kín gyötörte test eltűnt az ágyból.

Az ő halála óta apja, ha meglátta, mindig szenvedélyesen magához szorította Orsikát. A gyermek viszolygott a fájón heves öleléstől, az arcát reszelő bajusztól meg szakálltól. Kanizsai László ritkán tartózkodott otthon, Kanizsán. „A királyt szolgálja Budán" - a vénasszonynak ez a mondata visszhangzott újra meg újra Orsi fülében. A vénasszonyt sem szerette Orsi, vele volt tele az udvarház, minden szobában és folyosón ő csoszogott, fejkendője alól mindig kilógott zsíros, ősz haja, elviselhetetlenül nyájasan mondta mondogatta: „Ó, kicsi árvám!"

Apja elment a csatába, saroglyán hozták haza, ő is mozdulatlanul, lehunyt szemmel feküdt néhány napig; Orsika félt a közelében maradni, mert ijesztően hörgött. Gruba tisztelendő bácsi avatta be a borzongó titokba, hogy édesatyja meghalt, el kell temetni. Szinyóre vigasztalta, majd mindennap tesznek friss virágot a sírjára.

- Elültettük apát - mondta a gyermek a temetés után. A hant gondozásában örömet talált.

Valójában csak az olasz rabszolgát, Szinyórét szerette. Sokáig úgy élt emlékezetében, hogy amióta csak van, a földön ül, fűben vagy zsámolyon, és nézi, mit csinál Szinyóre. Mondták neki, hogy Szinyórét Itáliából hozták magukkal, Orsika erre nem emlékezett. Ám a vékony, kis hajlott emberkét akkor is maga előtt látta, amikor nem volt ott. Az olasz fáradhatatlanul jött-ment, a földet túrta, mindenféle virágot szagoltatott vele; és a nevükre tanította. Később azt is megmutatta neki, hogyan kell egy csuporkából a növényeket „dolcsemente" - azaz édesdeden megöntözni, majd megengedte, hogy kifeszített zsinór mentén - szép, diretta lineában, Orsika - ültetőfészkeket szúrjon a földbe a hegyes végű palántázócövekkel. Később szabad volt a földet a mag fölött kis tenyerével elsimítania. És aztán néhány hét múlva tátott szájjal bámulta meg hogy a betemetett gödröcskéből Szinyóre varázsolása folytán valami titokzatos zöld dugja ki a hegyét, és indul növekedésnek az ég felé. Mindez mintha már öröktől fogva így lett volna, pedig a kertészesdi csak ezen a tavaszon kezdődött, kevéssel azután, hogy Ferkó beteg lett, és ágyban kellett maradnia. Addig a testvérek kettesben játszadoztak a belső udvaron, kergetőztek, homokvárat építettek, vagy a külső bástyára könyökölve bámulták a közelben úszkáló, lebukva halászó vízimadarakat. Ferkó kővel dobálta, Orsika hiába rángatta a könyökét, hogy ne bántsa a „madárkákat". Rövid ideig Szeréna nővér ügyelt rájuk, aki azelőtt édesanya körül foglalatoskodott, és akinek nagy, hengeres fejkendőjét kuncogva bámulták. Amikor azután Ferkó ágynak esett, Szeréna nővér kizárólag az ő szolgálatát végezte, és a magára maradt Orsika akkor csatlakozott az alsó kertben tevékenykedő olaszhoz. Beppo szinyorinának szólította a gyermeket, és megtanította ifjú tanítványát, hogy az hívja őt, csodált mesterét Szinyórénak.

A házban mindent tudó és intéző vénasszony, akit Orsika egyébként Teréz nyanyának szólított, némi aggodalommal figyelte a kislány és az idegen kertész barátkozását. Felhívta rá Gruba főtisztelendő figyelmét. Az unatkozó öreg pap odaült a virágkertbe harmadiknak; megtetszett neki az idegen ügyessége és buzgalma, jól mulatott a mester és tanítványa olasz-magyar keverék nyelvén, latinul szólt bele a társalgásba, és így alakult ki az a tolvajnyelv, amelyet hármójukon kívül senki sem értett; teljes pontossággal voltaképpen Gruba sem, mert a növények és a velük kapcsolatos műveletek olasz nevét senki sem tudta lefordítani magyarra vagy latinra.

A játékos virág-, gyümölcs- és zöldségtermesztés délelőtt folyt, délután Gruba a fivér betegszobájába vitte Orsikát. Szeréna nővér az ágy egyik oldalán, Gruba és Orsika a másikon; a pap egy vastag könyvből latinul olvasott föl, amiből a fehér mennyezeten merengő Ferkó alighanem semmit sem hallott, a száz füllel figyelő Orsika pedig vajmi keveset értett. De a szavak bogáncsként ragadtak emlékezetébe.

Teltek-múltak a hetek, és a hallott latin szöveg úgy világosodott meg Orsika előtt, mint kora hajnalban a zalai dombvidék messzi vonalzata. A kinyilatkoztatás persze nem volt teljes, mint ahogyan a tájkép sem, evégből közelebb kellett volna hatolni a dombokhoz, azaz a Szentíráshoz, amelyből Gruba atya felolvasott. A történetek homályosak voltak, de talán éppen ezért hallatlanul szépek. Az irtózatos árvíz, amely hullámain ringatta a galambváró Noét és az egész élővilágot! Mintha a kétszigetű vár egyszerre csak lebegni kezdene a kanizsai mocsáron!! Nehezebben voltak felfoghatók némely királyok, akik egyszer háborúztak, máskor verseket írtak, táncoltak, füstölőt lóbáltak. Szinyóre is mesélt királyokról, és azok közelebb álltak Orsika értelméhez. Az olasz kertész királyai hétfejű sárkányon lovagoltak, egyetlen kézmozdulattal esőt csináltak, megvédték a jókat, és megbüntették a rosszakat, királynéi pedig madárként repültek, s úgy tudtak eltűnni, mint a csiborra vadászó vadkacsák a víz alatt. És Szinyóre - maga is varázsló király - magból virágot tudott teremteni. Az olasz legény mesebeli királynéja nemcsak szépséges arccal, kedvesen mosolygott, hanem bíborvörös köpönyegéből virágokat hintett a mezőkre; egyszer csak előlebbent a nemvoltból, és azonnal mindenkit boldoggá tett, örömet osztogatott...

Amikor Orsikának duruzsolni kezdtek arról, hogy édesapát valakinek pótolnia kell, ezért eljön hozzá távoli várából Dorica néneasszony, hipp-hopp, itt terem, és mindent helyre fog tenni, s hogy Dorica ugyanúgy szolgált a király körül, mint eddig édesapa, a kislány könnyedén azonosította nénikéjét magával a királynéval; amikor a hídon érkező elé rohant, azonnal látta, hogy ő valóban királyné, noha alakját nem bíborvörös, hanem fekete köpönyeg burkolta be sarkig. Vajon a fekete lebernyegben szigorúság lappang? Dorica királyné nem hozott ajándékot, nem jutalmazta meg Orsika szorgalmát és hűségét, hanem azonnal el akarta venni tőle a legkedvesebbet. Ez ellenszenvessé tette Dorica lényét. Gruba Tamás igyekezett helyrehozni az első nap szerencsétlen melléfogását. Tamás atya Isten szolgája volt, ezt Orsika érezte, és hajlamos volt arra, hogy a mindig jóindulatúan mosolygó, kövér papot azonosítsa magával az Istennel, aki fölötte áll a királynak is.

Gruba a veszprémi szent hegyen tanult, kevés teológiát, de sok emberséget szedett magába a Bibliából. Hajlott korban jutott el arra a földre, ahonnan Róma fénye sugárzik a világra, és súlyos csalódás érte. A loretói búcsújáró templomban hiába remélte, nem érintette meg őt az angyalok csodatettének varázslata; hasztalan várta, hogy a szent hely fölött megnyíló égbolton meglássa Krisztust. Csak azt látta, hogy Szűz Mária szülőháza körül olyan sok arany és ezüst kering, amennyit Názáretben az azóta eltelt ezerötszáz év alatt összesen sem láttak a szegény zsidók, amennyiről nem tudhatott a gyermek Jézus sem, aki pedig annyira ismert mindent, hogy kilenc éves korában elbűvölte tudományával a jeruzsálemi bölcs papokat.

Kellemetlenül érintette, amiről ott értesült, hogy nem elég a zarándoklat, a Szent Szűz elvárja, hogy a kérelmezők csinos összeget adjanak a Rómában épülő Szent Péter-templomra, sőt talán ez a legfontosabb, mert gyógyulást el lehet nyerni otthon, zarándoklat nélkül is, az említett célra való adakozással. Az ilyen pénzáldozat bűnbocsánatot, tehát lelki gyógyulást is szerezhet a jókedvű adakozónak. De hiszen ebből az következik, hogy akinek több pénze van, annak több bűnt lehet megbocsátani, és Gruba atya megrémült attól a gondolattól, hogy a hatalmasok talán azért vétkeznek olyan vakmerően, mert azt gondolják, hogy nagyszabású jócselekedetekkel könnyen jóvátehetnek mindent. Gruba atya csak azt remélte, hogy ha a loretói pap szemében nem is, de az Úr értékelése szerint a szegény ember péterfillérje azért ér annyit, mint a gazdag száz aranya.

Csalódásairól és kétségeiről azonban az atya mélyen hallgatott gazdái előtt. Dehogyis zavarta voIna meg a Kanizsai család jámbor hitét, hogy hosszú út fáradalmainak és tetemes költségeinek vállalása föltétlenül kegyességre indítja az égi szíveket. Zarándoklatukat egyszerűen és csendes jámborsággal hajtották végre, mint ahogyan természetesnek tartották, hogy a szokásnak megfelelően házi káplánt tartanak, a kastély kápolnáját szentképekkel ékesítik, a böjtöt megtartják, cselédeikkel kegyes emberségesen bánnak.

Tamás pap mértékletesen evett és ivott, évei előrehaladtával mégis sok fölösleges zsír rakódott le testének különböző pontjain. Röstellte külsejének aránytalan jólétre gyanút adó változását, mozdulatainak nehézkességét. Igazán boldog akkor volt, amikor egy kerti padon üldögélve nézte Szinyóre és Orsika kertépítő tevékenykedését.

Elképzelte, hogy a virágültetés, a teremtés e kicsiny és szép példája mennyire megalapozza majd a fejlődő gyermek hitét. Nehéz időket ink, vérzivatar tombol az országban, a nagyvilágban - s a nő, aki nem tehet semmit saját sorsának irányítására, hanem több-kevesebb bizonytalanságban kénytelen megvárni, mit hoz az isteni akarat, legfőbb támaszát a hitben, alázatban lelheti meg.

Nem helyeselte Dorothea úrasszony keménységét és kérlelhetetlenségét, amely a kert ügyében tett engedmény után is fennen uralkodott, de azzal vigasztalta magát, hogy a szigorú tartás rugalmas alázatosságot fog fejleszteni a kedves gyermekben, akinek élete a kemény nagyasszony, a reménytelenül beteg fivér és a mérhetetlen családi vagyon folytán semmi esetre sem lesz könnyű.

Tisztában volt ezzel Dorottya is, ezért a maga módján késedelem nélkül hozzálátott, hogy kishúgát fölkészítse a világ, az ország és a Kanizsai család gondjainak viselésére. Miután a csomagolás mikéntjét, a szállítás rendjét megállapította, s beosztotta az egyes szekerekhez az áttelepülendőket, majd a hatalmas hurcolkodást gyakorlatilag is elindította, egy délután maga elé állította Orsikát, és ünnepélyes beszédet intézett hozzá:

- Gyermekem! Bár csak hatéves vagy, egy Kanizsai sarjhoz illőn tisztában kell lenned azzal, milyen feladat vár rád a világban. Családunk minden korban megtette a magáét az országért is, a nemzetért is, a keresztény hitért is. Így volt ez sok száz éven át; mindig kimagasló, sokszor veszélyes helyen végezték szolgálatukat a Kanizsai férfiak, és ha kellett, a Kanizsai nők is. Biztosra veszem, hogy Ferenc bátyád a gondviselés kegyelméből meg fog gyógyulni, és be fogja tölteni hivatását, mégis készülj fel te is a reád váró szolgálatra. Istenért, a királyért és a hazáért kell teljes emberré válnod, s a magad helyén a dolgodat tenned. Néhány nap múlva új otthonba költözünk. Kanizsára szüksége van a királynak, hogy végvárrá tegye a török veszély ellen. Nagy erősség lesz belőle, kemény kőfalakkal, a virágágyak helyén ágyúállásokkal. Sárvár is katonafészek, ehhez illő életre kell ott felkészülünk. Meg fogsz ismerkedni a vitézi erényekkel, meg kell tanulnod felkészülni veszélyekre, kiállni megpróbáltatásokat. Hogy mi lesz ott a sorsunk, még nem sejtjük. De tudod, hogy amikor híre jött a királyi sereg pusztulásának, én páncélt öItöttem, és veszéllyel nem törődve megadtam a végső tisztességet a hazáért elesett vitézeknek. Neked is vállalnod kell azt, amit a gondviselés reád kiszab. A szépen zengő, nagy szavakkal Orsika még gyarló elméje nehezen tartott lépést, de olyasféle lelkesedést érzett, mint amikor Tamás atya a Miatyánkra tanította. Hiszen az imádság is szolgálat. Legalábbis az atya annak nevezte. A mohácsi végtisztesség említésekor megremegett, nemegyszer hallott nénikéjétől arról a gyászterhes éjszakáról, és mindig az az érzés fogta el, hogy ő rettegett, elbújt, elfutott volna... Most is több volt benne a félelem, mint a bámulat. Aggódott amiatt is, hogy Dorica néni nem említette az átköltözéssel kapcsolatban Szinyórét. Csak nem gondolta meg magát? Riadtságában tétován mozgott a szája, mire Dorottya szigorúan, majdnem fenyegetően megkérdezte:

- Akarsz mondani valamit?

- Lesz odaát Sár... várott ke... kertem?

- Lesz. De nemcsak az lesz a szolgálatod. Tanulnod kell mást is!

- Szívesen! - örvendezett a leányka. - Dorica; nénémasszony, én úgy szeretnék írni tanulni.

- Minek? Én sem tudok írni! A kertművelésnek van értelme, mert nemcsak virágokkal fogtok törődni, hanem hasznos termékekre is kell legyen gondotok. De írni? Azt elvégzi az atya. Neki ugyan már nehezen megy a betűvetés, mert a hasa miatt alig tud az írópulthoz állni, de majd kérek a püspöktől fiatalabb káplánt.

Másnap az utolsó szekérrel együtt a Kanizsaiak nagy utazóbatárja is elindult Sárvárra Dorottyával és Orsolyával. Ferenc úrfi egy nappal korábban kelt útra külön betegszekéren, Grubl és Szeréna nővér felügyelete alatt.

2.

Erdős dombok közt, a kanizsaihoz hasonló, de kisebb mocsár közepén állt a sárvári vár. Rövidebb és szélesebb híd vezetett át a víz fölött a négyszögletes kis torony alatt hagyott kerek kapunyíláson hajtottak be a szögletes, körülépített udvarra. A földszinten kocsiszínek, katonaszállások, istállók voltak.

Dorottya és Orsolya a széles lépcsőn egyenesen a felső házba mentek. A sujtásdíszes előtérből nyíltak a nagyságos úrnő szobái, előttük széles, nyitott, boltíves folyosó, amelynek végén Orsika szobájába lehetett jutni.

A hosszú-hosszú ámbituson állt Szinyóre és a három olasz mester. Mély hajlongással mutatták új művüket: a tornác könyöklőjére ráhúzott favályúkat, amelyekbe a nyár elején élénk, tarka virágok glédáját fogják felsorakoztatni.

Dorottya és Orsika szobáit a pitvar felől fűtötték. A palotának nevezett aranydíszes nagyteremben két cifra kályha keltett bámulatot. Az előszoba másik oldalából keskenyebb folyosó vezetett a férfiak alacsony mennyezetű, egyszerűbb elrendezésű boltjaihoz, két-két szobához egy-egy közös búbos kemencével.

A „palota" gyönyörű volt. A falakból aranykarok álltak ki gyertyákkal, egymással szemközt kacskaringós szélű ébenfába foglalt tükrök fénylettek, tőlük jobbra-balra három kerek támlás karszék, ülőkéjükön arannyal hímzett párnák. A szoba közepén nagy, szögletes, rakott asztal, amelynek lapján a barna diófában haboskőris lemezek formáltak mindenféle alakzatot. A férfiszárny első szobájában Ferkó betegszobáját rendezték be, külön benyílóval Szeréna nővér számára.

Bár a zord januárra korai enyheség jött, napok óta erősen fűtöttek, hogy a száz év alatt kihűlt falakat fölmelegítsék. Dorottya vetkőzés közben apróra megnézte fogadóháza bőrkárpitját, és úgy találta, hogy az a piros és kék préselt virágokkal egyáltalában nem hivalkodó. Jó ízlése van Batthyány Ferinek. A sima barna, szőrös posztóval kárpitozott ágyasházban egyszerű, oszlopos ágy állott, a feje fölött sátorba formált vörös kantula borítással. Előtte kis asztal ezüst gyertyatartóval. Az ágy mellett spanyolfal; ugyanolyan szőrös anyagból, mint a fal borítás, mögötte keskeny tapétázott ajtó.

Ez kicsiny kamrába vezetett, amelynek kő padlatán réz fürdőkád állott, akkora, hogy aki beleült, csaknem nyakig vízbe márthatta magát. Egy kisebb és egy nagyobb ezüst mosdótál is volt, festetlen asztalon, a kettő közt lapos edényben szappan. Dorottya nem győzött álmélkodni, hogy mialatt ő katonavárakban élte életét, mennyi újítást vezetett be a nyugati kastélyokban élő főnemesség.

A vénasszony kopogtatott be, hogy a várnagynak jelentenivalója lenne. Jöjjön hát Feri bátya a fogadóba. A várnagy hódolattal köszöntötte a vár úrnőjét. Sürgősen közölnie kell, hogy tegnap egy kóborló ember állított be, Pozsonyba készül, pihenő fedelet kért. Igricnek mondja magát, és szeretné bemutatni dalait.

- Gyásznak idején?! - háborodott föl Perényiné.

- Gyászoló versezetei vannak - felelte Wathay - a török kegyetlenségéről, és azonkívül rémséges történetei. Egész éjjel mesélt az őrség szállásán, senki sem tudott aludni. Azt állítja, Fehérvárról jön, a koronázáson is meghallgatták énekét a nemesurak, egy abaúji katonától pedig olyat hallott, hogy a királyné, ha eljut hozzá Pozsonyba, gazdagon meg fogja jutalmazni az éneklésért. Ez az igric az abaúji bandérium egyik katonájától megtudta, miként halt meg II. Lajos urunk. A török lovasság mindent elsöprő rohama elől kísérői kimentették a királyt a tömkelegből, és eljutottak vele Szekcsőre, szálláshelyére. Ott kamarásai levették róla a páncélt, és átázott ruháit szárazra váltották, majd felszolgálták vacsoráját. Eközben betoppant Zápolya György, Tomori vezértársa, aki szintén megmenekült a csatából. Szidalmazni kezdte, rablónak becsmérelte az ifjú királyt, majd kardot rántott, és leszúrta. A kamarások a szomszédban levő Tomoriért futottak, s ő oda érkezve egyetlen kardcsapással megölte a gyilkost. Ám ekkor berontottak Zápolya testőrei, és levágták az érsekfőkapitányt. Zápolya György és Tomori Pál holttestét meg is találták, el is temették a bátai barátok, de a király teteme eltűnt...

Dorottya nagyasszony iszonyodva hallgatta az elbeszélést. Nem, nem akarja látni a katonát. Adjanak neki egy aranyat, siessen Pozsonyba, vigye meg a hírt a királynénak, hogy a törvény lesújthasson a bűnösökre. Wathay megjegyezte, hogy hiszen a gyilkos ott a helyszínen meglakolt, de az özvegy reszketve háborgott:

- Hát Tomorinak, a szent öregnek a gyilkosa?! És a királygyilkosság kieszelője?! Perényiné nagyon feldúlt állapotban volt. A kétszeri áttelepülés megpróbáltatásai, a költözködés terhei és bonyodalmai, az új helyzetek hozta változó kapcsolatok állandó feszültségben tartották nappalait, a családi gondok pedig álmatlan éjszakáit tették szüntelen kínlódássá. Mi lesz Ferkóval? Mit kezdjen Orsikával? Hogyan legyen úrrá a kislány fölött? Ismerkedésük nem a legszerencsésebben indult. Meg kell törnie a dacos kislányt - de vajon szelídséggel-e vagy keménységgel?...

És most ez a gyalázatos rémség, hogy a török ellen harcba vonuló királyt megölték a tulajdon népéből valók a vesztett csata után, nyilván aljas bosszúból, nem törődve a nemzetre zúduló veszedelemmel! Ez most végképpen felborító lelki egyensúlyát. Ezért bűnhődniök kell a gaz Zápolyáknak! Legalább valakivel megbeszélhetné, hogy mi a teendője! De csak két öreg van körülötte, Gruba és Wathay, egyik sem konyít országos ügyekhez.

Gyász és harag közt hánykolódva érte a reményt keltő jelentés, hogy segítség jött:

- Batthyány Ferenc bán őnagysága most lovagol be a hídon, erős csapattal.

Dorottya a lépcső fejéig sietett a hű barát üdvözlésére. A bán arca a napos, szeles, tavaszias időben tett hosszú lovaglástól a szokottnál pirosabb volt, szeme ragyogott, és arcáról az a magabiztos derű sugárzott, amely soha el nem hagyta. Perényiné hánykolódó lelke valamelyest lecsillapult a férfi szilárdsága láttán.

- Feri, maga akkor is vidám, amikor az ellenségre ront?

- A földvári dombokon azon a forró délutánon bezzeg nem nevettünk - csóválta fejét a bán - Futott előlünk a török, és én a domb oldalában észrevettem a szultán lófarkas zászlaját. Arra irányítottam hadnépemet. Ellenroham jött, oldalra nyomott. De a balszárnyam utat vert a szultán felé... kardjuk már a testőrség sorai közt villogott. Nem sok híja volt, elérik és megölik Szulejmánt...

- Így azonban a magyar királyt érte halálos döfés - szólt gyászosan Dorottya. És elmondta, mit mesélt egy nógrádi katona.

- A hír Pozsonyba is eljutott, de nincs semmi bizonyíték, hogy a királyt Zápolya György megölte volna. Sem arra, hogy ha megölte, János vajda tudott volna tervéről.

- Mindig gyűlöltem a fajtájukat! És most mi lesz, Feri?

- Nem tudjuk, mit hoz a jövő - sóhajtott Batthyány. - Ha Ferdinándot egységes nemzet támogatná, már rég Budán lehetne. De Zápolya aranyai sok embert elcsábítottak tőle. Sokan megalkudtak Jánossal, aztán jelentkeztek Pozsonyban, hogy ennyiért meg ennyiért elárulnák a vajdát. Azt mondta Ferdinánd: „Hogyan merjek én bemenni egy országba, ahol mindenki eladó?" Kettészakadt az ország, iszonyú az erkölcsi romlás, Dorica. Nagy nevek viselői útonállásra vetemednek, kifosztják a kolostorokat, elhajtják szomszédjuk marháit. Nincs már erény és tisztesség!

- És mindezen felül még az istentagadás! - tört ki Perényiné. - Igaz, hogy Mária királyné is Luther híve lett?

A bán arcára visszatért az udvari pletykákban jól tájékozott világfi hamiskás derűje.

- A királyné Budán kegyelmet eszközölt ki a bebörtönzött Luther-hívőknek, de Pozsonyban szó nélkül tűrte, hogy a más hitűeket elégessék, a Dunába dobják. Hogy miért? A királynét vajmi kevéssé érdekli, hogy áldozáskor bort is ihassanak a hívek, úgy, ahogyan az a német fráter óhajtja. Ő csupán György brandenburgi gróf kedvéért járta ki a kegyelmet, mert a lutheri hit a Brandenburginál, a Brandenburgi pedig Mária őfelségénél nagy kegyben állott.

- Ferenc! - csattant fel Perényiné megbotránkozottan.

- Már megengedje, Dorica, ez az igazság. De a Brandenburgi kiesett a királyné kegyéből; helyét Oláh Miklós foglalta el. Okos ifjú, művelt pap, szép legény; a királyné feltétlenül bízik benne, s hallgat reá. Miklós püspök szeretne lenni, ezért, hogy érdemeket szerezzen, eltávolította Máriát az újhitűektől.

Sértődött komolysággal felelt a palatina:

- Kegyelmed az erény romlásáról beszél, bán uram, aztán ekként rágalmazza a szerencsétlen özvegy királynét.

- Pardon, grácia, nagyasszony. Gonosz nyelvű, megrögzött szószátyár vagyok. Ámbár most nem tereferélni jöttem én.

- Hanem?

A bán felállt, ünnepélyesen meghajolt a nagyasszony felé.

- Nem szaporítom a szót. Barátom, nemes és vitézlő Nádasdy Tamás királyi titoknok nevében tisztelettel megkérem nagyságodtól néhai jóbarátom, Kanizsai László leányának, Orsolyának kezét. - Dorottya tiltakozón felemelte karját, de Batthyány folytatta: - Gyámtársaim már beleegyezésüket adták, helyesli a frigyet Ferdinánd őfelsége is. Mária királyné pedig maga gondoskodott el jegyző gyűrűről, és kincstárából ezt küldi a menyasszonynak.

Elővonta a faragott dobozt, kinyitotta, és Dorottya elé tette.

Perényi özvegye kiemelte a gyűrűt, és összevont szemhéja alól megbámulta a jókora nagyságú hegyes gyémántokat meg a termésrubinokat. Érthetetlen szavakat rebegett Mária királyné jóságáról, aztán letette a gyűrűt, hátradőlt:

- Az isten szerelmére, Feri, Orsolya húgom hatéves!

- Tudom - bólintott a bán. - És Tamás barátunk huszonnyolc. Jó néhány év türelem kívántatik tehát az arapártól. De gondolhatja, ha két felség és három zászlósúr kéri Orsika kezét, akkor annak a kacsónyújtásnak országos értéke van. Harcos férfiú, kemény jellem, honfierényű, királyhű magyar vezesse oltár elé a Nyugat-Dunántúl egyik legnagyobb jószágának örökösnőjét.

Élt a királyi udvarban Dorottya; tudta, hogy a főúri házasságok nem az égben, hanem a palotában köttetnek. A határszéli domíniumnak a királyi hatalom szempontjából való fontosságát nem kellett neki magyarázni. Hogy a legmagasabb helyen gondoskodnak unokahúga jövőjéről, ez csak büszkeséggel tölthet el minden Kanizsait. De aggasztó, elszomorító tényezője volt ennek az ügynek: Ferkó felépülésére Pozsonyban láthatólag nem számítanak. Neki azonban védenie kell Ferkó érdekeit.

- Elhunyt bátyám örököse - mondta - Ferenc öcsém leend.

Batthyány közbevágott:

- A mostani nehéz helyzetben egy beteg fiúcskára nem hagyhatjuk a Kanizsai-birtokot. Férfira van szüksége a családnak.

- Igaz - adta meg magát Dorottya. - A felségek és a zászlósurak minden kérése, így leánykérése is parancs. Értesítem Orsolyát, hogy milyen kitüntetés érte. Vacsoránál megtarthatjuk a kézfogót.

Fölkelt és távozott.

Batthyány szobájába ment. Előkészíttette díszruháját, és lepihent.

Dorottya elindult megkeresni Orsikát, és mihelyt kilépett az ajtón, könnyet facsart szeméből az emlékezés, hogyan jött érte annak idején, harminc évvel ezelőtt édesanyja a kanizsai kiskertbe, hogy tudassa vele: Geréb nádor feleségül kéri. Valpói szörnyű öt esztendejére gondolt, és elszorult a szíve Orsikáért. Meg se kérdezte Batthyányt, milyen ember ez a Tamás. Délceg-e vagy nyomorék, iszákos bajkeverő vagy istenfélő hazafi? De hiszen mit számít mindez két felség és három nagyságos úr egybehangzó kívánsága esetén.

Orsika a szobájában volt. Egy nagy batyuból faragott játékait szedte elő, amelyeket Teréz nyanya csempészett Sárvárra, és a téglapadlaton állította össze betlehemjét. Riadtság villant az arcán, amikor nagynénjét meglátta, nagy szidásra készült fel.

- Karácsony elmúlt, de... - kezdte a mentegetést.

- Más ünnep jön, Orsikám - szólt Dorica. - Arra készülj.

Orsika felállt térdepléséből. Nénjére függesztette nagy, barna szemét, amely vékony, kissé megtört vonalú szemöldöke alól nyugtalanul, de tiszta fénnyel kémlelt a magasba.

- Isten adja nekünk ezt az ünnepet is? - kérdezte.

- Ezt az ünnepet a király ajándékozza, elsősorban neked, gyermekem... - Dorottya mindig zengedező hangja a szokottnál is ünnepélyesebben kongott. - Ma este jegyese leszel Nádasdy Tamásnak, a király választottjának!

Orsika eltátotta a száját. Látta magát fehér ruhában, hosszú fátyollal. Szinyóre beszélte neki, hogy Ferrarában a kislányok fehérben, fejükön mirtuszkoszorúval mennek a templomba első áldozásra - akárcsak a házasulandók -, Jézussal való eljegyzésre. Szinyóre azonban nagy városról beszélt, óriási templomokról, felvonuló gyerekek hosszú kígyójáról. Ő egyetlen gyerek a várban, beteg fivérét nem számíthatja... És csak kicsiny kápolnájuk van, kevés ember fér be... Mit jelent az, hogy a király ajándékozza az ünnepet? A király is ott lesz? Fehér szakállú, hatalmas király, fején koronával, lábánál a megszelídített sárkánnyal?...

Orsolya zavartan derűs, nagyon gyermeki mosolya megindította Dorottyát. Fogalma sem volt róla, mit és hogyan kell közölnie egy hatéves gyermekkel az eljegyzéséről és az elkövetkezendő házasságáról. Ő maga annak idején tizenhét éves volt, és nem tudott semmit. Ezt az ügyet nem bízhatja a vénasszonyra. Összeszedte magát, és legfennköltebb hangsúlyozással szólt:

- Orsolya, készülj fel! Nagy tisztesség egész családunknak, hogy a királyné asszony kéreti meg a kezedet Nádasdy számára.

- Ki az a Nádasdy? - kérdezte Orsika. - Itt van?..... Ide jön, és együtt fogunk játszani?

- Nádasdy nem gyermek, hanem vitéz katona. Nincs itt, hanem követét küldte el hozzád, illetve hozzám, kisasszonylátásra. Főrangú emberek házassága országos ügy, te főrangú gyermek vagy, a te életed kapcsolatairól a király és a zászlósurak, a te gyámjaid gondoskodnak.

Orsolya most már tökéletesen nem értett semmit. Félszegen, merev arccal meredt nagynénjére, és próbálta beilleszteni annak szavait az ő mesevilágába, de kis agya egyszerűen megdermedt.

Dorottya leült, magához vonta a gyermeket, és magyarázni kezdte, mit ért ő készületeken. Keresnek számára az alkalomhoz illő ruhát, ünnepélyes vacsora lesz, annak során ajándékokat kap és ad, kezet fog a kérővel, letérdelve fogadja az atya áldását.

- És aztán?

Aztán a vendég elmegy, elviszi a te ajándékodat a vőlegényednek. A ruhákat visszatesszük a szuszékba, és te megtanulsz vívni, de fonni-szőni is, és várod, hogy egy napon eljöjjön a vőlegényed. Akkor ő fogja ujjadra húzni a gyűrűt. A királyné gyűrűjét addig ékszeresdobozomban tartom, te pedig hímes kendőre fűzött gyűrűt küldesz Tamásnak. Aranygyűrű lesz az is, metszett topázba vésett Kanizsai-címerrel.

Orsika ebbe valósággal belekábult, de örült a nagyosdi játéknak. Dorottya ez este is kitartott fekete viselete mellett, csak néhány ezüstvirág díszlett előkötős szoknyáján, s a fűzős vállruhából fekete hímzéses fehér ujjas buggyant ki. Fekete főkötőjén fekete gyöngyök csillámlottak.

Orsikára földig érő rózsaszín selyemruhát adtak, amelyen alul kék-sárga virágkoszorú futott körbe. Nyakába piros kalárist akasztottak, fejére gyöngyös pártát illesztettek.

Fényes, tündöklő díszruhában várta őket a kérő az előházban, karddal az oldalán. Könnyedén térdet hajtott a hölgyek előtt, Orsika - úgy, ahogyan tanították - előrenyújtotta kezét, Batthyány jobbja hegyével éppen csak megérintette a menyasszony ujjait; ezzel megtörtént a kézfogó. Tamás papnak nem volt díszruhája; oldalt állott kihízott, pecsétes köntösében, és áhítatos mosollyal nézte a jelenetet.

Az asztalnok jelentette, hogy kész a vacsora. Bementek a palotába: legelöl a nagyasszony, utána Orsolya, aztán Batthyány és leghátul a pap.

Leültek, az asztalfőn Dorottya, kétoldalt, egymással szemközt Orsolya és Ferenc, aki Tamást képviselte. Az asztalnok sorra beadta nekik az ezüsttányért, azon az asztalkendővel letakart cipócskát. Az első étekhordó letette az asztal közepére a letakart, ezüstfedeles tálat. Kés fokával puhított, rostélyon fonnyasztott, végül szalonnával sütött tehénhús volt az első fogás, szeletelt sárgarépával és mandulás tormával.

A pohárnok megtöltötte borral a serlegeket, két nagyobb ezüstpoharat a férfiaknak, jóval kisebb kelyhecskét a nőknek.

A pap rövid áldást mondott, azután mindenki maga vett a tálból, ezúttal Orsika is, életében először. Aranygombos ezüstvilla és agancsnyelű vadászkés volt minden teríték mellett, de Batthyány elé saját inasa adta be aranyos markolatú, széles pengéjű evőkését.

Csak néhány falatot ettek, s az ajtóban már megjelent a második étekhordó a még nagyobb ezüsttállal, amelynek fedele alatt szalonnás almával és borssal töltött, egyben sütött lúd domborodott.

S ott állt már a harmadik szolga is a hozzá való mártásokkal: füles csészében fenyőmag, sáfrány és gyömbér ecetes keverékéből készült kukreit-tel, kerek tálon nádmézzel sűrűre főzött borsó.

Őfelsége a király egészségére éppen csak kortyintottak a pohárból az első fogás előtt. Azután Dorottya mondott istenhozottat a bánra, ő pedig felköszöntötte a nagyságos palatinát és az „aranyos ifjúságú" menyasszonykát. Orsika átadta a kendőre fűzött gyűrűt Ferencnek.

A násznagy most már elérkezettnek látta az időt arra, hogy a vőlegényt szavakkal bemutassa. Leírta arányos termetét, rokonszenves orcáját, délceg járását. Elmondta róla, hogy kitűnő vívó, biztos kezű vadász, pompás lovas, világlátott és kiművelt ember; fürge eszét a király is szívesen veszi szolgálatába. Most nem jöhetett el, mert a Magyaróvárra rendelt hadhoz kell mennie. Vezére lesz egy lovasosztagnak, ugyanolyan rangban, mint Katzianer horvát kapitány. Főparancsnoka Kazimir brandenburgi őrgróf. Nyolcezer főnyi lesz a sereg, csupa válogatott katona; Itáliából jönnek, ahol végigküzdötték a császár hadjáratát, és részt vettek Róma elfoglalásában is. Ha a sereg megjön, hamarosan elindul Buda ellen.

Perényi nádor özvegye Buda régi fényéről emlékezett, s reményét fejezte ki, hogy Habsburg Ferdinánd alatt a főváros még fényesebben fog ragyogni, mint a Jagelló királyok idejében. Elmondott egyet s mást - Orsika felé fordulva -, milyen ünnepségek voltak Budán az ő férjének nádorsága idején, s megkérdezte Batthyányt:

- Nádasdy ugye az udvar belső köréhez fog tartozni?

Az igenlő válaszra hangsúlyozottan közölte: nagyon boldog, hogy amikor annyi becstelen áruló garázdálkodik az országban, akkor olyan férfiú kerül a Kanizsai családba, akinek királyhűsége minden viszontagságot kiállt. Megmondja őszintén Batthyánynak: sohasem tűrne meg a családban olyan embert, aki a gyilkos Zápolyával cimborál.

A két férfi jócskán fogyasztott a Ság-hegy tüzes borából, Dorottya és Orsika időnként csak éppen ajkukhoz emelték a kelyhet. Orsika - úgy, ahogyan gyermekhez illő - nem szólt bele a társalgásba, de figyelt minden szóra, s a Szinyóréval folytatott csacska, de mulatságos fecsegésekre gondolva, bizonyos megilletődöttséggel volt részese a „nagyok" együttlétének. Érdekesnek találta, hogy a kezdetben oly feszes kijelentésekből miként kerekedett fesztelen eszmecsere, és nagy izgalom fogta el, amikor egyszerre csak Tamás atya engedélyt kért az úrnőtől, hogy Márk hegedős bemutathasson egy versezetet.

Dorothea nyugtalanul kérdezte:

- Nem kell-e tartanunk attól, hogy egy ilyen kóbor népfi illetlenül viselkedik?

A pap azonban megnyugtatta, hogy ő meghallgatta és kioktatta a vándort.

Maga Tamás vezette be Márkot, aki tépett köntöse helyett a Kanizsai cselédek térdig érő skarlát kabátját viselte. Maga elé tartva hozta hosszú nyakú, kis hasú hangszerét, mélyen meghajolt, térdet hajtott, s az asztaltól tisztes távolban kiegyenesedve, harsány hangon így szólt:

- Kegyes engedelmükkel elmondanám a mohácsi csatamezőn oldalamon elesett Andorás de Vásárhely vitéz énekét Szűz Mária őnagyságáról.

Visszalépett, kihúzta magát, fejét hátravetette, és szépen zengetve, a szünetek előtt az utolsó előtti szótagot kissé magasabbra emelve, így énekelt:

Angyaloknak nagyságos asszonya,

Úr Jézusnak boldogságos anyja,

Mennyországnak szépséges ajtója,

Paradicsomnak vagy széles kapuja.

Siralmas nekönk mi életünk

És minekönk mi sok vétkezetünk,

Rettenetes nekönk vétkezetünk,

Ha te nem léssz nekünk mi nagy

segedelmünk.

Halottaknak megszabadítója,

Törököknek megnyomorítója,

Kerályoknak jó tanácsadója,

Magyaroknak megótalmazója.

Ezt szerzék Pestnek városában,

Ugyanott Szent Péter utcájában,

Krisztus után elmúlt időben,

Ezerötszáz és nyolc esztendőben.

Ismét meghajolt. Tamás pap székével együtt a dalnok felé fordult:

- Vitéz volt-e vagy pap, aki írta?

- Vitéz pap volt, cseribarát; csuhája derekára kötötte kardját, derekasan aprította a pogányokat, de egy lovas gerelye a torkába fúródott, és ottmaradt.

Megilletődött csönd után Dorottya halkan szólt:

- Elmehetsz.

Batthyány tarsolyába nyúlt, és egy aranyat vetett a vándornak. Az elkapta, és kihátrált.

Késő este tértek nyugovóra. Batthyány kérte, hogy másnap délelőtt megtekinthesse, mit végeztek olasz mesterei a sárvári várban. Először a várfalakat nézte meg, és úgy találta, hogy a kaputól balra egy erős bástyát kellene építeni. Azután a palatinához ment, és szívesen hallgatta annak dicsérő szavait a végzett munkáról. Elnevette magát, amikor a nagy költségeket hozta szóba.

- Csekélység az egész - magyarázta -, régi anyagokból olcsó munkások csinálták; bőven telik ilyesmire a Kanizsai-domínium tetemes jövedelméből. Wathay is igen jól gazdálkodott a sárvári haszonnal. Jó gazda Wathay, de várkapitánynak már kissé öreg... - Némi gondolkodás után folytatta: - Ha megengedi nagyságod, Tamással egyetemben kiszemelünk egy fiatal és mégis értő tisztet, aki átvegye tőle nagyságtok tökéletes védelmének feladatát. Bizonytalan időket élünk...

Dorothea köszönte a gondoskodást; hozzáfűzte, hogy ha ifjú várkapitányt keresnek, szerezzenek neki egy fiatal várkáplánt is, mert a derék öreg Tamás már nehezen bírja a teendőket.

Ferenc megígérte ezt is, aztán bementek Orsikához. Batthyány ott elégedetlenül nézett körül. Dorottya a rendetlenség miatt pironkodott, de azt a bán észre sem vette, ő a sima fehér falat találta egyhangúnak. Valami díszítés illenék rá. Dorottya érzéketlenül csavargatta fejét, meglepetésre Orsika szólalt meg:

- Az lenne szép, Feri bácsi, ha piros nyuszik és kék őzikék táncolnának a fehér falon.

- Kék és piros madár, sárga virág még szebb lenne, te kis ara, ugyebár? - örvendezett Batthyány. - Ha a palatina megengedi... - Nem kapott választ. - No majd szót értek a pingáló-mesterrel.

Korán ebédeltek, s a bán legénysége már nyergelt az udvaron. Dorottya sajnálkozott, hogy Ferenc máris elmegy, és sokszor megköszönt neki mindent. Ő meg elmagyarázta: ama csata óta olyan sok és olyan sokféle dolga van, hogy sehol sincs maradása hosszabb ideig.

- Horvátországban szerfölött sok a bonyodalom Frangepán és Jurisics miatt, mégis Linzbe kellett sietnem a királyhoz, onnan Pozsonyba a királynéhoz. Egyre többen gyűlnek Zápolya köré, és a körmére kellene ütni Cserni Jovannak!... Hogy az kicsoda? Egy Mohácsról megfutott rác zsoldos, akinek testén, a fejétől a talpáig fekete csík húzódik, innen a neve. Rabló sereget gyűjtött magának, Zápolya előbb szolgálatába fogadta, majd amikor a „Fekete" fosztogatni kezdte a birtokait, Perényit küldte haddal ellene, de Péter vereséget szenvedett...

- Imre fiával elbánt egy rablóvezér! - sóhajtott föl kétségbeesetten Perényiné. - Így jár, aki megtagadja apja emlékét, és átáll a tóthoz. Sohasem fogom neki megbocsátani, hogy lepaktált Jankula vajdával.

- Forgandó, nehéz időket élünk - bólogatott Batthyány. - Azt a rablót egyébiránt a dicső Ferdinánd király szívesen fogadná szolgálatába.

- A király egy rablót?! - kiáltotta rémülten a palatina.

- Nézze, nagyságod - magyarázta sunyi képpel a bán -, hát nem jobb-e Ferdinándnak, ha rác rablók vére árán szabadul meg az ellenkirálytól, minthogyha drága pénzen tartott német zsoldosait kell feláldoznia? S a berzenkedő magyar uraknak Mária királyné azt mondja: „Ha nem akartok Jovannal szövetséget, miért nem veritek ki ti magatok Zápolyát?" Furcsa világ, fonák erkölcs ez. János ódzkodik a rablótól, és bevallom, én se vállalnám őt vezértársamnak.

- Most hová indul, Feri? - kérdezte Dorottya a nyeregbe szálló bántól.

- Haza Németújvárra... Igencsak rég nem jártam már ott.

Dorottya és Orsika a legfelső ablakból kendőt lobogtattak a távozó után.

Amikor lejöttek, a lépcsőházban Wathay várnagy állongott. Aggodalmas arccal megkérdezte a várúrnőtől:

- Nem azt mondta a nagyságos bán, hogy hazamegy Újvárra? Igen? Jól hallottam. De a csapatával kelet felé lovagolt el.

- Csak tudja a hazavezető utat - vélte Dorothea.

- Afelől bizonyos vagyok én is - bólintott Wathay -, ámde amerre mentek, az az út Budára vezet! És egyik lovásza az éjjel azt mondta az igricnek, hogy irányuk innen Buda lészen.

- Buda? Hiszen ott Zápolya az úr! - szisszent föl a palatina. - Legalábbis most még... No de nem sokáig!...

Elgondolkozva fordult be a szobájába.

Riasztó gondolatai támadtak. Fura hangsúllyal beszélt Batthyány az átfordulásokról!... És panaszkodott, hogy a Habsburgok csak ígérnek... Tettekkel és egyebekkel adósok maradnak. Ezért néhányan már átpártoltak a bőkezű Zápolyához, aki nemcsak ígér... És hogy ő nem akar együtt harcolni a fekete képű rác rablóval!... Úristen! Átállni készül ő is? Nem, Batthyány nem lehet köpönyegforgató... De ha mégis? S a derék és megbízható Wathay helyére hátha ideküld egy Zápolya-párti katonát kapitánynak, bizonyára nem minden kíséret nélkül?... Hátha ez a Nádasdy sem egészen hű a királyhoz? És átjátsszák a várat Zápolya kezére?

Jóságos Isten! Mit tett?! Rettenetes a felelőssége.

Hívatta Wathayt.

- Feri bátya! Azt a bástyát sürgősen meg kell csináltatni. És erősíttesse meg a falakat, ahol gyöngék. A Gyöngyös zsilipjét hozassa rendbe, hogy ne száradjon ki a várárok. Lisztet kell gyűjtenünk. Nehéz idők jöhetnek.

- Meglesz minden, nagyságos palatina.

3.

Négyszáz nemes lóháton fogadta a Lajtánál Ferdinánd királyt, amikor a prágai koronázás után végre magyar földre lépett.

A négyszáz úr közt volt Nádasdy Tamás, hátul, majdnem észrevétlenül.

Hiába várta, hogy a király észrevegye, hiába leste, hogy az utolsó percben mégis megérkezzék barátja, Batthyány Feri, beszámoljon neki a sárvári gyűrűzésről, és jelenlétével megcáfolja a Pozsonyban napok óta makacsul terjedő hírt. Azt rebesgették, hogy mivel Batthyány nem kapta meg hatezer aranyát Ferdinándtól, elment Budára, átállt Zápolyához. Már régóta szóbeszéd tárgya, hogy Batthyány mindenhová elígérkezik, de sehová sem szegődik el. Óvatos ember, nem adja olcsón magát, és lehet, hogy végül Budán sem fog megjelenni, amiként távol maradt a fehérvári koronázásról és a pozsonyi királyválasztásról is.

Szalaházi püspök-kancellár köszöntötte a királyt a nádor helyett, aki köszvénye miatt képtelen volt lóra ülni. Bornemissza utolsó óráit élte a pozsonyi várban. Beszélték: megeskette helyettesét, Szalait, hogy nem adja át a várat Ferdinándnak.

A király serege nem is kelt át a Dunán, a háromezer főnyi lovasság Magyaróvárra indult, a nyolcezer gyalogos Hainburgnál ütött tábort. Ilyen fényes sereg nem járt erre Mátyás halála óta. A pompás egyenruhájú, ragyogó fegyverzetű, jól táplált landsknechtek nyomában végtelenül sok csikorgó szekeret vontattak a fényes szőrű ökrök. Sikerről és gazdagságról árulkodott itt minden, tisztek és legények teli szájjal beszélték, milyen fejedelmi zsákmány jutott mindenkinek a rohammal elfoglalt Rómában. A keresztény világ fővárosának kifosztására és feldúlására roppant sereg kelt, a magyaroknak fikarcnyi segítség sem jutott a pogány török ellenében...

Nádasdyval a kancellár közölte a király rendelkezését, hogy Magyaróvárott jelentkezzék Mansfeld grófnál, a lovasság főparancsnokánál. A gróf barátságosan fogadta. Közölte vele, hogy háromszáz lovast kap, a csapat fele magyar, fele német. Ők a Buda ellen vonuló sereg előhada. Őfelsége kívánsága az, hogy magyar harcosok foglalják el számára a magyar városokat. Ám a Nádasdy parancsnoksága alá adott embereknek csak egyharmada volt magyar, a többi Rómából jött német. Mansfeld kérte Nádasdyt, tartson szigorú rendet: Itália idegen földjén szabad rablást engedtek a katonáknak, de a király zsoldosai nem nyúlhatnak a király magyar alattvalóinak vagyonához.

Néhány nap múltán híre jött, hogy elmarad a hadjárat. Cserni Jovannak, az Alföld hírhedt martalócának seregét Czibak Imre nagyváradi püspök tönkreverte, s a menekülő fővezért a szegedi polgárok agyonlőtték. A haditanácsot nyugtalanította a szövetséges Jovan seregének pusztulása. Ha Zápolyának nem kell tartani attól, hogy a „Fekete" hátba támadja, akkor minden erejét Ferdinánd ellen küldheti. Kemény harc lesz, és nem királyi díszmenet; ennek Ferdinándot nem szabad kitenni. A király más véleményen volt: sikert ígér minden jel, nem szabad késlekedni.

Hogy mi a kedvező jel, arról sokat jelentő kacsintásokkal, szájuk elé emelt tenyér mögött sugdolóztak a magyar urak. Ma reggel érkezett Bécsből futár a jó hírrel: Anna királyné, néhai Jagelló Ulászló lánya az este egészséges fiúgyermeknek, trónörökösn++++++ek adott életet. Július volt; az „értők" kilenc hónapot számoltak visszafelé ujjaikon, aztán kimondták:

- 1526. október!

Nem lehet véletlen, hogy a házassági ügyekben oly páratlanul leleményes Habsburg-család Ferdinándja ekkor „teljesítette" az öt évvel korábban, az akkori magyar király nővérével kötött házasságát, amikor már egészen bizonyossá vált, hogy II. Lajos meghalt, nővérének férjére száll Magyarország és angyali koronája. - Az elővéd parancsot kapott, hogy foglalja el Győrt, és készítse elő Ferdinánd király bevonulását. Tamásunk addigi élete legboldogabb napjának érezte, amikor deli csapata élén megindult Győr felé. A királyi újszülött, a későbbi Miksa császár, valóban üdvöskének bizonyult; alighogy felbukkantak a látóhatáron a győri székesegyház tornyai, előttük termett a város és a vár küldöttsége fehér zászlóval és a kulcsokkal: örömmel várják a törvényes királyt.

Nádasdy katonáit virággal, kendőlengetéssel köszöntötték a városban. Mialatt készülődtek a király fogadására és a csapatok elszállásolására, jelentették a parancsnoknak, hogy valamelyik német bement egy polgárházba, s a szívélyes üdvözlések ellenére aranyat és ékszereket követelt, majd szorongatni kezdte a házaspár fiatal leánykáját. Amikor az apa erélyesen tiltakozott, a zsoldos kardot rántott. A nagy kiáltozásra sokaság vette körül a házat, más katonák is odacsődültek, nagy csetepaté készült.

Nádasdy odavágtatott, lefegyvereztette a garázda németet, kihallgatta a megtámadott lányt, megnézte az apa sebét, aztán nyomban meghozta ítéletét: a harácsolót ott a helyszínen fel kell akasztani.

Traubinger Kristóf, a német lovasok tisztje tiltakozott: hiszen nem történt semmi - de Nádasdy nem engedett, hivatkozott a fővezér utasítására, a király kívánságára. Ha az első esetben elmarad a megtorlás, akkor senki sem bírhat majd a kapzsi zsoldosokkal. A garázda katonát felhúzták az első fára, a csöndre intett Traubinger átkozódva elvonult, és bosszút esküdött a parancsnok fejére. A kivégzett landsknecht teteme még ott lógott a fán, amikor a fősereggel bevonult Győrbe a király.

Nádasdy azt hitte, nagyobb ügy lesz a kivégzésből. De csak az történt, hogy Mansfeld gróf figyelmeztette: a német zsoldosok sok pénzébe kerülnek a királynak, életük sokkal becsesebb, semhogy csak így kurtán kivégezzék őket. Nádasdy nem vitatkozott, fegyelmezetten hallgatta.

Néhány napi pihenő után folytatták az előnyomulást. A komáromi vár nem nyitotta meg kapuit. Nádasdy odasürgette az első ágyús csapatot, és lövetni kezdte a falakat. Tízet sem lőttek, kidugták a kapu fölé a fehér zászlót. A német lovasok káromkodtak: nagyon vágyakoztak utcai harcra, amelynek során feltűnés nélkül ki lehet fosztani egy-két házat. A magyar főtisztek azonban örültek: úgy látszik, nem lesz belháború.

Hamarosan Tatán voltak. Ez a vár is megadta magát. Miközben az őrségváltás folyt, egy fejkendős asszony somfordált a vezérhez: jöjjön vele, de egyes-egyedül. Hová? Kihez? Azt üzeni az illető: régi jóbarát. Gyanús dolog. Kelepcébe csalják a bosszúért lihegő németek? Becsalják valahová, és megölik? Nádasdy bízott szerencséjében, és követte a nőt a vár széli sikátorból nyíló kis udvarra. Ott kinyílt egy deszkaajtó:

- Tamás, én vagyok - szólt ki valaki a homályos kutricából. Nádasdy megismerte Batthyány hangját.

- Hogy kerülsz ide, Feri?

Kinyúlt egy kéz, behúzta a sötétbe.

A bán azzal kezdte, őszintén elmond mindent. Nem kapta meg a járandóságát Ferdinándtól, szélnek kellett eresztenie szép dandárját. Elvesztette bizalmát Ferdinándban. Félt, hogy mindenkit csak hiteget, nem tesz semmit, nem fog elindulni Buda ellen. A Habsburg-hatalom üdvös lenne, de még fontosabb, hogy ne szakadjon ketté az ország. Ha Ferdinánd nem hoz áldozatot a magyar koronáért, akkor legyen inkább Zápolya a király, csak az ország legyen egységes. Különben megszállja a török, a félelmetes barbár ellenség, amely mindig jóakarat leple alá rejti ármányos szándékait. Sárvárról tehát Budára lovagolt...

- Az én jegyváltásomról? - kiáltott fel Tamás.

- Elgyűrűztem neked a lányt, elhoztam a kendős gyűrűt - felelte Ferenc. - Odaadom mindjárt, de előbb hallgasd végig az én dolgomat.

Nádasdyt is jobban érdekelte most Batthyány kacskaringós útja, mint a sosem látott gyermek aráról elmondandó elbeszélés. Budán Batthyányt nagy gaudiummal fogadták, azonnal János király elé vezették. Akkor érkezett meg a híre Jovan halálának. Zápolya a nagy örömre óriási vacsorát csapott a királyi palotában. Az őrség számára a belső udvaron, a romokban heverő díszkút körül szabad tűz fölött ökröt sütöttek, hordókat vertek csapra. A király vendégeinek az aranyos márványtermekben terítettek. A felszolgálás késett, addig iddogáltak. Zápolya maga mellé hívta Batthyányt, rögtön odaígérte neki egyik zempléni várát hat faluval, majd fölajánlotta a főkapitányi tisztséget.

Végre megjelentek az étekfogók, legelöl ketten hoztak egy letakart saroglyát, előttük peckesen lépdelt egy kék polgári ruhás férfi. Meghajolt az asztalfőn ülő király előtt, s jelentette, hogy egy jól irányzott puskalövéssel leterítette a „fekete cárt", aztán polgártársai agyonverték.

- Íme, a bizonyság, uram, királyom...

Leemelte a terítőt a saroglyáról. Nagy rézedény közepén borzas, mocskos fej éktelenkedett. Egyik szeme kifolyt, s annak véres maradékai rászáradtak a borostás, sebhelyes, bibircsókos arcra. Alvadt vértől barnállott hosszú, borzas bajusza. Bal halántékától széles fekete csík vonult bőrén az álláig, erről a jegyről nevezték röviden Feketének.

Zápolya intett, hogy tegyék a tálat elébe az asztal közepére. Az átható bűztől ekkor már többen fintorogtak. Ám a király megtöltette serlegét borral, aztán a tőle nem messze ülő Perényi Péterhez fordult.

- Ez elől a mocskos disznó elől futott meg kegyelmed? - kiáltotta metsző asszonyhangján. - Most igyunk arra, aki legyőzte! - A kék ruhás emberhez fordult. - Vida Sebestyén uram, mondd meg a szegedieknek, hogy nem fogok megfeledkezni róluk. Igyunk, urak! - Egy hajtásra végzett a borral, s a serleget a véres fejhez csapta.

A megsértett Perényi Péter nem ivott, piruló arccal markolta kupáját. Nagy koppanással felborult egy szék: Czibak Imre váradi püspök, Cserni Jovan legyőzője fölállt, megfordult, és gyors léptekkel távozott.

János király harsányan kacagott.

- Szent igaz, nem jámbor püspöknek való látvány! - Czibak meg se hallotta, eltűnt az ajtó mögött. - Kár, hogy elment - nevetett a király kissé már kapatosan -, mert főpapokhoz illő lesz a vacsora, Várday érsek tiszteletére... Kázmér mester! - A háttérből előlépett a főszakács. - Sorold el az étrendet. Kázmér főszakács meghajolt, és elharsogta: - Vadkan citromos mártással. Bocskoros leves. Töltött káposzta kolbásszal. Füstölt disznónyelv. Disznóvelővel töltött bundás cipó. Sertésvagdalékos pite.

Az erősödő morgás részint a dús étrendnek szólt, részint abból eredt, hogy mindenki tudta: a kákabélű érsek sohasem eszik disznóhúst, mert valamilyen fertőzéstől fél.

- Eminenciád tiszteletére - intett gúnyos hódolattal a király az érsek felé.

Várday arca rángatózott az indulattól. Mérgében alig talált szavakat.

- Ha tudtam volna... - mormogta -, nem jövök el. Én... én nem járok disznótorra.

Ez eléggé sértőn hangzott. Zápolya élesen visszavágott:

- Érsekséged talán török lett, hogy nem eszik disznóhúst?!

- Nem! - Várday felállt. - Nem lettem török. De úgy látom, felséged igazi tót, hogy ennyire kedveli a sertést! - Köszönés nélkül kifelé indult.

Zápolya ököllel csapott az asztalra.

- A főpapok mind Ferdinándhoz húznak! Majd teszek róla, hogy csak megbízható emberek jussanak javadalomhoz!

Batthyány azzal folytatta, hogy a látottak, hallottak miatt igencsak kiábrándult Zápolyából.

- Hát még ha tudtad volna - jegyezte meg Nádasdy -, hogy Ferdinánd közben mégiscsak elindult.

- S hogy milyen erős sereggel! Hamarosan megtudtuk. Aztán híre jött annak is, hogy nagyon keményen elbántok mindenkivel, aki Zápolya mellé állt. Akasztott emberek jelzik az utatokat.

- Fegyelmet tartunk - mondta Nádasdy. - Mit tehetsz az érdekemben? – kérdezte Batthyány. - Kaphatok kegyelmet?

Nádasdy elmagyarázta: nem könnyű a helyzet, ő most aligha beszélhetne a királlyal. Ferenc menjen vissza Budára, és mihelyt Zápolya eltakarodott onnan...

- Hiszen már elfutott - vágott közbe Batthyány. És folytatta kalandos történetét.

Három vagy négy napig folyt a tokaji Zápolya-szőlőkből hozott bor a hordókból, aztán jött a nagy kijózanodás, amikor híre érkezett, hogy Ferdinánd bevette Győrt, és kegyetlen megtorlást alkalmazott. Várday érsek azonnal hazament Esztergomba. Mindenki tudja, hogy át fogja adni a várat Ferdinándnak. Könnyű neki átállnia, egy áruló érseket mindenhol szívesen fogadnak. Aztán elment Török Bálint Szigetvárra. Podmaniczky püspök is egyszerre nagyon fontosnak találta, hogy székhelyén, Nyitrán tartózkodjék. Zápolya összeszedte a maradék dandárokat, háromezer emberét áthajózta a pesti oldalra, és ő maga is készült.

- Engem is hívott - fejezte be Batthyány -, de nem volt kedvem Kati királyt követni. Otthagytam kéttucatnyi lovasomat, és eléd jöttem. Megadjam magamat kegyelemre?

Nádasdy vigasztalta barátját. Ferdinánd joggal nyugtalan Frangepán horvátországi szervezkedése miatt, a törvényes bánt bizonyára szívesen fölhasználná ellene. Várniuk kell, amíg Szalaházi és Thurzó megérkezik, akkor együttes erővel rendbe hozzák Battyhány dolgát. Összeölelkeztek, sok szerencsét kívántak egymásnak.

Diadalút volt a hadjárat. Esztergom valóban meghódolt, Visegrádot Nádasdy egyetlen rohammal bevette. A király néhány napig ott mulatott, ezalatt Nádasdy bevonult Budára.

A fölperzselt városban alig lakott valaki; a német polgárok még nem tértek vissza, a kevés ott maradt magyar ijedten lapult. A bevonulás másnapján Tamásunkhoz beállított apja, Nádasdy Ferenc. Mátyás király egykori vitéze már hetvenedik éve felé járt, dús haja és tömött szakálla hófehér volt, de sudár alakján nem fogtak az évtizedek, és olyan ruganyosan mozgott, mintha jól sodort drótból fonták volna örök katonává. Egy évvel ezelőtt a török közeledtére elvonult Nógrádba, Zápolya futásának hírére jött elő, s mérhetetlenül örült, amikor megtudta, hogy fia foglalta vissza Budát.

Mivel nem volt városi tanács, amely a kulcsokat átadhatta volna a királynak, Nádasdy fogadta az uralkodót Óbudán, és kísérte Mátyás palotájába. Ott már úgy-ahogy rendet csináltatott, de a budai polgárváros siralmas romhalmaz volt. Nem akadt egyetlen ép tető, a megmaradt házak füstös falai közt törmelék és szemét borította az utcákat. A királlyal megjött Szalaházi és Thurzó, Visegrádon csatlakozott hozzájuk Perényi Péter, akinek gráciát sem kellett kérnie, mert koronaőri minőségében elhozta magával az angyali koronát. A bevonulók közt volt Podmaniczky püspök is, és elhatározták, hogy ő tegye a koronát Ferdinánd fejére, ha már Zápolyát is megkoronázta. A diadal és az alakuló nemzeti egység a megbocsátás bengáli tüzével ragyogta be az üszkös-romos várost.

A sereg zömével Salm elindult János király üldözésére. Perényit Erdélybe küldték, hogy fellázítsa Zápolya ellen, s a vajda most kapott címéhez a vajda országát is megszerezze. Néhány nap múlva várták a gyermekágyból éppen csak fölkelt Anna királyné bíbor hajóját, majd utána Mária királyné fekete dunai dereglyéjét. Azon jön Báthori nádor is, hogy részt vegyen a fehérvári koronázáson. S mivel súlyos köszvénye miatt lóra ülni már nem tud, a koronázó menet élén, hordszékben ülve fogja kezében tartani a koronát.

Nádasdy Tamásnak Budán kellett maradnia, ő lett a főváros kapitánya. Ezer dolga volt: őrség szervezése, falak és bástyák megerősítése, ágyúk felállítása, lőszer és élelem beszerzése. Sok tennivalója miatt nem is láthatta Mária királynét.

Batthyány kegyelmet kapott, és ezer embert, hogy verje ki Horvátországból a hűtlen Frangepánt. Mielőtt elindult volna, hosszan beszélgetett Tamással. Meghagyta neki, hogy mielőbb menjen el Sárvárra, és neki továbbította Dorottya nagyasszony kérését: vigyen leendő otthonába új várkapitányt és fiatal papot. Jól válassza meg őket. Olyan emberek legyenek, akik szívvel-lélekkel védik Sárvárt, a Nádasdy-várat.

- Nádasdy-vár? - ismételte meg Tamás. Tetszett neki a szó.

- Jól vigyázz, hogy a hercegasszony fölébed ne kerekedjék - figyelmeztette Batthyány. - Dorottya derék fehérszemély, föltétlen híve a királynak, de régimódi matróna, nem érti meg, hogy manapság nem mindig a legrövidebb út az egyenes. Nem képes felfogni, hogy ilyen válságos időkben itt még sokféle fordulat, ármány, kelepce esedékes. Ki láthat mindent előre? Gondoskodjál arról, hogy Sárvár minden körülmények közt téged szolgáljon. Erős vár nélkül nem vagy ember...

Tamás megjegyezte: őt az eddigi diadalmenet meggyőzte, hogy az ország szilárdan Ferdinánd mögé áll.

- Csak az a kérdés - húzta föl szemöldökét huncutul Batthyány -, hogy vajon Ferdinánd meddig fog szilárdan állni az ország mellett... Neki Károly bátyja, a császár parancsol. Mit tudjuk mi, hogy mikor mire kell neki ez az ország? Egy szó, mint száz, erősen kell gyökeredznünk a helyünkön. Kössünk szövetséget mi ketten, pajtás. Ha az én Németújvárom és a te Sárvárod összetart, harmadiknak megnyered nagybátyádat, Török Bálintot az ő Szigetvárával, akkor ez a dunántúli hármas olyan hatalom lesz, amellyel számolnia kell nemcsak Ferdinándnak, hanem Zápolyának is.

- Zápolya? - Nádasdy nevetett. - Még meg se vertük, máris úgy szalad, hogy Salm nem képes utolérni.

- Nono, vigyázzunk! - figyelmeztette Batthyány. - Ha Zápolyát kiverik is az országból, még veszedelmes ember marad. Én jól ismerem. A hatalomért mindenre képes, szövetkezik akár az ördöggel is. A törökkel is! Az udvari papja, valamilyen György barát, megmutatta neki a Bibliában a textust, amely feljogosítja rá őt: „Aki veled jót tesz, az a felebarátod." És hozzád tette a csuhás: „Akkor is, ha pogány." Kancellár lesz György fráterből, meglásd!

Buda néhány napig nyüzsgő mozgalmasságban élt. Az ország minden részéből özönlöttek a királyválasztó urak, annyian, hogy a legtöbben sátorban aludtak, lenn a völgyben. Az északról jövők lengyeles ruhákat hordtak: bő bugyogót, kabátjukon sok prémet, lábukon hosszú szárú sarut. Csigákba göndörített hajuk a vállukat verdeste. A déliek virágos szövetű kaftánban jártak, amelyet széles öv és keskeny prém díszített. Fejükön rövid haj, lábukon szűk csizma. A szakállas főpapok mellén nagy kereszt, oldalán kard fityegett.

S jöttek haza a török elől elmenekült budaiak. Némelyek ökrök vontatta bivalybőr tetejű szekereken, mások csak kétkerekű laptikával.

A királyi család hintóinak nyomában, egymás porfellegét kergetve, nagy csapatokban vonultak el Fehérvárra a főrangúak. A polgárok maradtak. Az újjáépítés nehezen indult: nem volt se kő, se tégla, se aki rakná a falat. Nádasdy szerette volna, hogy a szertelenül egymás mellé dobált régi házak tömkelege helyébe új utcasorok épüljenek, formás terekkel, akárcsak Padovában vagy Bolognában, de erre most nincs lehetőség. Hamarjában előkerített gerendákkal toldozták-foldozták a régi épületeket, bódékkal torlaszolták el a girbegurba utcákat, s még zavarosabbá tették a török pusztítástól amúgy is eléktelenült várost. A főúri palotákat úgy kifosztották, hogy ablakkeretek sem maradtak.

De hogy a Fehérvárról visszatérő királyt mégis városias rendezettség jelei fogadják, Nádasdy fehér dunai kaviccsal szóratta föl a palota előterét, az udvarokban nagytakarítást rendeztetett, s a szobrok és kutak sérüléseit igyekezett láthatatlanná tétetni.

A Szent György téren rendkívüli vásár ütött tanyát. Ami a felgyújtott házak kirabolt berendezéséből megmaradt, az most nagyrészt piacra került; kaftánokkal és más török ruhadarabokkal együtt gyertyatartók, faragott dobozok, díszes kanalak és hasonlók közt akadt néhány népies jellegű használati tárgy is.

Nádasdy, akit királya a sikeres hadjáratért egy erszény arannyal jutalmazott, itt keresett valamit, amit lovas futárral elküldhetné Sárvárra. Orsolya számára egy föltámasztható, függönyös tükröt talált, amelynek széles barna fakeretét virágdíszes hullámvonal kanyargott, három oldalán ezzel az alig kivehető versikével:

Nézd, kit szemed lát ott,

ékes, deli, szép-e,

avagy szája tátott?

Dorottya nagyasszonyt egész kosárra való, kerek és hatszögletű ólomkeretbe foglalt színes üveg ablakszemmel kívánta meglepni.

Alig várta, hogy a király és kísérete visszatérjen a koronázás után; akkor engedélyt kért, hogy Sárvárott bemutassa magát arájának. A király megadta az engedélyt, távolléte idejére Traubinger Kristófot nevezte ki helyettesévé. Ferdinánd maga nem kívánt a romos Budán megtelepedni, és beköltözött az esztergomi várba. Tamás elküldte Sárvárra ajándékait, s levélben kérdezte meg, mikor mehetne tisztelgő látogatásra:

Fél esztendő sok idő. Különösen sok ez egy olyan évszázadban, amelyben egy erős birodalom belső bajok és külső nyomás következtében néhány év alatt darabokra reped szét. De az élet tele van ellentéttel. Hatalmas tölgyfa sorvadni kezd, levelei betegen összetekerednek, lehullanak, ágai megkopaszodnak, törzséről hosszú sávokban lehasad a kéreg - ugyanakkor a fa tövében egy kicsiny szár dugja ki fejét a földből, növekedni kezd, friss zöldjének csúcsán kemény képződmény jelenik meg, hirtelen szétbomlik, szirmokat, porzókat növeszt, és illatot áraszt. Kibomló emberpalánta körül is így kezd egyszerre csak testet ölteni a lélek ígérete.

Jelentős, rendkívül fontos időszak volt Kanizsai Orsika életében az a fél esztendő, amely a tél végétől kora őszig, a leánykéréstől az igazi kézfogóig eltelt. A hajadon hirtelen növekedésnek indult, keze esetlenül megnőtt, dereka azonban karcsúbb vonalat kapott, nyaka szép ívbe nemesedett, arca érettebb kifejezést öltött. Aki mindennap látta őt, nem vett észre semmit külsején, inkább elárulta a változást mozgásának komolyabbá válása, buzgalmának értelmessége. Mindennek több tényezője is volt.

Szinyóre nem várta meg, amíg a fagyott föld egészen fölenged, munkába vette a két patak összefolyásánál kastélykertnek kijelölt területet. Wathay két fiatal legényt adott neki segítségül, Kert Istvánt és Székely Lukácsot. Szüleiket veszítve kóboroltak mindketten, befogadták őket munkára a várba. István lett a gondozója a satnya veteményes ültetvénynek, ezért kapta a Kert nevet; Lukács ezermester székely szülők árvája volt, maga is ügyesen fúrt és faragott, javítgatott mindent, ami a kastélyban, az életes házban vagy a szekérszínben elromlott. Ők hárman ásták föl az első évre tervezett parcellát; egyenlő négyzetekre osztották, köztük utat hagytak, és árkot is húztak a fölásott rész közepén, hogy abban vezessék majd a Gyöngyös öntözővizét.

Dorottya nagyasszony az első tavaszias napon kiment az addig Latorkertnek nevezett, elhanyagolt földre, gyanakodva, hogy naplopáson éri a háromtagú csapatot, aztán elámult, mekkora nagy munkát végeztek, és különösen, hogy milyen szépen dolgoztak. A kert rendje, a telepítés formássága majdnem lelkesedéssel töltötte el, hazaérve igencsak dicsérte Orsikának rabszolgája szorgalmát, és ő ajánlotta, hogy amikor az idő enyhébbre fordul, kiviszi Latorkertbe, nézze meg, mi készül ott. Ha módját leli, hogy a kastélytól kissé távol eső helyen Orsika teljes biztonságban legyen, többször is eljárhat oda, és: talán folytathatja is azt, amit Kanizsáról távozva; abba kellett hagynia.

Jó néhány hét telt el még addig, amire Orsika két kardos vitéz kíséretében elmehetett Latorkertbe. Tamás pap is szeretett volna vele tartani, de az utolsó időben még kövérebb lett, és annyira elnehezedett, hogy járni is alig-bírt. Orsikát leendő örökösnőnek kijáró tisztelettel fogadta a három kertész, ő meg a két magyarra is rögtön kiterjesztette azt a tiszta gyermeki bizalmát, amely olyan kedvessé tette őt a család minden szolgája szemében.

István és Lukács, a két újdonsült kertész szintén Szinyórénak hívta talján munkatársát, de ez maradt az egyetlen olasz szó érintkezésükben. A három buzgó ember kitűnően megértette egymást, és Székely Lukács ízes hanghordozása az első pillanatban annyira lenyűgözte a taljánt, hogy lelkesen kezdett magyarul tanulni, s hamarosan mindenkit bámulatba ejtett dallamos székelyföldi magyar kiejtésével.

Amikor Orsika díszes kíséretével Latorkertbe érkezett, a három „buzgó" - hamarosan már csak így emlegették őket - különös szerkezeten dolgozott. A Gyöngyös szakadékos partja szélén két oszlopot ástak le a földbe, a víz fölé döntve, s egy-egy rövidebb cövekkel megtámasztották. A két oszlop tetején vájt csapágyakba fektettek egy keresztrudat, amelynek két felfekvő részét sima kerekre faragták, közepébe pedig vájatos kerekecskét erősítettek. A kis kerék mélyedésébe kötetet vetettek, s egyik végét mély sajtár két fülére kötötték. Így az edényt a partról belemeríthették a vízbe, és színültig töltve kihúzták. Akkor egyikük csáklyával megbillentette, s a víz kiömlött belőle a földre. Eddig jutottak a művelettel, amikor Orsika megérkezett, s elmagyarázták neki a folytatást: a keresztrúd alatt víztartályt létesítenek, abba ömlesztik a kiemelt vizet, s az onnan több nyíláson át szétfolyik a kívánt irányba.

Orsika segíteni akart. A vízemelőnek azonban a közelébe sem engedték; ne nyúljon a gerendához, nehogy szálka menjen gyönge tenyerébe. Az ültetés, a palántázás, amelyhez zsinórozhatott volna, már megtörtént, locsolócsupor nem volt kéznél, a nehéz sajtárt megemelni nem tudta. De Szinyóre talált neki való munkát. A szakadékos parttól nem messze homokpad nyúlt be a folyóba, annak szélén az áradások nagy számban raktak le odáig görgetett és eközben kerekre csiszolódott, ökölnyi köveket. A ágyások közt az utacskát ezekkel lehetett szegélyezni.

Orsika azonnal felfogta, hogy ez a művelet nemcsak célszerű, hanem a kertet is szépíti. Persze csak akkor, ha - mint Szinyóre mutatta nemcsak úgy odadobálja, hanem alakjuk szerint egymáshoz illeszti a köveket. Ízléssel és szeretettel végezte a munkát, örült a „buzgók" dicséretének.

Orsika játékos lélek volt. Nemcsak rakta, illesztgette, hanem azonosította is a köveket szobája fehér szőrfalán Feri bácsi parancsára elhelyezett mintákkal, és díszítő munkáját összevetette azzal a felejthetetlen, varázslatos jelsorral, amelyet egyszer Plenio mester mutatott neki. Plenio ugyanis kihúzott a faliszőnyegből négy ékítményt, sorba egymás mellé állította, és azt mondta, rájuk mutatva:

- Orsi!

Ismerte volna tehát Orsikánk a betűket?

Pszt, ez egyelőre még hétpecsétes titok; csak nagyon halkan beszélünk róla.

Emlékezünk rá, hogy Batthyány Ferenc bán megkérte egyik olaszát, Pietro Plenio mestert, tegye változatosabbá színes madárkákkal és egyebekkel Orsika szobájának egyhangú fehér tapétáját. Plenio mester eltűnt néhány napra, aztán előkerült, és egymástól félrőfnyi közökben tenyérnyi nagyságú alakzatokat illesztett a fehér posztóba. Vékony falemezből kivágott figurái fényes festékkel voltak bemázolva.

Egyszerre nagyon vidám lett a szoba. Orsika gyönyörködve bámulta az ábrákat. Volt kiterjesztett szárnyú fekete fecske, piros lábát lógató gólya, óriási kék szarvasbogár, sárga káposztalepke, de akadtak különleges, szárakból és görbületekből összerakott képződmények is, amelyek semmire sem hasonlítottak.

Három vastag, fölül vékonyan összekötött vonal sorakozott például egymás mellett, s a lábak végéből kis körmöcskék álltak ki.

- Mi ez? - kérdezte a gyermek felvont szemöldökkel, ujját a háromlábúra szögezve.

- Emme - felelte a mester, és csodálkozott, hogy a leányka csak értelmetlenül néz. Majd kitalálta, hogy Orsika nem ismeri a betűket, azért nem érti az ábrát. Tanácstalanul álltak darab ideig. A kislány végül odabökött az emmének nevezett micsodára, amelyet a lábak állásáról állatnak vélt, és kimondott egy olasz - s egyben magyar szót:

- Bestia!

A mester arca felragyogott:

- Si, si come un gatto!

A gatto szót azonban a gyermek nem értette.

Szerencsére szemközt a háztetőn éppen megjelent egy macska, és Plenio rámutatott:

- Gatto, gatto.

Orsika csilingelve kiáltott fel:

- Macska!

Plenio kétszer megismételtette vele a szót aztán hirtelen ötlettel az ábrára mutatott:

- Mö-mö-mö-macs-ka - szótagolta.

Ekként ismerte meg Orsika a púpos hátú emme, m betűt a macskáról.

Lázasan cserkésztek tovább a falon. Volt ott egy közönséges, fölfelé hosszuló köridom.

- O - mutatott rá Plenio, és Orsika kerekre nyitott szájjal utánozta az O hangot, betűkincsének második darabját. Volt aztán egy T, mint valami fejetlen ember, aki széttárja karjait: arra ne menj, mert arra T, azaz tilos. Így játszottak tovább, betűtől betűhöz lépdelve, mígnem a négy fal csillagos éggé változott, fehér égbolttá, amelyen tarka betűk rajzolják ki a tudás végtelen űrbe vesző kupolájának csillagait. És aztán egyszerre csak négy csillagból O-R-S-I lett.

Plenio rég elment Sárvárról, csillagokból több szó nem keletkezett. Mentek egymás után a napok is. Orsika gyakran álldogált szobája közepén, körbe forgott, és hangosan mondogatta szobája ékességeinek elnevezését: I, L, U, V és így tovább. A gyermek csak játszott, sejtelme sem volt arról, hogy a tudás fájának tövében áll; nem sejtette, micsoda mérhetetlen fölfedezések felé indítják ismerőiket a betűk.

Honnan is találhatta volna ki, hogy az ő szobájának falán a csak fényévekben mérhető nagyságú Gutenberg-galaktika első körvonalai bontakoznak ki? Megérezte azonban, hogy veszélyben van. Nem a megismerés félelmetes következményeitől tartott, hanem nagynénje haragjától, a villogó pallostól, az írás-olvasás paradicsomába tévedt gyermekre váró büntetéstől. Mégis, ellenállhatatlanul vonzották ezek a bűvös jelek, mintha csak sejtette volna, hogy betűvetéssel élettelen ábrákban örök időre rögzíteni lehet egész világokat, olyként, hogy a holt betűkből soha el nem múló eszmék állnak össze.

Az írásképek bámulata már teljes varázslatában tartotta Orsikát, amikor megérkezett Nádasdy Tamás ajándéka és levele. A végtelen gyász parancsolta szerénység azt mondatta Dorottya nagyasszonnyal, hogy a tükör a bűnös hiúság ördögi csapdája, és kislány semmiképpen sem tetszeleghet effélével. De Orsikában az a felemelő tény, hogy egy híres felnőtt ember ajándékot küldött neki, mátkájának, olyan érzelmi túláradást idézett föl, hogy ellent mert mondani nénjének. Így szólt:

- S mit szól majd a jegyesem, ha idejön, s azt látja, hogy nem szabad használnom azt a gyönyörű tárgyat, amelyet ő majdan kettőnk közös kastélyában szeretne látni?!

Kimondta, megrettent, lesunyta fejét, úgy kémlelt föl a magasba, nagynénje arcára. Tudta már, mitől lett ilyen vakmerő: az ajándékot küldő dicső dalia, Budavár visszafoglalója bevonult képzeletében a nagy szakállú királyok, sárkányölő vitézek és más sérthetetlenné nagyságosult lények közé, s árnyékot vetett Dorica nénire.

A szép tükör tehát helyet kapott Orsika szobájának egyik polcán. Csak ágaskodva érte el, maga felé döntötte, elhúzta a függönyt, és megpillantotta a képét annak a kislánynak, aki voltaképpen már nem csitri, hanem igazi mátka. A kereten levő karcolásokra ügyet sem vetett. A tükörkép volt a fontos. Látta, hogy már nem gyermek, hanem - mint Dorica néni oly sokszor hangoztatta - Kanizsai leány, akinek férfiú módjára kell megállnia a helyét az életben.

Amikor megtudta, hogy néhány nap múlva megérkezik a vőlegénye, leírhatatlan izgalom fogta el, s percről percre nőtt a nyugtalansága, hogy miként kell majd viselkednie. Dorica ugyan oktatgatta, hogyan álljon, mint nyújtsa kezét, mikor süsse le szemét, és mikor hajtsa meg fejét, de Orsolya érezte: ezeknél a formaságoknál sokkal fontosabb, hogy mikor mit mondjon, mit kérdezzen, milyen módon válaszoljon.

Tamás érkezése napján „nagylányos" ruhát ölthetett; a térdtájon hordószerűen kidomborodó viragmintás tafotaszoknyát fonott aranyöv fogta össze, ingválla fölé sujtásos zekét vett, és, pártájáról két hosszú rózsaszínű szalag hullott le a derekáig.

Az emeleti boltíves tornác egyik oszlopa mögé húzódva nézte végig Nádasdy bevonulását két útitársával, hat huszárjával és négy vezetékes lovával, amelyekre kisebb-nagyobb csomagok voltak málházva.

Nádasdy, a délceg vitéz gyönyörű mozdulattal pattant le a nyeregből; arca feltűnő halovány volt, hosszúra pödört vékony bajusza és átható kék szeme derűssé tette kifejezését. Lekapta ezüstzsinórral állához erősített pozsonyi süvegét, és megtörülte boltozatos homlokát, amelyre oldalast fésülte rá haját. Fogadta Wathay köszöntését, vele együtt intézkedett a legények és az állatok elhelyezéséről, aztán két útitársával a várnagy nyomában a lépcsőház felé indult, hogy a palotától jobbra nyíló férfiszobákban velük együtt elfoglalja szállását.

Nádasdy Ferenc volt az egyik kísérő, Tamás édesapja, az örökifjú katona. Wathay azonnal lelkesedést érzett a vérbeli hadfi bajtársért, és ez rajongássá vált, amikor megtudta, hogy a derék öreg Mátyás király hadseregében vitézkedett.

Az úrnőnél való bemutatkozás később történt meg, miután az érkezettek lemosták magukról az út porát. A hercegasszony - oldalán Orsikával - vendéglátó szobájában fogadta a vőlegényt. Az kardját markolva térdet hajtott előbb a hercegasszony, azután arája felé, s lelke mélyéig meghatotta a kisleány édes pirulása. Kézcsók a hercegasszonynák, kézérintés Orsikával. Szertartásos szavak után Nádasdy engedélyt kért, hogy bemutathassa ajándékát. Két katona hozta be a szépen faragott, vaspántos kis szuszékot, s letette a két hölgy elé.

A katonák távoztak, Nádasdy beszólította édesapját. A délceg öreg rangosan tisztelgett, a hölgyek a leendő rokonnak járó melegséggel üdvözölték. Tamás úr azzal folytatta:

- Mivel édesapám látta a stíriai és itáliai várakat, őt tartanám legalkalmasabbnak, hogy Sárvárt komoly erősséggé alakítsa át... Természetesen a nagyságos palatinával és Wathay várnaggyal egyetértésben - tette hozzá.

Dorottyának vigyáznia kellett, hogy el ne árulja kínos meglepetését: Batthyány fiatal harcost ígért neki, Nádasdy vén apját hozza!... Mi másért, mint hogy máris birtokba vegye a Kanizsai-várat, és ő legyen itt az úr akkor is, amikor még csak mint férjjelölt a király udvarában tartózkodik?! A gyermek Ferencet semmibe veszi, máris családfőnek érzi magát!...

De óvatos gyanakvása Tamásra korlátozódott. Öreg apját azonnal szívébe fogadta, amikor megtudta, hogy személyesen ismerte a nagy Mátyást, harcolt Geréb nádor seregében, és - már mint kvietált, budai lakos - látta Perényi Imrét, amikor ölében a gyermek Lajos királlyal elvégezte helyette a koronázási kardvágásokat.

Következett a második útitárs bemutatása; ő lesz az új várkáplán. A krakkói egyetemen Zimmermann Lajos néven végzett, Kolozsvárott szentelték pappá, majd Bártfán lelkészkedett, végül Szepesi névvel Budára került, s ott ismerte meg Nádasdy Tamás. Az új pap feltűnően szép ifjú volt; éles orrú, merész szájú, erős állú oroszlánfejét szőke hajbozót borította, csaknem összeérő sötét szemöldöke alól kihívón nézett farkasszemet az egész világgal. Az eljegyzési vacsora majdnem ugyanúgy telt, mint a múltkori leánykérő ünnepség, csak most két pap mondott imát és áldást. Az igazi vőlegény Orsika ujjára húzta a királyné gyémántos gyűrűjét.

Hogyan tudta volna a leányka önmagával megértetni, hogy mit érez, amikor ez az eszményi ember, az ő leendő ura és parancsolója gyöngéden bal tenyerébe fogja jobb kezét, és fölékesíti a fejedelmien szikrázó kővel?

Simogató, de mégis férfias mozdulatával kiemelte őt a gyermeki semmiségből, a csacska álmok világából, és mintha repült volna vidám bodor felhők felé. Szeretet és boldogság - a mesevilág ködéből hangzottak ezek a kimondatlan szavak. Vajon milyen érzés lesz az, amikor ez a dalia az ő kezét fogva négyszemközt, csak hozzá szólva mondja majdan: „Szerelmetes párocskám..."

A vacsora végeztével helyeket cseréltek az asztalnál. Az egyik végén a három katona ült össze, hogy megbeszéljék a vár helyzetét, és rangsorolják a holnapi teendőket. Nem volt vita köztük. Wathay természetesnek tartotta, hogy Mátyás főtisztjének engedelmességgel tartozik, szíves-örömest osztotta nézeteit, némi fontolgatás után elfogadta javaslatait. Tamással úgy beszélt, mint a vár igazi urával.

Orsika - tőlük balra - egyedül maradt, s buzgón figyelt a katonák értekezésére, de időnként jobb felé pislogott, ahol a hercegasszony maga mellé ültette a két papot. Gruba Tamás nagyokat sóhajtva és könnyeket hullatva kezdte ismertetni, milyen teendők terhelik a vár káplánját. Dorottya eközben nem szűnő bizalmatlansággal figyelte a szép fiatalember nagy önuralomra valló, kiismerhetetlen arckifejezését. Végre türelmetlenül így szólt hozzá:

- Szeretném hiteles személytől hallani, hogy ott Bártfán és a Felvidék többi városában csakugyan a szörnyű istentagadás lett-e úrrá.

- Csupán rövid ideig voltam Bártfán és környékén, de én, nagyságos palatina, azt észleltem, hogy ott az emberek igencsak nagy belső szenvedéllyel keresik Istent.

- Isten a szívünkben él - mondta hevesen, rendreutasítón a nádor özvegye. - Miért kell őt keresni?

- Nem mindenkinek él a szívében - viszonozta a pap -, és ezek vagy szívtelenek, vagy istentelenek. Meglehet, némelyeknek ott van a szívükben Isten, ám nem veszik észre, és nem követik szavát...

- Nem lehet Istent észre nem venni, mert akárhol van is, ő teremtett mindent, amit látunk!

- Isten nemcsak a tejemtett világban nyilatkoztatta ki önmagát, hanem a Szentlélek útján tollba is mondta az embernek önmagát, azaz a Szentírásban tudtunkra adta, hogy ki ő, mi a szándéka velünk, mit kíván tőlünk. Azt látjuk azonban, sajnos, hogy az emberek nem tudnak vagy nem vesznek tudomást erről a kinyilatkoztatásról.

- Azért vagytok ti, papok, hogy mindent megmondjatok az embereknek. Nem? - kérdezte élesen a hercegasszony. Állandóan valami gyanúsat szimatolt Lajos pap higgadt kijelentései mögött.

- Nagyságodnak van káplánja - hajolt meg Perényiné felé Szepesi Lajos -, de a polgárnak és a pórnak nincs, és nehezen jut lelkész közelébe. Isten azt kívánja tőlünk, hogy mindenki önmagának a papja legyen.

- De hiszen akkor nem kellene pap! Akkor ki olvassa föl és ki magyarázza meg az evangéliumot?

- Mindenki magamagának - felelte Lajos pap. - Egykoron csak püspöknek és káptalannak volt kézzel írott, drága szent könyve, de amióta nem kell egyenként megírni, hanem százával lehet nyomtatni az írásokat, azóta előttünk áll a lehetőség, hogy minden ember önmaga papjaként maga olvassa Krisztus urunk igéit. A könyvet is az Úr adja minékünk.

Dorotheának a siklósi Gergely pap jutott eszébe. Az forgatta folyton a Szentírást, mígnem félreértette, végül meg is bolondult egészen, s tagadta Istent, a hazát, a mennyországot.

- A könyv csak addig Isten ajándéka - szólt a palatina fenyegetőn -, ameddig kevés van belőle, s csak olyanok kezében, akik nem élnek vissza azzal az isteni adománnyal, hogy olvasni tudnak! Mert nemcsak szent könyvek vannak, hanem olyan írások is, amelyek a sátán művei az emberek megrontására...

Nádasdy Tamás már az előbb megfogta jobb kézzel Wathay, ballal apja karját, hogy elhallgattassa őket, és odafigyelhessen a palatina szavaira. Nádasdy olasz egyetemeken tanult, apja és anyja, minden testvére írt és olvasott. Tudta, hogy hatalmukra féltékeny, tudatlan papok a könyv ellen beszélnek, de hogy a nádor özvegye is ellensége a tudásnak, ez fájdalmasan lepte meg. A sátán említésére hirtelen fölkelt, és az asztalihoz ment.

- ...Akinek szívében Isten lakozik, ezért közelítsen a gonosz szellem csapdájához, mert úgy elveszhet benne és a pokolban, mint madár a lépes vesszőn. Én Kanizsai lány vagyok, két nádornak voltam felesége, de sohasem éreztem szükségét annak, hogy könyvet olvassak. Boldogult drága férjem, Perényi Imre a király után második ember volt az országban, de ő sem akart írni megtanulni.

Tamás erőt vett borzongó meglepetésén, könnyedén meghajolt.

- Tisztelettel szót kérek, nagyságos palatina. Mátyás, nagy királyunk, tudott írni, és sokat olvasott. Apámuram bizonyíthatja - mutatott az asztal túlsó végére -, hogy főembereit tanulásra buzdította. Itália városai az egész világra sugározzák világosságukat, könyvek sokaságával szolgálnak nekünk, mint ahogyan már elődeik, a rómaiak is hatalmas könyvtárakat hoztak létre.

- Az más volt! - vágott közbe Perényiné. - Akkor még nem nyomtattak és fertőztek irataikkal a németek Isten ellen! Tamás mélyen érezte a háza jövőjét fenyegető sötét veszedelmet, és egy fokkal keményebb hangot ütött meg:

- Kérem, nagyságos palatina, Isten megengedi nekem, hogy én magam mondhassam meg egy könyvről, jó-e vagy rossz, megtartsam-e vagy elhajítsam. Megmondom őszintén, úgy, mint a nagy király, könyvtárt szeretnék alapítani itt Sárvárott, a magam épülésére és utódaim okulására.

- Én nem engedem, hogy Orsika olvasni tanuljon!

Nádasdy Tamás ajkát megremegtette egy elfojtott, kínos mosoly. Ismerte jól a puritán főrangú asszonyoknak azt a fajtáját, akik csak a szövés-fonást meg az imádkozást tartják nőhöz illő tevékenységnek, s a királyi udvarban behunyták szemüket, befogták fülüket, hogy ne lássák, ne hallják a külföldi módi újításait, a lovagi költészet szép szólamait, az újszerű zene nemes zengését, a keleti olajok testet-lelket serkentő illatát. Tisztelte Dorottyát hős félrevonulásáért, veszélyt is vállaló mohácsi tettéért, hűséges és alázatos hitvestársi magatartásáért. Ám ha elmúlik a háborús vész, ő sárvári kástélyában otthont akar teremteni az irodalomnak, művészetnek, a dalnak, a zenének. Firenze, Ferrara, Milánó, Wartburg példája lebegett előtte. Az ő házában a nő ne szent cseléd legyen, hanem okos, művelt, szellemes dáma. Faragott bútorok, míves képek és szobrok, hegedű- és citerazenék töltsék be a sárvári Nádasdy-vár termeit, s központja, fő ékessége, kultúrájának királynője a felesége legyen, a bájos Orsika. Mert reméli, bizton reméli, hogy élettársa már az „újjászülető" világ - ahogy az olaszok mondják, a rinascimento - asszonya lesz. Ezért hozta el káplánnak és tanítónak ezt a fiatal, új eszmékért hevülő, tudós papot. Talán illetlenség, de Orsika és az ő további élete miatt elengedhetetlen, hogy elmondja véleményét. Még ha megrontja is vele az eljegyzés ünnepélyességét.

Széles kézmozdulattal meghajolt, és így kezdte:

- Alázattal esedezem bocsánatáért, nagyságos palatina, arámnak nemes patrónája. Az előbb átadtam egy kis ládát a vár hölgyei számára. Ha még nem tekintett volna bele, kérem, hozassa ide, és szemlélje meg tartalmát. Sikerült Budán három szép könyvet szereznem, ezekkel szeretném megvetni a sárvári kastély könyvtárának alapját. Ha nagyságod úgy tartja helyesnek, egyelőre lakatoltassa le a ládát, és tartsa magánál a kulcsát; de kérem, bízza az időre annak az eldöntését, hogy a jót vagy a rosszat szolgálják-e azok a könyvek.

A bosszús nagyasszony parancsára egy szolga elhozta a faragott ládikót.

Nádasdy az úrnő elé tétette az asztalra, és fölpattantotta zárjait. Kivette az első könyvet. Mindenki - a közben felsorakozott két öreg katona és a Dorottya mellé furakodott Orsika is a könyv fölé hajolt. Fára préselt fekete bőrkötése volt. Belső címlapján fekete négyszögű keretben az Úr Jézus lebegett, lába alatt a földgolyó, feje fölött cserfaág. Piros nyomással a cím és az 1498-as évszám.

- Dö-e anege-lorö-um - betűzte ki Orsika fennhangon a De angelorum címet. Aztán halkan fölsikoltott a gyönyörűségtől, attól a váratlan győzelemtől, hogy a szobája falán megismert betűk itt úgy sorakoztak egymás mellett, mint szobája fali díszítményei Plenio kezében vagy mint a szegélykövek Szinyóre kertjében, és az angyalok latin nevét adták össze.

Boldog hangocskáját a csodálkozás halk moraja, majd a nagyasszony felháborodott kitörése némította el:

- Orsi! Te olvasol?! Ki tanított meg?

- Batthyány Feri bácsi íratta tele szobám falát betűkkel - válaszolt a lány engedelmesen, megszeppent mosolygással -, és én apránként megtanultam a képíró mestertől, Pleniótól.

- Óóóó! - hördült fel sebzetten Dorottya.

Orsika tekintete Tamásra tévedt. Annak kék szeméből olyan melegség, annyi megértés, szerető elismerés sugárzott feléje, hogy felnőtti erőt és dacot érzett magában. Ezért a tekintetért sokat, nagyon sokat, mindent érdemes és kész kiállani.

Dorothea nagyasszony hangosan, fenyegetőn fújtatva lélegzett.

Tamás megint meghajolt, s érces hangon így szólt:

- Tudatni fogom köszönetemet Plenio mesterrel. A Nádasdy-ház úrnőjének olvasnia és írnia kell, mint a nagyvilág művelt asszonyainak. Ez szerény, tisztelettel teljes, de megmásíthatatlan kívánságom. És főtisztelendő uraim, kérlek benneteket, tanítsátok buzgalommal és szeretettel az én arámat Istennek tetsző tudományokra.

Visszatette a könyvet a ládikóba, rákattintotta a zárakat, s a lakat kulcsát átnyújtotta a nagyasszonynak.

Dorotheának a kulcsot átvevő jobbja megállt a levegőben. Bénultan ült, szédült. Lehet-e igaza Nádasdynak? Tévedett volna Perényi Imre? Ennyire megváltozott a világ? A jövő a lázadásé? Még vaspánt alatt feszülnek az új idők szellemei, de előbb-utóbb kiszabadulnak. Ha tovább harcol ellenük, nevetségessé teszi magát?

De harcolhat-e? Hiszen a király akaratából Nádasdy Tamás lett a Kanizsai család védelmezője, irányítója!

Mit tehet ő az írástudó vitéz katona ellenében?

IV.

A TÖRTÉNELEM FORGATAGA

1.

Kanizsai Dorottya nyugtalanul sejtette, hogy nehéz éveknek néz elébe, de arra nem készült fel, hogy ilyen sarkos fordulat fogja veszélyeztetni elképzeléseit.

Megrendült az a reménye, hogy Batthyány segítségével, Isten és a király dicsőségére, a nemzet üdvére az ősi erkölcs megdönthetetlen bástyájává teszi Sárvárt, s annak örökös védelmére készíti föl fivére árvaságra jutott gyermekeit. Erre gondolva adta beleegyezését Orsolya eljegyzéséhez. Azt hitte, Nádasdy Tamás támasza lesz a magára vett feladat végrehajtásában. Most kiderült, hogy nem szövetségest, hanem ellenséget fogadott be Sárvár falai közé. Így kezdődött a fordulat.

Fiatal várkapitányt kért, akit a Kanizsaiak hagyományainak folytatására irányíthatna; helyette egy vén ravaszdit kapott, aki saját fiának engedelmes bábja, aki első pillanatban leigázta a rozzant Wathayt.

Sárvár elveszett.

Sárvár a Nádasdyaké.

Az új káplánt ájtatos szolgájává szerette volna tenni, hogy Isten és a Kanizsaiak nagyságát hirdesse, de ez a Szepesi Lajos Nádasdyval együtt humanista és „újjászülető"; a nagy Mátyásnak nem vitézi erényeiért rajongott, hanem épp tévedését, az olasz királyné pártolta idegen szellemet bálványozza. Ezzel együtt talán - rossz rágondolni! - az új, idegen hitet szolgálja, amely fellázította urai ellen a német népet.

Hát nálunk már elfelejtették, mire volt képes 1514-ben a felizgatott pór?!

A siklósi Gergely pappal könnyű volt elbánni istenkáromló beszédei mindenkit ellene fordítottak. De ennek a Lajosnak sima a szája, kétágú a nyelve, mint a kígyóé; úgy foglalja szavakba, a kárhozatos újat, mintha az igaz ősit mondaná.

Orsika okozta Dorottyának a legkeserveseb csalódást. Honnan támadt ebben a gyermekben - talán mindig álmodozó anyjától? - a különösségre való törekvés? Miért akarja a földet túrni egy főrangú lány? Miért bolondul az írástudományért?

Nádasdy az oka mindennek!

Miféle érzelmet ébresztett a gyermekben, akinek szerelemről még fogalma sem lehet? Néhány könyvért, pengetős hangszerekért, fényes tükörért elhagyná Orsolya a főnemes nő legszebb ékességét, a szerény egyszerűséget?!

Igaz, Nádasdy Tamás legalább hű szolgája a királynak, vitéz katona. És nem cselédnek, akaratlan bábunak fogja tekinteni feleségét, hanem kastélya úrnőjének. Orsikából tehát olyan úrnőt kell faragjon, aki hatni tud férjére!

Dorothea tisztában volt azzal, hogy a nyílt ellenállás lehetetlen, céltalan, sőt káros. Ügyes taktikát kell alkalmaznia.

Nádasdy távozásának másnapján azt mondta a káplánnak:

- Azt szeretném, ha mindenekelőtt a vallás megdönthetetlen igazságaira oktatnád nevelt leányomat, és tanításodat jómagam is szívesen meghallgatom...

Az okos pap megsejtette, miről lehet szó. Tudta: Nádasdy a királynővel egyetemben híve az újításnak, ám nem egyes hittételek ellen van kifogása, hanem az idegenítette el a római egyháztól, hogy a főpapok, köztük Bakócz és Szalkai, istentelen életmódot folytattak, pogány módon harácsoltak. Perényinének viszont nincsenek az egyházzal szemben aggályai, sőt úrnője csak lázadást lát a pápa és a püspökök tévedhetetlenségének vitatásában.

Valamikor Gruba Tamás is adott hitbeli leckéket Orsikának és Ferencnek, de többnyire csak csodákról beszélt nekik, az égő csipkebokorban megjelenő Istenről, a halottakat föltámasztó Jézusról, a csodálatos kenyér- és halszaporításról, a lecsöndesített tengerről. A kisleány mesélt a hallottakról Dorica néninek; valóban a legvalóságosabban mesélt, mert Orsika a Biblia történeteit teljesen összekeverte Szinyóre sárkányölő, csudálatos hőseivel.

Szepesi Lajos egészen más világ képét bontotta ki a mindenható Istent borító ködből. Szépen zengő hangja sokféle, de összhangos, tarka képekkel népesítette be az égbolt kiismerhetetlen halványkék egyszínét. A mennyek közepén megjelent Isten, aki úgy szerette a világot, hogy egyszülött fiát küldötte le a földre, megszabadítani az emberiséget.

Megszabadítani? Mitől?

A bűntől! Krisztus világosságot hozott, és utat mutatott, megismertette velünk az alázat és a szegénység szépségét. Krisztus önkéntes áldozata, kínhalála a keresztfán eltörölte a múlt vétkeit, és az érdemnek annyi kincsfeleslegét halmozta föl, hogy az emberek beláthatalanul sok nemzedéke az utolsó ítélet napjáig meríthet belőle üdvösségének érdekében; nem kell egyebet tennie, csak hinni Krisztusban, és az ő tanítása szerint élni.

Dorottya fölemelőnek találta, hogy Isten szenvedésével mindenkit megváltott, a polgárt és a pórt is, de eszébe sem jutott, hogy az isteni példát emberi szinten kövesse, és kitárja karjait az alsóbb néprétegek felé. Az eszme tökéletesett kielégítette, gyakorlati következményekre nem gondolt.

Hónapok múltak el.

A Kanizsai nemzetség legidősebb és legifjabb tagja egyforma áhítattal tanulta a szent írásokon nyugvó közlésekből a kereszténység Luther értelmezte mibenlétét.

Orsika eközben kivívta a jogot, hogy kardos hajdúk nélkül is elmehet Latorkertbe.

Ott egyre terjedelmesebb gazdaság bontakozott ki. Gyermek hársfák sorai szegélyezték a ültetvényeket, amelyekben veres- és fokhagyma, metélő, sárgarépa, petrezselyem, retek, borsó, bab, mák, káposzta, sáfrány termett. A zölden virító négyszögek folytatásaként hosszú szőlősorok sarjadoztak, s már állt a lugas faváza, amelyre az indáknak fel kell majd futniuk. A szőlősorok közt serdülő bokrok és gyümölcsfák rezegtek: körte, birs, barack, szilva, mandula. Szinyóre hordta össze a csemetéket a közeli és távoli környéken végzett barangolásaiból. Mindenféle mesterkedést végzett rajtuk.

- Innestare, inoculare - magyarázta, és Székely Lukács hamar megfejtette, hogy a talján ojtani, vagyis nemesíteni próbálja a fákat.

A Gyöngyöst és a Rábát mesterséges patakkal kötötték össze, partját ciprusokkal szegélyezték. Ennek túlsó oldalán harsogott a virágoskert szín-szimfóniája: liliom, rezeda, viola, gyöngyvirág, szarkaláb, rozmaring és szegfű ontotta illatát.

Orsika széttárt karral sétált a virágágyások keskeny útjain, és félig lehunyt szemmel élvezte a levegőnek azt a rejtélyes tulajdonságát, hogy az orron át üdíti a testet és az elmét.

A Gyöngyös túlsó partján álló Sár falu nagyobbacska gyermekei a partról bámulták a kis vízfolyások közt hihetetlenül dúsan tenyésző növényeket. Egy-egy leánynak Szinyóre megengedte, hogy átlábaljon a sekély vízen, és közelebbről is megcsodálhassa az ő birodalmát. Akinek segítségét igénybe vette a vízmerésnél, annak adott magokat palántákat, abban a remény ben, hogy néhány év múlva a sivár falucskát is virágok fogják ékesíteni.

Sár falu nem volt olyan szegény, mint amilyennek rozzant viskói mutatták.

A Kanizsai-uradalom sárvári tartományát hegykői udvarházából Hennyei Gáspár prefektus kormányozta. Szigorú rendet tartott, de lehetetlent nem követelt. Háromszobás udvarház téglából épült, zsindelytetővel, üvegablakokkal, mázas kemencékkel. A mennyezetről lámpa lógott. A majorszínt és a szekérszínt megnézhette akárki.

A majoros háza is erősen kiemelkedett a putrik közül. A gazda csak felügyelt a munkákra, feleségének szorgalma példát mutatott: fejt teheneket, vajat és túrót készített városi eladás is. Béresek gondozták az állatokat, fuvaroztak, szántottak, baromfit neveltek. Jobbágyok végezték az aratást, cséplést, kaszálást.

Volt itt mindig munka bőven, Hennyei szívesen befogadta a török elől menekülő földönfutókat. Nála soha szolga nem panaszkodott a fizetségre. A „tartomány" gazdagságának messze földön híre járt. A béresek lakásaiban a kemény dikón kívül legföljebb csak egy hitvány láda szomorkodott, de annak a fenekén mindig akadt egy-két garas, sőt olykor dénár is.

Amikor tehát egy hosszú, csapzott szakáll gyanúsan vörös orrú csuhás ember jelent meg a faluban, és perselyét csörgetve járt házról házra, bőven hullott kenyérke, borsó és bab madzagos lábasába, sőt pénzecske is perselyébe. Kenyérért, garasért latinul hangzó áldást rebegett a koldus, amikor pedig dénár csillant az adományozó kézben, iszákjába nyúlt, és betűkkel telenyomtatott papírt adott viszonzásul.

- Jól eltedd, mész ezzel be mennyország - ismételgette, tört magyarsággal.

A falunak már egy év óta nem volt papja. A vén plébános betegnek érezte magát, és elindult gyalog Sopronba, hogy a tudós ferencesektől orvosságot kérjen. Azóta nem jött róla hír. Talán útközben meghalt? A győri püspök nem intézkedett; nem is tudott róla, hogy egy falu lelkipásztor nélkül maradt.

Lajos pap éppen a faluban szemlélődött, beszédbe elegyedve asszonyokkal, gyerekekkel, mert azt a tervet forgatta magában, hogy hitoktatást szervez Sáron. Egyszer csak szembetalálkozott a kolduló csuhással, s nem engedte, hogy az láttára eloldalogjon, hanem megragadta tépett köntösét, és faggatni kezdte, ki ő, és mire gyűjt. Rögtön ott termett néhány asszony, mutatták a nyomtatásos papírt, hogy azzal a derék vándortól örök mennyei üdvösséget vásároltak.

Lajos bosszúságát valamelyes izgalom is forralta: végre szemtől szembe találkozott azzal a világcsalással, amely német földön kihívta a nép haragját a római visszaélések ellen. A „bűnbocsátó búcsúcédula" árusítóját, Tetzel apátot joggal illette Luther súlyos vádja! Mit érdemel ez a közönséges borissza ámító, aki elrontott nyomdai szennylapokat darabolt föl és ad el, a semmire sem jó cafatokat mennyei belépőjegynek mondva?! Megrázta a csuhást, és kiabálni kezdett: - Eltakarodj innen, te galád csaló, mert különben tömlöcbe csukatlak!

A csavargó ki akarta tépni magát a fiatal pap kemény kezéből, de nem futhatott meg, mert védelmezőn körülfogta őt a cédulás asszonyok kis csapata. Ismerték Lajost, tudták, hogy a kastélyhoz tartozik, mégis szinte fenyegető szóval könyörögtek neki:

- Miért bánik így kegyelmed azzal, aki üdvösséget hoz a népnek?

Lajos nehéz helyzetbe került. Hiába magyarázta volna a jámbor nőknek, hogy a búcsúosztó cédulán értelmetlen szótöredékek olvashatók, amelyek nemhogy Istentől, hanem még a pápától vagy püspöktől sem származhatnak! A félrevezetett emberek jótevőjüket látták ebben a szélhámosban, aki a bűnbocsánattal űzött nagyszabású világámítás tüzénél akarja megsütni a maga kis pecsenyéjét.

Hajdúkat hívjon?

Csak még jobban felszítja a nép haragját. Okosan csak egyet tehet: futni hagyja a csalót, és más alkalommal felvilágosítja a népet, mit mond az igaz hit a bűnről és az isteni megbocsátásról.

- Tűnj el! - förmedt rá magyarul a csuhásra, majd latin és német nyelven is megismételte. Aztán hátat fordított neki, és utat tört magának a tömegben.

Akkorra már átgázoltak a patakon Szinyóre és két segédje, sőt nyomukban Orsika is, övig emelve ruhácskáját. Ők odaátról úgy látták, hogy megtámadják, fenyegetik a káplánt, siettek védelmére. Kavarodás támadt; a szélhámos kereket oldott, az asszonysereg a kedvelt kis úrnő láttára lecsillapodott, némelyek nyájaskodni kezdtek.

A három kertész a vár bejáratáig kísérte Lajos papot, aki kézen fogva vezette a kislányt; a hídon éppen kirohant három kardos vitéz, s a palota ablakából kezét szeméhez ernyőzve kémlelte a helyzetet Dorottya nagyasszony. Egy nagyszájú gyerek ugyanis azzal a hírrel rontott be a várba, hogy a felbolydult nép szeme láttára két pap öli egymást a faluban.

Orsika ruhát váltott, megtisztálkodott a ráfröccsent sártól Szepesi Lajos is. Időközben katonák, béresek, szolgák is jelentették, mit véltek látni, hallani, s új rémületekkel borzolták föl Dorottya hangulatát. Orsika és a káplán egyszerre érkezett az úrnő fogadószálájába. Dorottya rá akart ripakodni Lajos papra, de - hogyan, hogy nem? - mégis elég barátságos szemrehányással kezdte:

- Hogyan jutott eszedbe, hogy bántsad azt a jámbor zarándokot?

Szepesi káplán tisztelettel tiltakozott. Nem ütött ő meg életében senkit, most is szép szóval akarta elzavarni a népet áltató csalót.

- Csaló? - botránkozott meg a nagyasszony.

- A pap Istentől kapott hatalmat, hogy megbocsássa a bűnöket.

- Isten könyörületessége végtelen - mondta Lajos. - Különösen, ha valaki megbánja bűnét. De egy dénár ellenében örök bűntelenséget árulni, ez veszedelmes újítás!

- Újítás? A pápa Isten helyettese, Jézus adta neki a feloldozás hatalmát: helyes, ha ezt jócselekedethez köti.

- Jó cselekedet-e az, nagyságos hercegasszony, ha valaki pénzért akar bűnbocsánatot nyerni?

- Pénzt ad a zarándoknak. Jót cselekszik.

- Csalót jutalmazni jótett? - kérdezte döbbenten a pap. - Nem engedhetem, hogy egy népámítónak higgyenek. Istenben kell hinni. Az érdem!

A nagyasszony könnyű izgalomban remegett.

Nem fordult elő még életében, hogy szolga ilyen kitartóan vitatkozni merészelt volna vele. Miért ilyen elnéző egy szolgával szemben? Igaz, Lajos pap az Úr szolgája. De az ő szolgája is. Istennel együtt ura ő ennek a papnak. Majdnem Isten rangján áll fölötte! Nem hagyhatta, hogy a szolgáé legyen az utolsó szó.

- Hát aki meghal Krisztusért - kérdezte - a csatatéren, a pogány ellen, az nem jut a menny-e, ha nem hitt?

- Nagyasszony, aki nem hisz Krisztusban, az nem halhat meg érte. Azt csak megölik a pogányok.

Dorottyának eszébe jutott: a mohácsi mezőn Gergely pap is valami hasonlót mondott. Lajos beszéde azonban mégis meggyőzően hangzott.

- De hát mit jelent a hit, a jótett a tudatlan, sárban tapodó köznépnek? - kérdezte tűnődve Dorottya. - Hogyan értsék meg, mi a különbség a hősi és a közönséges halál közt?

- Meg kell érteniük - felelt a pap. - Ha felfogják, harcolni tudnak a hazáért! Így csupán csatába hajtják őket uraik... Oktatni kell a népet, nagyságos hercegasszony. Isten ugyanolyan értelmet adott nekik, mint nekem, mint... mindenki másnak, de a hitük, sajnos, nem igazi hit. Isten nevéhez csak babonákat kapcsolnak. Az ész használatára kell megtanítani őket. Ne csak hajlongjanak, térdepeljenek, keresztet vessenek, hanem tudják is: kiért és miért teszik.

- Megértenék, ha az igazi hitről beszélnél nekik?

- Hiszem, hogy megértenék, kegyelmes úrnőm. Kegyeskedjék megengedni, hadd tegyek próbát velük.

A palatina a múltban sokszor részesült abban a megbecsülésben, hogy az ország nagyjai jelenlétében beszéltek súlyos feladatokról, jövőbeli tennivalókról. Soha nem esett szó köztük arról, hogy a népnek tudásra lenne szüksége, hogy a népet tanítani kellene. A nép egyik-másik fia papként írástudóvá lett, és akkor hasznosan szolgálhatta a főnemességet.

- Ha nekünk szükséges volt, a pórok eddig is megtanultak írni - mondta ki.

Lajos pap jól válaszolt:

- Az írás nemcsak arra való, hogy rögzítse a nagyurak gondolatait, parancsait. A tartomány ispánjai is hasznát vennék, ha tudnának írni...

- Jó, fölírnák, kire mit bíztak, kinek mennyit adtak, hogy el ne felejtsék. Ez valóban hasznos. De miért taníttassak sok tucat gyereket, akik közül legföljebb egy lesz ispán? A többinek mire való az írás?

- Ha nincs is mit írnia, de megtanult olvasni.

- Minek?

- Az én gyönge szavamnál mennyivel erősebb, ha vastag szent könyvből ő maga betűzi ki: „Kezdetben vala az Ige, és az Ige vala az Istennél, és Isten vala az Ige. Minden őáltala lett, és nála nélkül semmi sem lett, ami lett. Őbenne vala az élet, és az élet vala az emberek világossága. És a világosság a sötétségben fénylik, de a sötétség nem fogadta be azt..."

- Gyönyörű! - mondta a nagyasszony. - János evangéliumának kezdete. De mit ért meg ebből egy rongyokban járó béresasszony?

- Megérti, hogy minden Istentől van, hogy Isten a világosság, és ahol nem fogadják be, ott sötétség van. A betű, amit felső parancsra én nyújtok neki, a világosság első szikrája lenne. Meglátná a világot, amely csak annak fényeskedik, aki látja. Világ és világosság! Nagyságod kezében a fáklya, mutassa meg vele szolgáinak a földet, amelyen élnek, amelyért élnek... Ha hittel teszi, hatalmas cselekedet lesz, Isten följegyzi a végtelenségbe, hogy Perényi nádor asszonya nem élt hiába, közelebb vitte Istent az emberekhez, az embereket Istenhez.

Megkapó jelenség volt a szép pap, amint ott állt széttárt és kissé magasba emelt karokkal. Dorottya nem emlékezett rá, hogy Bakócz vagy Werbőczi vagy más híres rétor valaha is ilyen tűzzel és ilyen szépséggel, ennyi átérzéssel beszélt volna valamiről, nem is országos, hanem csak egyszerű, emberi dolgokról. Szeme Orsikára tévedt, és megrendült az annak arcán ragyogó átszellemült megértéstől.

Nem lehet, gondolta, hogy őt a gyermeknél kevésbé emelné föl az a bölcsesség, amelyet a pap a Szentírás szavaiból varázsolt elő. Elpirult, lesütötte szemét. Micsoda ostoba gondolat ez! Orsikához hasonlítja magát? Féltékeny egy gyermekre? Badarság!

Lajos pap nem sejtette, milyen riadt gondolatokat titkol úrnője. De látta zavarát, s azt hitte, sikerült megingatnia gőgös önistenítését. Talán elérkezett a perc, hogy előadja vakmerő tervét. Gyorsan elmondta:

- Az értelmesebb korba jutott falusi gyerekeket hetenként egyszer be kellene rendelni a várba, oktatásra. Iskola helyéül már ki is szemeltem az egyik üresen álló színt a hátsó udvarban. A Biblia történeteiből Isten létét és jóságát magyaráznám el nekik, a kertész Lukács pedig gazdálkodási tudnivalókra oktatná őket. Később aztán az arra alkalmasokat a betűvetésre is megtanítanám. Tintát gubacsból Szinyóre is tudna csinálni, a papír azonban megfizethetetlenül drága. Hallottam ellenben arról, hogy van egy különös német találmány: a Harz-hegység palakövét valamilyen ügyes eljárással vékony hasábokra szeletelik, és kis táblákká alakítják. Erre a „sifer"-re ugyancsak palakőből készült rudacskával, „grifli"-vel írják a betűket. Aztán ha az írás már nem kell, vizes ronggyal letörülik. Ez az örökké használható kő-papír...

A hercegasszony érdeklődéssel hallott az újfajta íráslehetőségről, de a folytatás viszolygást keltett benne. Lajos ugyanis azt mondta: Nádasdy Tamásnak kellene írni Budára, hogy szereztessen be táblákat és íróvesszőket. Hozzátette:

- Nádasdy nagyuram bizonyosan helyeselné az iskola ötletét.

S ekkor közbeszólt Orsika:

- Dorica néni, ugye, én is eljárhatok Lajos atya iskolájába?

Dorottya rendreutasította a kotnyeles gyermeket:

- Micsoda iskoláról beszélsz? Ki mondta, hogy ilyesmi lesz minálunk? Tanulj ott és úgy, ahogyan én elrendeltem!

Béresek gyermekeit a leendő úrnővel együtt taníttatni a kastélyban?! Ez a hallatlan gondolat megbotránkoztatta a nagyasszonyt. Amúgy is zokon veszik tőle a Dunántúl és Szlavónia kastélyaiban, hogy zárkózott életet él; ha kiderül, hogy főurak helyett piszkos porontyokat invitál palotájába, ez szörnyű felháborodást keltene.

Ezért kellett olyan szigorúan ráripakodnia Orsikára.

A gyermek megrezzent, és lapuló könnyektől fényes szemét Lajos felé fordította. Annak mindig simogató nefelejcsszeme mondott valamit, csak Orsikának érthetőt, amitől a könnyfátyol eloszlott.

- Kedves fiam - mondta az özvegy tartózkodón a papnak -, ezek sokkal súlyosabb kérdések, semhogy egy pillanat alatt dönthetnek róluk. Gondolkozni fogok, de addig eszedbe ne jusson bárkinek is szólni a tervről, legkevésbé Tamás úrnak írni.

Szepesi Lajos mélyen meghajolt.

Az elutasítás nem vette el reményeit. Kiismerte már Perényiné különös érzékenységét mindenre, ami a kislány nagy hatalmú és ellenállhatatlan vőlegényével kapcsolatos.

Várni kell!

Néhány nappal később viharos ostorkongatás közepette bivalybőrrel tetőzött szekér állt meg a várárok hídja előtt.

A két kézre való nagy ostort gyalogos béres durrogtatta a jármos ökrök oldalán. Az ólompecsétes szíjakkal lekötött szekér bakján két muskétás katona ült, hátulján meg egy borotvált fejű, lógó bajuszú török. Két lovas katona zárta be a menetet. Egyikük levelet nyújtott át a hídőrnek; Wathay várnagy vitte föl az úrnőnek. Nádasdy Tamás küldte a levélben tiszteletét, embereinek és ajándékainak bebocsátását kérte.

Feltörték a tetőszíjak pecsétjeit, s egyenként vitték fel a hozott holmit a palota előházába. Elsőnek egy gyönyörű kis fekete szekrényt, amelyet csavart oszlopocskák, rézangyalkák és gyöngyház berakások díszítettek. Majd két óriási rézmozsarat, hollós címerrel. Két gyönggyel hímezett női nyerget, aranyozott csótárokat. Egy kis rózsaszín márványmedencét. Két gót idomú ablakot ólomba foglalt színes üvegkarikákkal. Aztán selyembe csavarva egy strucctollas legyezőt, amelybe kis tükör volt illesztve, hogy viselője bármikor ellenőrizhesse hajviseletének kifogástalan voltát.

Dorottya idegenkedve forgatta kezében (az a Nádasdy mit nem gondol rólam! - mormolta hallhatatlanul), aztán visszacsomagolta a selyembe.

A cifra szekrénykét először megvető pillantásokkal méregette, de magát az ébenfát igen szépnek találta, s amikor az ajtókat kinyitva meglátta a fényes jávorfával bélelt tömérdek fiókocskát, elhatározta, hogy hálótermében helyezteti el.

Utolsónak hoztak föl egy óriási, kopott, puhafa ládát; bizonyosan tűzifát tartottak benne valamikor. Feketén szennyezett zacskók kerültek elő belőle, s apró vasrudak, karók, fakeretek. A ZACSKÓKBAN KISUJJNYI VAGY MÉG KISEBB FAPÁLCIKÁK VOLTAK, ÉLESRE FARAGOTT HASÁBOK. A VÉGÜKÖN ÁKOMBÁKOMOK, MINDEN ZSÁKOCSKA PÁLCAVÉGEIN MÁS ÉS MÁS BETŰK. - AZT HISZEM, NYOMDAI FÖLSZERELÉS - KOCKÁZTATTA MEG LAJOS PAP. - KRAKKÓBAN LÁTTAM ILYESFÉLÉT.

- Miért küldi ezt nekünk? - fakadt ki Dorottya.

Szepesi bizonytalanul hallgatott, míg a nagyasszony kezébe nem adta Nádasdy levelét, hogy olvassa föl.

Buda főkapitánya szépen hangzó mondatokkal köszönte meg a nagyasszonynak, hogy olyan kellemes napokat tölthetett a sárvári Kanizsai-várban, s annak ékesítésére küld néhány berendezési tárgyat, aminők most Budán szép számmal eladók.

Ami a nagy faládát illeti, annak tartalmához véletlenül jutott. A török gyújtogatáskor elpusztult budai házak egyikének lebontása során a pincében mindenféle limlomot találtak, s az elküldöttekről ő azt gyanítja - bár bizonyossággal senki sem tudta Budán megmondani -, hogy Hess András 1473-ban elpusztult nyomdájának felszereléséhez tartoztak. Megerősítette gyanúját, hogy a pince törmeléke alól néhány megpörkölődött, vastag papírlap is előkerült, s ezekben egy tudós barátja a Hess gyártotta Chronica Hungarorum lapjait ismerte föl. Kéri a palatinát, bízza meg Szepesi Lajost a megküldött holmik vizsgálatával. Hátha a hiányzó szerszámok és egyebek beszerzésével Sárvárott újból működésbe lehetne hozni a rövid életű budai nyomdát. Magyarországon ma egyetlen nyomda sincs, holott igen fontos lenne, hogy más nemzetek példáját követve, saját nyelvünkre lefordítva mi is mindenkinek hozzáférhető közkinccsé tegyük a nyomtatott Bibliát.

A levél azzal fejeződött be, hogy találtatott Hess föltételezett holmija közt egy nyeles, kerek üvegdarab is, amely közepén kissé megvastagodik. Külföldi gyártmány. Két nevezetes tulajdonsága van: először, a rajta keresztül vizsgált dolgok a valóságosnál nagyobbnak látszanak, és ezért aprólékosabban szemügyre vehetők; másodszor, ha az üveget a nap felé tartjuk, kellő távolságból fényes pont vetítődik egy bizonyos helyre, s az kis idő múlva füstölögni kezd, majd lángra gyullad. Orsika kerti tevékenykedése közben bizonyára hasznát veendi az ügyes készüléknek.

Eddig volt az írás. Szepesi Lajos leeresztette a papírt, és mintha a levélben semmi másról szó nem esett volna, kérdezetlenül azonnal beszélni kezdett a nyomdáról. Ő a könyvkészítéshez nem sokat ért. Tudja, hogy papírt a Szepességből, festéket Bécsből kellene hozatni; a nyomtatásnál elsősorban a betűkészítéshez kell érteni - fába betűt faragni, lenyomatát ólommal homokba kiönteni, végül rézbe vésni -, de azt már nem tudja megmondani, hogy van-e a küldött szerszámok közt betűkészítő alkalmatosság. Ezért hát azt tartaná a leghelyesebbnek, ha a nagyasszony Bécsből hívatna hozzáértő mestert, és vele létesíttetné a nyomtató officinát.

Halkan, alig nyíló ajakkal adta meg válaszát Perényiné:

- Nem látom értelmét, hogy ezzel foglalkozzam. Most fegyverkészítés az országos teendő, nem betűöntés. A láda tehát mindenestül csukassék be a felső tárházba, és a lakat kulcsát én veszem magamhoz.

- Az én üvegem... - kezdte könyörgő hangon Orsika.

- Az üveget kivéve - fejezte be a hercegasszony. - De előbb megvizsgálom, hogy miféle mesterség van benne.

Lajos pap keserű, fájdalmas mozdulattal oldalt hajtotta fejét. Dorottya meglátta arcán a kétségbeesést; és szükségét érezte, hogy vigasztalja.

- Ha Tamás úr legközelebb eljő, akkor beszélgetünk vele az officina ügyéről.

A nyomda maradványai tehát lakat alá kerültek. De az iskola ügyében az elkövetkezett hónapok során mégis történt egy és más.

Ferkó állapotában jelentős javulás állott be; előbb csak a boltíves tornácon üldögélt Nádasdy és Wathay, a két öreg katona társaságában, akik ezt a helyet szelíd öngúnnyal szakállszárogatónak nevezték el. Ferkó itt tudta meg húgától, hogy Lajos pap írásra akarná tanítani Orsikát; kijelentette, hogy akkor ő is el akarja sajátítani a betűvetést.

Dorottya nagyasszony belátta, hogy a család legidősebb férfi tagjának a kor kívánalma megengedheti az írás-olvasás tudományát, különösen mivel a leendő sógor már régente megszerezte.

S mivel Batthyány éppen akkortájt küldönc útján közölte, hogy Bécsbe készül, és ott szívesen beszerez bármit a Kanizsai-ház számára, Dorottya megkérte őt, vásároljon neki néhány siferplattnit és griflit a tervezett írásoktatás céljára.

A levél tollbamondása közben a várkáplán olyan hálás, boldog pillantásokat vetett úrnőjére, hogy annak lehetetlen volt nem éreznie, milyen igazi emberi boldogság másnak örömet szerezni, különösen, ha az a más arra érdemes, kedvelt személy.

2.

Magyarországnak két királya volt, de egyik sem tartózkodott a fővárosban. Zápolyát kikergették az országból, Ferdinánd nem akart a város nélküli budai palotában lakni, ezért Esztergomban telepedett le. Ott helyezkedett el a kormány is. Kevés volt a lakóhely az érseki székhelyen, ezért az udvar egy része sátrakban lakott; sebbel-lobbal épültek házak vesszős karóból, vályogból, némely nagyuraknak kőből, hogy a tél beálltáig fedél kerüljön a fejük fölé.

Csak Nádasdy Tamásnak kellett Budán maradnia néhány száz rakoncátlan német zsoldosával. Miattuk a magyar polgárok nem mertek visszatérni a városba, de a török elől elmenekült németek is csak rövidebb-hosszabb időre tértek haza, hogy megkeressék elásott kincseiket, eladják megmaradt bútoraikat; a király nélkül maradt székváros jövőjében csak kevesen bíztak.

Nádasdy, ahányszor ellovagolt Esztergomba, mindig kérte: adjanak neki magyar katonákat helyőrségül. Azokkal meg tudná értetni, milyen fontos, hogy az ország szívében egy biztonságos, békés magyar város viruljon. Hiába panaszkodott, panasz volt a válasz:

- Őfelségének sincs elég katonája! Örüljön, hogy hétszáz zsoldost kapott, a többi várnak alig jutott őrség! Nagy baj lesz, ha a török újból támadni talál...

Vigasztalója nemigen akadt.

- Szerencse, hogy Buda jó kézben van! Tégy meg mindent, hogy megőrizd az országnak - tanácsolta Szalaházi püspök-kancellár, aki a nádor távollétében a kormányt vezette.

Szalaházi kortársa volt Nádasdynak, barátságuk még Lajos király kancelláriájában szövődött. Annak idején mind a ketten rajongó hívei voltak a művelt és tevékeny Mária királynénak, mind a ketten sűrűn eljártak azokba a „humanista szalon"-nak nevezett társaságokba, amelyek a németalföldi nagy filozófussal, Erasmusszal voltak összeköttetésben.

Szalaházi most rosszul érezte magát Esztergomban, tétlenségre kárhoztatva. Ferdinánd naponta írt bátyjának, Károly császárnak és húgának, Mária királynénak, ezeket a francia leveleket régi titkárai írták, a kancellár dolga a latin levelezés volt Béccsel, Brünnel, Prágával, Krakkóval, Innsbruckkal, Speyerrel, Madriddal, Regensburggal.

A kancellár nagyon egyedül érezte magát Esztergomban. Nagyon örült, valahányszor Nádasdy fölkereste, neki teljes őszinteséggel panaszkodhatott.

Szalaházit aggasztotta, hogy kémei jelentése szerint Zápolya János Krakkóban két kézzel osztogatja a vesztegető pénzt, és hadsereget toboroz német zsoldosokból. Nádasdy fölötte csodálkozott:

- János úr németeket küld harcba a Habsburgok németjei ellen?

- Inkább németek harcoljanak németekkel, mint hogy magyarok ostromoljanak magyar várakat - jegyezte meg erre a kancellár.

- Ha itt német zsoldosok háborúskodnának - mondotta Nádasdy -, tömérdek kárt tennének a magyar hazában. Csaknem annyit pusztítanának, mint egy török betörés. Mégiscsak jobb volna, ha mi állítanánk föl magyar sereget!

Szalaházi legyintett.

- Húszezer aranyat ajánlott föl az országgyűlés a királynak katonára. Mi az? Semmi! Szegények vagyunk.

Nádasdy megvallotta barátjának, hogy Pozsonyban nem így képzelte el Ferdinánd uralmát.

- Bizony én sem - sóhajtott a kancellár. - Én is nagy összefogásról álmodoztam, mint te, Madridtól Budáig: egész Európa a török ellen. A király francia leveleibe olykor sikerül betekintenem. Én úgy látom, Károly császár nem engedi, hogy öccse komoly vállalkozást kezdjen Magyarországért. Neki a mostani állapot, a megosztottság az érdeke: Magyarország legyen ütközőállam kelet és nyugat közt. Mit törődik ő azzal, hogy a mi országunkból ezalatt sivatag lesz! Reméli, hogy így a török békén marad, míg ellenben ha Ferdinánd szilárd úr lesz a Dunáig és Száváig, Boszniáról már lemondtam, akkor Szulejmán kénytelen lesz támadni, elfoglalni Magyarországot, hűbéresévé tenni... Akkor pedig nekünk végünk! Finis Hungariae...

A kancellár kőmíveseket szerzett, és tataroztatta az egri püspökség budai palotáját. Hamarosan be is költözött Budára. A király ugyanis elment Esztergomból előbb húgához, Magyaróvárra, onnan tovább az örökös tartományokba. A kancellár levélben tudatta az uralkodóval:

„Csak felséged segíthet az egyre romló helyzeten, ha sereggel jő vissza. Krakkóban egyre nagyobb lesz a készülődés Magyarország ellen."

Szalaházi levelet írt Mária királynénak is, hasson bátyjára a magyarok érdekében. A levélre Oláh Miklós válaszolt: Ferdinánd még mindig gyanakszik, hogy húga Zápolya oldalán király szeretne maradni, ezért nem ad a véleményére. Esztergomba Ferdinánd csak egy leiratot küldött:

„Senki se higgye közületek - olvasta Nádasdy a kezébe adott levelet -, hogy távollétünk hosszadalmas fog lenni. Budán leszünk sereggel, mihelyst a szükség kívánandja."

Ez megnyugtató volt. Ha Bécsnél erős sereg áll készen, az nyomban Buda fölmentésére indulhat, amint a szultán a Dunáig nyomult.

- De ez csak ígéret - hűtötte le Nádasdy derűlátását a kancellár. - Zápolyának egyre több a katonája, és Ferdinánddal ellentétben igen hatásos diplomáciai tevékenységet fejt ki Velencében, Rómában, Párizsban és Londonban. A német birodalmi gyűlésnél panaszt emelt Ferdinánd ellen. Tudod, mit írt? Ezt olvasd el itt, ni!

Az a két mondat, amelyre a kancellár ujjával rábökött, így szólt:

„Az igazságos ok nélkül szenvedő ott keres segédet, ahol talál. Ha én most olyan eszközökhöz találok nyúlni, amelyek a keresztény világot veszedelembe ejthetik, ennek Ferdinánd lesz az oka."

- A szultánhoz fordul? - kérdezte Nádasdy megdöbbenten.

- Hozzá bizony - felelte Szalaházi. - És János úr nemcsak ijesztget, erre bizonyságom egy krakkói híradás, amely szerint a francia király tanácsára Lasky Jeromos lengyel főúr Szulejmánhoz utazott, hogy Magyarország nevében szövetséget ajánljon neki. Azzal érvel a francia király, hogy ő is szövetségese a töröknek. Csakhogy francia szövetségesét a török sohasem fogja lenyelni, a nagy távolság és Ferenc király hatalmassága folytán. Magyarország ellenben közel van, és most nagyon gyönge.

- Zápolya meghódolna a töröknek? - kérdezte Nádasdy borzongva. - Ezt nem hiszem. Hiszen akkor minden magyar elhagyja.

- Úgy véled? - vakarta fejét a kancellár. - Én meg ebben kételkedem.

Hamarosan Budán is tudták már, hogy Lasky eredményes tárgyalásokat folytat a Portával Grittinek, a velencei dózse törvénytelen fiánál közvetítésével.

Jött hír arról, hogy a szultán újabb támadásra készül Magyarország ellen. S aztán a bizonyosság: Lasky megküldte János király hadüzenetét Ferdinándnak, amiért „jogait elnyomni akarja, és az evangélium azt parancsolja, hogy a verembe esett állatot vasárnap is ki kell húzni."

Mit jelent ez?

Nádasdy kérdésére Szalaházi azt felelte:

- Valami Utyeszenics György nevű fráter találta János király számára a Bibliában a verembe esett állatról szóló példázatot, annak igazolására hogy szabad szövetkezni a pogány törökkel is.

- Gyönge érv, bágyadt hasonlat - mondta Nádasdy.

- Ez a György barát a legnagyobb aljasságra is mindig talál mentséget a Bibliában - felelte a püspök. - Sokra fogja vinni János udvarában. Zápolya János betört csapataival Erdélybe. Kiáltványt intézett a nemzethez: „A török császár kimenti Magyarországot a veszedelemből, a hatalmas úr már közeledik seregével a Dunához."

Itt volt az ideje, hogy Ferdinánd, ahogyan megígérte, Buda alá vonuljon felmentő seregével. De nem indult, és Pozsonyból az a hír érkezett, hogy Ferdinánd békét kínál a szultánnak, Jurisics Miklóst küldi hozzá tárgyalni. Százezer aranyat kínál a békéért. A horvát főkapitány azonban nem jutott a török császár elé, mert ő közben elindult Magyarországra, sőt már a mohácsi mezőre érkezett. Három év előtti nagy győzelmének színhelyén fogadta János király kézcsókoló hódolását. Tizenegy magyar főúr és háromszáz lovas kísérte el Zápolyát a végzetes találkozóra.

Már jöttek a délről menekülők ijesztő álhírekkel. Annyi a török, mint a sáska, szétrajzanak mindenfelé. Elfogták Perényit, aki a koronát akarta Siklósról biztosabb helyre vinni. A szultán fején a magyar koronával lovagol Buda felé, állítólag maga előtt viteti lándzsavégen a koronaőr levágott fejét. Gyújtogatnak, mindent feldúlnak, felesznek.

Nádasdy beszámolt Szalaházinak a menekülők elbeszéléseiről. A kancellár fejét rázta.

- Nekem más híreim vannak. A török Bécs ellen megy, magyar földön ezúttal békés szövetségesként viselkedik. Nem ellenségként, mint ahogyan Ferdinánd zsoldosai az északi magyar területeken. Ha Zápolya kedvéért teszi a török, okosan teszi, ez a kímélet fölér egy megnyert hadjárattal! - Rövid hallgatás után eltűnődve folytatta: - Álmatlan éjszakáimon olykor furcsa gondolataim támadnak. István király ötszáz évvel ezelőtt azon az áron mentette meg a magyarságot, hogy elfogadta a nyugatról erőszakolt keresztény vallást. Most megmaradásunknak hátha az lesz az ára, hogy önként elfogadjuk azt, amit a törökök tűzzel-vassal is készek ránk erőszakolni.

- Keresztény püspök beszél így? - kérdezte Nádasdy savanyú mosollyal. - Azt hiszed, főmullah lehetsz Egerben? Vagy imámnak fognak tisztelni? Mindenesetre négy feleséged lehet.

- Ne tréfálj, pajtás, búcsúzni jöttem hozzád.

- Egerbe mégy? Sosem látott székhelyedre?

- Pozsonyba megyek. Egyelőre nem akarok János király püspöke lenni.

- Egyelőre? - kérdezte Nádasdy élesen. - Ingadozol?

- Könnyű neked - sóhajtott a kancellár. - Te megkaptad a parancsot: tartani Budát az utolsó emberig.

- Ha én leszek az utolsó - mondotta Nádasdy. Keserűen nevetett. - Katona vagyok, ez a sorsom. A helyzetem világos. Ha megmentem Budát, hős leszek; ha nem tudom megmenteni... hát... hősként vesztem el.

- Ferdinándért?

- A magyarok országáért! - Hallgattak darab ideig. - Persze élni jobban szeretnék - mondta azután Nádasdy. - Szép terveim voltak: folytatni az itáliai művészet és tudomány fejlesztését, ott, ahol dicső Mátyásunk abbahagyta. Ha valaha enyém lesz a Kanizsai-vagyon, én a Perényiek példáját követve Sárvárott fellegvárat építek a művelődésnek. Odagyűjtöm az igriceket, és addig sarkallom őket, amíg olyan költő nem támad közülük, mint Petrarca vagy Dante. Olasz piktorokat hozatok oda, nemcsak azért, hogy palotám falait kifessék, hanem hogy magyar képírókat is neveljenek. Miért ne születhetne meg Vas megyében a magyar Ghirlandaio vagy egy olyan szobrász, mint Donatello?! Valamelyik béresemben vagy szolgámban bizonyára ott rejtőzik a tehetség, csak épp nem mutatja meg neki senki, miként kell festéket törni, vásznat krétázni... hogyan kell látni!... Látni, barátom! Meglátni a világot, aztán képben, versben megörökíteni.

Szalaházi hátba verte Tamást.

- Hát ezért házasodol? Hogy éhenkórász taljánokat juttass fedél alá? És miközben nekem négy feleséget kínálsz, saját arádról, úgy látom, megfeledkezel.

- Dehogy feledkezem! - kiáltott fel a főkapitány, és arcáról egyszerre eltűnt a kemény szomorúság. - Tízéves a kicsike, de hidd el nekem, lélekben nő már. Úgy látom őt, mint olasz festményeken ábrázolják az ihlető nemtőt, a szárnyas géniuszt, a jó hírt hozó angyalt... Csodalény! A Kanizsaiak kiszáradt fáján egy utolsó bimbó! Képzeld, abban a családban, ahol mindig csak lóra és kutyára költöttek, egyszer csak sarjad egy leány, aki titokban olvasni tanul valami olasz mesterembertől. Kertésze segítségével olyan pazar kertet létesít a Rába mentén, hogy az Arno partján sem díszlenek szebbek. S azzal a pár holmival, amit Batthyány hozott neki, olyan csínt varázsol lakosztályába, aminőt még nem őrzött magyar palota.

- Nono! Mátyás király várkastélyai?

- Királyi épületek az idegenek, főként az ellenség elkápráztatására. Mátyás azonban mindig hiányolta: nincsenek vidéki udvarházak, amelyek a szellemi élet központjai lennének, s fényt árasztanának maguk körül, üde környezetből szép eszméket növesztenének. Ez hiányzik nálunk, az ő idejében is csak egy-két püspöki udvar volt kivétel. De azokat senki sem követte, ma sem utánozza senki, inkább csak lenézik, gyalázzák. Amit termelünk, azt megesszük, megisszuk, a maradékot cifrálkodásra költjük; egy bokori kócsagtollért ezer forintot megadunk, de egy rézre festett, gyönyörű miniatúra senkiben sem ébreszt vágyat, hogy megszerezze magának. Miért hiányzik nálunk a csinosítás szenvedélye?! Kietlenek a házaink, nincs bennük művészet, nincs bennük virág, más dísz. Nem elég egy várnak, ha csak erős...

- Ha legalább erős váraink volnának!... - sóhajtott a püspök. - Szép palotát emelt itt Zsigmond meg Mátyás, bár inkább öles falakat építettek volna Budának! Akkor most nem kellene félnünk.

- Hiszen azt mondod, békés szándékkal jön a szultán - gúnyolódott Nádasdy -, miért mégy el akkor?

- Szulejmán kijelentette János királynak - felelt meg a kancellár -, hogy Magyarország voltaképpen az övé lett, mert szablyával jogosan megszerezte; ám tudomására jutott János jó szándéka, ezért átadja neki az országot, és mindenki ellenében olyan hatalommal fogja megvédeni, hogy János király biztosan aludhat mind a két oldalán. Hallod, mind a két oldalán!

- És azt hiszed - kérdezte Nádasdy -, hogy ilyen árulás után Zápolya biztosan aluszik akárcsak egyik oldalán is?

- Látod, elérte, hogy a szultán békességgel jön.

- Budáig! De én itt útját állom, és ezzel megtöröm a békét. Teljesítem kötelességemet, bár ez pusztítást hoz az országra. Szerinted könnyű nekem. De mit tehetek? Mondd, mit tegyek? Nekem itt kell maradnom!

A kancellár-püspök hirtelen nagyon elszégyellte magát, amiért volt kedve tréfás mondatokat keverni. Keresztet vetett.

- Nehéz időket mért reánk az Úr. De mégis: neked könnyű, mert parancsod van, nincs választásod. Én nehéz szívvel távozom. Mert nem tudom, merre kellene indulnom. Összeölelkeztek.

- Isten veled, Szalaházi Tamás! - mondta Nádasdy. - Talán sikerül ellenállnom, és aztán fölépíthetem a magyar újjászületés otthonát. Ha nem... Buda vára lesz a síremlékem. Mondd el kérlek, Orsikámnak, milyen szép terveim voltak vele.

Szalaházi püspök lehajtott fejjel állt kis ideig, latolgatta, mit válaszoljon.

- Pajtás - mondta végre -, én úgy hiszem, hogy te még tehetsz egyet s mást országunkért. Háborúban is, békében is. Ezért azt tanácsolom hagyjál föl különös terveiddel. Katonanemzet vagyunk, kard való a kezünkbe, nem toll vagy ecset. Eleink nemcsak a lóhoz és a kutyához értettek jól, hanem az asszonyokat is tudták idomítani. Gyönge nádszál a nő; vigyázni kell, hogy arra hajoljon, amerre kell. Őseink nem kényeztették a nőket. Úgy intézték, hogy asszonyaiknak tele legyen mind a két kezük házimunkával. A mi anyáink, nagyanyáink szeme mindig a cselédségen függött, a házi renden, a konyhán, fonószobán, és a tisztesség volt a fő parancsolatuk. A virág, a falra szegezett tarka szőnyeg, rézre föstött kép ne vonja el figyelmüket férjükről és annak házáról. A padló legyen fényes a kőportól, de cifraságokkal nem kell bolondítani a világot. Mátyás király nápolyi asszonyának, olasz erkölcsének nem volt utánzója a magyar udvarházakban. Beatrix talján léhűtőkre verte el ország aranyát. A márványoszlopok, az ezüstszobrok, az útvesztős kertek, a kacér pavilonok az erkölcstelenséget rejtegetik. A piktor- és szkriptormesterek csak leplező cégérek. Asszonyaink nem kértek a nápolyi szokásokból, a virágos, csalfa szavakból, a parázna életmódból még Mátyás kedvéért sem. Vigyázz nagyon, nehogy te légy a magyar erkölcs megrontója.

- Miért lenne okvetlenül erkölcstelen, ami szép - szállt szembe püspök barátjával Nádasdy Tamás. - Isten díszes házában nem virággal és képpel ékesítitek-e az oltárt?

- Az más - felelte komoran Tamás püspök, de hogy miért más, azzal adós maradt. Hosszan rázta a főkapitány kezét, s végül lehajtott fejjel elment.

Nádasdy a Szombat-kapu fokáról sokáig bámult a távozó kancellár után. Két bőrös kocsiját, húsz társzekerét, negyven szolgáját és huszonnégy katonáját, a hozzá csatlakozott polgárok kordéit rég elnyelte már a keszi hegy erdeje, a főkapitány még mindig ott állt és tűnődött.

Gyönge vár Buda...

Eszébe jutottak az itáliai várak; micsoda vastag földsáncok, ezer évekig tartó habarccsal megkötött római téglafalak! Ott erős bástyák védik a márványpalotákat, gazdag lakóikat, remek kincseiket. Itt alig néhány polgári otthon áll; a Budán maradt ezer lélek közül hétszáz a német katona. Mit védenek azok? Mit véd ő itt? Mit véd Buda? Az egyik király itthagyta, a másik ellenséggel közeledik. Egy fölakasztott harácsoló zsoldosért milyen hűhót csaptak, de most hétszáz vétlen németet itthagynak prédául! Mi védenek ezek? A puszta életüket.

Elég-e azonban, ha valaki csak a puszta életéért harcol? A török Allahért, a prófétáért, a szent iszlámért áldozza életét, a német a Habsburg császár ígérte jutalomért. De hol vannak a magyarok?

Miért nincsenek Budán magyarok?!

Melyik keresztény királynak van igaza? Ferdinándnak vagy Jánosnak? Őt itt tartja esküje. Helytállna akkor is, ha János bízta volna rá Buda védelmét? Igen, a tisztessége ezt kívánná. Ez az erkölcs parancsolta Mohácsnál a biztos halálba a nemzet színét-virágát. Az erkölcstelenek akkor sem hallgattak a hívó szóra. A hazátlanok erkölcse a carpe diem, a felelőtlen, élvhajhász élet. A török megállítását a németre bízzák...

Nagy ára lesz még ennek!

Néhány nap múlva kis török lovascsapatok jelentek meg a rév környékén. A várat nem közelítették meg, ellovagoltak a Duna mentén. Szeptember másodikán - verőfényes, szép őszi napon - a Gellérthegy északi lejtőjén egyszerre csak szaporodni kezdtek a sátrak, mint amikor tavasszal szél teríti szanaszét az almafák virágszirmait. Két magyar és egy török lovas indult fölfelé a János-kapuhoz vezető meredeken fehér zászlós dárdával.

Nádasdy Traubinger Kristófot küldte elébük.

A követek a kapu rácsán nyújtották be Werbőczi István levelét. János király azt parancsolja Buda főkapitányának, hogy tegye le a fegyvert, és adja át a várat a dicsőséges Szulejmán szultánnak, a magyar nemzet hős lelkű védelmezőjének. János király ismét Budát teendi székhelyévé és Magyarország fővárosává. Akik megbánták, hogy Ferdinánd cseh király szolgálatába szegődtek, kegyelemben részesülnek, és beléphetnek a magyar király hadseregébe. Ellenállás esetén az ostromló sereg nem fog kíméletet ismerni.

Werbőczi levelét a nagyobb nyomaték kedvéért török írású záradék és aláírás rekesztette be. A levelet átadva Traubinger jelentette a főkapitánynak, hogy a két magyar küldött németül is beszél. Figyelmeztették őt, hogy a német zsoldosokkal János királynak nincs semmi háborúsága, ne verekedjenek itt értelmetlenül a törökkel.

- Honnan tudják, hogy az őrség német? - kérdezte hirtelen támadt haraggal Nádasdy.

Traubinger nem felelt. A főkapitány maga ment a kapuhoz, és közölte a követséggel: Ferdinánd magyar király Budáját az utolsó emberéig védeni fogja. Újabb tárgyalással ne is próbálkozzanak.

Másnap megkezdődött az ostrom.

A törökök ágyúzták a déli oldalt, de olyan kicsiny lövegekből, hogy az apró vasgolyók semmi kárt sem tettek a falakban. Mivel a várat nem zárták körül, a főkapitány két megbízható polgárt a Szombat-kapun át éjjel földerítésre küldött. Másnap éjszaka tértek vissza. Megállapították, hogy az igen nagy létszámú török seregnek nincsenek ostromszerei, faltörő ágyúi. Nádasdy erre nem talált más magyarázatot, mint hogy a nehéztüzérséget a budai kerülő mellőzésével egyenesen Bécs alá küldik, avagy hogy az ágyúk valahol elakadtak a Dunán. Így - legalábbis egyelőre — nem kell attól tartania, hogy a falakon rést törnek, a gyalogosrohamok visszaverésére pedig elég erősnek érezte őrségét.

Össze is hívta a katonaságot, és közölte, hogy komoly ostromtól nem kell félniük. Mivel pedig a vár pincéiben akár egy esztendőre is elegendő élelem van, nyugodtan várhatják, amíg Ferdinánd király megérkezik a felmentő sereggel.

Lagymatagon folyt az ostrom, mintha odalenn inkább csak a látszat kedvéért mozgatnák az embereket és sütögetnék a szakállas puskákat.

Lehet, hogy a török fősereg nem is jön ide?

Újabb kémek azonban fölfedezték a szultán díszes sátrát Kreenföldön s kevéssel odébb, a sasadi kápolna mellett a kis létszámú magyar tábort.

Ezen a napon budai polgárok küldöttsége kereste föl a főkapitányt Freiberger Wolfgang posztókereskedő vezetésével. Úgy tudják, hogy Szulejmán most elfoglalja az egész országot, és átadja János királynak! Ferdinánd elmenekült Prágába. Nincs értelme tehát az ellenállásnak hogy az éppen csak kitatarozott várost újabb dúlásnak tegyék ki. Ha Nádasdy beleegyezik, Ők tárgyalnak a feladásról, és persze első föltételként a katonák szabad elvonulását kötnék ki...

Nádasdy öklét rázva kiabálni kezdett. Ne folytassák ezt a beszédet, mert vasra vereti az egész küldöttséget. Bizonyára máris tárgyalnak az ellenséggel, ez pedig tűrhetetlen! Vegyék tudomásul, hogy Buda, ha kell, egy évig is állni fogja az ostromot. A néhány ittmaradt polgár ne szóljon bele a várkapitány dolgába. Ha félnek, miért nem futottak el a többiekkel.

A küldöttség meghunyászkodva távozott. Nádasdy maga mellé szólította Traubingert és segédtisztjét, elindult velük, hogy sorra vizitálja a kapukat, és kettőzött éberségre utasítsa a parancsnokokat. A Zsidó-kapunál lézengő katonákat látott. Kérdőre vonta őket, s azok szemtelenül azt felelték: egy hete nem kaptak zsoldot, unják az ostromot...

- Már rég nem akasztattam! - fortyant föl fenyegetőn Nádasdy. - Kár lenne - szólalt meg Traubinger. - És céltalan. Embereim egységesek abban, hogy nem védik a magyar fővárost a magyar király ellenében. És csodálkozom, hogy nekem, az idegennek kell figyelmeztetnem a magyar kapitányt...

- Elég! - kiáltotta a főkapitány. - Tudom, hogyan kell lázadókkal elbánni!

- De nem velünk! - kiáltotta Traubinger. Intésére négy katona Nádasdyra vetette magát. Ketten hátracsavarták karját, és megkötözték tulajdon ezüstös övével.

- Föladjuk? - kérdezte nevetve Traubinger.

Nádasdy nem felelt, ki akarta szabadítani magát, de mozdulni is alig bírt a vasmarkok közt. Újabb zsoldosok siettek oda, fölnyalábolták a kapitányt, és tisztjük parancsára úgy vitték a toronybörtönbe. Ott bal lábát egy cella falához láncolták, és a vasalt tölgyfa ajtó elé őrt állítottak.

Nádasdy kitalálta, hogy mi folyt a háta mögött. A lázadó katonák és az elégedetlen polgárok együttesen küldtek békekövetet az ostromlókhoz, s most megkötik velük az egyezséget. Milyen meggondolatlan volt! Azt hitte, keménységgel úr maradhat az idegen zsoldosok fölött. De hát mit tehetett volna? Hiába kért magyar őrsereget fölötteseitől. Mi vár rá? A habsburgi Pozsonyban szégyen, a török Budán halál.

A palota mélyén álló István-torony körül teljes volt a csönd. Ételt, italt nem adtak a fogolynak, egyetlen pillanatra sem bocsátották ki szűk odújából; az őrt egyszer-kétszer váltották, de szóba egyik sem állt vele.

Végül - a második éjszakán - megszűnt az őr mocorgása, Nádasdy egyedül maradt.

Folyik a vár átadása?

Meg fogják ölni a németek, vagy a törökökre bízzák elintézését? Esetleg Zápolya magyarjaira?

Egy napig szenvedett így, olyan kétségbeesett feszültségben, hogy az éhséget és a szomjúságot is alig érezte. Amikor végre motozást hallott odakinn, két ököllel kezdte verni az ajtót, és kiáltozott. A hangok közeledtek. Törökül beszéltek; néhány szót megértett Nádasdy a beszédjükből. Újra dörömbölt. Kívülről kopogtattak.

- Van itt valaki?

A válasz után feszegetni kezdték a lakat szegeit. Élet vagy halál - mi következik most?

Kinyílt az ajtó, két török állt ott szúrásra kész fegyverrel. A megbilincselt ember láttára magatartásuk megenyhült. Körültapogatták, néhány szót váltottak egymással. A fogoly - reménykedőn - úgy értette, hogy látják, főemberrel van dolguk, akiért szép váltságdíjat lehet kapni. Kalimpáló szíve valamelyest megnyugodott. Újabb tanakodás után az egyik szabadító leoldotta kezéről az ezüstövet, és eltüntette. A másik arannyal hímzett torokvédőjétől szabadította meg. A bilincs lakatjával nem boldogultak; kerestek egy követ, kiverték a falból a vas végét. Aztán kétfelől keményen markolva elindultak Nádasdyval ki a palotából, majd jobbra a János-kapu felé.

A ferencesek magas kerítése előtt néhány tucat török állt laza körben.

A kis vaskapu éppen kinyílt, kiléptettek rajt egy német katonát. Négy török ugrott rá, elkapták kezét, lábát, és vízszintesre rántva testét, rászorították nyakát egy fatörzsre. Széles bárd csapott le, elgurult egy véres fej. A holttestet oldalt hajították, oda, ahol több tetem hevert. Már nyílt a vaskapu, újabb német zsoldos bukkant elő; hihetetlen gyorsasággal elkapták, lódították, lefejezték, dobták...

És újra kinyílt a kapu...

A kövek lejtős hasadékában vékony vércsík folyt. Nos, igen, a hitszegő pogány így tartja meg becsületszavát.

Nádasdy elkészült arra, hogy következőnek fogják erre a vérpadra dobni.

Megtorpant.

Két kísérője erőset lökött rajta.

- Gyorsabban! - mondta az egyik, oldalba döfte a másik; elvonszolták a körben állók háta mögött, egyenesen a János-kapuhoz, s hurcolták lefelé a lejtőn.

Ettől a lefejezéstől megmenekült, de mi végre menekült meg?

A lábbilincs láncát két kezében fogva ugrált, botladozott a két kísérő közt. Előtte egyre jobban feltárult a rác rév környéke, ahol tömérdek katona nyüzsgött. Lovakat nyergeltek, szekereket raktak meg; odébb sátrakat bontottak, mindenfelé lovasok vágtattak. Valamilyen basiról beszélt egymással a két török, miközben félrehúzódtak egy gyalogos menetoszlop elől.

Néhány díszes sátor közelébe kerültek, s azok háta mögött akartak eloldalogni, amikor kicsapódott a fősátor szőnyegajtaja, és két férfi lépett ki. Díszes kaftánban, fején turbánnal az egyik, német polgári ruhában a másik. A kaftánosnak borotvált, pufók arca volt, kerek álla, duzzadt ajka és nagy fekete szeme; nem látszott igazi töröknek. Parancsoló mozdulattal megálljt intett a két katonának, és közben éles szemmel tetőtől talpig végigmérte foglyukat.

Nádasdy meg ezalatt törte a fejét, ki az a másik.

Néhány pillanat múltán eszébe jutott: a budai Fugger-ház egyik főembere vagy éppen kereskedelmi főnöke, Tatzler a neve vagy valami hasonló, és még Lajos király életében látta többször is az udvarnál.

A nagy hatalmú Fugger-ház tehát a törökkel tárgyal! Vagyis Zápolyára épít?...

A két nagyúr eközben kezet fogott, aztán karjait mellén keresztbe fonva, mélyen meghajolt Tatzler egy valahonnan hirtelen előpattant keresztény szolga kíséretében sietősen elindult a komp felé. A pufók arcú, borotvált török olaszul mormolt néhány szót a fogai közt:

- Brutto tedesco.

Hősünknek - eléggé könnyelműen - kicsúszott a száján:

- Brutto, ma prudente e scaltro!

A nagyúr megrázkódott, mint akire víz fröccsent. Ha ő csak úgy magában „ocsmány"-nak nevezi német vendégét, ki merészeli ezt kiegészíteni azzal, hogy „de okos és ravasz"?! S méghozzá olaszul!

- Hol tanultál olaszul? - támadt a fogolyra.

- Padovában.

- Mit kerestél ott?

- Egyetemre jártam.

Az olasz-török arca megenyhült:

- Mikor?

- Tizenöttől tizenkilencig.

- Honnan ismered Tatzlert?

- Lajos király udvarából.

- Ki vagy te?

- Buda főkapitánya voltam...

Kiszaladt a száján; késő. Mit kellett volna hazudnia? Katonáit odafönn egy szálig levágják, nem ismeri őt már senki; mondhatott volna akármit.

- Hogy kerülsz ide? - sürgette az olasz-török, hogy ne maradjon töprengésre ideje a fogolynak.

Nádasdy, mint akinek már minden mindegy, őszintén válaszolt:

- Nem akartam föladni a várat, ezért áruló német katonáim megkötöztek, tömlöcbe dugtak. Ezek szabadítottak ki.

- Hogy eladjanak rabszolgának - nevette el magát a nagyúr.

- Vagy eladtok Zápolyának, aki szívesen találna ki nekem valamilyen dicstelen kínhalált - jegyezte meg hidegvérrel a rab.

- Akarsz-e engem szolgálni? - kérdezte tűnődőn a főúr. - Szükségem van magyar tolmácsra. Én Gritti vagyok - mondta büszkén, majd kisvártatva, a hatással elégedetlenül hozzátette:

- A velencei dózse fia.

- Tommaso Nádasdy - hajtotta meg fejét a láncos fogoly. Valami derengett a fejében: Lasky sztambuli tárgyalásain közvetített egy törökké lett olasz, aki a szultán bizalmasa. Ha egyáltalában kegyelmet kaphat, inkább ettől az értelmesnek látszó hitehagyottól kapja, mint mondjuk Zápolyától, aki árulást kívánna cserébe. - Az olaszon kívül - tette hozzá - beszélek és írok is németül, franciául és latinul is.

- Padova jó iskola - mosolygott kedélyesen Gritti. - Én is oda jártam, éppen akkoriban. Véletlen, hogy nem találkoztunk. Bertoluzzi mester?

- Őt nem hallgattam.

Gritti néhány aranyat adott a két katonának, mire azok olyan sietve tűntek el, mint akik szerencsésen kikerültek valami nagy bajból.

Kovácsot hívtak, levétették a bilincset Nádasdy lábáról. Vérző bal bokáját felcserrel kenették meg. Az olaj illatától a fogoly megszédült, a földre esett. Gritti a sápadt arc fölé hajolt.

- Éhes vagy? - kérdezte.

- Három napja nem ettem... - suttogta Nádasdy. Valamilyen szörbetet kapott, aztán egy darab ragadós édességet. Míg azt rágta, elaludt. Egy kis sátorban ébredt föl; lábánál apró szerecsen gyerek kuporgott. Felugrott és kiszaladt. Később mélyen lehajolva Gritti nézett be a sátor hasitékán. Kérdezte:

- Összeszedted-e már magadat annyira, hogy tolmácsolj?

Tiszta ruhát kapott, megmosakodhatott, és szolgálatba állt.

Gritti egymás után négy magyar urat fogadott pazarló gazdagsággal berendezett tágas sátrában. Nádasdy egyiket sem ismerte, és remélte, azok sem találták ki, hogy ő kicsoda.

A beszélgetésekből úgy látta, hogy Gritti itt mindenkinél nagyobb hatalom, talán magánál János királynál is. Megtudta egyebek közt, hogy a szultán az ő tanácsára átadja Jánosnak Budát, csekély török őrség hátrahagyásával, s aztán megy elfoglalni Bécset. Esztergom és Komárom már elesett, most Pozsony kerül sorra. A Fugger-bankház visszatér Budára, török fióküzletet állít föl. A nagyvezír jelenlétében holnap beiktatják Jánost királyságába. Gritti itt marad mint tanácsadó és mint a török császár főmegbízottja.

Ura kíséretében részt vett Nádasdy a beiktatáson.

A királyi palota török és magyar méltóságokkal zsúfolt tróntermében négy csausz megragadta János királyt - mozdulatuk félelmetesen emlékeztetett a német zsoldosok kivégzésére -, és felültette Mátyás aranyos trónszékére. Ibrahim nagyvezír Zápolya János fejébe nyomta az angyali koronát, egészen az orra hegyéig. Mindenki térdre borult, egy mullah törökül fohászt mondott:

- Adjon neked Allah dicsőséget és szerencsét! Engedje meg, hogy mindnyájan lábadnál halhassunk meg.

Ezt háromszor megismételték.

A magyar urak csoportjában Nádasdy fölfedezte Perényit, Várdayt és még több ismerősét. Igyekezett bújni előlük.

A szertartás után Gritti lakosztályt keresett magának a palotában. Ott adatott szobát tolmácsának is. Egy pillanatra sem bocsátotta el maga mellől. Fölemlegette egyetemi éveit, beszéltette a tolmácsot a maga padovai életéről. Megtanult tőle egy-két magyar szót, kifejezést. Felsorolt néhány magyar nevet, megkérdezte, viselőjük alkalmas lesz-e erre vagy arra a feladatra. Beszélgetésük olykor bizalmas jellegűvé vált. Gritti nem titkolta, hogy Budán ő lesz az úr, mint a török császár hűbérese; János - akiben a szultán nem nagyon bízik - csak névlegesen uralkodik.

Így múlt el néhány nap. Ekkor Gritti közölte tolmácsával, hogy magyar urak fölismerték őt. Nem tagadhatta, hogy kit fogadott szolgálatába. Most át kell adnia János királynak.

Élet vagy halál? - tűnődött Nádasdy, néhány nap óta már sokadszor, amikor Gritti két fegyveresének kíséretével belépett János király fogadótermébe.

3.

A vőlegény utolsó üzenetét egy lovas katona hozta Sárvárra akkor, amikor még török elővéd sem mutatkozott Nándorfehérvárnál. Két zsák volt a ló nyergének két oldalán. Az egyikből selyembe burkolt zománcos dobozkák, karkötők, csontra festett képecskék kerültek elő, a másikból egy vaskos könyv, bőrkötésén fémbetétekkel és kapcsokkal. Lajos pap izgatottan lapozta föl a kódexet: Pier Paolo Vergerio több mint százéves híres könyve volt az ifjúság nemes erkölcseiről és szabad emberhez méltó tanulmányairól.

A hercegasszony figyelmét nem kerülte el, káplánja mint szorítja melléhez a kötetet. Majdnemhogy megölelte! Régebben nagy illetlenséget látott volna ebben a mozdulatban, de most elnéző mosoly fakadt mindig szigorú ajkán, nem is csak mosoly, nem is csak elnézés volt ez. Dorottya a szép könyv helyett viszonozta az ölelést. És irigység fogta el: ha ő is tudna olvasni, ő is olyan csodálatos kinyilatkoztatást várna könyvtől, mint Lajos, akkor ő is ilyen önfeledt boldogsággal tartaná keblén a neki élettelen, de másoknak - úgy látszik - nemcsak szót, hanem Igét is jelentő valamit.

Levél is tartozott a küldeményhez. Dorottya magához vette, és intett Orsikának meg Lajosnak, hogy kövessék. Szolgák hozták utánuk az ajándékokat a hercegasszony fogadószálájába. Itt kapta kézhez a levelet a pap, hogy olvassa föl. Lajos feltörte a pecsétet, szétnyitotta a pergament, és elszavalta a címzést:

- „A fennkölten nagyságos Perényi hercegasszonynak és szépséges arámnak, Orsikának, a sárvári vár tündökölve fölkelő napjának."

A szokatlanul merész, újszerű levélkezdésen tisztelettel mosolygott.

- Én... én... szeretném elolvasni - szólalt meg Orsika. Édes könyörgés volt hangjában, ellenállhatatlan báj a levélért nyúló, suta kézmozdulatában.

A káplán az úrnőre nézett.

- Olvasd, gyermekem, ha tudod - mondta a nagyasszony, és szelíd boldogság simogatta a szívét. Az ellágyulásért érzett elégedetlenséget elnyomta az a gondolat: engedékenynek lenni hátha keresztényibb, mint szigorúan őrködni a szabályok betűje fölött.

Az úrnő a papra nézett. Jólesett látni megdicsőült mosolyát.

Aztán Orsikára pillantott. A kislány piruló izgalommal meredt Nádasdynak középen kemény, végükön szálkás betűire. A sűrűn teleírt pergamenről az ő arca nézett rá. Az írás lelke rezgett a levélen.

Dorottyát megérintette valami, amire mindig vágyott, bár nem tudta, hogy milyen lehet az, ám most egyszerre néma szóval kimondta magában: családi érzés. Gyermek, akinek zsendülését féltő örömmel figyeli anyja és apja… Anyja és apja... ő és Lajos - az eszmetársítás következményeként olyan forróság öntötte el Dorottya arcát, hogy előre kellett buktatnia fejét, eltakarnia szemét. A váratlan formában kibuggyant titkos vágy tiltakozó dac után kiáltott, de Dorottya tehetetlennek bizonyult: a családi hangulat még jobban meglágyította rajta az évtizedek óta viselt kemény álarcot.

Orsika pedig már fennhangon olvasta Tamás levelét. Egy-egy elkanyarintott betűnél megakadt, aztán kimondta a szót, majd betűzés közben elkalandozott esze, és észrevehetetlen kis ujjmozdulatokkal már válaszlevelet írt Tamásnak... Ó, mikor jön el az a boldog pillanat! - A levél jó egészséget kívánt a hölgyeknek és Ferkónak, szerencsét és boldogságot a tartomány egész népének. Tamás azután leírta, hogyan jutott a Vergerio-kódexhez. Egy német katonától vásárolta, aki alighanem lopta valahol; persze inkább huszonöt botot érdemelt volna, mint három aranyat. Ha ő (Nádasdy) bűntárssá lett, szolgáljon mentségére: akárhogyan is, de megmentette az ország számára művelődésünknek ezt az értékes dokumentumát.

- Vergerio magyar? - csodálkozott Dorottya.

- Nem, olasz - felelt Lajos -, de sokáig élt Budán, Zsigmond király udvarában. Tanítója és nevelője volt Vitéz Jánosnak, a későbbi érseknek.

A levél ezután keserű szavakkal panaszkodott, hogy a könyvnek és a tudománynak befellegzett ebben az országban. Mátyás király gyönyörű könyvtára ebek harmincadjára jutott, Budán a megszűnt iskolákat tanítványok híján nem lehet föltámasztani; szomorú valóság, hogy napjainkban kevesebb főnemes ifjú megy tanulni az itáliai egyetemekre, mint félszáz évvel ezelőtt. Mi lesz a nemzetből művelt emberek híján?

Ezért Nádasdy fontosnak találná, hogy kövessük külhoni udvarok példáját. Ott a nagyurak apródok tucatjait fogadják magukhoz, és taníttatják őket. Még fizetést is adnak nekik. Erre az utóbbira mai szegénységünkből ugyan nem telik, de tanuló apródok példájával Sárvár elöl járhatna.

Kéri tehát a nagyságos palatinát, hogy ha felfogásával a dolog nem ellenkezik, a környék udvarházaiból gyűjtsön az árvák köré tíz-tizenkét éves nemesifjakat, hogy apjától a hadi tudományokban, Szepesi Lajostól pedig magyar és latin nyelvben, a hét művészetben és egyéb humaniórákban nyerjenek kiképzést. Ilyenformán Orsika és Ferkó körül rangjukhoz és szellemükhöz illő udvar alakulna ki már akkorra, amikor békésebb idők beálltával megtarthatják az esküvőt, és minden erejüket a sárvári tartomány anyagi és szellemi felvirágoztatására fordíthatják.

Végül megjegyezte, hogy vannak ugyan hírek a törökök készülődéséről, de valószínűleg nem az európai országok, hanem ázsiai szomszédaik ellen indítanak háborút. Befejezésül a levél Istent kérte, hogy tartsa békével a sárvári vár minden lakóját.

Dorottya nagyasszony egyenesre feszített derékkal, elégedetten ült helyén. Nemes apródokat taníttatni hadi tudományra és klasszikus ismeretekre - ezt elfogadja feladatnak. Az istenes tudományról ugyan Nádasdy Tamás megfeledkezett, de Lajosnak, reméli, lesz gondja rá.

A nagyasszony kishúgára nézett, annak szája alig észrevehetőn mozgott, de szeme sugárzás hang nélkül elmondta esengését: ugye, megcsinálod, édes drága nagynénikém! A pap tekintetét Dorothea hiába kereste, az már elmerült a drága könyvben. De felütötte a fejét.

- Szabad néhány mondatot felolvasnom, nagyságos úrnő? „Derekasan cselekszel, amikor egyrészt nem hanyagolod el a katonás gyakorlatokat, amelyekben őseid mindig kitüntették magukat, másrészt viszont házadnak e régi dicsőségét igyekszel új, tudományos hírnévvel is megtoldani. Semmi esetre se utánozd azokat, pedig mostani időkben sokan vannak, akik irtóznak attól, hogy tudósnak tartsák őket. Ne osszad annak a római császárnak a véleményét se, aki a tudományt méregnek és közveszedelemnek mondotta... Már ifjúkorunkban szert kell tennünk azokra a vigaszokra, amelyek majd tisztes öregségünkben fölvidítanak és gyönyörködtetnek. Mert ami az ifjúságnak fáradságos tanulmány, az kellemes időtöltés az öregkor számára... Szabad emberhez méltó életforma kétféle van: teljes nyugalomban való elmélkedés vagy a közéleti tevékenység. Mindkettőnél szükséges és hasznos az irodalom ismerete."

- Szép - mondta meglepetten Dorottya, aki először találkozott nem a Bibliában leírt gondolatokkal.

- Még ezt legyen szabad - folytatta a káplán. - „Hazát a véletlen ad az embernek, az erényt mindenki önmaga szerzi meg magának. Gazdagság, dicsőség múlékony, az erény és gyümölcse megmarad."

- Szép - ismételte meg a nagyasszony. - Nem bánnám, ha a Szentíráson kívül olykor ebből a könyvből is felolvasnál. Azt mondtad, százéves ez a könyv? Írója milyen jól látott előre!

- Pedig visszafelé nézett - felelt Lajos -, mert az ókori latin világtól tanult bölcsességet. Ars longa, vita brevis: hosszú a művészet, rövid az élet. A klasszikusoktól van mit tanulnunk. S mily nagy bölcsesség Tamás urunktól, hogy most, a háborús években is gondol a békeidők feladatára. Inter arma silent musae, de ha a múzsák most hallgatnak is a fegyverzaj közepette, azért tartsuk ébren őket.

Elhallgatott, és rajongó szemmel nézett az úrnőre. Fölállni, hadonászni szeretett volna örömében. Mostig attól tartott, hogy Vergerio műve is a tárház lakatja alá kerül, a többi könyv és a nyomdai szerszámok mellé. S lám, Vergerio kegyelmet kapott, sőt mértéktartó bölcsessége a betű barátjává szelídítette az úrnőt.

Szepesi Lajos több főúri családnál megfordult, tudta, hogy azokban milyen konokul képesek védeni elavult nézeteket, mert rangjukat féltik minden mozdulástól. Nádasdy Tamás ritka kivétel! Barátjául fogadta az Erasmus-kör minden tagját, a nem nemeseket is. Dorottya ellenben királynői fenséggel lebegett az alacsonyabb rangúak fölött, és leereszkedő mosolya is legtöbbször inkább sértette, mint örvendeztette papunkat.

Most a gyönyörűségtől szinte megolvadtan nézett föl rá, és nem sejtette, hogy ezzel micsoda veszedelmeket zúdít magára.

Dorottya ezúttal életében először nemcsak hódolatot, hanem csodálatot is kívánt egy alattvalójától.

Egy idő óta nemcsak úrnői, hanem emberi voltában is tetszeni akart Lajos papnak. Hiába.

Dorotheának nem volt más tükre, csak az kis, legyezőbe épített kocka, amelyet Nádas küldött. Előkereste a fiók mélyéről, ahová egykor sértődötten lökte, és nézegette magát benne. Ha egész alakját mutató nagy tükre lett volna, talán megnyugvást lel termetének és tartásának valóban királynői voltában. De a kis üvegkockában csak arcának egy-egy részletét vehette szemügyre, és szemének fáradtsága, a körülötte szaporodó sok szarkaláb, az orra mellett mélyülő két árok mindig lehangolta, a reménytelen öregség elkeseredésével töltötte el.

Most azonban Lajos - ezúttal először - úgy nézett rá, mint emberre, mint nőre, és nem úgy, mint úrnőre...

Lajos pap közben becsukta a könyvet, ráfektette két tenyerét, és kissé előrehajolva áhítattal nézte a szellem előtti meghódolást sejtető arcot.

A hosszú csönd után Orsika szólalt meg:

- Milyen szép lenne, ha mialatt Tamás karddal véd bennünket, mi meg itt a tudásnak lennénk katonái!

Gyermektől talán kissé tudálékosan hangzott ez a mondat, de mélyről jött és őszinte volt. Orsika engedelmesen gyakorolta a vívást, a nyilazást, elég jól lovagolt már, de mindezt terhes kötelességből tette, mert szíve mélyéig sohasem jutott el nagynénje gyakran ismételt intése, hogy egy Kanizsai leánynak férfias tettvággyal és keménységgel kell az életre fölkészülnie. A kerti munkában öröme telt Orsinak, de szenvedélyt csak az ébresztett benne, ami a betűvel, a megismeréssel volt kapcsolatos. Lajos papnak Vergerio segítségével nagynénje ellenállása fölött aratott győzelmét nagy diadalnak érezte.

- Én tudom - folytatta -, hogy Tamásom is szívesebben forgatja könyvek lapjait, mint a kardját.

Ezt már túlzásnak találta a nagyasszony. Férfi kezébe mégiscsak kard való, és nem könyv. Ezt - főként Ferkó számára - nem győzte elég sokszor hangoztatni, amikor Lajos a háromtagú családnak Szeréna főnővér jelenlétében felolvasta a Szentírás vagy - mostantól kezdve - Vergerio kiszemelt fejezetét.

Kanizsai Dorottyát nyugtalan vágy hajszolta, hogyan győzhetné meg Orsikát arról, hogy Nádasdy Tamásnak nem lehet fontosabb, tennivalója, sőt gondolata sem, mint hogy Ferdinánd király érdekében a törököt és Zápolya népét aprítsa.

Beszélt aggodalmáról Szepesi Lajossal is, de ő azt javasolta: nem kell kárhoztatni Orsika el képzelését. Nádasdy Tamás - ő jól ismeri - elsősorban katona, azonkívül képességei és összeköttetései révén államférfiú szerepe vár rá. Hogy emellett a műveltséget sem veti meg? Mátyás király még háborúba is mindig vitt magával olvasnivalót.

Dorothea nagyasszony mégsem tudott megnyugodni. Mint tudjuk, kétségei voltak Nádasdy személyét illetően, és voltaképpen kívánta is, hogy kétségei legyenek. Ahányszor gondolatban összehasonlította őt Szepesi Lajossal, ez a szemlélődés mindig a káplán javára ütött ki, noha az utóbbi a könyv embere volt, és nem a kardé.

Aztán Dorothea újabb ellentmondásba keveredett önmagával: felháborodott bár, de lelke titkos rekeszében örült annak, amikor gonosz pletyka kezdte ki Tamásnak vőlegényi magatartását.

Budáról hazafelé lovagoltában Gotthárd lovag betért Sárvárra, és négyszemközt arról mesélt Doricának, hogy Nádasdy Tamás a budai asszonyok szeme fénye. Vetélkednek érte delinél delibb kereskedőasszonyok. Kelemériné például, amikor megtudta, hogy Tamás úr szeles időben rosszul alszik, mivel fázós a feje, elküldte neki férjeurának hálósüvegét, mert Buda főkapitányának álma fontosabb neki, mint a férjéé.

Ez rég volt, mostanában nem annyira bosszantó, mint inkább ijesztő hírek szivárogtak.

- Jön a török! - verte föl ismét az országot a vészkiáltás. Akadtak ugyan, akik nemzetgúnyolónak becsmérelték a hír terjesztőit, de a Duna környékéről máris sokan fölkerekedtek, hogy a biztonságosabb nyugati országrészben keressenek menedéket. Mondták, hogy Esztergomból menekül a kormány is.

Aztán lihegő rémülettel beszélte egy átutazó vendég, hogy a Siklósról a koronával menekülő Perényi Pétert a törökök állítólag elfogták és lefejezték, majd hogy egy portyázó török lovascsapat Veszprém és Fehérvár közt Várday érseket is foglyul ejtette. Fölháborodás szélvésze sodorta a hírt, hogy Zápolya a mohácsi mezőn hűbéri hűséget esküdött a szultánnak. Minden szem Buda felé fordult, hogy ott Nádasdy mutassa meg: él magyar, áll Buda még!

Buda azonban ekkor már nem állt, hanem - mint tudjuk - siralmas körülmények közt elesett. A rettenetes hír csak nagy sokára jutott el a sárvári várba, mert a szultán Budáról a Duna mentén Bécs felé vonult, és a nyugati részeket elvágta az ország másik felétől.

Nádasdy egy szekeres gazdával levelet küldött Dorottyának; megírta, hogy fogságba esett, de élete egyelőre nincs veszélyben. Ám a gazdát a pestistől rettegő Fehérváron feltartóztatták, levelét megfüstölték, aztán őt is, lovait is hasonló módon akarták veszélyteleníteni, mire a derék ember veszni hagyta a levelet, és visszafordult.

Pápáról Grazba tartó német vásárosoktól hallottak először Sárvárott arról, hogy Buda a töröké. Később egy kivénült vándorló katona részletesen elmondta, hogy a szultán csellel bejutott a várba, és utolsó szálig felkoncolta az ott talált embereket, a nőket és a gyermekeket is. Dorottya lovas futárt menesztett Sopronba; onnan megerősítették a hírt, hogy Budát bevették, őrségét lekaszabolták.

Kanizsai Dorottya tisztában volt azzal, hogy mit kell tennie, mindenekelőtt miként kell ilyen esetben lelki nagyságát megmutatva példát szolgáltatni az árváknak, és bámulatra késztetni az alárendelteket.

Összehívatta a kápolnába a belső szolgákat, és tompa hangon közölte velük Orsika vőlegényének halálát. Lajos pap hosszúkönyörgést mondott a hazáért és királyért az igaz hit védelmében hősi halált halt budai katonákért és rettenthetetlen főkapitányukért. Majd az úrnő közölte, hogy holnaptól kezdve minden nap hajnalán, a munka megkezdése előtt az egész háznép hangosan együtt ismételje meg a könyörgést. Orsika összeszorított szájjal fojtotta vissza a sírást, de válla, egész teste szüntelenül rázkódott gyászos szertartás alatt. Nagynénje sokszor tanította arra, hogy egy Kanizsai leánynak súlyos helyzetben is meg kell állnia helyét. Most elkövetkezett az alkalom, „tartotta magát" a végsőkig, nagyobb erővel, mint vékonyka testétől elvárni lehetett volna. De amikor öt miatyánk elimádkozása után a gyülekezet szétoszlott, követte nagynénjét szálájába, s ott kijelentette: ő tudja, hogy Tamás él, és hamarosan itt lesz.

- Honnan tudod?

- Hallottam a hangját, ezt mondta: „Orsikám, ne félj, vigyázok rád!"

- Álom! - mondta megvetőn Dorottya.

- De angyalt is láttam, széttárt szárnyakkal repült felém, és azt mondta: Tamásom küldte őt, hogy megnyugtasson, él, és vigyáz rám.

Dorottya bosszankodott, föl s alá kezdett járni. Orsika térdre vetette magát előtte, átkulcsolta lábát, úgy kérte, álljon el attól, hogy fekete lobogót tűzet a vár bejárata fölé, mert ő bizonyosan tudja, hogy Tamás él, és hamarosan itt lesz.

Ebben az egyben végre Dorottya engedett.

A sárvári kastélyt azonban gyász hangulata töltötte be. Közeli török portyázók hírére a két öreg kapitány szigorú zárlatot rendelt el, éjjelnappal őrizték a hidat, kijavították a zsilipeket, lovas felderítőket küldtek ki, muskétások és pattantyúsok gyakorlatoztak az udvaron.

Dorottya mindent ellenőrzött, aztán naponta hosszú órákra magánál tartotta a káplánt, megmondta neki, lelki vigaszt vár tőle.

A pap Jób keserves történetét olvasta föl: Dorottya alig értette a szavakat, mereven figyelte a szépen olvasó szájat, aztán egy napon ő kezdett beszélni, és órákon, napokon, heteken át mondta élete gyötrelmeit, első házassága kegyetlen emlékeit, a második házasság rövidségét. Többször elbeszélte a mohácsi temetés szörnyű éjszakáját. Kérdésekkel ostromolta a papot, miért volt az élete szenvedések és megpróbáltatások végtelen sora, amikor ő senkinek nem ártott. Nádasdy volt az egyetlen, akit gondolatban megrágalmazott, ezért is milyen keserves árat fizet most elvesztésével, ami oltalmazó karjától fosztotta meg a Kanizsai-házat.

Bevitte magával Lajost a beteg Ferkóhoz, aki megint elgyöngült, és naphosszat szótlanul bámulta a mennyezetet. Unszolta a káplánját:

- Ugye, jobban van a fiú? Ugye, erősödik? Ugye, be fogja tölteni családfenntartó tisztét?

Orsikát teljesen szem elől tévesztette. Legtöbbször csak a reggeli könyörgésnél és a korai vacsoránál látta. S a lány kihasználta a lehetőséget, a várnagyok iránta vajpuha szívét, s Latorkertben töltötte egész napját, az ő viruló paradicsomában, ahol a varázsló Szinyóre jóvoltából naponta csodák történnek, ahol a holtnak látszó szárakból új életszínek és életformák sarjadnak. Wathay és az öreg Nádasdy titokban és észrevétlen négy fegyveressel őriztették a gyermeket, nehogy martalócok kezébe kerüljön, bár a két folyó szöge különben is eléggé biztonságos helynek látszott.

A szüntelen kísérletező és újító kertész egész tudományát kitárta kis úrnője előtt, s ő az alkotás lázában némelykor szinte megfeledkezett Tamás szerencsétlenségéről. Állandó izgalomban tartotta ellenben az, amit nagynénje körül látott. Dorothea szótlansága, Lajossal való bezárkózásai és vallásos szenvedélyének minduntalan ismétlődő kitörései sokszor nyugtalanították: Semmi elképzelése sem volt arról, hogy mi megy végbe nagynénje körül, de éppen a bizonytalanság okozta aggodalmát.

Dorottya az utóbbi hónapokban kissé meghízott. Ettől ugyan kisimultak a ráncok pufókká lett arcán, de az erélye - szigorú önmarcangolással úgy érezte - az elhájasodástól megfogyatkozott. Dorottya abba az életkorba jutott, amikor a test női lényege fájdalmas jelenségek közt hanyatlani kezd. Megdöbbenéssel gyanította, hogy életének női volta már nem tarthat sokáig, s ez a képtelenné válás úgy következik be, hogy igazában nem is élt a képességgel. Egyre hevesebb vágy fogta el egy férfi gyöngédsége után, valami után, amit elképzelni sem tudott, de ismeretlenül is nagyon hiányolt, s amit okvetlenül át akart élni, mielőtt a titokzatos nagy változás befejeződik.

Lajost látta mindig maga előtt, nemcsak hosszú beszélgetéseiken, hanem álmatlan éjszaka is, érezte kezének szorítását, arcának forróság - és verejtékben úszva, zúgó fejjel ébredt a magányos valóságra.

Lajos Isten-rajongó volt, de a nőt is meglátta. Dorottya kitárulkozása azonnal megriasztotta, mert sejtette, hogy az milyen következménnyel járna. A Szepességben Lajos annak idején megnősült, ezért püspöke elkergette; feleségét elhagyva kezdődött vándorlása, amelynek során nem először került egy magányos vagy elhanyagolt úrnő érdeklődésének középpontjába.

Már egy ideje nyugtalankodott, hogy hamarosan Sárvárról is mennie kell, ha nem akar megalázó szerepkörre vállalkozni. Az úrnő szorongató tekintete ellen nem talált védelmet. Még jobban kétségbeesett, amikor Dorothea arra buzdította, hogy magyar paphoz illőn gyakorolja magát a fegyverforgatásban is, hiszen püspökeink minden csatában ott állnak felvértezetten a király körül. Másodszor, harmadszor is előhozta ezt a gondolatát, felajánlva, hogy szívesen beszél a gyakorlás érdekében Wathayval.

Kövéredése, megalázottsága és lelki tanácstalansága az aszkézis felé sodorta a nagyasszonyt. Böjti napokat tartott, húst egyáltalában nem evett. Gyakran szomjazott, és ilyenkor a kínzásig megtartóztatta magát az ivástól. Inge alatt érdes drótövet viselt, amely véresre dörzsölte puhuló derekát. Lajos nem merte erélyesen tiltani az önsanyargatástól, nehogy elárulja a merev dogmákkal és szentségekkel való szembenálIását, reformátori mivoltát. Ezért nem tagadhatta meg úrnőjétől azt sem, hogy naponta fogadja gyónását, noha lelke mélyén elvetette a fülbe-gyónást. Mindennap meg kellett őt áldoztatnia is, ostyával, holott nem hitt az oltáriszentségben, és a svájci nézetet fogadta el a szertartásnak csupán emlékeztető szerepéről. Dorottya minden áldozásnál szenvedéllyel itta magába a pap szomorúságát, olyannyira, hogy egy napon, nyelvén az ostyával, végzetes szenvedélybe sodródott, megragadta a pap jobb kezét, és hosszasan ajkához szorította.

Szepesi káplán alig bírta megőrizni önuralmát. A kelyhet bal kezével melléhez szorította, hogy az ostyák ki ne boruljanak belőle, s lassan vonta el jobbját. Istenhez fohászkodott menekvésért.

Egész nap hiába várt égi sugallatot.

Elhatározta, hogy megszökik.

Délután rosszullétére hivatkozva nem jelent meg az úrnőnél. Alkonyatkor kis batyujával leereszkedett a várfalon - tudta; hogy hol nem veheti észre őr -, és négykézláb kúszott a Gyöngyös gázlójáig, átkelt a patakon, és mire megvilágosodott, már a stájer föld közelében pihent egy szénaboglyában, s várta a következő éjszakát. Wittenbergába készült, Lutherhoz, a vallásszabadság földjére; babonákat irtó fénytől remélt útmutatást hányatott életére.

Reggel hiába várták misézni, az érte küldött szolga jelentette, hogy szobája üres, holmija eltűnt.

A nagyasszonyt szédülés fogta el, olyan heves rosszullét támadta meg, mintha a gyászos hír nemcsak elméjét, hanem egész testét is lesújtotta volna. Nem volt annyi ereje, hogy első szándéka szerint ő maga mondja el a könyörgést Buda hősi halottaiért. Életében először nem sikerült úrrá lennie testi gyöngeségén. Komornájával a szálájába vezettette magát, lefeküdt, kiadta a parancsot, hogy ne háborgassák.

A gyülekezet tanácstalan tétovaságban oszlott szét. Orsika nagynénje lakosztályát elkerülve, boltíves tornácon keresztül ment szobájába, ekkor a könyöklőn sorakozó virágcserepek egyike alatt levelet vett észre.

Lajos pap írta:

„Kegyelmes hercegkisasszony! Isten fogadja imádságomat és alázatos szolgálatomat. Úgy szököm el ebből a házból, mint tolvaj, pedig azért megyek el, hogy ne essem az eltulajdonítás olyan bűnébe, amely a ház ellen hálátlanság, önmagam ellen kétségbeesésbe hajszoló cselekedet lenne. Ha most talán nem is, de később a Mindenható Úr segedelmével bizonyosan meg fog engem érteni; ezért nem mondom el, mi űz el innen. Idővel ki fogja találni, miért vettem magamra annak a fájdalmát, hogy vállalt kötelességemet megszegve meneküljek. Kérni fogom Istent, küldjön helyettem nálam méltóbb lelkipásztort, aki atyafiúi szeretetben fogja végezni kötelességét, meg tudja mutatni ég és föld csodáit, és utat jelöl az élet emberek csinálta tévesztő és útvesztő bozótjában.

Én Isten szolgálatára ajánlottam föl életemet, s hivatásomnak érzem, hogy az elválasztó és a látást gátló sövényeket lebontva, egyenes úton vezessem az embereket Istenük elé. Ennek rendelem alá magamat, vállalom érte, ha kell, a megalázást és a meg nem értést is. Isteni sugallattal megfogom érzeni, amikor eltávozásomat megérti és megbocsátja az a szeretett lény, akinek lelki istápolása, a keblében rejlő különleges képességek kibontása, a köz szolgálatára vezérlése talán életem legszebb cselekedete lett volna. Kérem hercegséged bocsánatát, és megnyíló belátására bízom, hogy emlékezetem méltóságát kellő időben helyreállítsa a sárvári vár népe előtt.

Vésse szívébe, könyörögve kérem, hogy Isten szolgálata a fontos, és hogy az Őáltala kiszabott egyetemes emberi szolgálatot elvégezhessük, olykor el kell hagynunk földi urunkat, és helyette más gazdát keresnünk, akit követve önnön célunkat igazabban megközelíthetjük. Olyan nagyszerű és jellemes férfiúval érthettem egyet ebben, mint magasztos patrónusom, Nádasdy Tamás úr. Nem mondom, hogy emléke legyen áldott, mert szentül hiszem, hogy él, és bízom benne, hogy még sokáig fog élni az emberiség javára. Ez a hivatása azoknak, akik elhivattattak, és akik tudják, hogy emberi indulat, földi vezérkedés csupán hiú mulandóság, mert csak egy akarat fontos, az Úr akarata. Úgy legyen, ámen. Ezzel az utolsó szóval búcsúzik felejthetetlen tanítványától:

Lajos pásztor."

Könny áztatta Orsika arcát, mire a levél végére jutott. Lesújtó és fölemelő írás volt. Nagyon fájlalta Szepesi Lajos távozását, és feldúlta az a közlés, hogy önbecsülésének megmentése végett kellett távoznia.

Hogy mit követeltek tőle, nem sejtette, de hogy ki kívánt tőle olyat, amit nem vállalhatott, az világos volt előtte. Mindig is félt nagynénjétől, de eddig a tisztelet - bár nem könnyen - legyőzte ezt az érzést. Most fordult Orsika sorsa: a félelem lett úrrá a tiszteleten. És ez a félelem kényszerítette arra, hogy bátrabban vállalja saját másféle egyéniségét.

Bátorságát erősítette az is, hogy szeretett és elvesztett mestere szintén sértetlennek hitte Tamást, nagyra hivatott férfiúnak, akit isteni parancs vezet élete útján, tekintet nélkül minden másra és mindenki másra. Bárha méltó élettársa lehetne ennek a jeles embernek!

A levélről hallgatni fog. Nagynénjének semmi esetre sem mondja meg, hogy a káplán elbúcsúzott tőle. Dorica különben is reggel óta ágyban feküdt, csak komornáját tűrte meg maga mellett, az rakta fejére, hasára a vizes borogatásokat.

A kastély népe azonnal sugdolózni kezdett a pap hirtelen távozásáról. Ki tudja, hol és mikor, ki mit vett észre, de szájról szájra terjedt, hogy a nagyasszony férjül kívánta a szép fiatal férfit, s az félelmében elfutott. Egy napon Szinyóre azt mondta Orsikának:

- Nagy szerencse, hogy Lajos pap elinalt. Sok bonyodalom marad el így.

- Milyen bonyodalom?

- Hát Batthyány nagyságos úr nem hagyta volna annyiban a dolgot.

- Törődik is ő ilyesmivel!

- Nem úgy van az! Nem hagyhatta volna, már csak Orsika úrnő miatt sem.

Orsika nem faggatta tovább Szinyórét, de sokat gondolkozott közlésén. Milyen okok, milyen indulatok bújhatnak meg a titokzatos ügy mögött?

Dorottya pap híján kishúgának mondta tollba levelét a vasvári káptalanhoz, hogy küldjenek neki új káplánt a hűtlenül eltávozott helyébe. S írt Németújvárra Batthyánynak, hogy nézzen utána, kit küldenek Vasvárról.

Egy hét sem telt bele, Dorica még nem kelt föl betegágyából, amikor megérkezett Batthyány, száz lovassal Baranya felé tartva. Az úrnő kapkodva öltözött, és vendéglátó szálájában hálálkodva fogadta a kedves szomszédot.

- Úgyis jöttem volna - hárította el a köszönetet a bán -, mert Bécsben, ahonnan nemrég érkeztem, nagyon fontos hírt hallottam. Tamás él! Csodával határos módon megmenekült.

Orsika felujjongott.

A bán elmondta, mint lázadt föl Tamás ellen a német őrsereg, s hogy ennek folytán egyedül csak ő maradt életben.

- Ugye mondtam, ugye mondtam! - ismételgette ájtatosan Orsi.

- Bizonyos ez? Honnan tudja? - kételkedett Dorica.

- Jött valaki Budáról Bécsbe, és többek nevében kérte közbenjárásomat egy lutherista pap, Dévai Biró Mátyás érdekében, akit Faber püspök börtönben tart, és kínozva vallat. És...

- De hát hol van Nádasdy? - kérdezte ingerülten a nagyasszony. - Budán? Börtönben?

- Nem. Egerben van most éppen mint Zápolya János király kapitánya.

- Áruló lett?! Szent isten! - Kanizsai Dorottya megingott, támaszt keresett. Batthyány elkapta a karját. - Ezt nem élem túl, ezt...

- Dorica, hallgasson végig - dörmögte komoran a bán, de nem folytatta, mert az úrnő leomlott a földre, elvesztette eszméletét.

Orsika szaladt a komornáért, Batthyány is távozott a lakosztályból. Ketten az előtérben várakoztak, míg a komorna ecettel, hideg vízzel magához térítette Perényinét. De az kiüzente, hogy senkit sem kíván látni.

- Azt mondta, meg akar halni - suttogta rémülten a ki- s beszaladgáló asszony.

Batthyány Ferenc kardjára könyökölve ült darab ideig, majd föl s alá járkált, végül hirtelen elhatározással megállt Orsolya előtt.

- Ferkó?

- Alig van eszénél szegény, csak értelmetlen szavakat mond. Mintha béna volna a nyelve... Nehezen mozdul...

A bán behívta a lányt a nagyterembe, ott leült vele az egyik sarokban.

- Orsikám, én nem vesztegelhetek itt, mennem kell. A gyámod vagyok. A Kanizsai-házért felelek. És te is. Előbb-utóbb te leszel a család feje, a fiúsítási okmányod elkészült Pozsonyban, csak alá kell írnia Ferdinándnak... bizonyos feltételek bekövetkezése esetén.

- Ferkó? - kérdezte Orsi elszoruló szívvel.

- Igen. Amit most elmondok neked, azt pontosan közöld Dorica nagynénéddel. Mint gyám üzenem, Tamás nem tehetett mást, átállt. Levélben kérte Ferdinándot, hogy mentse föl esküje alól, s a király megtette. Nagyon fontos szerep vár Tamásra. Mindnyájunk reménye, hogy az országot egy király koronája alatt egyesíthetjük. Megmaradásunk ettől függ. Egy célért dolgozunk Tamással. Azért, hogy az országot minden erő egyesítésével megszabadítsuk a töröktől. Érted?

- Értem - bólintott a lány.

- Én nem maradhatok itt tovább - folytatta a bán. - Neked kell meggyőznöd Doricát, hogy országos fontosságú lett, kié a sárvári vár. A Zápolya-párti Nádasdy Tamásra kell hallgatnia! Ezt én üzenem, a Habsburg-párti zászlósúr. Orsika büszke volt, hogy a bán, aki eddig csak babusgatva beszélt vele, felnőtthöz méltó feladatot ad neki. Meg kellett mutatnia, milyen sokat tanult ő azóta, hogy utoljára beszéltek.

- Tudom - szólt ünnepélyesen. Lehunyta szemét, úgy ismételte meg, amit Lajos pap levelében olvasott Tamásról: - Tudom, Isten szabta meg, milyen egyetemes szolgálatot kell tennie Tamásnak az országért, az emberiségért. Tudom, aki erre kiszemeltetett, annak olykor el kell hagynia földi urát, hogy az eszmét szolgálhassa.

Batthyány felugrott, megragadta Orsika két karját, felhúzta a székéről. Gyöngéden megrázta, szemébe nézett. Mindig derűs arcán szinte földöntúli öröm ragyogott:

- Be szépen beszélsz, gyermekem! Ej, mit, nem vagy te már gyermek. Érett ésszel látod a világot. Méltó vagy arra, hogy ilyen nehéz időkben szolgálatra elhívassál. Tamás büszke lesz rád. Nem könnyű a mi dolgunk.

- Igen - emlékezett Orsika Lajos pap szavaira. - A közöny és önzés miatt évtizedekkel maradtunk vissza a nemzetek versenyében. Meg kell tanulnunk magyarul gondolkodni, magyarul írni és olvasni. Nyelvünk legyen az összetartó habarcs.

- Gyönyörű! Kitől tanultad ezt? - örvendezett a bán.

- Lajos káplántól.

Egy pillanatnyi zavart csönd támadt.

- Miért tűnt el ez a Szepesi? - kérdezte aztán Batthyány. - Tudós és derék pásztor hírében áll. Tamás barátja. Miért ment el olyan hirtelen?

- Azt hiszem... - suttogta a lány - Dorica néném miatt.

- Elküldte? Nem szenvedhette? Lutheristának tartotta?

Orsika hallgatott. Végre akadozva mondta:

- Feri bácsi! Én nem akartam róla szólni senkinek, de... mert úgy érzem, nekünk kettőnknek mindent meg kell beszélnünk egymással... Lajos pap elszökött. Ha ilyen ember menekül, annak komoly oka kell legyen. Én tudom! Nekem búcsúlevelet írt. Hogy nem akart... tolvajjá lenni. Ezt ugyan nem értem, hacsak...

Batthyány megragadta a lány kezét, úgy hallgattatta el:

- Ne folytasd. Azt hiszem, én értem. Szegény Dorica... megzavarodott. Nem csoda, nehéz élete volt... és van. Szeretetre vágyik. Istenem! - A bán sóhajtott. - Ne adja az ég, hogy ilyen szenvedésben legyen részed valaha! Légy hozzá szeretettel.

- Bezárkózik, nem beszél senkivel... azóta.

- Majd összeszedi magát. No megyek! - A bán megölelte a leányzót. - Légy óvatos. Nem lesz nehéz, hiszen okos vagy. Egy-két év, és rendbe tesszük az országos dolgokat, pótoljuk a mulasztottakat. Aztán, ha megint szilárd békénk lesz, olyan lagzit rendezek neked és Tamásnak, hogy ott együtt fog örvendezni az egész ország. Úgy legyen. Isten veled, Orsikám! Beszélj gyöngéden nagynénéddel. Légy te az okosabb.

A bán ellovagolt nagyszámú kíséretével. Orsika leült a nagyasszony előházában, hogy első alkalommal átadja Batthyány üzenetét. Ült és járkált, kiagyalt szelíd mondatokat emlékezve magában. El-elbóbiskolt, ott töltötte az éjszakát. Késő délelőtt a komorna azzal jött elő a szobájából, hogy a hercegasszony húgát és Wathay várnagyot kéreti.

A hercegasszony sötét színű, vastag pongyolában, karosszéken ülve fogadta őket.

- Batthyány Feri bácsinak - kezdte Orsi - el kellett mennie...

Dorothea kézmozdulattal elhallgattatta. Kihúzott derékkal, egyenesen ülve, szűkre zárt ajka könyörtelen szigorúsággal hirdette ki közlését:

- Nádasdy Tamás nem esett el Budán. Bár hősi halált halt volna! Átállt az ellenséghez. Ezzel számomra és a Kanizsai-ház számára meghalt. Meghalt! - Orsika felsírt. Dorothea folytatta: - A nevét többé ebben a várban kiejteni nem lehet. Wathay bátyám vigyázzon, hogy az áruló atyja itt kárt ne tehessen. A hídi kapu fölé ki kell akasztani a fekete halotti zászlót. Több szavam nincs! - Orsika szólni akart. - Te hallgass! kiáltott rá nagynénje. - Elmehettek!

V.

KÉT KIRÁLY, EGY HÁZASSÁG

1.

Aloisius Gritti két katonája a budai királyi vár egyik várakozótermébe kísérte Nádasdyt. A szálában annyian nyüzsögtek, hogy szinte egymás sarkantyújára tapostak: hosszabb-rövidebb atillát vagy kaftánt viselő főurak, pikkelyes díszpáncélban feszengő, aranyozott pajzsukat szorongató katonák, pirossal övezett fekete taláros prelátusok, akik csak a lépcső tövében szálltak ki hordszékükből.

A sokadalomban Zápolya-egyenruhás bekiáltó és rovatos deákok jártak fel s alá, hogy rendbe szedjék a királyi kihallgatást kérőket. Eközben két szolga fakeretre erősített rézkatlannal sietett át a termen, egyenesen a fogadószobába, s nyomukban szétúszott az izzó bükkfa szén parazsának orrfacsaró illata.

A tömkelegből egy fiatal főpap vált ki, és indult sietve Tamás elé. Az örömmel ismerte föl a közeledőben unokatestvérét és padovai tanulótársát, Brodarics Istvánt. Mielőtt szertelen mozdulattal elárulná örömét, Nádasdy aggodalmasan hátranézett, ahol őreit tudta, de meglepetve födözte fel, hogy azok eltűntek háta mögül. Ekkor azután kettős örömmel indult unokabátyja ölelésére; ha a király egyik bizalmasa számos udvari ember jelenlétében így üdvözli, akkor ő nemcsak hogy szabad, hanem éppen szívesen látott ember a budai várpalotában.

Brodarics annak idején Itáliából hazatérve a nagyváradi püspök titkára lett préposti címmel; Mohács után azonnal Zápolyához csatlakozott, vele menekült Lengyelországba - ennyit tudott rokonáról Tamásunk.

Most tőle magától azt is megtudta, hogy fontos diplomáciai küldetésben járt nyugaton, majd visszatérve megírta és Krakkóban kiadatta latin nyelven a magyar-török háborúk krónikáját. Ebben a mohácsi csata is szerepel. Miközben ezt elmondta, s elárulta, hogy János király közelesen püspökké fogja kinevezni, előhúzta klepetusának zsebéből a vékonyka könyv egy példányát, és megajándékozta vele unokaöccsét.

- Tehát auktor lettél? - suttogta megindultan Tamás, majd félhangon elolvasta a könyv címét: - De conflictu Hungarorum cum Turczis ad Mohacz verissima historia. Legigazabb történet? - kérdezte meg. - Én, mint tudod, német földön, Speyerben jártam akkor. Aki részt vett a csatában, mind mást és mást beszélt el nekem.

- Hogy mi volt, hogyan volt, az most már másodrangú - felelt a prépost. - Hogy mi legyen, az itt a kérdés. Egy elvesztett csata még nem dönti el az ország sorsát; az a baj, hogy két királyt választottunk, ezért kerültünk a népek országútjának szélére. Csak úgy térhetünk vissza a kerékvágásba, ha egy király alatt egyesül az egész ország.

- Én fölesküdtem Ferdinándra - jegyezte meg tompa hangon Tamás.

- Tudjuk - felelt István. - Egyezkedünk Ferdinánddal, egyebek közt arról is, hogy oldja föl esküje alól azt, aki ezt kéri. Ha tehát kész vagy János királyt szolgálni...

- Ő minket hazaárulóknak bélyegzett...

- Hajlandó kegyelmet adni, ezt üzeni neked. Visszafogadta Perényi Pétert és Várday érseket is. - Unokaöccse meglepetését látva, István így folytatta: - A szultánnak az a kívánsága, hogy János úr legyen megbocsátó, minden magyar főurat hívjon maga köré. Ha az ő koronája alatt egységes lesz az ország, nyugton hagyja, de Ferdinándot sohasem fogja elismerni, békében megtűrni. Ha tehát az egység híve vagy...

- De Jánost békében hagyja-e Ferdinánd?

- Mondottam, tárgyalunk vele. S tudd meg, a pápa és a német lutheristák egyformán óvják Ferdinándot, hogy ne hadakozzék János úr ellen. Támogat minket a francia és az angol király is. Ha minden magyar összefog, akkor megindulhatunk a fölemelkedés útján. János király, mihelyst fölesküszöl rá, megtesz egri főkapitánnyá! Azt várja tőled, hogy gyűjts sereget, kergesd ki a Felvidékről a német és spanyol zsoldosokat, akik Ferdinánd nevében több kárt okoznak a lakosságnak, mint a törökök. Nádasdy hosszú töprengés után válaszolt:

- Tegyük föl, Ferdinánd fölment az esküm alól, és remélem, sikerül kiverni hazámból a garázda idegeneket, ami igazán szívem szerint való feladat, ámde van itt egy személyes természetű akadály is.

Brodarics elkomorodott, megragadta Tamás karját.

- Ne hidd, hogy válogathatsz. Vagy felcsapsz János hívének, vagy hóhér csapja le a fejedet. Királyunk most a nagy sikerek hatására igen kegyes hangulatban leledzik, de tud ő kegyetlen is lenni, sokszor túlontúl is kegyetlen.

- Meghalni csak egy pillanat műve, és engem már a halál torkából húzott ki a véletlen, vagy ha úgy tetszik, Gritti. De élni csak becsületben lehet és érdemes... A személyes természetű akadály az, hogy Ferdinánd és országnagyjai fölajánlották nekem Kanizsai Orsolya kezét és vagyonát hűségem ellenében. De itt nem is csak az én hűségemről van szó. Megérted-e, milyen kínos a helyzetem? Ha fölmentést kérek esküm alól Ferdinándtól, föl kell bontanom az eljegyzésemet is, amely egyik föltétele Orsika fiúsításának. Tehát nemcsak az én jövőm a tét!

- Értem. Ne hidd, hogy erről nem tudtunk. Mi János urat magyar királlyá koronáztuk, ennek folytán neki módjában áll, hogy Orsikádat fiúsítsa, elképzelhetően azzal a föltétellel, hogy feleségül megy Nádasdy Tamáshoz, amennyiben ez hű férje lesz Orsikának és hű alattvalója Jánosnak.

- Egyedül nem dönthetek erről. Dorottya nagyasszony...

- Meg fog átkozni, tudom. De hallgass végig. Te most elmégy Egerbe, kiűzöd a volt gazdád katonáit, ezzel segíted a magyar egység létrehozását. Ezalatt Posenben folynak a tárgyalások, nyélbe ütjük a kiegyezést Ferdinánddal. Ráérsz majd akkor határozni. Addig ne is adj hírt magadról, szándékaidról arádnak. Nehéz most innen gyorsfolyó követet küldeni nyugatra, és nem ajánlom, hogy levelezzél a Kanizsai-várral. Legalábbis eleinte árgus szemekkel fogják figyelni minden lépésedet, s titokban felbontják leveleidet is. Megértheted, hogy miért. Ám most csak egy a fontos: a magyar egység!

Nádasdy igent mondott.

Megírta fölmentést kérő levelét, és Brodarics vállalta, hogy eljuttatja Ferdinándhoz. János király sem aznap, sem másnap nem fogadott senkit. Valaki meghalt pestisben Budán, s Zápolya a járványtól félve nem bocsátott többé maga elé mást, csak inasát és kályhafűtőjét, akik senkivel sem érintkezhettek. Azok füstölték meg a leveleket, iratokat, amelyeket a királynak látnia kellett.

Nádasdy Tamás elindult Egerbe, Zápolyát nem is látta. Néhány száz emberével hamar szétszórta a Mátra környékén garázdálkodó bandákat, és seregét megerősítve indult Eger ellen. Közeledtére megfutott onnan Seredi, de Nádasdy követte és tönkreverte, majd megtisztította a szétzüllesztett portyázóktól az egész Felvidéket.

Diadaljelentésének vétele után János király futár útján tudatta elismerését; csak így tovább, üzente, s neki adományozta Huszt várát.

A békés heteket kihasználva Nádasdy ellovagolt Husztra, hogy megnézze birtokát.

Útja Nyalábvár felé vitte. Budai tartózkodás során ugyanis megismerkedett Frangepán Ferenccel, az ifjú kalocsai érsekkel, s - amikor elváltak - az lelkére kötötte, hogy Ugocsában keresse föl Katalin húgát.

- Ő ugyan Ferdinánd híve, de azért szívesen fog látni, mert vannak közös ismerőseitek.

Frangepán Ferenc minorita barát volt Rómában, és - ugyanúgy, mint Tamás - pápai küldött tolmácsaként tért vissza Magyarországra. Aztán ittmaradt Zápolyánál, aki utazó követévé fogadta, majd kalocsai érsekké nevezte ki.

Frangepán igen józanul gondolkodott, és érvelése nagy hatással volt hősünkre. Azt mondta a püspök: a világ túl erősnek látja Károly császárt, ezért nem kívánja, hogy Magyarország elfoglalásával még erősebb legyen. Zápolya Jánost meg éppen azért hajlandók támogatni, mert ezzel gyöngítik Károlyt. Nem öröm a törökkel szövetkezni, de Magyarország számára kisebb hiba, mint a spanyol érdekek szolgálatába állni.

- S hogy a pápa a török szövetség miatt kiátkozta János királyt, vele együtt Várday érseket és engem is?... - Frangepán megrántotta a vállát. - A pápai átkok nagy részét azért mondják ki, hogy később illő ellenszolgáltatásért visszavonhassák.

Nyalábvár kis dombon álló, tekintélyes, megerősített kastély volt, nem messze Huszttól, ott, ahol a Tisza a hegyek közül kilép a síkságra.

Csaknem háromszáz évvel ezelőtt V. István építtette, aki szívesen mulatott itt, később Nagy Lajos az Oláhországból behívott Drágnak ajándékozta, s annak utódaitól, a Drágffyaktól százévi pereskedés után szerezte meg fő székhelyéül a Perényi család.

Katalin férje, Perényi Gábor elesett a mohácsi csatában, az özvegy a jómódú, németek lakta Királyháza fölött uralkodó várban élt kiskorú fiával, Jánossal.

Tamás annyit tudott, hogy Nyalábvár a keleti országrész főnemeseinek találkozóhelye. Kissé aggódott is, hogy Ferdinánd híveivel lesznek tele a vár termei, s a velük való érintkezést János király Budán nagyon rossz néven veszi, de remélte, hogy a kalocsai érsek nem akar neki rosszat, és beállított a várba.

Hatalmas meglepetések érték.

Vendégeket nem talált, de Katalin nagyasszony kibővített és megerősített házának bizony alig akadt párja Magyarországon. A tágas termeket faragott márványba foglalt ajtók választották el egymástól, remekművű olasz és lengyel bútorok álltak a szálákban, a falakon freskók és táblaképek, a sarkokban szobrok.

- Apósom évekig itt dolgoztatta a lőcsei Pál

mestert, én meg Miklóstól, a szobrásztól vásároltam néhány fából faragott szentet – mutatta be kincseit Frangepán Katalin, miközben szívesen fogadott vendégét körülvezette a lakályos

palotában.

Volt egy szobája tele faenzai majolikákkal, vitrinekben és üveges fedelű asztalokban különleges poharak és csészeritkaságok fénylettek. A padlón keleti szőnyegek, az ülőbútorokon arannyal hímzett párnák. De Tamásra legnagyobb hatással a könyvtárszoba volt. Ennek fő falát egymás fölé helyezett két hosszú polc vonalazta, s azokon díszes kötésű kódexek sorakoztak, az ókori irodalom remekművei, az egyházatyák könyvei és néhány nyomtatvány is, Krakkóban és Bécsben készült kisebb inkunábulumok, köztük a budai Chronica egy példánya is.

- Apósom papja volt a krakkói Ruthenus, ő segített könyveket gyűjteni. A kiváló lengyel professzor neki ajánlotta két kiadványát: saját verseit és Janus Pannoniusnak Guarinóhoz írt költeményét.

A könyvtárhoz szoba méretű benyíló tartozott; annak asztalánál egy izmos fiatalember, Perényi János ült tanítójával.

- Benedek de Komját - mutatta be fia után a tanítót is az özvegy.

Az asztalon az Encomium Moriae kötete feküdt. Perényiné észrevette, milyen szenvedéllyel mozdul vendége Erasmus könyve felé. Elmosolyodott.

- Ismeri, ugye?

- Legkedvesebb ismerőseim egyike - válaszolta melegen Nádasdy. - Ifjabb éveimben betéve tudtam néhány fejezetét.

- Örömmel hallom - mondta az asszony. - Nádasdy Tamás tehát a könyvek barátja, és nem a vadászat bolondja, nem olyan ember, aki... mint Erasmusunk írja... balzsamot érez, amikor kutyaganéjt szimatol.

- Sok mindenkire haragszik ő. Például az építés megszállottjaira, akik négyszögesre építik át, ami kör alakú volt, s kör alakúvá, ami négyszöges. Itt Nyalábváron bezzeg él a régi idők hangulata.

- Csak egy szálát alakíttattam át, a könyvek kedvéért. Jöjjön, megmutatom a lovagtermet. A csúcsíves, színes üvegablakokkal gyéren világított hatalmas csarnok alacsony boltíveit egyszerű szögletes oszlopok erdeje tartotta. Perényi Gáborné kifejtette, hogy szeretné, ha az idők végéig megmaradna így ez a szép terem. Régi terve, hogy dalnokversenyt rendez várában, a szász főurak példáját követve. Meghívott már néhány krónikás és széphistóriás lantost, de nem jöttek. Úgy látszik, nem vonzotta őket egy vár biztonsága és kényelme. Más tervei is vannak. Fia tanítóját, Benedek diákot sikerült rávennie, hogy fordítsa le magyarra Szent Pál leveleit. Ha elkészül, nyomtatásba adja.

- Kiadatja? Hol? - lelkesült föl Tamás.

- Vietoris krakkói officinájával tárgyalok. Közelebb sajnos nincs nyomda.

- És miért éppen Szent Pált? Ő Luther kedvelt apostola.

- Erasmus fordítása adta az ötletet. Van már címe: Epistolae Pauli lingua hungarica donatae, vagyis Az Zenth Paal leueley magyar nyelven, több mint a felével elkészült Benedek; lassan halad, mert azt mondja, nem könnyű a pontos értelmet megtalálni.

Nádasdy megvallotta: irigyli Katalin nagyasszonyt. A magyar nyelvű könyvért.

Frangepán Katalin meleg szavakkal buzdította vendégét, hogy - ha valaha alkalma és anyagi módja lesz hozzá - támogassa ő is a magyar nyelv és a magyar költészet ügyét. Ha a sok nehézség miatt másként nem lehet, részletekben kell lefordítani a Szentírást.

- Először is nyomda kellene - hangoztatta Nádasdy. - Én megtaláltam az elpusztult budai műhely maradványait. Talán Krakkóból lehetne szerezni értő embert, aki rendbe hozná.

Elhallgatta, hogy Hess fölszerelését Sárvárra vitette; ismételten kérte a nagyasszonyt, ha nyomdász vagy versfaragó jelentkezik nála, küldje el hozzá, egyelőre Egerbe, később Budára. János király nem ér rá irodalommal foglalkozni, Ferdinánd királynak pedig - érthetően nincs gondja a magyar nyelvre. Főurainknak kellene művészetpártoló udvart tartaniuk, már amennyire ezt a mostani viszonyok megengedik.

Az özvegy erre elmondta, hogy rokona, Perényi Péter megkapta János királytól az örökség nélkül elhunyt Pálóczi Antal birtokát, Sárospatakkal együtt. Péter újjáépítteti, megnagyobbíttatja a sárospataki várat, és iskolát akar létesíteni benne. Író, iskola, nyomdász, ezek a nemzet fölemelésének első eszközei - egyeztek meg búcsúzóban vendég és vendéglátó.

Már Eger felé lovagolva is folyton csak a nyalábvári példa forgott Nádasdy eszében. Szégyellte magát, hogy egy asszony - messze az ország keleti peremén - már tett is egyet és mást azért, amiről ő csak ábrándozik.

A művészetpártolás szép tervei azonban megint elillantak tőle: Egerben futár várta, összes haderejével siessen Budára, magához a királyhoz.

Zápolya János igen barátságosan fogadta Nádasdyt. Közölte vele:

- Nem tűrhetem tovább Török Bálint garázdálkodását, feldúlta már a fél Dunántúlt... Nagyobb sereget adok kezedre, indulj azonnal Szigetvár ellen, zárd körül, hozd el ide a hűtelent élve vagy halva.

Nádasdy védekezett: Török Bálint neki nagybátyja, családjának hálával tartozik, szegény ifjú lévén, Török István taníttatta Itáliában.

- Éppen azt akarom tudni - szakította félbe János király -, hogy a haza ügyét előbbre valónak tartod-e, mint a rokoni cimboraságot. A német martalócokat becsülettel elintézted. Most válassz, hogy a nemzeti királyságot, az ország egységét szolgálod-e, avagy pártütő rokonodat mented? Döntened kell... Nádasdy Tamás vállalta a Szigetvár elleni hadjáratot. És azt mondta János királynak:

- Reménykedem abban, hogy nem kell legyőznöm Török Bálintot, hanem áthozom felséged hűségére...

2.

Kanizsai Ferkó állapota rohamosan romlott. Viaszsárga arcán sötétpiros foltok keletkeztek, szaporodtak. Nehezen lélegzett, nem beszélt senkihez, ételt lenyelni nem tudott. Dorottya nagyasszony elhozatta Baldvint, a lékai íraló barátot, de az sem tudta teáit Ferkó szájába erőltetni, s a mellére rakott meleg borogatások nem használtak semmit.

A fiú két napig egyfolytában csuklott és fuldoklott görcsös rángások közt; egy este csöndesen elnyúlt a kis csont-bőr test, és reggelre már semmi élet sem volt benne.

1532. június elején következett be a gyászos eset; meghalt a nagynevű Kanizsai család utolsó férfi sarja.

A hercegasszony azt kívánta, hogy unokaöccsét Lékán, az ősi kriptában temessék el, de Nádasdy Ferenc várkapitány ellentmondott. Szulejmán szultán a Dunánál nagy sereget gyülekeztet, portyázó előőrsöket láttak már horvát és stájer földön; Léka néhány nap alatt megjárható ugyan, de nem adhat elég erős kíséretet, mert a sárvári vár megtartására kell minden embernek készen állnia.

Nem először keletkezett nézeteltérés a hercegasszony és várkapitánya közt. Amióta bizonyossá vált, hogy Nádasdy Tamás harcos szolgája lett Zápolya Jánosnak, Dorottya bizalmatlansága nőttön-nőtt Nádasdy Ferenc iránt. Megpróbálta Wathayt maga mellé állítani, de az öreg katonát kisebb szélütés érte, jobb oldalára megbénult, és naphosszat tétlenül roskadozott a szakállszárogatón, ahová reggel föltámogatták. A Vasvárról küldött István pap vakon engedelmes eszköznek kínálkozott, de olyan eszköz volt, amelyet jóformán semmire sem lehetett használni. Hennyey Gáspár prefektussal is megpróbálkozott Dorothea, ő azonban kereken megmondta: becsülettel vezeti a gazdaságot, ám katonával nem akar ujjat húzni; Nádasdy Ferencet mint daliás idők szerény tanúját, mint egyenes jellemű, tiszta embert, mint szigorú, de emberséges parancsnokot mindenki tiszteli, szereti, tekintélye messze földre sugárzik. Dorottya tehát magára maradt a kínzó aggodalmával, hogy Nádasdy Ferenc egy napon Zápolya kezére fogja játszani a sárvári várat. Végső kétségbeesésében levél útján kérte Batthyányt: szerezze meg Mária királyné pártfogását ahhoz, hogy Ferdinánd küldjön királyi őrsereget a Kanizsaiak nagy fontosságú várába. Hosszú hónapok múltán Batthyány levélben válaszolt: Máriát bátyja, Károly császár kinevezte Németalföld kormányzójává, ő többé nem avatkozhatik magyar ügyekbe. Dorottya riadtsága most azzal a sejtelemmel tetéződött, hogy bizonyosan Batthyány is Ferdinánd elárulására készül.

Nádasdy Tamás nevét hallani sem akarta Dorottya. Hogyan ölje ki Orsika lelkéből a Tamás iránt érzett vonzalmat? István pap sokkal együgyűbb volt, semhogy bibliaoktatásaiba képes lett volna körmönfontan beleszőni a pogánnyal szövetkező Zápolya és hívei isteni elítéltetését. Különben is olyan lapos és színtelen előadásokat ütött össze a kinyilatkoztatásról, hogy Orsolya hamarosan nem is hallotta tanító szavait, inkább a hős Tamásról és a mézesajkú Szepesi Lajosról ábrándozott.

Ez azonban nem elégítette ki, hallani akarta Tamás nevét, hallani akart nemes jelleméről, hősi tetteiről. Mi sem volt természetesebb, mint hogy a gyermeki alázattal tisztelt apa, a csodált várnagy felé fordult. Wathay kidőlése után a hercegasszony Ferenc várnagyra bízta, hogy a kislányt a fegyverforgatás és a háborúskodás fortélyaira oktassa, de ezeken a leckéken ő maga is mindig ott ült és figyelt.

Orsika az egyik hadi beszélgetésen, amikor Ferenc apa a vár új bástyájának jelentőségét magyarázta, kérdéseket tett föl: hogyan lehetne ellenségtől megvédeni az ő kis gyümölcs- és virágtermő országát, Latorkertet? Volna-e ennek fontossága az ostromlott vár élelmezésében?

Az öreg katona négy pandúr kíséretével elvitte Orsikát a Gyöngyös-Rába háromszögbe szemlét tartani, a két folyó adta védelmi lehetőségről értekezni. És akkor ott, egy ciprussor fedezetében hirtelen összetett kézzel fordult Orsika a várnagyhoz.

- Feri bácsi, beszéljen nekem olykor Tamásról, de úgy, hogy Dorica néném ne tudjon róla.

Könnyek szöktek a vén harcos szemébe, a fiáért való boldogságtól, a szép emléket idéző kéréstől. Megint egyszer lovagi szolgálatot tehet. Egy hölgynek, aki ugyan még csak csitri, de az ő menye lesz, és aki komoly munkában kimutatta már érettségét. Ismét az egykori apródnak érezte magát az enyingi Török-házban. Ha valaki ezek után megfigyeli, ugyancsak csodálkozik, hogy a várnagy mostanában bástyák, falak, fegyverek komoly vizsgálgatása közben olykor elmosolyodik, kacér mozdulattal megsimítja hosszan lekonyuló, ősz bajuszát, lágyított peckességgel rakosgatja kissé mesterkélten feszes lépteit.

A költő tollára méltó titkos barátság csitri szereplője pedig testben-lélekben jegenyévé nőtt. Ferenc apóban mindig Tamást látta, s igyekezett érett módon viselkedni. Dorottya látta Orsika változását. Sejtette, hogy Tamás iránt érzett vonzalma szépíti, érleli a gyermeket. Ellentámadásra indult. Orsika megtérítésére magától Nádasdytól kölcsönzött ötletet. Apródokat nem akart szegődtetni, szerény és egyhangú udvartartásában nem látott erre lehetőséget. Ellenben ez év tavasza óta időről időre meghívta a környékbeli szegényebb nemesek, familiárisok Orsikával egyidős fiait és leányait, hogy fiatalos társasélet vonja el a lány figyelmét messzire szakadt Tamásától.

Volt a vendégek közt egy Csöglei András nevű ifjú, máris páratlan lovas, pompás íjász, jó futó, ugró, ügyes táncos, aki hamarosan Dorica kedvencévé lépett elő. Orsika észrevette ezt, s kitalálta, mi nagynénje szándéka ezzel az Andrissal. Az, hogy őt fiúsan, csak ügyességekben vetélkedő gyermekké faraghassa. Bosszantotta hogy Andris számos versengésben nagylelkűen átengedte neki az elsőséget, és ettől kezdve ő meg szándékosan elügyetlenkedett mindent. Kudarcaival állandóan zavarba hozta a fiút. Dorica látta, értette a helyzetet, elégedetlen volt. Ferkó halála napján beszüntette az „apródosdi" játékot. A vendég gyerekeket hazavitték.

Két-három héttel azután, hogy Ferkót rideg egyszerűséggel eltemették a belső kert sarkában, két toprongyos vándor kért bebocsátást a várba. Ferenc várnagy nem volt otthon, a Körmend melletti Nádasdra lovagolt másik fiához, Mártonhoz, aki éppen visszaérkezett Szlavóniából. Szeretett volna megtudni tőle valamit a török veszélyről. Sibrik Benedek hadnagy ment ki az érkezettekhez.

Borostás, ráncos arcú vénember volt az egyik, vállán átvetett ócska tarisznyával; fekete körszakállas, tömzsi fiatalember a másik, s foltozott bőrzsákjából kopott lant kandikált ki. Azt mondták, a török elől menekülnek, csak egy falat kenyeret kérnek, s mennének tovább. Sibrik azt gondolta: a várkapitány bizonyára szeretné kihallgatni őket, ilyen bizonytalan időkben minden híradás fontos lehet.

Bebocsátotta tehát a két vándort; egyenek, igyanak, pihenjenek, beszéljenek, aztán isten hírével mehetnek tovább.

Orsika az idegenek érkezését jelző kürtszótól kezdve szobája ablakából figyelte a jelenetet. Szíve hevesen megdobbant, az a sejtelme támadt, hogy a vándorok Tamás üzenetét hozzák. A tornácon át a lépcsőház felé sietett, de az előtérben Doricába ütközött. A budai „fordulat" óta, tehát már több mint két éve a nagynéniből minden hír, minden esemény gyanakvást váltott ki.

- Hová mégy? - kérdezte szigorúan.

- Megnézem, kik jöttek.

- Nem a te dolgod! Eredj a szobádba! - parancsolt a várúrnő.

Orsika engedelmeskedett. A nagyasszony lesietett a lépcsőn, magához intette az udvar túlsó végéből érkező Kemény István hadnagyot. Meghagyta, hogy az érkezetteket őrizet alatt hallgassák ki; vegye ki belőlük, kit szolgálnak, miért jöttek. Azután neki magának tegyen jelentést.

A híd felől érkező Sibrik megjegyezte, hogy a kihallgatással várni kellene, amíg a várnagy megjő.

A két idegent egy kamrába zárták, és fegyveres őrt állítottak az ajtó elé.

Nádasdy Ferenc késő délután tért haza Márton fia aggasztó híreivel. Szulejmán negyvenezer emberrel érkezett Nándorfehérvár alá; ott tizenötezer tatár csatlakozott seregéhez. Eszék felé folytatta útját, ahol a boszniai bég ötvenezer emberrel várta. Ott fogadta a szultán a francia király követét, aki ura szerencsekívánatait hozta. A török sereg a Dráva mentén, horvát földön vonul Stájerország felé, célja Bécs elfoglalása. Nagykanizsánál kell csatlakoznia a János király küldötte magyar seregnek, amely szintén részt fog venni Bécs ostromában.

Nádasdy Márton találkozott Batthyány Ferenccel, aki azt mondta; hogy a Bécs ellen vonuló magyar seregrésznek Tamás lesz a főkapitánya. Kérte Mártont, hogy figyelmeztesse bátyját: ne vegyen részt ebben a hadjáratban. Károly császár óriási sereget gyűjt Bécs körül, nagyobbat és jobban fölszereltet, mint amilyennel a török szultán valaha is rendelkezett. A hosszú meneteléstől kimerült török ármádiát tönkre fogják verni, és ezzel Magyarország sorsa eldől. Jaj lesz annak, aki a szultán zsoldosa volt!

Ferenc magával hozta Márton fia Tamáshoz írt levelét, továbbításra.

„Nagyságos uram és atyámfia! Az német császár Linzben vagyon. Kétszázezer embere Bécsnél várja az mezőn. Az posta Újhelynél megállott az török mián, ötödnapja. Az török császár Szerződni akar Sárvár és Kőszeg várával. Kérlek, szerelmes uram, ne állj el az kereszténység mellől. Amit írtál Batthyánynak, abbéli gondodat elhagyd. Nádasdy Márton keze írása, Kegyelmednek szegény szolgálója."

Sibrik elébe lovagolt Nádasdynak, jelentést tett a két fogolyról. Mondta, hogy az úrnőnek valami gyanúja van ellenük, érzése szerint legszívesebben felhúzatná őket. A várnagy lóról szállva egyenesen a fogolykamrához ment. A kócos öreg mélyen aludt, mint akinek legjobb rendjén van a dolga, a fiatalabbik meg láthatóan megörült, amikor megtudta, hogy Nádasdy várnagy áll előtte.

- Négyszemközt szeretnék beszélni kegyelmeddel - súgta.

Külsejét, hangját biztatónak találta a várnagy. Magával vitte az új olasz kerekbástyára, s ott keményen megragadta karját.

- Beszélj! Honnan jössz?

- Kegyelmed édesfia, nagyságos Nádasdy kincstárnok úr küldött.

- Kincstárnok lett? Hol a fiam?

- Helyettes kincstárnok, s Budán székel, János király mellett. Nagyon nagy úr.

- Ott is marad? Vagy útra készül? - kérdezte óvatosan az apa.

- Budán marad. János király a szultánhoz rendelte az urakat, Kanizsára, de ha lehet, nem mennek. Legalábbis nem mindnyájan. Nádasdy Ferenc valamennyire megnyugodott fia terveit illetően. Az ifjú hírnök értelmes fiatalember volt; sort tartott, és elmondott Tamásról mindent, amit apja a kapcsolat megszakadása folytán nem tudhatott.

- Tamás úr királyi parancsra körülzárta Szigetváron Török Bálintot, aztán saját szakállára alkudozni kezdett nagybátyjával, hogy álljon át János őfelségéhez. A békés ostromot János király futára szakította félbe: Roggendorf német-spanyol sereggel Buda alá szállt. Tamás úr hagyja ott Szigetvárt, és mentse föl Budát. Seregének válogatott lovasaival Tamás úr áttört az ostromgyűrűn, lelket öntött a már csüggedt védőseregbe, vitéz kirohanásokkal megfélemlítette az ostromlókat, s amikor azok hírét vették, hogy a boszniai bég sereggel közeledik, visszavonultak. Ezen idő alatt Posenben béketárgyalás folyt János és Ferdinánd küldöttei közt, hogyan oszthatnák meg Magyarországot.

- Honnan tudsz te ilyen pontosan mindent? - kérdezte a várnagy.

A fiatalember bemutatkozott: Elemér a neve. Bártfáról való, Bécsben és Krakkóban járt univerzitásra, aztán Nyalábvárra ment, mert azt hallotta, hogy Perényi Gáborné tanult magyarokat keres. Néhány hónapi ottlét után Katalin nagyasszony elküldte Budára Nádasdy Tamáshoz, annak titoknoka lett, s mint ilyen, minden bizalmas ügyének tudója.

- Ki ez a torzonborz öreg, akivel jöttél? - kérdezte Ferenc várnagy.

- Semmi közöm hozzá. Kóbor igric. Hozzácsatlakoztam, hogy mint szolgája, gyanút ne keltsek. De ő nem tudja, ki vagyok.

Folytatta azzal, hogy a budai sikerért János király Tamás úrnak ajándékozta Fogarast, meg a nagybirtok felét nászajándékul adta húgának, Annának, aki Majláth Istvánhoz ment feleségül. Tamás kincstárnok igen fontos ember lett Budán, a főurak nagyobbik része őrá hallgat, noha Grittivel, a gyanús hitehagyottal van egy felekezeten.

- Miért gyanús ez a törökké lett olasz?

- Azt mondják, Gritti magyar uralkodó akar lenni. János királyt alkalomadtán meg fogja ölni vagy öletni, és ő ül a trónra. De nem ő az egyetlen önjelölt! Tamás úr sógora, kegyelmed vejeura, Majláth István Erdélyben gyűjt pártot a maga királyságához...

- Királyné lesz a lányomból? - képedt el az öreg Nádasdy. Hamarjában nem is tudta, örülne-e neki. S megnyugtatta, hogy Elemér futár még több király jelöltről is tudott.

- Perényi Péter - folytatta - állítólag már a szultánnal is egyezkedett, hogy tegye őt János úr helyébe. Gondolja Gritti: akkor ő is pályázik a trónra. Hogy ő nem magyar? Ferdinánd a Habsburg-ház fia, ő meg a velencei dózse családjából való. De van egy negyedik jelölt is, a leghatalmasabb: Ibrahim nagyvezír. A várnagy most már igazán nem tudta, mit gondoljon. Csak rázta a fejét hitetlenkedve.

- De igen, igen - erősködött Elemér. - Egészen bizonyos. Ibrahim ugyanis Nádasdy Tamás pártfogását kérte!

- Tamás nem ültethet törököt a magyar trónra - riadozott az öreg.

- Várnagy uram, a politika nagyon csavaros dolog. Tamás úr... tőle magától tudom... nem mondhatott nemet a nagyvezírnek. Először is azért nem, mert ha Ibrahim magyar király remél lenni, akkor Bécs ellen vonulva nem fogja a magyar földet, reménybeli leendő országát fölprédálni. Igaz? S ennek bizonysága is vagyon. Botom rejtekében írást hoztam, török írást; Ibrahim nagyvezír adta gazdámnak. Ezt küldi ő kegyelmednek. Ha török oldalozók stájer földről ide kiütnének, és megtámadnák Sárvárt, ezt az írást kell megmutatnia parancsolójuknak. Az áll benne törökül, Ibrahim pecsétjével, hogy Sárvár a szultán védelme alatt áll, kímélendő.

- Úristen! - csapta össze két kezét az ősz várkapitány. A hallottak és a belőlük sarjadó gondolatok agyfeszítőn kavarogtak koponyájában; Fia a trónra törő nagyvezír pártfogója, ki tudja talán veje és lánya ellenében, akiknek hozományt adott...

- Gazdám rájött - folytatta Elemér -, hogy Ibrahim és Szulejmán nem egyet akarnak. S az ellenség viszálykodik, azt nekünk ki kell használnunk. A nagyvezír nem szeretné, ha ura és parancsolója elfoglalná Bécset, mert akkor az Oszmán Birodalomnak nem lenne szüksége arra, hogy a Kárpátok medencéjében muzulmán király, vagyis ő uralkodjék.

Milyen egyszerű dolog volt Mátyás lovaskapitányának lenni! - sóhajtott magában Nádasdy Ferenc. Mennyi erő és ravaszság, mennyi ármány és egyezség dúlja most a világot. És micsoda hatalmas mester az ő Tamás fia, aki ezzel így, amazzal úgy köt szövetséget. Miért is nem őt akarják magyar királynak János helyébe?

És máris látta Tamást, fején az angyali koronával, oldalán a gyémántkoronás édes Orsolya királynéval...

„Öreg harcos, ne ábrándozz! - rezzentett önmagára. - Szedd össze magad, szükség van itt most minden csöpp eszedre!"

Ravaszkodni kell itt a katonának is. Ez a Bártfai Elemér lehet hű szolgája Tamás fiának, de alighanem nagy fecsegő. Ha csak néhány órát tölt itt a várban, mások is neszét veszik Ibrahim menlevelének, márpedig arról a palatinának nem szabad tudnia, mert képes rögtön átjátszani a várat Ferdinánd kezére!

Latolgatta a lehetőségeket s azt is, mit szabad elárulnia a küldöttnek. Végül megkérdezte:

- Mit tud mindebből az öreg lantos?

- Semmit - felelte a követ. - Nem beszéltem vele erről egyetlen szót sem. Azt hiszi, hogy útszéli kóbor senkiházi vagyok.

- Minden igric veszedelmes hírhordozó - elemelkedett Ferenc várnagy. - Meg kell szabadulnod tőle, nincs már szükséged őreá. Igen fontos hírt kell vinned tovább Budára. Tudatom fiammal, hogy Kanizsai Ferkó a minap elhalálozott. Ő már tudni fogja, hogy ez mit jelent, és milyen intézkedést kíván. Aztán még valamit. Márton fiam beszélt Batthyányval, a bánnal. Azt mondta, Ferdinánd úgy véli, először Budát kell elfoglalnia, mert akié a főváros, azé az ország.

Elemér fejét csóválta.

- Nagyon megváltozott a gondolkodás Budán. A nagyurak azt mondják: Ferdinándnak tennie kell már valamit a török ellen. De nem bíznak Jánosban sem, mert ő a török ellen nem mer cselekedni. S hogy kormányzóvá tette az olasz-török Grittit, ez ellene fordította régi híveit is. Kenesén, Babocsán meg más helyeken titkos gyűléseket tartottak; az egyiken jelen volt a pápa követe, de ott lapultak a két király kémei is. Azt határozták, annak a királyságát támogatják, aki a törököt kiűzi.

- Most, amikor éppen itt van a szultán nagy serege? - aggodalmaskodott Ferenc apó.

- Károly császáré még nagyobb, úgy tudják Budán. Legyőzve és üldözve a törököt, felszabadítja Magyarországot. János király kap egy fejedelemséget valahol Sziléziában.

A várnagy nem merte megkérdezni, hogy akkor ki lesz a király. Pattanásig volt a feje a sok politikai tekervénnyel. A követ vállára tette kezét.

- Elemér fiam, mihelyt besötétedik, kijuttatlak a várból. Egyenesen kelet felé menj, ott találsz gázlót a Rábán. Siess Budára! Mondd meg a fiamnak, itt rendben van minden, ő meg nagyon vigyázzon magára és a Nádasdy névre. A török levelet észrevétlen add ide; itt van, vidd el Tamásnak az öccse levelét.

A várudvar felé menet elmondta Elemér: még egy tervről hallott. Egyelőre legyen Ferdinánd cseh és német király, s csak Zápolya halála után legyen magyar király is.

Az ötszögletes udvaron nagy csődület volt. Az öreg lantos állt a kör közepén, pengette hangszerét, és elnyújtott, szomorú dallamon kántált:

Keserves szívvel Magyarországban mondhatjuk magunkról

Az nagy siralmat, kit Jeremiás irt régen zsidókról.

Emlékezz meg, hatalmas Isten, nyomorúságunkról,

Tekints mireánk, állj bosszút immár mi nagy romlásainkról.

Mert örökségünk tőlünk fordula pogány nemzetségre,

Mi lakóhelyünk szálla mirólunk idegen népekre.

Édesatyánktól immár megváltunk, árvaságra juttunk,

Édesanyánkkal mind egyetemben özveggyé maradtunk.

A várnagy bement Elemérrel az őrizetlenül hagyott kamrába; átvette és zsebébe süllyesztette a néhány soros török levelet. Mire feltűnés nélkül visszatértek az udvarra, az emelet egyik nyitott ablakában már ott könyökölt Dorottya és Orsolya. Hallgatták az öreg dalnok reszketeg énekmondását:

Elvevéd mitőlünk országunkat, királyunkat,

Földhöz vered a mi koronánkat,

Színed elől elveted mi áldozatunkat.

Közülünk levágtál sok gazdag főurakat,

Vitézeket, erős férfiakat,

Kiknek kövér testökkel hizlaltál vadakat.

Közülünk rabbá től sok menyeket, özvegyeket,

Gyermekeket, gyenge szép szűzeket,

Mind a mi bűneinkért fizeted ezeket.

Dorottya nagyasszony sóhajtott, s eltüntetett szeme sarkából egy kitörni készülő könnyet. Orsika megérintette karját, és kérte, hogy adasson valamit az énekmondónak. Az úrnő fölintett magához az udvarról István papot:

- Igaz keresztény az öreg, mit gondolsz? kérdezte tőle.

- Mielőtt Kemény-hadnaggyal kibocsátottuk, megvizsgáltam a Szentírásból. Szépen elmondott egy zsoltárt, magyarul. Azt mondta, ő maga fordította latinból és németből, mert mind a két nyelvet tanulta.

Dorottya egy marék ezüstdénárt küldött a pappal az énekesnek.

- Látom, megérkezett Ferenc várnagy - mondta. - Üzenem neki, végezzen gyorsan a kihallgatásukkal, s mielőbb bocsássa útra őket. Ne nézdelődjenek sokáig a várban.

A várnagy kapott az üzeneten; azt mondta István papnak, vezesse ki az igriceket a várból, menjenek isten hírével.

Az öreg vándor a hídon kívül búcsúzkodva kétrét hajtott nyomtatott levelet húzott elő tarisznyájából, és átadta a várkáplánnak.

- Mesterséges írás - magyarázta. Földig hajolt, megfordult, és fiatal társával elindult az erdő felé.

Bártfai Elemér néhányszor hátranézett, s miután a vár papja eltűnt a kapu mögött, megfogta az igric karját.

- Isten veled, dalnok pajtás! Nekem sürgős különutam van - mondta, és átadta a hangszeres iszákot. Jobbra fordult, és sietett kelet felé.

Az öreg lantos nem sokat gondolkodott. Tőle telhető gyors iramodással ellenkező irányba vette be magát az erdő fái közé. Hátha üldözésére indulnak, miután elolvasták a papnak adott röpiratot.

A Bécsben toll igénybevétele nélkül készült német nyelvű irattal István egyenesen az úrnőhöz sietett. Tudott ő olvasni, de nem értett németül. Perényiné fejében volt valami kevés német tudomány első budai udvarhölgy korából. Nádasdy várnagyot nem akarta segítségül hívni.

Szerencsére éppen megjött Hennyey prefektus, miután lóháton bejárta a földeket, hogy az ellenség közeledése miatt sürgesse az aratást és a behordást. A hercegasszony felszólítására helyet foglalt a palotaterem asztalánál, és silabizálni kezdte a papirost. Közben hosszan mentegetőzött, hogy nem kenyere a fordítás, inkább csak adásvételi papírokkal szokott foglalkozni. Végül akadozva, nyelések és köhintések közt belefogott:

- „Levél - kezdte - Mária őnagyságához, Magyarország királynéjához, Pressburg városába, az Úr 1526. esztendejében, decembrius, azaz Karácson hava első napján."

- Ó, a királynénak írták! - sóhajtott Dorottya, éreztetve, hogy személyes ismerőséről van szó, akit ő ma is inkább tekint magyar királynénak, mint Ferdinánd feleségét, Jagelló Annát.

-„Hallván - folytatta Gáspár prefektus -, hogy felséged Isten szent igéjének nagyságos védelmezője Magyarországon, köszönetül és buzdításul bátorkodom felséges asszonyomnak kegyelmébe ajánlani a Zsoltárok könyvének 37. versét, mely az istentelenek szerencsés állapotja miatt kesergőknek nyújt vigasztalást, és amelyet latin nyelvről én magam ültettem át, hogy értésül adhatás végett serényen és vidáman terjeszthesse."

- Köszönetül és buzdításul - ismételte meg Perényiné. - Mintha a Mindenható maga szólna a levélből.

A prefektus mozgó szájjal olvasta magában a következő mondatot, majd a hercegné megjegyzését nem is hallva tovább fordított, gyarlón szótagolva, úgyhogy a szöveg értelmét elég nehéz volt azonnal felfogni:

-„Hiteles tudósításaim érkeztek ugyanis, hogy felséged hajlama az evangéliumhoz istentelenek által, kik Magyarországon hatalmasak, gátoltatik és visszatartóztattatik, elannyira, hogy immár ártatlan vért is ontottak Isten igazsága ellen, és borzasztón dúltak-fúltak. Időközben Isten rendeletéből úgy fordult, hogy a török vészt és nyomort okozott az országnak, s most ezek lármáznak, hogy a lutheránus eretnekség hozta..."

- Mi ez? Mit mond kegyelmed? - kiáltotta Perényiné. - Ki lármázik itt? És mit? Ki írta ezt a királynénak?

Hennyey átfordította a lapot, majd megint vissza, végre ezt olvasta:

- Az éneklőmester... Kóráh fiai... ez áll az elején.

István pap kipirosodott arccal lépett a prefektushoz, és kikapta kezéből a nyomtatványt. Miközben szeme végigfutott a neki mit sem jelentő betűrengetegen, három ismerős szót betűzött ki a levél alján. Kiáltva mondta ki:

- Doktor Martin Luther!

- A sátán! - hördült fel Dorottya.

A káplán fejét nyakába húzva várta, hogy villám sújtson le rá. Hennyey az erőlködéstől vizes szemével hunyorogva nézett a nagyasszonyra. Nem értette a nagy megdöbbenést és haragot.

- Rohanj a várnagyhoz! - parancsolta Dorottya a papnak. - Hozassa vissza ezt a ragályterjesztő imposztort, ha már eleresztette.

István pap örült, hogy távozhat a haragvó úrnő közeléből. Dehogyis mondta volna, hogy késő; hetedhét határon túljutott az eretnek, mialatt az ostoba Hennyey a kárhozatos iraton bogarászott. Vitte a papírt Nádasdyhoz, orra előtt lobogtatva elmondott neki mindent.

- Nem kellett volna olyan könnyen elereszteni ezt a pernahajdert - ismételgette felindultan. Hiszen a sátán postása volt!

- Ha az volt, nem kellett volna a kamrából kiengedni - felelt a várnagy. - Nem én szabadítottam ki.

- Kemény hadnagy akarta őt látni. A palatina parancsára.

A pap hevesen hadonászott. Nádasdy szelíd mozdulattal kivette a kezéből a nyomtatványt.

- Emiatt van a nagy tűz? No hadd látom.

- Várnagy uram el tudja olvasni? Vigyázzon, bűnös irat.

- Ha eddig nem olvasta senki - gúnyolódott Nádasdy - akkor honnan tudják, mi bűn lappang a papíron?

- Luther! Luther! - bökdösött ujjával nyomtatvány felé a pap. - Én vettem észre. A prefektus meg csak habogott, hogy azt mondja, ártatlanul ontották ki eretnekek vérét.

- Tisztelendő uram - mondotta a katona -, én a német kardtól sem ijedtem meg! Miért kellene német betűktől rémüldöznöm?

- Vissza kell hozni az eretnekeket! A palatina nagyon felindult. Majd összeesett a rémülettől hogy Luthert csempészték be ide!

- Előbb végigböngészem, aztán...

- Ne tegye! Égessük el. Máglyán! Szertartással. Vezekelnünk kell, amiért kezünkkel érintettük.

Nádasdy legyintett, sarkon fordult, és ott hagyta a papot. Fölment a szakállszárogatóba, leült a csak dadogni, mocorogni képes Watha mellé, és lassan betűzni kezdte a festett írást. Előbb a levelet, majd Luther fordításában a 37 zsoltárt. A várnagy hallotta már, hogy a Szentírásban zsoltárok is vannak, de sejtelme sem volt arról, hogy mi áll bennük. Most ámulva olvasta:

„Ne bosszankodjál az elvetemültekre, ne irigykedjél a gonosztevőkre. Mert hirtelen levágattatnak, mint a fű, s elfonnyadnak, mint a gyönge növény.

Bízzál az Úrban, és jót cselekedjél: a földön lakozzál, és hűséggel élj."

Elgondolkozott. Miért bűnös szöveg ez? Miért tilos ezt olvasni? Ártalmatlan, éppen hogy erkölcsös dolog egy zsoltár. És szép is. Igen, szép. Milyen is lehetne más, ha Isten sugallta szöveg?! Miért tiltják? Miért akarják elégetni?

És ettől kezdve mindennap felolvasott néhány verset a Luther-röpiratból reszkető fejű katonatársának, s nagy buzgalommal fordította neki magyar nyelvre a rejtelmes értelmű, szép igéket.

A várban csönd volt. Kemény hadnagy óvatosan kerülte a várnagyot, az úrnő pedig a kiállott izgalomtól. Megint ágynak esett, nyugtalanul hánykolódott, ételt nem kívánt, csak vizet ivott, rengeteget. Nádasdy várnagy meg olvasgatta Luther röpiratát. Eljátszott azzal a gondolattal, hogy amiként a német barát a maga nyelvére fordította a héber verseket, ő németből magyarra tenné át... Hiszen ha az apja annak idején nem katonának küldi, hanem beadja barátnak, akkor ő most bizonyosan a szent szövegeken fúrna-faragna cellájában.

- El tudsz képzelni csuhában, oldalamra kötött fringiányi tollal? - kérdezte rokkant katonatársától.

Az csak furcsán makogott, ami helyeslés éppen úgy lehetett, mint csúfolódó nevetés. Ám érzelmes mosolyra húzódott Wathay lefittyedt orcája is, amikor egy napon Orsika jelent meg a szakállszárítóban. Mintha rózsa dugta volna ki bimbóját fonnyadt kukoricaszárak közt.

Édes gyermekből bűbájos hajadonná serdült ezekben a hetekben a hatalmas Kanizsai-domínium mindig szerény várományosa. A vénasszony a minap kétfelé osztotta világosbarna hajának dús fonatát, és két fülére egy-egy csigát csavart belőle. Ettől a lány még vidámítóbb jelenséggé vált. Megtört ívű szemöldöke alól fényes barna szeme most könyörögve esengett a várnagynak: szeretne kimenni Latorkertbe, de a kaput nem nyitják ki előtte.

Nádasdy ellent tudott állni a villogó fogakat keretező szép piros ajkak kívánságának:

- Ne menj oda, gyermekem - mondotta. - Megint török dulárok jártak a közelben. Már nem lehet messze a sereg.

- Hát mivel töltsem a napot? - kérdezte a kislány. - Dorica néni beteg, István pap egész nap a kápolnában imádkozik.

- Okosabb híján én is csak tétlenkedem - ismerte be a várnagy. - De félek, hogy hamarosan sok dolgunk lesz. Nagyon is sok.

- És ez itt micsoda? - mutatott Orsika Luther iratára.

Nádasdy hamiskodó arcot vágott.

- Tilos könyv! Hozzá ne nyúlj, mert elkárhozol. A káplán is talán azt imádkozza le, hogy megérintette. No de ha nem félsz....hogyan is félhetnél, hiszen Kanizsai lány vagy, és Nádasdyné leszel... hallgasd hát meg, mit írt ez a hírhedt doktor Luther Márton nevű barát Lajos királyunk özvegyének. - És elmondott magyarul néhány sort, amely különösen tetszett neki: -„Az elvetemültek kivágattatnak, de akik az Urat várják, megöröklik a földet... Egy kevés idő még, és nem lesz többé gonosz; nézed a helyét, és nincsen ott. A szelídek pedig gyönyörködnek nagy bölcsességben. Fondorkodik a gonosz az igaz ellen, és fogait csikorgatja rá. De az Úr neveti őt. Fegyvert vonnak a szegény ellen a gonoszok, de fegyverük saját szívükbe szúr. Jobb lesz a kevés igaznak, mint a sok gonosznak. Mert a gonoszok kardja eltörik, de az igazakat támogatja az Úr...

- Ó be szép! — kiáltott fel a lány. - És ekként igaz ez, Feri bácsi? A gonoszok elpusztulnak saját fegyverüktől?

- Isten szava ez.

- De ha Isten szava, miért vinne kárhozatba?

- Én sem tudom. Az igazság bonyolult dolog, gyermekem. Könnyebb karddal szolgálni.

- És a kard az ellen fordul, aki tartja? - Orsika riadtan elhallgatott; félt, hogy megbántja leendő apósát. - És... és... ha jól hallottam, csak a szegények volnának igazak? Lehet ez? Mi gazdagok vagyunk!

- A gazdag is lehet igaz.

- Ha imádkozik?

- Ha istenesen él. És meghallja, megteszi, amit az Úr parancsol. Aki nem von fegyvert a szegény ellen, annak nem törik el a kardja.

- A török szegény vagy gazdag? - kérdezte Orsika.

Az öreg katona hátradőlt, a falnak támaszkodott.

- Nehezeket kérdezel, gyermekem. István paptól tudakoljad.

- Én Feri bácsitól várok választ.

- Hát... azt hiszem... a törökök közt is, úgy, mint a magyarok közt... van szegény és gazdag, van igaz és gonosz. De nem ez a fontos. A török a magyarnak ellensége. A gazdagnak is, a szegénynek is. S a szegény magyarnak össze kell fogni a gazdag magyarral mindenféle török ellen.

- Mert most háború van - mondta Orsika. - De ha vége lesz a háborúnak? És a török nem lesz többé ellenségünk?

Az öreg meglepetten nézett a gyermekre. Nagyapói érzései támadtak, ellágyult mindig, ha vele beszélt. Egy kicsit szégyellte ezt, nem tartotta katonához illőnek. De a gyermeknek ebben a csacskán hangzó beszédében most nemcsak báj volt, hanem veszedelem is. Vajon arra gondol, hogy ha a töröktől nem kell már tartani, akkor a magyarnak megint a magyar lesz az ellensége, akárcsak Dózsa idejében? A gyerekek megérzik a veszedelmet, mint a rákok vagy a madarak. De nem menekülnek. Orsika nem fut el, hanem gondolkozik, kérdez. Rendkívüli gyermek!

A rendkívüli gyermek tovább okoskodott, még jobban megrémítve a derék öreget:

- Hogyan van ez, Feri bácsi? Ha mi, magyarok a török ellen harcolunk, akkor gazdag magyarnak, szegény magyarnak egyformán igaza van, de a szegény török éppen olyan gonosz,

mint a gazdag török? Ezt magyarázza meg nekem.

Nádasdy sóhajtott.

- Kisleányom, ha a te nagyon-nagyon okos kérdéseidet hallom, akkor egyszerre megértem, miért tiltják a papok, hogy rajtuk kívül mások is olvassák a Bibliát. Mert hátha olyanokat kérdeznek tőlük, amikre ők sem tudnak válaszolni.

- Tiltják a Bibliát? A papok eltiltanak minket Istentől? Ezt sem értem. És akkor ez a Luther, aki szintén pap, miért fordítja le a királyné tiszteletére a zsoltárt? Hiszen latinul csak ők értenék meg, ők, a papok, de németül sok ember megérti.

- Azt hiszen, éppen ezért haragszik Lutherre a többi pap.

- De Feri bácsi nem pap, és látom, nem haragszik, hanem olvassa!

- Nem dobom tűzre, mint István káplán kívánná.

- Akkor hát mégis igaz, hogy nem jó fegyvert forgatni, mert az ember könnyen megszúrhatja önmagát. Én tudom, hogy Feri bácsi hős volt, és vitézül megkergette a németeket, akik Mátyás király ellen támadtak. De én azt szeretném, ha az én Tamásomnak nem kellene németeket vagy törököket öldösnie. Nem szebb a háborúnál, hogy mi itt ülünk és beszélgetünk, olvasgatunk?... Ha vége lesz a háborúnak, az én Tamásom bizonyosan idejön Sárvárra, megcsinálja a nyomdát, szép könyveket készíttet, és mások könyveit is meghozatja, aztán majd együtt olvasgatunk. És ha sokat olvasunk, idővel, ugye, mégiscsak megtudjuk, hogy mi az igazság?

- Jó lenne, gyermekem. Nagyon jó. De az én fiamra, azt hiszem, nagy feladatok várnak, és nem mindig marad ideje békén olvasgatni. A király oldalán lesz a helye.

- Amíg odalesz, én fogom a könyveket csináltatni. És amit Dorica néném megtiltott, azt Tamás bizonyosan meg fogja engedni, hogy olvasni tanítsuk a gyerekeket a kastélyban, meg írni is. Mert ugye ha mindenki ismerni fogja az igazságot a könyvekből, akkor az igazság fog győzni az egész földön.

Az öreg Nádasdy elérzékenyülten krákogott.

- Szép volna, gyermekem. Ti, fiatalok talán meg is éritek azt a világot, amikor az igazság győz, és nem az erő meg a ravaszság.

3.

Kanizsai Dorottya még mindig ágyban fekve töltötte napjait, amikor a várnagy elérkezettnek látta az időt, hogy tájékoztassa őt a török közeledéséről. Két hadnagyát maga mellé véve indult kihallgatásra a palatina fogadótermébe.

Az úrnő kihúzott derékkal, királynői méltósággal ült támlás karosszékében, háttal a fénynek, hogy mennél kevesebbet láthassanak ólomszínű, megviselt, foltos bőrű arcából. De a félhomály és a gondosan megválasztott ruhák sem tudták elleplezni, hogy a nagyasszony teste már csupán csont és bőr, egykor majdnem férfias izomzata elsorvadt a hosszú betegeskedés ideje alatt.

Nádasdy Ferenc jelentette, hogy a török főerő a Zala völgyében közeledik, az elővéd a vasi dombok közt nyomul Bécs felé; remélhető, hogy Sárvár nem esik a fősereg útjába, így legföljebb oldalazó dulárok megjelenésével kell számolniuk. Javaslata az, hogy Sárvár húzza össze magát, mint sündisznó a tüskéi közé, ne vonja magára a figyelmet. Nehéz ágyúk tüzének a falak nem tudnának ellenállni, ezért jobb lesz a békességet keresni.

A békesség szó kizökkentette a nagyasszonyt fenséges nyugalmából. Felugrott és színtelen, de mégis szenvedélyes hangon tiltakozott az ellen, hogy az országba betört ellenséggel kapcsolatban békességről essék szó.

- A benyomulókat ki kell verni!

A várnagy megjegyezte, hogy a sárvári őrség gyönge bármiféle támadó hadművelethez, a keresztény hatalmak egyesült serege egyelőre Bécsnél táborozik. Óvatos várakozás a helyes álláspont.

Dorottya nagyasszony a szék karfáját tenyerével csöndesen ütögetve kifejtette: az ősi hadierény nem tűr tétlenséget, a királyi sereg ellen vonuló ellenséget portyázással zavarni kell, és

főként nem szabad gyöngeséget, félelmet mutatni.

- Ugrásra készen, mint az oroszlán - szó közbe Kemény hadnagy.

- Úgy van - mondta a vár úrnője.

Nádasdy Ferenc engedélyt kért, hogy a török elől menekülők közül a fegyverforgató férfiak befogadhassa a várba; családjukat a Rábán túlra a Kemeneshát erdőibe irányítja, marháikkal együtt.

Hennyey prefektus jelentést küldött, hogy a termés betakarítása jórészt befejeződött. Baj csak Csepreg környékén van, mert az ottani Kanizsai-uradalom jobbágyait Jurisics horvát főkapitány besorozta Kőszeg várának őrségébe, hogy ott Kőszeg Stájerországhoz tartozik, annak kellene gondoskodnia védelméről. De ez ellen nehéz volna bármit is tenni; Batthyány, a horvát bán sem parancsolhat Jurisicsnak.

Néhány nappal később kisebb lovascsapatok kezdték körülrajzani a várat.

A darabontok elfoglalták helyüket a bástyákon és a lőréseknél, a hidat fölszedték.

Az úrnő utasította Orsikát és István papot hogy az emeleti férfilakosztály egyik termébe rendezzenek be kötözőhelyet. A várudvaron vizet melegítettek, szurkot főztek. Néhány nagyobb ellenséges csapat lőtávolon kívül megállapodott. Kisebb csoportok váltak ki belőlük, előrenyargaltak az árok széléig, kilőtték nyílvesszőiket, megfordultak és elvágtattak.

Estére elcsöndesedett minden, de hajnalra néhány deszkapalánkot húztak az árok külső oldalán, és azok védelme mögül égő szurkos nyílvesszőket lőttek a várra.

Sibrik hadnagy, miközben az esetleges tűz oltására mindenfelé vizeshordókat helyeztetett el, egy nyílvesszőtől bal arcán megsebesült. Mialatt a hadnagy arcáról az égett pörköket levágták, majd a sebet zsiradékkal bekenték, megjelent a nagyasszony is, páncélingben. Kemény hadnagy hozzálépett, és engedélyt kért, hogy kirohanással torolhassa meg a törökök vakmerőségét. Kanizsai Dorottya azonnal elfogadta Kemény javaslatát.

Nádasdy várnagy habozott, de végül beleegyezett, azzal a kikötéssel, hogy csak kis csapat induljon, ne menjen messzire; szórják szét a palánk mögül lövöldözőket, gyújtsák föl a deszkafalat, aztán térjenek vissza, és okvetlenül hozzanak foglyot magukkal.

Kemény István tíz önkéntessel hajtotta végre a kitörést. Leleményesen járt el. Oldalról tört a palánk mögött meghúzódókra, s utolsó szálig levágta őket. Ekkor mintegy húszfőnyi lovascsapat száguldott feléjük.

Vitézül fölvették velük a harcot; Nádasdy várnagy segítséget küldött, ez eldöntötte a tusa sorsát. A maradék török elmenekült, tíz halottat és két sebesültet hagyván hátra. Az utóbbi kettőt behozták a várba. A sárvári vitézek közül hatan estek el; Kemény hadnagy súlyos szúrt sebet szenvedett a nyakán, amelyből széles csíkban szivárgott a vér. Mire a kötözőhelyre érkeztek véle, éppen kiszenvedett.

A két török közül az egyik csak jelentéktelen karcolást szenvedett az arcán, és azt mondta: szándékosan maradt fekve, hogy fogságba kerülhessen. Mindezt magyarul mondta; hibátlan magyarsággal, hiszen magyar volt. A mohácsi csata után Kalocsa környékéről vitték rabságba; áttért a mohamedán hitre, beállt katonának. Most Ahmed a neve, de szeretne újból Berci lenni. Nádasdy azt mondta: befogadja a várőrségbe, ha előbb hajlandó követségbe elmenni a legközelebbi török parancsnoksághoz, és átadni az ő üzenetét, hogy Sárvár János király védelme alatt áll, s írása van a nagyvezírtől.

Kanizsai Dorottya sápadt arcából megdöbbent szempár meredt a várnagyra. De nem szólt, amíg Berci-Ahmed át nem öltözött Kanizsai-dolmányba, s aztán fegyver nélkül, lóháton, fehér zászlóval kilovagolt a hídon. Csak ezután vonta felelősségre a várnagyot:

- Hogyan jut eszébe kegyelmednek, hogy ilyen cselhez folyamodjék, és hamis megállapodást akarjon kötni?! Tudhatná, hogy a török sohasem tartja be az ígéretét! Mi lesz, ha a török parancsnok látni akarja az írást, és kiderül a turpisság?! A Kanizsai névhez nem méltó a hazudozás...

- Nem hazugság - vallotta be hirtelen elhatározással a várnagy. Mit is mondhatott volna mást, hiszen a nagyasszony megjegyzését úgy is lehetett értelmezni, hogy a Nádasdyak hazudnak. - Nem hazugság - ismételte meg. - Ibrahim nagyvezír menlevele itt van a birtokomban. Ha a török követet küld, megmutatom neki, de kezemből ki nem adom.

- De hiszen ez cimborálás a törökkel! - kiáltotta az úrnő.

- Kegyelmes palatina - szólt a Várnagy -, a sorsunkról nem mi döntünk. Nagyobb erőknek kell engedelmeskednünk. A bán őnagysága nem megmondta-e, hogy szükség esetén Budáról érkező ... tanácsot kell megfogadnunk?

- Én ezt a tanácsot - kiáltotta a nagyasszony -, ha ugyan tanács, és nem... szóval ezt a... - Szava elakadt, szája hangtalanul mozgott.

Nádasdy emelt hangon folytatta.:

- Én felelek a vár igazi urának, a fiúsítandó Orsika úrnőnek életéért. Gyámja, Batthyány úr engem tett felelőssé. És a fiam, Nádasdy Tamás.

- Nem! Ezt a nevet nem... - Dorottya nagyasszony gyönge ökle bágyadtan koppant az asztalon. Alakja megbillent, először csak mintha meg akart volna támaszkodni, de könyöke betört, felsőteste előreesett, összecsuklott lába lerántotta a földre.

Elterült a padlón, két lábát lassan kinyújtóztatta, aztán többé nem mozdult.

Az előhívott cselédek fölnyalábolták, levetkőztették, ágyba fektették. István pap tanácsára ecetes vízzel dörzsölték a szíve táját, homlokát borogatták, ám eszméletre téríteni nem tudták. Lassan lélegzett, de nem mozdult.

Három napig tartott önkívülete. A második estén a káplán feladta a halotti kenetet. Hajnalban a virrasztó vénasszony észrevette, hogy az úrnő lélegzése elállt. Fölkeltette Orsikát és István papot. Becsődültek a szobába a belső cselédek. Tanácstalanul álltak a betegágy körül. A vénasszony többször Dorottya fölé hajolt, szívére nyomta fülét, aztán fejét csóválta. Végre a káplán letérdelt, és elmondta a latin halotti imát. Utána Orsika kezdett rá a miatyánkra, és mindannyian hangosan vele mondták. A latin zsolozsma visszhangtalan maradt, de az ő miatyánkja sokszólamúvá erősödött, és ez valamelyes kemény tartást adott a szomorú Orsikának. Közösségi erő zengett a magyar nyelvű imában, a nép egyesülni tudott ebben vele.

Miután öt miatyánkot mondtak el, az udvari nép szétoszlott, és a vénasszony irányításával megkezdődött a halott mosdatása, öltöztetése és felravatalozása. Orsika az ablakhoz állt és kibámult, mit sem látva. Inas kar fogta át vállát, és gyöngéden megszorította. Nádasdy Feri bácsi volt.

- Ha megadták a hercegasszonynak a tisztes külsőt, a ravatal köré hívom a várnépet, és kikiáltalak úrnőnkké - mondta halkan.

Orsika megdöbbent. Eddig szégyent érzett, amiért gyásza nem elég mély, most félelem és aggodalom lett úrrá érzelmein. Fivére és nagynénje meghalt, vőlegénye elérhetetlen messzeségben, lesújtó magányosságát még súlyosabbá tette a várnagy közlése. A felelősség tömege sötéten emelkedett föl előtte a jövő látóhatárán. Így felelt:

- Az én imádságom társakra talált. Nem vagyok egyedül.

- Úrnőnk vagy és leszel - mondta az öreg, a lány kezét szorítva. - Úrnőnek jó, ha a népe vele érez és imádkozik. A boldogult palatina erős szigorral uralkodott, téged a szelídségedért követnek és szeretnek. Szeretünk és követünk.

Orsika sírva fakadt. Hogy mitől és miért, nem tudta.

Délután megvolt a beiktató szertartás. Orsika a ravatal mellett állt fekete ruhában - nem ült a neki odakészített karosszékbe -, és így fogadta a várnép hódoló kézcsókját. Templomi díszben István pap állongott a jobbján, Feri bácsi a balján; a ravatal mellett, az ajtóban őrség, kivont karddal.

Harmadnap volt az egyszerű temetés. Ideiglenesen Ferkó mellé hantolták Dorottyát; ha béke lesz, együtt viszik őket a lékai sírboltba. Székely Lukács éjt nappallá téve két kopjafát készített a sírok fölé. Ő maga „főtül való fá"-nak nevezte, s nagyon szokatlan módon Dorottyáéra kardot és pajzsot faragott, Ferencére pedig összegömbölyödött báránykát. Orsika elhatározta, hogy a két fejfát a sárvári udvaron tartja azután is, a koporsókat elvitték.

Ferenc várnagy titkos gyönyörűséggel szemlélte, milyen felnőtt határozottsággal veszi át a hatalmas udvar irányítását ifjú menye. Orsi mindenkit meghallgatott, a jó tanácsokat szívesen megfogadta. Megmondta Feri bácsijának, hogy vívni és nyilazni nem tanul tovább, s az öreg belenyugodott. Nem kard teszi kardossá a menyecskét, gondolta magában, s aki kard nélkül is tud vezetni, az az igazi jó vezér. Meg is írja mindezt fiának, mihelyt eljön az ideje.

De ennek a napja csak lassan közeledett. A vár körül csönd volt, ellenség nem mutatkozott. Ahmed nem tért vissza. Vajon összefügg ez a kettő? A földerítés nehéz, majdnem lehetetlen volt. Azt tudták, hogy Kőszeg falai alatt dörögnek a török ágyúk, de Sárvár és Kőszeg közt egy lélek sem mutatkozott. A hatalmas török sereget Stájerország felől élelmezték és abrakolták. Üres volt a nádasdi Nádasdy-ház is. Ki tudja, hová bújtak lakói?

Nádasdy Ferenc sűrű körjáratokat tartott a bástyákon, tornyon, be-benézett Orsikához, s igyekezett megnyugtatni István káplánt, aki vacogó félelmében rettegett. Talán nem is annyira a töröktől reszketett, mint attól tartott, hogy a kapitány megtorolja az ellene folytatott áskálódásait.

Végre a várnagy türelmetlenségében levelet kezdett írni:

„Magnifico Thomae Nádasdy illustrissimi Domini Regni Hungariae gubernatoris locumtenenti..."

Sokáig megilletődötten nézte a címzést: lám, nagyságos úr lett a fia.

„Magnifice Domine et Fili nobis charissime! Salutem et commendationem. Tudja meg nagyságod, hogy mi sértetlenek vagyunk, míg ellenben előbb Ferkó úrfi, majd a palatina őnagysága békességben elhalálozott, s Kemény hadnagy török nyílvesszőtől találva megholt. De sort tartok az eseményekben. .."

Itt máris abba kellett hagynia a levélírást, mert megérkezett Márton fia, kissé tépetten, nyúzottan, de épségben. Nagy utakat tett meg, nem mindig saját akarata szerint, s igen érdekes, bár részben hihetetlen hírekkel szolgált. Napok múltán folytatta a jelentés készítését az öreg Nádasdy, és írásba foglalta fiának értesüléseit is.

De előbb a Sárvár falai alatt augusztus 15-én, Assumptio, azaz Mária mennybevitelének napján lezajlott csatáról számolt be, amely Kemény hadnagy és néhány bajtársa halálával, de a magyarok fényes győzelmével végződött. A török többé nem mutatkozott, a kiküldött földerítők sokfelé magyar tetemeket találtak, gyilkos török fegyverek okozta sebekkel.

Márton fiú egyelőre ellenőrizhetetlen közlése szerint Ibrahim nagyvezír erős haddal vette körül Kőszeget, mialatt a szultán a főerővel Bécs felé haladt. A várost ostromló seregbe kisebb magyar csapatot is beosztottak. Ott voltak Kőszeg alatt Ibrahim táborában Josef Lamberg és Leonhard Nogarola, akik még az előző év őszén utaztak a szultánhoz mint Ferdinánd király megbízottai, s akiket a törökök mintegy fogságban visszatartottak, hogy hírt ne vihessenek hadi készülődéseikről. Lamberg jó barátja a Kőszeget védelmező horvát főkapitánynak, Jurisics Miklósnak, néhány éve együtt jártak követségben a török császárnál. Jurisicsnak alig volt katonája, ezért a környék magyar parasztjaiból, köztük a Kanizsai-birtokok jobbágyaiból szervezett sebtiben hétszáz főnyi őrséget. Ezek olyan vitézül verekedtek, hogy az állandó ágyúzás, a megismételt rohamok, a városfalon tört nagy rések ellenére, az ostrom sikertelen maradt. A Kőszeg ellen harcra vezényelt magyarok közül néhányan megszöktek, egy ideig Nádasdy Márton rejtegette őket, s ők részben igen különös dolgokat beszéltek.

Ágyúzások sorozata után a török egy ásott aknával felrobbantotta a várfal egy részét, és Jurisics helyzete tarthatatlanná vált.

Ekkor mégsem döntő roham következett, hanem török békeküldöttség jelentkezett:

- Ha megengedné a főkapitány, hogy az iszlám lófarkas zászlaját kitűzzék a vár tornyára, akkor a szultán fiává fogadná, és rábízná Kőszeg őrzését.

Mindezeken kívül a nagyvezír állítólag kétezer lány és asszony kiszolgáltatását követelte. Ha csakugyan volt ilyen kívánság, mit felelhetett rá a vitéz várkapitány? A szökött magyarok szerint azt: ő maga és a város minden nemese hajlandó fogságba adni magát, hogy a nők szabadok maradjanak.

Nádasdy Ferenc mosolygott a furcsa híren:

Ibrahimnak tudnia kellett, hogy Kőszeg falai közt nemhogy fiatal nő, de csecsemőket és aggastyánokat beleszámítva sem lehet összesen kétezer lélek.

A levélírás néhány napig megint szünetelt. Akkor gyorsfolyó érkezett Kőszegről; a kapitány élelmet és kötözőszert kért a sárváriaktól. Tudatta, hogy a török elvonult, alighanem szultáni parancsra. A várnak négyszáz halottja van, és a városban nincs sebesületlen ember. De élnek és szabadok. Isten csodát tett.

Ferenc apó ezek után végezetül jelentette fiának, hogy kis menyasszonya, Kanizsai Orsolya úrhölgy, bár csak tizenkét éves, komoly méltósággal és korát meghaladó bölcsességgel tartja kezében tartományának vezetését, és készséggel hallgat az ő hadi, nemkülönben Hennyey Gáspár prefektus gazdasági tanácsaira. Mindenki hajlik a szavára, István papot kivéve, aki Orsika kívánsága ellenére sem hajlandó magyarul misézni a népnek.

A levelet maga Márton fiú vitte el Budára.

Mire odaérkezett, ott már tudták, hogy Szulejmán szultán felhagyott tervével, Sopron alól visszafordította betegségtől tizedelt seregét, nem vállalva, hogy a császár erősebb és pihent hadával megütközzék. Hallották azt is, hogy a török a magyar földet megkerülve, Stájerországon át dúlva és rabolva vonul hazafelé, a Drávához közeledik, s eközben Török Bálint hadnépe súlyos csapást mért a török utóvédre.

Nádasdy Márton csodálkozott, milyen egyszerűségben él kincstárnok bátyja Budán. Tamás ugyanis nem fogadta el a palotában neki felajánlott lakosztályt, hanem a Boldogasszony templomának háta mögött, Schäffer posztós özvegyének kamrájában húzódott meg. Heverő, szuszék, két zsámoly volt a kis szobában, a kincstárnok épp nem viselt ruhadarabjai falba vert szögeken lógtak.

- Micsoda várkastély vár reád Sárvárott! – ingatta fejét Márton.

Tamás nem felelt. Kétszer is elolvasta atyjának hosszú levelét, de nem mutatott semmi örömet, amint Márton remélte volna, sőt az ágy élén ülve, két könyökét térdére támasztotta, és gondterhelten nagyokat sóhajtott.

- Apánk hogy van? - ez volt végre hosszú hallgatás után az első kérdése.

- Jól. A törökön aratott diadaltól megfiatalodott. Nem győzi magasztalni arádat, hogy micsoda nagyszerű teremtés. Dorottya asszonyságot nem nagyon szerette.

- Most azonban igencsak nagy szükség lenne a palatinára - felelte Tamás. - A Habsburg-hűségére, pozsonyi tekintélyére.

- Orsika és kezével Sárvár a tiéd, sok más várakkal egyetemben.

- Most mindennek sorsa Ferdinánd kezében van. Öt évvel ezelőtt én foglaltam vissza neki Budát, de most másnak a seregével fog jönni, és ellenem is. Mi várhat reám?

- A pogánytól örökre megszabadultunk.

- Örökre? A megvert török még mindig sokkal erősebb, mint mi vagyunk. És ki tudja, mit parancsol öccsének Károly császár? Félek, azé lesz Magyarország, aki többet ígér a szultánnak. Szívem szerint annak ajánlanám föl kardomat, aki a török ellen indulna, de nagyon kétséges, hogy a kontyos ellenében egyáltalán meg lehet-e menteni az országot!...

- Mit hoz reánk a jövendő? - kérdezte Márton lesújtottam

- Sokan már úton vannak Bécs felé - folytatta Tamás hogy felkínálkozzanak a bevonuló Ferdinándnak. Hatalmukat persze nem a török ellen akarják felhasználni, hanem a magyarok ellen, akik útjukban álltak. Ellenem is.

- Nem lehet megelőzni őket?

- Az ilyenfajta versenyfutás nem csábít. Kényszer vetett János táborába, de most már helytállok ott. Elegem van belőle, hogy minden évben pártot cseréljek!

- És Orsika?

- Batthyányban lesz becsület, és megvédi.

Királyi szolga jött Tamásért. Őfelsége a tanácsba kéreti helyettes kincstárnokát. Tamás azonnal indult, Márton meg leheveredett bátyjának ágyára pihenni. Nem jött álom a szemére; azon elmélkedett, hogy a hallottakon kívül mennyi gond nyomhatja még bátyjának vállát. Úgy látszik, jobb a magafajta egyfalus nemesnek, mert gátlások nélkül örülhet annak, hogy - legalább egyelőre - megszabadult a török veszedelemtől.

A várpalota nagy várócsarnokában Tamás valóságos sokadalmat talált. Kis csoportok tanácskoztak összehajolva - mások ide-oda jártak, hallgatóztak. Izgalom rezgett a levegőben, egy-egy éles szó végighasított a termen. Mindenkinek más és más értesülései és következtetései voltak Bécs felől közelgő veszéllyel kapcsolatban. Főként távollevőkről esett szó. Jánosdy Bertalan kora reggel végigjárta a kapukat, és megtudta, kik hagyták el a várat családjukkal, személyzetükkel.

Némelyek a süllyedő hajóról menekülő patkányokat emlegették. Akadtak azonban higgadt öregek, akik azt mondták:

- Nem szabad riadalmat kelteni! Kellő önérzettel szövetséget kell ajánlanunk Ferdinándnak.

Igen, ezt fogják tanácsolni az uralkodónak. Csak már elébe terjeszthetnék javaslatukat!

Ám a király ajtói még sokáig zárva maradtak, s mikor végre megnyíltak, Werbőczi lépett ki, egyedül.

A kis csoportok nagy félkörré alakultak. A nagy tekintélyű férfiú szilárd nyugalmat mutatva elmondta, hogy hajnalban fontos híradás érkezett Bécsből. János úr Frangepánért és Brodaricsért küldött; tanácskozni akar velük is.

Werbőczi elárulta, mi hírt hozott a küldött. Miután a szultán serege visszavonult, Lamberg és Nogarola, Ferdinánd foglyul tartott követei visszanyerték szabadságukat; hosszan tanácskoztak Jurisics főkapitánnyal és Ibrahim nagyvezírrel, azután Bécsbe jöttek a nagyvezír javaslatával. Eszerint, ha Ferdinánd most küldene békeköveteket a Portához, több eredményt várhatna, mint eddig bármikor. Ami a megfutamodás után nem is lenne csoda. A fiumei főkapitány vezetésével indul a delegáció Konstantinápolyba. S Ferdinánd a török javaslatot s a tartós béke reményét annyira komolyan veszi, hogy elrendelte a Bécs alatt táborozó nagy császári sereg feloszlatását. Lehet, hogy ez a szultán békefeltétele volt, de az ebből adódó lehetőséget Budának is ki kell használnia. Ő, Werbőczi, azt ajánlotta János királynak, hogy tegyen javaslatot Ferdinándnak egyezkedésre, mégpedig azon az alapon, hogy egész Magyarország legyen János királyé, haláláig, azután szálljon az egész ország a Habsburgokra.

Ez a megoldás, amely - ha létrejön - tekintélyes időre teljes nyugalmat ígér, általános tetszéssel találkozott. Néhányan célozgattak arra, hogy jól el kellene bánni a szökevényekkel, akik Ferdinándhoz indultak, de a béke reménye elnézővé tette a nagy többséget.

Nádasdy Márton késő délután arra ébredt föl, hogy bátyja megérkezett a palotából. Tamásra alig lehetett ráismerni. Reggeli ernyedtsége, komorsága elpárolgott, jókedvű bizakodás sugárzott belőle. Ő is helyet kapott a Ferdinándhoz induló követségben, a kiegyezésben nagy lehetőségeket sejtett.

- Siess vissza Sárvárra - mondotta öccsének. - Vidd meg a jó hírt Orsikának: hamarosan teljes békesség lészen. Akkor kitűzzük az esküvőt, megvalósítjuk szép terveinket.

Ferdinánd is hajlandó volt tárgyalni. Szalaházit tette meg fődelegátusává, s a püspök-kancellár a Csallóközt javasolta a tárgyalás színhelyéül.

Két hét sem telt bele, már találkozott a két küldöttség a frissen fölvert sátorvárosban. Örültek egymásnak a két párton levő régi jóbarátok, fölemlegették a daliás időket, nagy poharazások folytak, de az ország dolgában megegyezni nem tudtak. Napokig tartó huzakodás után Szalaházi megsúgta Nádasdynak és Frangepánnak, hogy Ferdinánd meggondolta a dolgot, nem hajlandó engedményekre, mert Gritti közvetítésével sikerült megállapodást kötnie a szultánnal az ország kettéosztásáról.

Gritti közvetítésével? A gaz olasz ezek szerint elárulta János király Magyarországát?

Nádasdy egyszerre megint nagyon rosszul érezte magát. S nem alaptalanul. Néhány nappal később a Portától hazatérőben a Csallóközbe érkezett Franz Dahlberg, Ferdinánd egyik konstantinápolyi megbízottja, s ő meglepő és kínos részletekkel szolgált a törökkel folytatott tárgyalásról. Arról is, hogy milyen sors vár Nádasdyra Gritti Magyarországában. Az olasz ugyanis általa üzenetet küldött Ferdinándnak.

- Várom, hogy Ferdinánd király magához hívjon - mondotta búcsúzáskor Dahlbergnek Aloisius Gritti. - Kedves dolgot fogok neki elmondani. Vegye tudomásul őfelsége, hogy a magyar nemzet gonosz és hűtelen, nem lehet bízni benne. Nincs olyan híve Ferdinándnak, aki Jánost ki ne szolgálta volna. Kérem őfelségét, főként ne pártfogolja Nádasdy Tamást, hanem fogassa el, és adja őt kezemre. Nádasdy oly gyalázatosan viselte magát ellenem, hogy lehetetlen bosszút nem forralnom. Nekem köszönheti, hogy életben maradt, s ő mégis vállalta János király tanácsában, hogy megöl engem.

Dahlberg mindezt Szalaházi kancellár jelenlétében közölte Nádasdyval. Aztán magukra hagyta őket. Tamás élesen figyelte barátja arcát, kaján sajnálkozást olvasott le róla, s az a gyanúja támadt: ő beszélte rá Dahlberget, hogy jelenlétében mindezt mondja el neki…

- Nem könnyű a helyzeted - mondta aztán a püspök. - Gritti mindenre képes. Még sok bajt fog okozni mindkettőnknek.

- Mindkettőnknek? - Nádasdy keményen Szalaházi szemébe nézett. - Hm, igazad van, mindkettőnknek. Az a különös helyzet, hogy királyaink szükségszerűen ellenségei egymásnak, de mi bármilyen hűségesek vagyunk hozzájuk, elsősorban mégis békülni akarunk, s a látszólag ellenséges delegációk közelebb állnak ebben egymáshoz, mint tulajdon megbízóikhoz. Sok szerencsétlenség érhet bennünket, de hidd el, a legrosszabb az ország kettéosztása lenne.

Képzeld el helyzetemet: az én birtokaim, Huszt és Fogaras János úr részében vannak, a leendő feleségem tartománya Ferdinánd úré. Ha ők ketten háborút indítanak egymás ellen, az én katonáim a feleségem katonái ellen lesznek kénytelenek harcolni.

- Kegyetlen leszek hozzád - szólt komor hangon a püspök. - Ez nem bizonyos. Meddig lesz tiéd Huszt, ha Gritti fölébetek kerekedik?

- Úgy érted, hogy Gritti valóban kész... az én…

- A te fejedet is levágatni. Igen, habozás nélkül.

- Én akkor sem gyilkoltatom meg őt.

- Nos, tegyük föl, megöli vagy megöleti másvalaki... hiszen sok az ellensége... és ekként a tiéd marad Huszt. Kérdés, hogy Kanizsai Orsolyának maradnak-e birtokai! Ha nem, azért is te felelsz, mert Ferdinánd azzal a föltétellel hajlandó Orsikát fiúsítani, ha hűséges emberét választja férjéül. Nem gondolod, egyszerűbb lenne Ferdinándnak, ha nem fiúsítaná Orsikát, hanem hagyná, hogy az elárvult, gazdátlan Kanizsai-vagyon ősi törvény szerint a királyra szálljon?... A célzást nem lehetett félreérteni.

- Tudod, hogy kényszerből lettem János úr országnagya - felelt Nádasdy. - És Ferdinánd úr endelmével. Az egységes Magyarországért olykor szükségképpen ellentétbe kell kerülnünk magunkkal, régi énünkkel. Gondolom, ezt odaát, a túlsó oldalon ti is érzitek.

- Érezzük. Csak annyival könnyebb a helyzet Ferdinánd udvarában, mert ott nem egy renegát kalandor az első zászlósúr.

Nádasdy hallgatott. Szalaházi megragadta barátja mindkét felsőkarját.

- Tamás! A magyar nemzet számára meg kell mentened a Kanizsai-domíniumot, hogy sok kenyeret és katonát adhasson a török kiveréséhez. És eljegyeztél egy védtelenül maradt lányt; hozzá is becsületszavad köt.

- Azzal fognak rágalmazni, hogy a birtokáért vettem el.

- Husztról és Fogarasról kell lemondanod Sárvár ellenében. Hidd el nekem, igaz magyarnak: könnyebb a keresztény császár öccsét szolgálni, mint egy tót nemest, aki kezet csókolt a pogány despotának. Nem a magad, az ország érdekében hasznosabb, ha a te erőddel és tehetségeddel Ferdinánd szolgálatába szegődöl.

Hallgatott egy darabig, aztán így fejezte be:

- Gondolkozzál ezen, amíg nem késő...

Szalaházi elment. Másnap csak rövid időre találkoztak. A két delegáció elhatározta, hogy szüneteltetik a tanácskozást, hazautaznak, és új utasítást kérnek királyuktól.

Nádasdy rosszkedvűen, gondterhelten tért vissza Budára. Nem mondta el senkinek, még Frangepánnak sem, hogy Gritti mit üzent róla Ferdinándnak. Pedig hiszen nemcsak neki, minden magyarnak tartania kell a renegáttól. Nem tudta eldönteni, mi a kötelessége? De Budára érkezve örömhír fogadta. Rövid időre rámosolygott az élet szebbik oldala.

Perényi Gáborné levelével és ajándékával egy délceg ifjú kereste föl. Miklós néven mutatkozott be. A harmincéves, magas, szőke, öntudatos föllépésű fiatalember részletesen elmondta azt, amit Perényiné levele röviden közölt róla; Sáros megyei magyar ifjú, Krakkóban járt egyetemre, ott egyebek közt nyelveket és költészetet tanult.

Aztán átadta a helyettes kincstárnoknak a Krakkóban megjelent legújabb könyvecskét, Perényiné ajándékát. Victor krakkói nyomdász kiadta Donatus római grammatikus latin nyelvtanát, Hegendorf német fordításában. A könyvnyomtató mester Johannes Sylvesterrel lengyel és magyar értelmezéseket készíttetett a műhöz, s a könyv végén beiktatta a Pater Noster és az Ave Maria magyar fordítását, úgyszintén Sylvester művét.

Tetszett a fordítás Nádasdynak, de még nagyobb hatást tett rá, hogy a könyvecskéhez írt jegyzetek egyikében ezt fedezte fel: „Századunkban Erasmus írt legtudósabbul."

- Ismered Rotterdamust? - kérdezte Sárosi Miklóstól.

- Többször olvastam minden művét, amelyhez csak hozzájutottam.

Ebből több órás beszélgetés kerekedett mindkettőjük bámult mesteréről. Késő este Nádasdy kérte, hogy Miklós deák másnap ismét keresse föl. És akkor váratlanul azt kérdezte tőle:

- Nincs-e kedved a Szentírást magyarra fordítani?

Miklós meghökkent. Nem tud elég jól s héberül, sem görögül, hogy ezt a feladatot vállalhassa, a latin szöveg pedig önmagában nem alkalmas átvételre. Nádasdynak tetszett ez a szerénység. Azt felelte: gondtalan életet biztosít neki arra az időre, amíg az Újszövetséget lefordítja, egy békés vidéki várkastélyban, távol a világ zajától.

- Ha könyvekre lesz szükséged, meghozató Pozsonyból vagy Bécsből. Holnapra megírom levelet Kanizsai Orsolyának, Sárvár úrnőjénél és akár rögtön indulhatsz hozzá.

Másnap a levéllel és néhány arannyal útnak indította Sárosi Miklóst Sárvárra.

Boldog deák! - sóhajtotta magában. A tudomány és a művészet papja lesz ez a Miklós, Nádasdy Tamás meg kénytelen visszatérni az országos ügyeknek mérgezett étkekkel megrakott asztalához.

Miklós eltűnt az utca sarkán, bizonytalanság köde gomolydult Nádasdy szép terveire. Sárvár csak néhány tucat mérföld Budától, mégis szinte elérhetetlenül messze van. Mozdulnia nem lehet; Gritti török sereg élén közeledik Erdélyhez, tudja, kit szemelt ki első áldozatául. De valamit tenni akart a sárvári ügyben; elment tehát Werbőczihez, a jogtudóshoz, hogy véleményét, esetleg segítségét kérje. Ravaszkodott, nem akarta minden ütőkártyáját kijátszani. Előadta neki: azt hallja, meghalt Kanizsai Ferenc, a neves család utolsó férfi sarja, s Ferdinánd fiúsítani akarja a kiskorú Kanizsai Orsolyát, nyilván a gyermek Pozsonyban ügyködő gyámjainak tanácsára. Nem kellene-e ezt a lépést megelőzni azzal, hogy fiúsítsa János király a Kanizsai lányt. A nagy eszű Werbőczi mindjárt kitalálta, miről van szó.

- A te mátkádat, nemde? - vágott közbe élesen.

- Ezt mindenki tudja - vont vállat Tamás. - És te tudod-e, miben halt meg Ferenc, a jogos örökös?

- Hektikás volt régtől fogva. Amikor utoljára ott jártam, már alig lélegzett.

- Annál könnyebben jobblétre segíthette valaki, akinek útjában állott.

Otromba gyanúsítás bújt meg a kérdés mögött. Tamás megőrizte hidegvérét.

- Ismersz te Sárvárott valami István nevű várkáplánt? - kérdezte Werbőczi.

- Azt hiszem, Márton öcsém találkozott vele, amikor apámat meglátogatta.

- Igen, az öcséd - mormolta a kancellár rejtelmes hangsúllyal.

- Pista bátyám, te titkolsz előttem valamit - szólt ingerülten Nádasdy. - Miféle rágalom terjed itt? Ki vádaskodik? Kérlek, beszélj nyíltan. Werbőczi megfontoltan válaszolt:

- Többet nem mondhatok, csak amennyit tudok. A nádori hivatalhoz bejelentés érkezett, hogy Kanizsai Ferenc nem természetes halállal halt meg.

- Netán az említett István pap akar befeketíteni?

- Még nem tudunk semmit. De János királyt nagyon bosszantja ez a közlés. Te fontos embere vagy.

Nádasdy gyanút fogott, hogy Werbőczinek valami titkos érdeke van ebben a gyalázatos ügyben. Merész, oldalvágást tett:

- Most én kérdezek! Kinek az érdeke, hogy Orsolya ne örököljön? Megmondom. A kincstáré.

- Gondold meg, mit beszélsz - szólt fenyegetően a kancellár. - János királynak nincs szüksége a Kanizsai-vagyonra! Nagyon rossz néven venné, ha...

- És én ne vegyem rossz néven? Hát ki áhítja a Kanizsai-birtokot? Ki?

- Várj békén - dünnyögte Werbőczi látszólag rendületlen nyugalommal. - Hiszen téged senki sem gyanúsított!

Nádasdy biztosra vette, hogy Werbőczi rosszindulatú értelmezéssel fog beszámolni a királynak beszélgetésükről. János hirtelen haragú, bosszúálló ember. Kihallgatást kérjen-e a palotában, a királlyal tisztázza-é a helyzetet, személyes döntését kérve? Nem tudott határozni.

Néhány nap múlva azonban váratlanul Werbőczi jelent meg nála kedélyes mosollyal. Tamás ármányt szimatolt.

- Mondtam, hogy ne aggódj - kezdte a kancellár. - Remélem, nem csináltál semmit. Minden további nélkül kiderült, hogy szó sem lehet a Feri gyerek meggyilkolásáról. Te ott voltál, amikor elhunyt?

- Nem. De láttam halálos betegen.

- Nos, Kanizsai Feri él.

- Apámuram ott volt, amikor lefogták a szemét.

- Rosszul látta. A fiú Sárvár ostrománál török portyázók kezébe került. Gritti megtalálta, kiszabadította. Néhány nap múlva itt lesz Budán.

- Kicsoda? Gritti?

- Dehogy. Kanizsai Ferkó.

- Lehetetlen! Bizonyos, hogy meghalt! - kiáltotta Tamás.

- Csak hiszed - legyintett fölényesen Werbőczi.

- Én azt hiszem - sziszegte Nádasdy -, hogy Gritti egy betanított álörökössel magának akarja megkaparintani a Kanizsai-hagyatékot.

- Grittinek bizonyítékok vannak a kezében - mondotta Werbőczi. - Te csak hallomásra támaszkodol, és ellenérzésből vádolod Aloisiust. Veszélyes játékot űzöl!

Nádasdy gyanúja erősödött: Werbőczi osztozni akar Grittivel Orsolya birtokán.

Múltak a hetek, de az állítólagos Kanizsai Ferkó nem érkezett meg Budára. Nádasdy úgy vélte: Gritti nem adja ki a kezéből, nehogy megfosszák a hamis bizonyítéktól. A hitehagyott olasz magyar földre érkezve mint nagy sikerét híresztelte, hogy Szulejmán nem ismerte el Ferdinándot magyar királynak, hanem küldötteit a római király követeinek címezte. De Gritti haragosaitól ellenkező hírek jöttek. Ezek szerint Ferdinánd követei előtt a szultán kijelentette: Magyarország az övé, minden magyar az ő rabszolgája, János király is, és ezért ő szabadon rendelkezik a meghódított területtel.

György barát megmagyarázta, hogy ez voltaképpen Ferdinánd igényének elutasítását jelenti, János úr tehát erősebb, mint valaha. De nem mindenki hitt neki, mert olyan közlés is jött, hogy Ibrahim nagyvezír kegyvesztett lett a Ferdinánddal való paktálás miatt, s vele együtt Gritti is bukott emberré vált. Kihez, mihez kell most Budán alkalmazkodni? Pozsonyban gyorsan kihasználták a budai hangulat bizonytalanságát. Thurzó Elek vezetésével különbizottságot állítottak föl, hogy „a Zápolya pártjához tartozó egyházi és világi urakat, nemeseket Ferdinánd iránt való engedelmességre megnyerjék". Bebek Ferenc rögtön át is állott; Perényi Péterről az a hír járta, hogy magával Thurzóval tárgyal; Kosztka Miklós Árvát kapta, amiért elfogadta Ferdinándot urának.

A fordulatok és fordulások miatt a Kanizsai ügy nem került szóba János királynál. Werbőczi azt állította, hogy Gritti Erdélyből hiteles jegyzőkönyvet küldött Kanizsai Ferenc vallomásáról. Sárvár ostrománál Behler aga párviadalt ajánlott a magyar védőknek, és Wathay várnagy kiállt vele kopjatörésre. Az összecsapás kezdetén Wathay lova felbukott, lábát törte és a csörte elmaradt. A kétoldalt felsorakozott nézőcsapatok közt verekedés támadt, és ennek során a törökök foglyul ejtették Ferkót. - Wathay szélütötte rokkant, nem állhatott ki párviadalra! - kiáltotta Nádasdy. Werbőczi vállat vont.

- Valaki tévedett a névvel. A lényegen ez nem változtat.

- Tehát az én szavam nem ér egy hitehagyott ellenében?!

- Gritti főkincstárnok és kormányzó - jegyezte meg a kancellár baljós hangon. - Mondd a szemébe, hogy renegát! Hamarosan itt lesz. Azt írja Erdélyből, hogy leendő sógorodat, Kanizsai Ferkót is magával hozza. Ha okos vagy, elébe mégy.

Nádasdy nem ment. Titoknokát, Bártfai Elemért ellenben Erdélybe küldte, hogy próbáljon valamit megtudni.

Egy napon Batthyány Ferenc bizalmi embere állított be Nádasdy budai lakására. Este elvezetné őt a hegyvidék egyik kolostorába, ott fontos híreket hallhat. A helyettes kincstárnok két fegyveres lovászával és a hírhozóval még kapuzárás előtt kilovagolt a várból. Mátyás király vadászlakában várták meg a sötétséget, akkor vágtak neki a keszi erdőnek.

A pálos monostor gazdasági épületében maga Batthyány köszöntötte Tamást. Szalaházival egyetértésben közölte barátjával:

- December tizenkettedikén lesz Orsika tizennégy éves; gyámjai még ez év végéig férjhez akarják adni. A Kanizsaiak somlóvásárhelyi vadászkastélyában lenne a lagzi, az egyházi szertartást maga Szalaházi végezné, de meghívná rá Frangepánt is, János király kalocsai érsekét... Tamás, szedd össze mindazokat a budai urakat, akik az esküvő alkalmát szívesen használnák föl arra, hogy Ferdinánd király megbízottaival baráti eszmecserét folytassanak az ország jövőjéről...

Nádasdy figyelmét nem kerülte el, hogy Batthyány nem beszélt kifejezetten az ő vőlegényi szerepéről. Világos, hogy a házasságnak föltételei vannak. Feri barátja nagy mestere a rejtelmes közléseknek. Gondolta, ő is megkeveri a kártyát.

- Tudjátok-e ti, gyámok ott Pozsonyban, hogy Ferdinánd hiába fiúsítja Orsolyát, Ferencé a birtok.

- Ferenc meghalt. Láttam a sírját.

- Gritti föltámasztotta, s a maga táborába csempészte.

- Ostobaság!

- Éppen hogy nagyon is elmés szélhámosság. Fölbéreltek valakit Kanizsai Ferencnek. Attól tartok, Werbőczi keze is benne van a dologban. Ő könnyen elintézi, hogy János király nagykorúsítsa az ál-Ferkót, akit azután majd eltüntetnek, s a vagyonon ők osztozkodnak. Orsolya meg koldulni mehet.

Batthyány suttogóra fogta hangját:

- Meddig tűritek még annak a velencei brigantinak a garázdálkodását?! Mohács óta sok galádság történt itt, de ilyen szemérmetlen rablás...

- Gritti nagy hatalom. Szava sokat nyom a latban a szultánnál is, János királynál is.

- Rablónak bitófán a helye! - Batthyány feldúltan hallgatott darab ideig, azután így folytatta: - Ferdinánd király tudomást sem vesz ilyen próbálkozásokról. Olyan rongy emberrel, mint Gritti, ő szóba sem áll.

- De hiszen Gritti üzent Ferdinándnak!

- Hazugság. A te dolgod, hogy az ál-Ferkót leleplezd, s úgy gyere Vásárhelyre, mint az egyetlen és vitathatatlan Kanizsai-örökös vőlegénye. Megtörtént minden intézkedés... Ferdinánd király nászajándékot fog küldeni - fűzte hozzá a bán -, és vállalja elsőszülött gyermeketek keresztapaságát. A Habsburg-családban ilyen alkalmakkor szokásos aranyserlegeken kívül egy okiratot is kaptok. Ebben néhai Kanizsai László és korán elhunyt Ferenc fia összes örökségét adományul nyeri tőle Nádasdy Tamás és felesége, Kanizsai Orsolya. Te a tőled elkobzott jószágokat kivétel nélkül visszakapod. Mint Ferdinánd őfelsége kapitánya annyi zsoldot kapsz, amennyi száz lovas tartására szükséges. Jogot szerzel arra, hogy Mária királyné mármarosi sóbányáit bérbe vegyed. János király ellen csak abban az esetben tartozol hadba vonulni, ha Ferdinánd király személyesen is részt venne a háborúban, vagy ha Zápolya török segélyhadakra támaszkodnék.

Nádasdy némán bólogatott, aztán elolvasta az okirat fogalmazványát. Kérte, hogy pontos legyen benne: „Ursula filia unica in sexum mas culinum perfecta et Thomae Nádasdy deponsata". Magyarul: Orsolya egyetlen, fiúsított, Nádasdy Tamásnak eljegyzett lány.

- Nos? - kérdezte Batthyány.

- Megmondhatom, Frangepán érsekkel együtt már korábban úgy határoztunk, hogy elhagyjuk Budát. A gyönge Zápolya nem mentheti meg magát és az országot a töröktől, s elnézi Gritti aljasságait. Mivel a renegát olasz fondorkodásai ellen tehetetlenek vagyunk, s ördögi cselszövényei miatt életünk is állandóan veszedelemben forog, odahagyjuk Zápolya pártját, és jó móddal áttérünk Ferdinánd felekezetére.

- Tudom, Frangepánnal is beszéltem. És még másokkal is. Tehát karácsony előtt meglesz a lakodalom? Mit mondjak Orsolyának? Tudod-e hogy időközben micsoda szép hajadon lett belőle?

- Mondd meg neki, Ferikém, hogy minden szívbéli jóérzésem az övé. Te tudod, hogy milyen országos ügyek és milyen ordas veszedelmek közt élünk mi itt Budán, de nincs nap és nincs éjjel, hogy ne gondoljak Orsikára és azokra a szép tervekre, amelyeket vele együtt kívánok valóvá tenni.

- Megmondom. Mikor mégy el hozzá?

- Sok mindent kell még itt tisztáznom. Kellő időben hírt adok magamról.

Batthyány nevetve búcsúzott:

- Egyszer te szereztél vissza engem Ferdinánd úr kegyelmébe, most én hozom neked a jóakaratát.

- És remélem, az egységes ország áldását.

Néhány nap múlva megérkezett Erdélyből Bártfai Elemér. Lóhalálában jött, éjjel-nappal vágtatva. Azzal kezdte: eszébe ne jusson gazdájának, hogy Grittihez menjen.

- Nem volt szándékomban. Hiába biztatott Werbőczi.

- Gritti magához rendelte Erdélybe az Athinay fivéreket, és felakasztatta őket. A gaztett miatt titkára, Andronicus Tranquillus faképnél hagyta a kormányzót. Tőle tudom, hogy az olasz ezzel búcsúzott török barátaitól: „Megyek Magyarhonba, és a gőgös fejeket leszelem nyakukról. János király fél tőlük, én megszabadítom őt tőlük. Megmondtam neki jó előre: keserű orvosszerhez nyúlok, ha az édesnek nincs foganatja; ki országolni akar, ne féljen a vérontástól..." Az egész országrész Gritti ellen fordult - folytatta Bártfai. - Erdélyben lázadás készül! Majláth István sereget gyűjt. Azt mondják, János király ellen. Zrínyit és Bikét Sztambulba küldte, ahonnan ígéretekkel biztatják. A szultán állítólag azt üzente, hogy: „Grittinél gazabb és cudarabb ember nincs a földön; nem török és nem keresztény; sajnálom, hogy még nem akadt magyar, aki a semmirekellőt megölje..." Majláth vállalkozik rá, és számít a szultán hálájára.

Nádasdy azonnal összehívta barátait. Itt az utolsó óra, hogy leszámoljanak a renegáttal. Nádasdy, Bakics és Szalay menjenek föl a királyhoz, és közöljék vele kívánságukat: fogassa el Grittit, nevezzen ki helyébe magyar főurat nádorrá, ez esetben minden magyar mögéje áll. De Grittinek pusztulnia kell.

Nehéz vívódás után ment el Nádasdy küldött-társaival Zápolya Jánoshoz. Az ország sorsa szétválaszthatatlanul összefonódott házasságának ügyével; nem volt idő halasztásra egyikben sem, dönteni kellett mind a kettőben. Ha most sikerül János királyt rávenni, hogy csapja el gonosz kormányzóját, és az elhunyt nádor, a derék, de erélytelen Bánffy János helyébe nevezzen ki kemény kezű magyar főurat, akkor a nemzeti szellemű kibontakozás inkább várható az ő trónjától.

A király már jelentést kapott az Athinay fivérek kivégzéséről. Közölte a küldöttséggel, hogy Gritti súlyos visszaélések miatt hozta a halálos ítéletet.

Hűtlenség volt a bűnük, elsikkasztottak országos pénzeket, azonfelül Mária királynénak kémkedtek.

- Gritti sokszor önkényeskedik, de ebben az ügyben nem kárhoztatható - magyarázta Zápolya János. Aztán kifejtette: sokkal több veszély rejlik Majláth István fegyverkezésében. Éles hangon firtatta, hogy tudja-e Nádasdy, miért gyűjt sereget a sógora.

- Grittitől senki sincs biztonságban - felelt meg Tamás.

A király kétkedőn csóválta fejét. Az elégedetlenek küldöttsége semmit sem végzett.

Néhány nap múlva újabb gyilkosság híre dúlta el Buda hangulatát. Gritti magához rendelte Felmérre Czibak Imre nagyváradi püspököt, akit János király nemrég nevezett ki erdélyi vajdává a lemondott Báthori István helyébe. Gritti gyűlölte Czibakot, és már korábban Laskynak kérte a vajdaságot. A „megoldás" hozzá méltó volt. A püspök táborát éjszaka török lovasság rohanta meg; Czibakot úgy tették harcképtelenné, hogy reá rogyasztották sátrát. Fejét levágták, és elvitték Grittinek. Mindennek valóságáról kétség nem lehetett, mert maga Lasky hozta a hírt Gritti táborából.

János királyt éktelen dühroham fogta el egyik leghívebb emberének meggyilkolása miatt. Laskyt bűnrészességgel vádolta, és a Csonka toronyba záratta. Másnap háromszáz lovassal elindult Erdélybe.

Nádasdy és elégedetlen társai feszült várakozással lesték, mi következik. Véget vet-e végre János király sötét lelkű, kormányzója garázdálkodásának?

Meglepő fordulat következett. Kuún Kocsárd, a háromszéki székelyek kapitánya Majláth mellé állt, körülhordatta Erdélyben a véres kardot, és tekintélyes sereggel elindult a püspökgyilkosság megtorlására.

Gritti Medgyes várába vette be magát, és a túlerőt látva segítséget kért a szendrői basától. Hiába várta azonban a török segélyt, Majláth és Kuún, valamint Péter moldvai vajda egyesült serege egyheti ostrommal bevette Medgyest. A török őrséget az utolsó emberig felkoncolták, a bűnösöket elfogták, Grittinek és fő segítőjének, Dóczi Jánosnak előbb levágták két kezét, aztán fejét. Gritti két fiát Péter vajda elvitte magával Moldvába; többé senki sem hallott róluk.

És most mi következik?

János király Lippán értesült kormányzójának megöletéséről, s erre bezárkózott a várba. Mert Péter vajda ugyan hazament, Kuún Kocsárd meg feloszlatta székely hadát, de Majláth egyedül is elég erősnek látszott ahhoz, hogy a királynak félnie kelljen. Azután ki tudhatta, mit szól a Porta az eseményekhez? Ha a szultán utálta is Grittit, a nagyvezír még bosszút állhat érte. Hátha felhasználják az alkalmat, és megtorló háborút indítanak János Magyarországa ellen. A budai összeesküvők nem tudták magukat cselekvésre elhatározni.

November végén János király futárt menesztett Budára: Berőczi Benedek titoknokot. A küldött először Nádasdy Tamást kereste föl a király üzenetével. János úr őt kívánja kormányzójává tenni, ha a feladatokban egyet tudnak érteni. Jöjjön tehát hozzá Lippára, ott megmagyarázza neki azt is, miért kormányzót és miért nem nádort nevez ki. Nádasdy tele volt aggállyal, ám a király, után első embernek lenni: nagy rang. Azt azonban Berőczi már nem tudta megmondani, mi lesz a szerepe Utyeszenics György barátnak, talán ő lesz az új váradi püspök? Ki lesz a vajda? Ekkora bizonytalanságban bemerészkedjék-e Nádasdy a lippai oroszlánbarlangba? Frangepán azt tanácsolta:

- Ne menj!

A szövetséges társak azt mondták: János király jöjjön Budára, tanácskozzék az új helyzetről.

Nádasdy Tamás azt felelte a királyi követnek:

- Őfelsége ajánlatát és hívását szerfölött megtisztelőnek tartom, de most épp nem utazhatom, mert közelesen indulok esküvőmre, Vásárhelyre...

Másnap kiadós hó esett. Harmadnap Tamás kilovagolt Zsámbékra, és az ottani híres kocsikészítő mesternél szánokat rendelt.

5.

Egy teljes évig fekete posztó takarta a sárvári toronykapu fölött a Kanizsaiak címerállatát: az egylábú, kiterjesztett szárnyú sast. Dorottya lakkosztályának ajtóit és ablakait Orsolya függönyökkel záratta le. István pap engesztelő misét mondott naponta a várkápolnában és hetente a sári templomban.

Aztán a vénasszony leszedette a drapériákat. És ettől a naptól kezdve Orsika ismét dúdolni kezdett.

A gyászév előtt is gyakran énekelt magában, vagy egy-egy olasz szót ütemezve járt a folyosókon, az udvaron, a Latorkert útjain; de ez akkor nem tűnt fel senkinek, csak most, az egyévi teljes némaság után vette észre mindenki derülő arccal, hogy a kis úrnő nótás kedvében van.

Honnan szedte a dalokat? A pap kántálásából a madarak csiveteléséből, a kertészek kurjongatásából, a békák vartyogásából, a falusi gyerekek zümmögéseiből álltak össze Orsika fülében ékes hangsorok, szavakkal és félszavakkal párosultak, szaporodtak, és reggeltől estig a szabad ég alá kívánkoztak. Orsika járt és dúdolt, dúdolt és üldögélt, dallamokat költött benne a fák susogása, ritmussá nemesült a lovak dobogása. Orsik dúdolt és dúdolt.

Egy napon azt mondta István papnak:

- Meg kellene hallgatni, mit énekelnek a falu gyermekei. Föl kellene írni dalaikat, és megtanítani rájuk mindenkit, hogy együtt énekeljenek. Milyen gyönyörű lenne! Szinyóre mondja, hogy náluk odahaza ez a szokás, ünnepenként más-más nótát fújnak, még szőlőkapáláskor, sőt mosás közben is.

- Fajtalan énekek! - kiáltotta István pap, és két kézzel befogta két fülét. - Még hallgatni is bűn!

- Hát akkor fordíts le magyarra valamilyen szent éneket, és ezt daloltassuk velük.

- Az Úr szavának meggyalázása - tiltakozott a pap. - Isten latin igéje nem szólalhat meg profán nyelven.

Sértődött arccal ment tovább. Amióta Dorottya meghalt, István pap jelentéktelen személlyé vált; örökké úgy viselkedett, mintha megbántották volna. Orsika továbbra sem törődött a morcos várkáplánnal. Bokros teendői ellenére ki-kijárt a faluba, nézte a gyerekek játékát, hallgatta danászásukat. S egy napon gondolt nagyot és merészet, leírta, amit az egymás kezét fogva körbetotyogó gyerekektől hallott:

Adj, Isten, meleget,

fűnek-fának levelet.

Nyisd ki, Isten, kiskapudat,

ereszd be a meleget,

zárd ki a hideget!

Elmondta fennen. A harmadik szótagnál fölemelte, az utolsó szótagnál leejtette a hangot. Gyönyörködött a sorok lüktetésében, és még azon is elgondolkozott, vajon kinek juthatott először eszébe az, hogy Istennek kiskapuja van... Miért kell ezt fajtalanságnak nevezni? Hiszen ez egyszerűen csodálatos! És jártában-keltében mondta:

Adj, Isten, meleget,

fűnek-fának levelet...

Orsika sokat járt-kelt, mind a két keze tele volt munkával. A kertet megnagyobbíttatta, új árkokat húzatott benne. Két kertészsegéddel növelte Szinyóre és Székely Lukács brigádját - most már két önálló csapat tevékenykedett, hogy eleget tegyen megsokasodott feladataiknak. Kinyittatta Orsika a lelakatolt felső tárház ajtaját is, és kihordatta, majd a szálakban elhelyeztette mindazokat a csinos holmikat, amelyeket nagynénje puritánsága száműzött oda. A könyvek szép sorainak polcot készíttetett az uradalmi asztalossal, és a férfiház néhány tágabb helyiségét szemügyre véve, apródonként kitervelte, miként rendeztesse be leendő férjeura lakosztályát.

Arra jártában bekukkantott a várba Batthyány Feri bácsi, és ketten együtt rávették Hennyey prefektust, hogy adjon pénzt új bútorokra. Batthyány küldött egy olasz kőfaragót, hogy a lakrészek bejárataira virágfolyondáros márványkereteket készítsen. Aztán szerzett egy olasz képírót is, hogy a leendő fogadószoba falán megörökítse, miként vonult be Nádasdy Tamás, Ferdinánd kapitánya az általa elfoglalt Visegrádon Mátyás király egykori nyaralópalotájába.

Batthyány meghatott gyönyörködéssel pillantott a sudárrá fejlődő hajadonra. Mennyi értelem, tanulékonyság és gyöngédség egyesült itt természetes szépséggel. Húgának, lányának, szerelmes társának szerette volna Orsikát, de nőügyekben ugyancsak kitapasztalt, ravasz öreg róka létére sem mert volna óvatos apáskodásnál többre merészkedni. A még gyermeklányból valamelyes erkölcsi szigor áradt, s olyan imádat lobogott benne alig ismert, inkább csak csodált vőlegénye iránt, hogy Batthyány őszinte irigységgel gondolt barátjára. Huncutkodva figyelmeztette a leányt, hogy hamarosan meglesz az esküvő, de Orsika erre nem felelt, és még csak el sem pirult, Batthyány bánatára. A bán távozása után az ifjú úrnő megint tollat fogott, és leírt egy újabb versikét. Az ellesett népi mondókához a maga képzeletéből is adott amit:

Íze van a sónak,

értelme a szónak,

hidege a hónak,

tüze a jó lónak,

feneke a tónak,

jutalma a jónak.

Sokat gondolkozott azon, merje-e majdan megmutatni ezt a rigmust a hatalmas és tökéletes Nádasdy Tamásnak.

Nem múlt el hét, hogy be ne ment volna a tárházba, ahol a vőlegény küldötte holmi közül most már csak a nyomdai fölszerelés árválkodott.

Ha Szepesi Lajos nem kényszerült volna szökésre, ez a terem azóta talán már nyomtató officínává alakult volna, és Orsika elképzelte a sohasem látott gépezeteket, amint hangos nyikorgással préselik az oldalakat. Ennyit tudott meg Szepesitől a nyomdászatról; a betűvégű olajfoltos pálcikákat, a vásott fakereteket és a peremes poros vasakat nagy tisztelettel szemlélte, de még csak letisztogatásukra sem mert gondolni, hogy valami kárt tegyen bennük.

Egy szép napon - Orsika sose feledte el - fáradtan végiglépdelt a várárok hídján Sár Miklós. Tépetten, porosan, törődötten is délceg volt, s lehetett volna akármilyen, a leány megnyerőnek látja, hiszen Nádasdy Tamástól hozó ajánlólevelet!

Az ifjú várúrnő tüstént szobát nyittatott, fürdőt rendelt neki, vacsorát készíttetett, ágyat vettetett. Pihenje ki magát a jövevény, azután majd beszélnek. A cselédek jelentették, hogy a vendégnek a rajta lévő, tüskék és kutyafogak tépte ruháján kívül semmije sincsen, batyujában csak néhány könyv dudorodik. Parancs adatott, hogy a ház szabója a Kanizsai cselédek zekéinek vörös posztójából készítsen ruhát a várkastély új szolgájának.

Orsika harmadnap hívatta magához Miklós deákot. Szeretettel és barátsággal kérte, mondaná el terveit, amelyekről arája csak röviden írt.

Miklós kelletlenül fogott hozzá. Nem szerette a kissé lötyögő, rikító egyenruhát, szabadságának elvesztésével ingerelte a minden belső férficseléden látható piros szín. Az is bosszantotta, hogy gyermeklányt kapott úrnőjéül, ő, aki univerzitást végzett.

Ezért aztán meglehetősen fontoskodva beszélt a bibliafordítás rendkívüli nehézségeiről, a grammatikai stúdium fontosságáról. Alaposan föl kellene készülnie a körülményes tevékenységre, ám mégis szeretne sürgősen hozzáfogni, mert útközben a veszprémi püspökvárban azt hallotta, hogy egy mizséri teológus szépen halad ilyenféle munkában. Bizony, bizony, szerfölött kellene igyekeznie, hogy a nagyságos kincstárnok ne maradjon le az elsőségről, amelyre méltán leend büszke.

Kanizsai Orsolya rögtön észrevette a deák rosszul leplezett vonakodását. S ugyanazzal a szigorral, amelyet sokszor rosszallott nagynénje bánásmódjában, még önmagát is meglepő határozottsággal így szólt:

- Pedig én azt kívánom, hogy a könyvíráson kívül a magyar nyelv szépítéséért is tegyünk egyet és mást. A grammatikához én nem értek; ha előbb azt akarod megcsinálni, ám láss hozzá. De én azt óhajtom... és ebben szívesen segítek... hogy a nép ajkán élő dalocskákat, rigmusokat gyűjtsük össze. Majd szerzünk igriceket, akik illő versezetbe foglalják.

- Fajtalan énekek - legyintett fölényesen Miklós.

- Különös - mondta élesen Orsika úrnő. - Káplánom, akit valamilyen sötét cellából küldtek hozzám, ugyanazt mondta, mint te, az univerzitást végzett, világlátott deák!

- Cselédlakásban és istállóban nem születik költészet - fanyalgott önhitten Sárosi.

- Márpedig én úgy akarom, hogy légy segítségemre ebbeli munkálkodásomban! - Orsika büszkeséget érzett határozottságáért; nem nyugtalanította, hogy mit fog mondani Tamás, ha a deák felhúzza az orrát, s odébbáll. - Szeretném szép éneklésre tanítani a gyerekeket...

A deák dacosan lehorgasztott fejjel topogott az úrnő előtt, és töprenkedett. A gondtalan éveket, amelyekkel itt megkínálták, a tudományban és hírnévben való haladás lehetőségét, úgy látszik, nem adják ingyen. Engedelmeskednie kell egy ilyen kotnyeles csitrinek, tűrnie kell egy ilyen tanulatlan fruska szeszélyeit.

- Igyekezni fogok, nagyságos kisasszony - bökte ki nagy sokára.

És már másnap elkísérte Sár faluba úrnőjét, hogy dalolást hallgassanak. A gyors elszánásban nem csekély szerepet játszott az is, hogy közvetlenül a kihallgatás után találkozott István káplánnal, s a valóság megismerésétől irtózó, tudatlan, vakbuzgó papot igen ellenszenvesnek találta; rögtön szívesebben vállalta azt, amit ez az ostoba fráter tiltott.

A gyorsan megjött készségért Orsika szívesen megbocsátotta a deáknak a kezdeti akadékoskodást.

Miklós később egyre több szót ejtett gazdájáról: budai szállásadójánál, Turkowith Miklós városbírónál sok jót hallott Nádasdy Tamás kiváló tehetségéről, általános népszerűségéről. Az úrnő erre a barátságnak olyan meleg hangján szólt vele, hogy a deák többé nem érezte magát közönséges cselédnek... Konyított valamicskét a nyomtatás művészetéhez is. Orsika megmutatta neki a Budáról kapott fölszereléseket. Miklós fitymálva babrált a betűpálcákkál és egyebekkel.

Meglepő szavakat használt, toll nélküli mesterséges írásként emlegette a nyomtatást, fraktur és gót betűk szigorú rendjéről rögtönzött előadást.

Végül azt mondta, hogy ennyi betű kevés; s ami van, nem alkalmas magyar szöveg kinyomtatására; betűmetsző mesterre van szükség. Ezt a míves tudományt ő szívesen megtanulná, de az írás és versgyűjtés mellett nincs ideje hozzá. Hallotta, hogy Bécs városában, Syngrenius mester műhelyében kiváló legények dolgoznak, azok közül kellene valakit Sárvárra hozni. Ehhez persze Orsika buzgalma és Hennyey pénze nem elegendő, valakinek el kell utaznia Bécsbe.

Kevéssel utóbb beállított Batthyány. Orsika szinte megrohamozta őt a bécsi nyomdászt illető kéréssel, de a bán tagadón rázta fejét, aztán mindig derűs arcán szinte megdicsőült fénnyel cikornyás mondanivalójába kezdett:

- Orsikám, tedd félre minden szépítő és bővítő tervedet, mert mostantól fogva egészen más feladattal kell foglalkoznod. Nemcsak magam, hanem jeles gyámtársaim nevében is szólok hozzád, ünnepélyesen... - Kihúzta magát, és két tenyerével nagyságosan maga elé támasztott kardjára nehezedett. - Decemberben tizennégy éves leszel. Ez alkalomból őfelsége a király nagykorúvá tesz, férfiúvá nyilvánít, és neked adományozza az összes Kanizsai-birtokot. Három megyének és tíz várnak leszel szinte korlátlan ura.

Ez alkalomból fogadnod kell az ország főméltóságainak szerencsekívánatait, mint olyan úrnőnek, aki első teljes jogú elhatározásával urává fogadja Nádasdy Tamás őnagyságát.

Orsika, az ország leggazdagabb várúrnőjéhez, Buda egyik legfő hatalmasságának menyasszonyához nem illő gyermekes bohósággal felsikoltott, majd nyakába szökkent gyámjának és atyai pártfogójának.

- Feri bácsi! Aranyos Feri bácsi! - kiáltozta boldogan.

Batthyányt apás érzelmek fogták el, két tenyerével gyöngéden ütögette a lány hátát. Az meg kibontakozott az ölelésből, hogy sosem tanult, e percben született táncmozdulatokkal körbeugráljon a szobában, és saját maga most alkotta dallamával fújja, énekelje:

Adjatok egy szalmaszálat,

hadd fújom föl ezt a házat!

Keringés közben az öröm szimfóniája zúgott fülében. Végül megállt, újból gyámja elé pattant, kipirult arccal, ragyogó szemmel, évekkel érettebben, és elfúltan ezt kérdezte:

- És Tamás? Hazajön?... És én vele fogok élni?

- Remélem, gyermekem - válaszolt ellágyultan a bán.

Határtalan volt Orsika boldogsága, talán éppen attól határtalan, hogy igazában nem is tudta, minek örül. Mit jelent az, feleségnek lenni? Dorottya nagynénje olykor beszélt neki arról, milyen megpróbáltatásokkal jár az asszonyélet, de mielőtt részleteket is elárult volna, kopár sóhajtozásba fullasztotta intő szavait.

Amióta a nagynéni meghalt, a vénasszony - az anyai ághoz tartozó szegény rokon - megpróbálta Orsikát oktatni, hogy feleségnek lenni nehéz, terhes és olykor fájdalmas; a férjeknek iszonyú szeszélyeik vannak, s ezeket alázattal szolgálni kell. A világosabb beszédtől ő is óvakodott. De sápítozhatott volna Dorottya, a vénasszony vagy akárki más Orsikának a férjek önző szokásairól, kényúri hajlamairól, a nőket csak játékszernek tekintő indulataikról, csapodár természetükről, mértéktelen mulatozásaikról és nyűgös betegségeikről, Orsika a másik fülén nyomban kieresztette volna a hallottakat.

Honnan veszik az ilyesmit? Mesékből-e vagy tapasztalásból?

Mindegy, más férfi lehet ilyen vagy olyan, de Tamás, az ő Tamása egészen más ember, maga a testet öltött jóság és gyöngédség, akivel egy levegőt szívni, egy asztalnál ülni, együtt lovagolni, táncolni, tervezgetni a legtökéletesebb boldogság lesz a világon. Az asszonysors más részleteiről Orsikának fogalma sem volt. Honnan is lett volna?

Később sor került arra, hogy Nádasdy legújabb küldötte, Sárosi Miklós bemutatkozzék a gyámnak. A deák alázatosan bár, de elég határozottan terjesztette elő egy bécsi kiküldetés fontosságát. Batthyány azonban nem óhajtott a kéréssel foglalkozni. Meglepetésére Orsika lelkesen pártolta a javaslatot, talán túl hevesen is, olyannyira, hogy a bán meghökkent.

Ez a szépfiú, aki nagyon feltűnően más, mint a többi cseléd, milyen szerepre tör ebben a házban? Az úrnő kedvence lesz? Eleinte csak mint író és nyomtató deák, aztán...? Nem gondolt Tamás arra, hogy veszedelmes dolog várában ilyen embernek otthont adni, amikor őt másfajta teendők idegenbe szólíthatják? De hogyan figyelmeztethetné erre barátját? Egyelőre kifejtette:

- Olyan főbenjáró ügyben, mint a nyomtató officina fölállítása, Nádasdy Tamásra kell bízni az intézkedést!

Ezt egyúttal rendreutasításnak szánta; első intelemnek, amely a gyöngébbik házastársat korlátozott jogaira figyelmezteti.

Ám Orsika nem érezte sérelmesnek, és alázattal engedett gyámjának. Batthyány meg a deákot elbocsátva, nem tudott elnyomni egy irigy fintort. Ő hamarosan elmegy, és a házasság után ritkább vendég lesz a sárvári kastélyban, de ez a tudománnyal töltött éhenkórász ittmarad, és vetélytárs nélkül kínálhatja fel magát e csodálatosan zsendülő ifjú nő szórakoztatójául.

A közeli menyegző bejelentése viharos tevékenységet indított el a sárvári kastélyban: A vénasszony elemében volt. Bécsből szabómestert hozatott, hogy Orsikát megfelelő ruhatárral lássa el. A mester hozott kelméket és prémeket is, de Dorottya nagyasszony lelakatolt szuszékjaiból szintén került elő bársony, brokát, kantula és még ki tudja, miféle ruhaanyag, szegélyül való zsinórokkal, csipkékkel és egyebekkel.

Batthyány számba vette a családi kincstár ékszereit, és kiválasztotta, mikor mit viseljen majd az ara. Az esketésnél az ősi Kanizsai-násfa legyen a nyakában: öt gyöngyszem, huszonhét rubin és hét gyémánt pompás együttese. A vacsoránál a madaras aranyláncot viselje, huszonnégy rubinnal és négy sor zsinórra fűzött kétszázhatvan gyönggyel. Fel kell vennie, okvetlenül azt az ékszert is, amelyet Tamás fog küldeni. Az oltár előtt koronakoszorú legyen a menyasszony fején, ezt később élő mirtuszra cserélik fél. A fehér esküvői ruhán ölnyi hosszú uszály és egyszerű arany kivarrás legyen.

Maga Orsika inkább Tamás szobáinak berendezésével foglalatoskodott. A vászon ablakszemeket Vácról szerzett színes üvegekkel cseréltette ki, a tölgyfa ajtókra cikornyás vasalásokat készíttetett. Az esztergályozott lábú asztalra bojtos selyemszőnyeget tétetett.

Batthyány fiókos írószekrényt küldött nászajándékul. Külön gyöngyházas ládában ezüst tintatartót, kagylót a porzónak, arasznyi ezüsttokot a tollaknak. Pozsonyból hoztak német módi mázas kályhákat. Virág-, makk- és szalagminta díszítette a csempéket, olyikat gót betűkkel beleégetett német aranymondás. Gyantázott oszlopok tartották Tamás ágyának szuperlátos mennyezetét, lelógó vörös kantula cifrázta. Fegyvertató szekrény, armárium került az előszoba egyik falára.

Házilányok varrták az ágyneműt. Aranykötés díszítette a lepedőket; az ilyen ékes holmi alá külön alvólepedőt kellett készíteni. Aranyszegélyes pehelypárnából hat darab jár minden ágyhoz, azonkívül tafota díszvánkos. A párnahéjakon vont arany. Télire nyesttel bélelt, sima paplan. A hálószoba melletti kamrában aranymosdó, török szappan, rézkád, feketeszőr dörgölő, kancsók, lábszőnyegek.

Batthyány állította össze a meghívandók név sorát. István pap és Miklós deák reggeltől estig körmölték a meghívóleveleket. Kétszáztizenhét családnak.

Hennyey gondoskodott a vendégek jólétéről. Egyelőre maga sem tudta elképzelni, hogy az esetleg háromszáz főnyi vendégseregnek hol biztosítson fűtött hálóhelyet. És ki tudja, hány cseléd meg lovász jön velük? A Vásárhely környéki kastélyokat mind számba kellett venni, A prefektus szétosztotta, hogy melyik majorság miből mennyit küldjön a konyhára. Harminc ökröt, ötven borjút, száz bárányt, százhúsz malacot, harminc őzet, kétszáz nyulat, ötszáz császármadarat, négyszáz kappant, ezer tyúkot, háromszáz ludat, ötezer tojást, ezer pisztrángot szántak a nászi asztalra. A lovaknak kétszáznegyven köböl zabot és negyven szekér szénát rendelt. Fűszereket Bécsből hozatott, ezer forint árát: egy mázsa borsot, ötven font gyömbért, négy font sáfrányt, négy font szerecsendióvirágot, másfél mázsa nádmézet, ezer citromot és ötszáz narancsot.

Ezenközben leesett a hó, és megmaradt, kemény hideg állt be, a folyók befagytak. A bognárok szántalpakat illesztettek a szekerek kerekeinek a helyébe.

Nagytakarítás zaja verte föl az egész várkastélyt. Kőporral sikálták a padozatot, lepókhálóztak minden sarkot. Helyükre kerültek az új ajtófüggönyök, az aranyozott bársonyok rézkarikákról hullottak alá bő redőzetben.

A lakodalom főgazdája, Tahy Bernát megérkezett Vásárhelyre, és naponta küldöncök útján kért ezt meg azt Sárvárról. Elindult az esküvő színhelyére a konyhai személyzet, majd másnap hat szállásosztó; a sárvári pincészet tizenkét embert vezényelt a lakodalomba, hat szolgát a pohárszékhez, hat töltögetőt az asztalokhoz. A helyszínen elsőbben borcsatornát raktak le a hordóktól a kádakig.

Kiválasztották a legkövérebb ökröt, és megaranyozták a szarvát; ezt fogják nyárson megsütni, miután belsejét megtöltik báránnyal, lúddal, fűszerekkel.

A készülődés fergeteges viharai közepette Orsikának jelentést tettek minden legapróbb részletről. Hallotta is meg nem is, hogy mi minden történik.

Az izgalom rózsaszínű kavargásában igyekezett elhitetni magával, hogy mindez a tömérdek intézkedés és cselekvés nem az ő kedvéért zajlik, szerénysége ellenére környezetének lassanként mégis sikerült meggyőznie, hogy ő a hőse a közeledő nagy napoknak. A vénasszony tudatosan hevítette védence önérzetét. Hiszen magasztos öntudat nélkül hogyan állhatja meg majd a helyét az ünnepségek bonyolult sorozatában?!

Orsika születésnapján megérkezett Batthyány Ferenc, hogy mint gyám és legközelebbi barát a szülőket helyettesítse az árva leányzó házasságkötésén. Az ara boldogan mutatta be a kastély újdonságait, és sorolta fel a nagyszabású előkészületeket. Végül ünnepélyesen szembefordult Feri bácsijával, és elfogódottan megkérdezte tőle:

- Ugye, Tamás jól érzi majd itt magát? A bán tekintete elborult.

- Ha ugyan el tud most mindjárt jönni ide...

Orsika ajka megvonaglott. Összeszorította fogát; félt, hogy elsírja magát. Mélyeket lélegzett, orrán át, a száját nem merte kinyitni. Nem is tudott volna mit mondani, csalódásának kifejezésére nem jutottak eszébe szavak.

A bán megölelte a lányt.

- Orsikám, a várúrnők élete sem tiszta gyönyörűség... Az esküvő napját mi, gyámok tűztük ki, de Tamás idejével más erők rendelkeznek. Budán és Erdélyben olyan események torlódnak, amelyek miatt ő most nem vonulhat el a magányba. Ha teheti, Vásárhelyről eljön ide. De még ő sem tudja, mennyi időre. Budát nem lenne szabad elhagynia. János király Lippán időzik, nem is tudja, hogy kincstárnoka indulóban van Budáról. Senki sem sejti ebben a pillanatban, hogy kinek mi lesz a következő lépése. Bécs, Buda és Sztambul egymást figyeli... Nagyon nehéz a helyzet.

Orsikának eszébe jutott: most azt kellene mondania, hogy egy Nádasdy életében első az ország dolga, és egy fiúsított Kanizsai ivadék nem maradhat el mögötte a hazáért való lemondás nagyságában. De még jobban összeszorította ajkát, és nem szólt. Dorottya nénje bizonyosan kifejtette volna ezt, talán nem éppen őszintén. De ő nem akart hazudni. Neki most semmi sem szentebb, mint Kanizsai Orsolya és Nádasdy Tamás házassága! És hogy most nem zokog, nem toporzékol, nem dobja le magát a földre - ez nem a lemondás nagysága, csak a fegyelem ereje. Nem, ő nem mond most nagy szavakat hazáról és közügyekről; semmi sem tudja feledtetni vele szomorú kudarcát. Hiábavaló a nagy készülődés, amelyben minden csak Tamásért történt, ha éppen őrá nem sugároz elegendő vonzóerőt. Ha neki fontosabb János király, ha nem érzi ugyanazt, amit ő. Most semmi más ne legyen fontos, csak az ő életük, kettőjük élete és Sárvár, ahol Tamás segítségével otthont kell teremteni emberségnek, tudománynak, művészetnek.

- Nehéz... - végül csak ennyit mondott.

Nem ebből az egyetlen szóból, inkább a sóhajt kísérő kis rándulásból, de még inkább a mindezt megelőző, arcot és testet egyaránt megfeszítő keménységből Batthyány megérzett valamit, amire eddig nem gondolt. Nem csacska gyermek, nem érzéki játékszer az, aki néhány nap múlva Nádasdy Tamás felesége lesz, hanem egész ember, az uralkodásra hivatott Kanizsai ősök méltó leszármazottja, aki nő létére fiúsítás nélkül is teremtő, igazgató ember. Orsika nem érné be a királyné első udvarhölgyének - igazában cselédjének - feladatával, mint Dorottya nénje. Orsolya egyénileg akar valamit, életet, igazi életet, amelyet ő maga határoz meg, a saját épülésére, és mert másként különben sem lehetséges, a köz javára.

És Batthyány nyomban elhatározta, hogy felhagy eddigi magatartásával, az elnéző, érzelmes bácsiskodással; úgy fog beszélni ezzel a tizennégy éves felnőttel, mint egyéniség az egyéniséggel.

- Orsikám - dörmögte -, bízzál Tamásban. Ő tudja, mit kell tennie, mit illik tennie. Az ország és leendő felesége érdekében. Jól érzi az arányokat. De most nemcsak házasság áll előtte, hanem életre-halálra szóló döntés is. Meg kell értened, hogy Tamás jövőjéért, mindkettőtök közös sorsáért kell most türelemmel várnod valameddig.

Orsika megragadta Batthyány kezét, és megcsókolta:

- Köszönöm - suttogta. - Apám sem lehetett volna hozzám őszintébb, mint Feri bácsi.

Amikor néhány nap múlva Batthyány elmondta ezt a jelenetet Nádasdy Tamásnak, a vőlegény ezt gondolta magában: „Jól éreztem én, hogy ez a kislány rendkívüli ember, ha még ezt a vén kujont, ezt a Ferit is megindította."

De maradjunk egyelőre az izgatottságát nagy önuralommal fékező Orsikánál, akinek már csak három napja van a vőlegénnyel való nehéz találkozásig. Lelkes elhatározások és csüggedt ellankadások hányták-vetették lelkét ezen a három napon; mit kell tennie, hogyan kell tennie, hogy a válságban emberi méltóságát megőrizze. Méltóság - tizennégy évesen? Igen, méltóság. Minden embernek bölcsőjében van a méltóság lehetősége.

A Szegváriak galsai kúriájában töltötte Orsika leányságának utolsó éjszakáját.

Alkonyatkor egymagában lement a hóborította kertbe, és sokáig álldogált a befagyott Kígyós-patak partján. Nézte a szeszélyesen feltüremlő jégtáblákat. Az élet nehézségei éppen ilyen kiszámíthatatlanul torlódnak. A legmagasabb jégkupac aljában - nem tudni, mitől - kis hasadék nyílt, s a fehérség réséből sötétzölden buggyant ki a víz a jégpáncél alól a felszínre, a szabadba.

Korán reggel Tahy Bernát robogott be Galsára lovasbandérium élén. Nyusztos süvegén négy sor farok lengett-lobogott, kíséretének legényei pávatollat viseltek kucsmájukon. Elhozták a vőlegény ajándékait három rézveretes, bársony huzatos ládában. Tahy elmondta a kikérő szót, Batthyány megadta az illő választ. Odaát minden készen várja a menyasszonyt, jelentette a vőfély. A szánokat már befogták, Tahy vezette a menetet, a bandérium zárta be.

Alig ködlött fel a reggeli párából a Somlyó magányos hegye, kitaposott út kezdeténél hatlovas hintó állt elő, abba szállott át a menyasszony és gyámja. Síposok, dobosok, trombitások mentek kétoldalt, kacagányos ifjak nyargalásztak előre s hátra. A kastélyhoz vezető emelkedőn zsinóros kék mentében fegyveres lovasok álltak sort. Batthyány közölte: Nádasdy katonái.

- Ennyi katonával jött az esküvőre?! - csodálkozott Orsika. Batthyány csak hümmögött. Orsikának eszébe jutott a bán szava: életről-halálról lesz itt döntés.

Kiszálltak, bevonultak, köszöntőt ittak. Vendégek jöttek, ajándékokat hoztak. A belső helyiségekben terítve voltak már az asztalok. Taracklövések jelezték, hogy megjött a vőlegény.

Orsikát, amikor meglátta jövendőbelijét, szédülés fogta el. Alig maradt annyi ereje, hogy szertartásosan térdet hajtson. A jelenlevők félrehúzódtak.

Tamás lassú mozdulattal vette le gyöngybokrétás süvegét, arannyal hímzett, nyusztprémes kék atlaszmentéjéhez szorította, mélyen meghajolt. Orsika a szemébe toluló könnyektől alig látta a fölegyenesedő vőlegény arcvonásait. De hiszen tudta ő Tamás arcát! Mindig érezte meleg barna szemét, magas homlokát, pirosló, komoly arcát, amelyet olyan hetykévé tett a hosszúra pödört bajusz. Hangja gyönyörűen zengett:

- Hódolattal köszöntelek, szép arám. Boldog ez a mai nap.

- Nekem a legboldogabb - felelte a menyasszony -, bár tudom, hogy ez a nap veszedelmeket rejt Nádasdy Tamás őnagyságának...

Tamás bocsánatkérő kézmozdulattal közbevágott:

- Feri mindent elmondott?

- Tudom, hogy kegyelmednek életre-halálra szóló döntést kell hoznia ezekben a napokban.

- Mindkettőnk és a haza jövendőjéért - mondta halk ünnepélyességgel Tamás.

- A magam életét a kegyelmedéhez kötöm. Mindig tudni akarom, hol van az én helyem, mi lesz az én sorsom a haza életében.

- Megértésed azzal biztat, hogy segítője leszel terveimnek, hálás köszönettel fogadom.

Orsika könnyedén bókolt. Belépett Tahy, és jelentette, hogy indulni kell a templomba. Megalakult a menet.

A közeli kis egyházig gyalog vonult a násznép a hótól tisztára söpört és pokrócokkal leterített ösvényen. Két püspök, Szalaházi és Frangepán várta a keskeny ajtó előtt a menetet, aztán bevezette a násznépet az oltárhoz. Gyertyák égtek a fenyőfáktól és gallyaktól dúsan zöldellő oltáron, síposok fújták a karzaton.

Félálomban élte át Orsika a szertartást, csak Tamás csókja ébresztette a valóságra, hogy ő most már Nádasdyné, álmai lovagjának asszonnyá.

Ebédidő tájt értek vissza a kastélyba. Az aranypálcás főgazda helyükre irányította a lakoma résztvevőit. Ezüstmedencékben elvégezték a kézmosást. Az egyes asztaloknál zöldpálcás algazdák intézkedtek.

A mátkapár megtekintette a külön asztalra felrakott nászajándékokat, aztán elfoglalta helyét. A főgazda hármat koppantott botjával, és versbe szedve elsorolta az étrendet:

Leves kenyérrel

Őzcímer sásával

Borjúfő

Bárány mandulatejjel és rizskásával

Vadhús és borjúhús

Zöld káposzta májas hurkával

Káposzta orjával

Nyúlhús fekete lével

Nyelv gyümölcsös lével

Kappan kaszáslével

Sóban főtt hal, citrom és olajmag

Véres hurka tiszta borssal

Páva szürke sásával

Sódar

Gyümölcs

Sokat ittak, beszédeket mondtak.

Orsika nem vette le szemét férjéről. Arca gondterhelt. Aggodalmat olvasott le róla. Vagy csak képzelődik? Tamás könnyed szavakat váltott a közelben ülőkkel, de látszott, hogy elméje másfelé jár.

Már leszedték az asztalokat, s a serlegeken kívül csak a gyümölcsös és süteményes tálakat hagyták ott. Belépett Nádasdy titoknoka, az eddig nem mutatkozó Bártfai Elemér, és jelentette, hogy őfelségének, János királynak küldöttei érkeztek. És már be is vonult a küldöttség. Elöl Sergélyi Orbán; hangos szóval közölte nevét és megbízotti voltát; valamivel mögötte állt meg két Zápolya-címerpajzsos kísérője. Sergélyi élőszóval tolmácsolta őfelsége János király jókívánságait az új párnak. Felmutatott egy pergament; mielőtt átadná, felolvassa. Kigöngyölítette a tekercset, a jelenlevők mind fölálltak.

Sergélyi harsány hangon olvasta:

- „Mi, János, Isten kegyelméből Magyarország, Dalmácia stb. királya, némely híveinknek felségünkhöz intézett kérelme folytán nemes és nagyságos Kanizsai Orsolyát, néhai nagyságos Kanizsai László úr leányát és leendő férjét, ha az föltétlenül hívünk leend, mivelhogy nevezett család férfi tagjai az Úrban elhunytak, nehogy

különféle tartományokban fekvő jószágaik ellenségünk, Ferdinánd főherceg kezébe jussanak, miből nekünk ezen zavaros időben igen nagy kárunk lehetne, nem tekintvén a bármely dicső emlékezetű elődeink, Magyarország királyai idejében bárkik között felségünk által is megerősített szerződéseket, néhai Kanizsai László úr, valamint nemrég elhunyt Ferenc fia összes jószága - úgymint várai, kastélyai, városai, falui, pusztái - minden jogában valódi fiágoni örökösökül ezennel kinevezzük, s az írt javadalmakat mindkét ágon való örököseikre mint örökbirtokot átírjuk, mire nézve királyi levelünkkel megparancsoljuk, hogy Enyerey István magiszter jelenlétében Orsolyát és annak idejében férjét törvényes emberek iktassák be a javak birtokába. Ha akadnának ezen beiktatás ellen tiltakozók, azt nekünk hűségesen jelentsétek." - Éljen a király! - kiáltotta a két kísérő. A visszhang-éljen nagyon halk volt, elnyomta a leülő kétszáz ember székzöreje.

Nádasdy állva maradt, megköszönte a küldötteknek fáradozásukat, aztán kérte a főgazdát adasson ebédet a későn érkezett jeles vendégeknek.

A két püspök asztali áldást mondott, majd megkezdték az asztalok kihordását a nagyteremből. Bevonultak a zenészek.

Az új házaspár nyitotta meg a táncot. Frangepán érsek vezette ki Orsikát a terem közepére, nem a kezét, csak fehér selyemkendőjét fogva. Néhány tánclépést tett vele, ekkor lépett oda a vőlegény, meghajolt, átvette feleségét a főpaptól, és elkezdte vele a lassú lengyelkét. Ezt csak ketten járták; aztán a süveges következett, Tahy Bernát kérte fel az újdonsült asszonykát, majd sorra átadta a menyasszonytáncra jelentkezőknek egy-egy fordulóra.

Nádasdy lassú lépésekkel visszatért asztalához. Frangepán odaült hozzá, és odaintette Szalaházit. Együtt olvasták el nagyon figyelmesen a bonyolultságában csapdákat sejtető királyi okmányt. Háromszor ismételték a Ferdinánd „főherceg"-ről szóló mondatot.

- Mit szólsz az évszámhoz?! - kérdezte a végén Szalaházi. - „Kelt Budán, Szent Barnabásra következő napon, az Úrnak 1532. és országlásunknak hatodik esztendejében."

- Vagyis mintha harminc hónappal ezelőtt adta volna ki... - bólogatott Nádasdy. - György fráter nagy értője az okmányokkal való cselezésnek. Bizonyosra veszem, hogy az irat Lippán készült, alig néhány napja. De mi végből van így keltezve?

- Világos a visszadatálás célja - állapította meg Szalaházi. - Az ő okmánya korábbi keltű legyen, mint Ferdinándnak ugyanerről szóló esetleges donációs levele.

- Attól tartok - jegyezte meg Nádasdy -, hogy János királyt nemcsak a hiúsága vezeti ebben.

- Bizony nem! - szólalt meg Frangepán. - A levél a királyé, a keltezés furfangja György baráté. Ha Tamás ezek után nem utasítja vissza Ferdinánd király javaslatát, akkor itt az írásos bizonyíték az árulásra. Főbenjáró esze van Utyeszenicsnek! - szögezte le a kalocsai érsek, az asztalt kopogtatva.

Nádasdy Tamás keze akaratlanul a saját nyakára tévedt. Mutató- és hüvelykujja közé fogva gégéjét, csöndesen bólogatott.

- Az a kérdés - mondta ezután Szalaházi -, hogy ott Lippán mennyi időt engedtek neked, Tamás, a... gondolkodásra.

Bártfai Elemér közeledett; megállt tisztes távolban, csak szemével jelezte, hogy fontos, bizalmas közlése van.

- Nyugodtan beszélhetsz - intett neki Tamás.

- A királyi küldöttség Szörcsökről jött - jelentette halkan a titoknok. - Ott úgy tudják, alkonyatkor nagyobb lovascsapat érkezik Devecserbe. Szállást nem készítenek nekik.

- Tehát folytatják útjukat? - mormolta Szalaházi. - De hová?

Nádasdy biccentett, Bártfai eltűnt.

- Nem sok időd van gondolkozásra, Tamás - figyelmeztette barátját Szalaházi.

- Nem először észleljük ezt a lovascsapatot - felelte Tamás. - Már tegnap a nyomomban járt.

Frangepán püspöktársa füléhez hajolt.

- Én a te helyedben nem várnám meg itt a tánc végét. S ezt ajánlom a többi pozsonyi úrnak is. Én jobban ismerem János királyt, mint ti.

Nádasdy két öklét az asztalra feszítve, mereven a semmibe nézett. Aztán erős lendülettel fölpattant.

- Nem várhatok itt tovább - szótagolta, s mereven nézett.

A nagyteremben még állt a menyasszonytánc. Tamás egy pillanatra elfogta Orsika tekintetét. Rámosolygott.

- Nem búcsúzom - kelt föl Szalaházi. - Csöndben távozunk. - Csak megérintette Nádasdy karját. - Pozsonyban látlak hamarosan? - kérdezte.

- Sárvárra megyek - felelte Nádasdy. - Ha, csak egy mód van rá - folytatta halkabban -, küldess nekem oda sürgősen legalább négy tarackot.

Szalaházi bólintott és kiment.

Nádasdy megkereste titoknokát, és kiadta parancsait. Húsz-húsz lovas állja el a Devecser és a Szörcsök felé vezető utat. Fogjanak be a nagy úti batárba. Sötétedéskor lesz az indulás, egy órával holdkelte előtt. Miután a batár kigördült, rakassák föl szánokra mindazt, aminek Sárvárra kell mennie, induljon a Budáról vele jött udvari nép is. Tíz lovas kísérje őket a batár nyomában. Vigyázni kell, hogy az indulás hírével senki se hagyhassa el a lakodalmat. Holdfeljötte után az utakra vigyázó negyven lovas vonuljon vissza Vásárhelyre, majd nyargaljon Sárvárra.

Tamás visszafordult a táncterembe. Az egerest járták. Orsika kislányos természetességgel siklott-forgott a férfiak közt, bár szomorú, aggodalmas arccal - de amikor meglátta férjét, egyszerre úgy felragyogott, mint fekete felhőből előbúvó naptól az égbolt. A zene elhallgatott, nagy tálcákon boroskupákat hordtak körül a pohárnokok. Nádasdyt és menyasszonyát csoport vette körül. Tamás hitvese kezét fogva így szólt:

- Orsikám, ma holdtölte van. Eljönnél-e velem egy kis szánkózásra? Fáklyafénynél, fehér havon... Bécsi módi...

A körülállók nevettek, éljeneztek. Milyen elmés ötletei vannak ennek a Tamásnak!... Csak Orsika rezzent meg a „Bécs" szóra, s tekintetét Tamáséba fúrva firtatta némán: mit jelent most az, hogy „bécsi módi"? Tamás homlokát ráncolta. Orsika sejt valamit a nagy fordulatról? Reméli, azt elképzelni sem tudja, hogy mostig borotvaélen táncoltak, és hogy milyen nagy tétbe megy a szánkós kiruccanás. Tahy Bernát tört nekik utat a belső termekhez. Orsika visszavonult, hogy a fehér selymeket letéve, melegebb ruhát öltsön.

- Itasd a népet szorgosan - súgta Nádasdy a násznagynak. - Kívüled reggelig ne vegye észre senki az ittmaradók közül, hogy elfüstölögtünk. - Könnyed mosolyt színlelt. Tahy Bernát, a sárvári kastély leendő udvarmestere értőn bólogatott. - Megszöktetem a saját feleségemet. Feltűnés nélkül távozunk... bécsi módra. - A „bécsi" szón megint somolygott. - Te akkor indulj utánunk, amikor már mindenki aluszik.

Szólt a zene, dübörgött a tánc, sokféle kurjongatás rikkant a nagy vadászházban, amikor Nádasdy besegítette feleségét a szánba. Vastag prémek burkolták mindkettőjüket, a cselédek parázzsal teli fazekat tettek be az alkalmatosság talpán levő rácsos mélyedésbe. Nyeregbe ült a kocsis, felpattant az ostorhegyes hátára a fullajtár, a hátsó bakra felkapaszkodott a csatlós és az inas, kétoldalt két fullajtár állt az ajtók mellé. Fáklyás lovas rúgtatott az élre, a szán elindult. Tahy udvarmester levett süveggel állt ott még néhány pillanatig.

Nádasdy Tamás lehúzta a maga és Orsika kesztyűjét, és két tenyere közé fogta a gyermekien kicsiny kezet.

- Orsikám, kicsi párom, meg kell vallanom neked, félrevezettelek. Nem a holdfény kedvéért jöttünk. Sárvárra indulunk. Hazamegyünk.

Haza? Nagyot dobbant Orsika szíve; Tamás otthonának vallja Sárvárt! Tehát...? Nem merte egyenesen megkérdezni, ravasz kitérővel fogott hozzá:

- A király követeitől el se búcsúztunk...

- Isznak, ha még bírják - nevetett Tamás. - Remélem, mennél később jut eszükbe, hogy választ kellene vinniük tőlem.

- Választ? - kérdezte suttogva Orsika. - Mit vár Zápolya a kincstárnokától?

- A kincstárnok leteszi hivatalát, és nem ismeri el többé királyának Zápolya Jánost, akit eddig is csak kényszerből vállalt. Szó nélkül indultam útnak, ez a válaszom.

- És?... És? - Orsika bizonyosat szeretett volna hallani.

Tamás hallgatott. Gondolkozott, kissé bénultan. Mit mondjon ennek a lánynak frigyük első estéjén?

Ezt a házasságot királyi kegy nyújtotta neki királyi érdekből, a királyhoz való hűség jutalmául, s most a nagy hatalmat biztosító vagyonhoz erkölcsi sürgetést is ád, cselekvésre való kényszert. Ha nem ma van ez az esküvői nap, akkor ki tudja, meddig kell még táncolnia abban a pogány mulatságban, ahol a kiszámíthatatlan János király és silány kreatúrái fújják, nyekergetik a talpalávalót. Közben hóhérlegényeik készenlétben állnak, hogy kötéllel szakítsák ki a sorból és küldjék a másvilágra azt, akire nincs már szükségük... Ő most más Világ felé indult, önként. Egy gyermek keze vezeti. Nádasdy megszorította Orsika kezét, s ifjonti örömmel fogadta a gyöngéd viszonzást.

A másik Magyarország felé megy, tépelődött tovább, más országba. Ferdinánd ugyan kiismerhetetlen és nehézkes, de hatalmát Szalaházi gyakorolja, püspök és humanista, Erasmus híve, a haladás rajongója; a felvilágosult nagy keresztény királyságok szövetségét képviseli, nem pedig a gyaurokkal szemben semmi törvényt nem ismerő pogány zsarnokság szolgája.

Mi vár reá ebben a másik Magyarországban? Csak annyit tud, hogy kemény feladat. Itt tehet valamit; amikor itt a maga javáért dolgozik, a haza erősítését szolgálja; minden lépéssel közelebb jut a töröktől való megszabaduláshoz. Mit tehetett odaát, a most elhagyott másik világban?

Utyesenics és Werbőczi, a két nagy akarnok hol összefogó, hol egymásra is acsarkodó érdekcsoportja közt a tisztesség kifeszített kötelén meddig egyensúlyozhatott volna még a magasban? Hiszen mind a kettő kész arra, hogy elvágja a kötelet, ha érdeke kívánja. Nem lehetett ezt tovább bírni! Frangepán is követni fogja őt. Pedig nemrég még lelkesedéssel hitt abban, hogy János király záloga a helyzet tisztázásának. Frangepán egyenesen Pozsonyba fog menni, az ő felszabadulásának útja Sárváron át visz.

Újra megsimogatta a kis kezet, amely olyan nyugodtan pihent az ő tenyerén, hogy érezni vélte csuklóerének lüktetését.

Orsika megmozdult.

Nyakát kissé hátrahajlítva nézett arrafelé, ahol Tamás arcának kellett lennie. Hátuk mögött ezüstösen tündökölt a telihold, és a nagy hómezőről sejtelmes kék derengés virradt a batár két kis ablakára, de ettől az ülések mélyén csak még sötétebb lett a homály. Nem láthatta Tamás arcát, de tudta, hogy nehéz gondok barázdálják. Orsikának nem volt igazi elképzelése arról, hogy micsoda, minden aljasságra képes gyűlöletek fenekednek a hatalom körül. A nap folyamán ellesett néhány szemvillanásból, elkapott szóból megértette: minden pillanatban megfeszített figyelemmel kell élnie annak, aki mögött hadi és államvezetői sikerek állnak, ha elért nagyságát óvni, tartani, növelni akarja. Ha tizennégy éves ártatlan szíve legtisztább bámulatával nem csodálta volna a mellette ülő meglett korú hadvezér, államférfi nagyságát, bámulat helyett szánalom szállta volna meg lelkét, és Tamását nem legyőzhetetlen kardos vitéznek, hanem védtelen kis madárnak látta volna, amely két búzaszem fölcsippentése közt háromszor is gyorsan körülnéz, nem fenyegeti-e kicsiny zsákmányával együtt az ő életét is valamely nagyobb ragadozó.Őrizheti-e, megóvhatja-e valamitől a szabad égnek ezt az erős és mégis annyi vésznek kiszolgáltatott madarát?

Vajon ez-e az ő feladata?

Tudta, hogy amikor Ferdinánd király kegye és ugyanakkor János királyé is - férjéül jelölte ki Tamást, egyikük sem gondolt az ő személyére és képességeire, mind a két király csak a Kanizsai-tartományokat igyekezett befogni a maga hatalmi körébe.

És Tamás? Mit tud őróla Tamás? Mit akar tőle Tamás?

Orsolya világosan látta a ma kötött házasság országgyarapító célját. Mégis, nem ok nélkül bálványozza ő Nádasdy Tamást? Várhatja-e, hogy ilyen hatalmas ember, aki királyi udvarokban, férfiakkal izgalmas játékot űző főrangú nők közt töltötte élete egy részét, az övéhez hasonló rajongással gondoljon élete párjára, akit oldala mellé szerzett a sors.

Nádasdy Tamás életében vajmi kevés érzelmi szerepe lehet a nőnek. Lehetett kevés, de még lehet sok! Igen? Tőle függ talán, hogy mennyi lesz, hogy sok lesz-e, vagy legalábbis elég. A harcos katona oldalán a nő semmiképpen se legyen csak bámulni való cifraság, hanem fontos hozzátartozó. Mint a kard, amely drágakövektől ékeden csillog, de ha kell, pengéje fémesen villan és lesújt.

Különös nászéjszaka volt. Egy érett férfi és egy - zsenge nő külön-külön tűnődött egymás mellett, miközben a hat ló vontatta nagy alkalmatosság lassan siklott a Marcaltól a Rába felé. De gondolataik találkoztak, megölelték egymást.

Szép életet akarok neked biztosítani Sárvárott - mondta a férfi; óvatos tenyérrel megkereste a leány arcát, és megsimogatta.

- Én is kegyelmednek - felelte Orsika. - A deák, akit Budáról küldött, már tanítja a gyermekeket. Csinálunk iskolát, ugye? És könyvet is fog írni a deák. Már hozzá is kezdett. Nádasdy Tamás fogja kinyomtatni az első magyar nyelvű könyvet. Hennyey prefektus írt Bécsbe, hogy ajánljanak nekünk értő nyomtatómestert, küldjék el hozzánk, nézze meg, mi maradt a híres budai nyomdából, aztán rendelje meg, ami még kell. Mire Miklós megírja a könyvet, állani fog a nyomda.

- Udvari népemben, amely mögöttünk jön, vette át a szót Tamás nemcsak inasok, szakácsok, lovászok vannak. Hozok egy olasz képírót is, hamarost érkezik egy írástudó és bölcselkedő pap, aki sok nyelvet ismer, sőt világot látott, és tudásáért börtönt is kiállott. Hozok két inast, jólbánnak a lanttal, s egy német dudást. Küldenek utánam egy cimbalmost, ha találnak olyat, akinek jó a hangszere.

Orsika csöndesen ujjongott:

- Ó be szép lesz! Az új deákkal felíratjuk a nép versikéit, s a lantosokkal előadatjuk.

- Meghívok a várba versmondókat, akik krónikás énekeket tudnak és írnak. Bálint bátyám, Török Bálint megígérte, hogy legjobb lantosát küldi el hozzánk. Az majd hozza a többit is Összehívjuk a nyugati szélek főurait dalnokversenyre.

- Dalnokverseny! - kiáltott fel Orsika. - Mint Wartburgban.

- Parnasszust csinálunk Sárvárból! - lelkesült föl Tamás.

- Par-nasz-szust? - ismételte meg Orsika, és elszomorodott. - Mi az? Én olyan tudatlan vagyok.

- Parnasszus? A múzsák ligete. A görög múzsáké. A hajdaniGörögország legszebb berkeiben, legüdébb patakjai mellett a művelt görög férfiak finom női lények halk suttogását vélték hallani. Simogató hangok keltek. Az erdő susogott, a patak csobogott, a magasban sas lebegett; a csodálatos képzelőtehetségű görögök gyönyörű nőknek tulajdonították a hangokat, és elnevezték őket múzsáknak, akik megsúgják nekik, hogy miről milyen verset, szobrot alkossanak. A férfiak erejét a nők, a múzsák kormányozzák a szépre és a jóra... Te leszel, Orsikám, a sárvári Parnasszus múzsája! Koszorút teszel a legjobb művész fejére...

- Nem vagyok én méltó arra - suttogta Orsika. - Hiszen olyan keveset tudok.

- Az érzés, a nemes érzés, mely belőled árad, fölemel és mindenre képessé tesz.

- De akkor először az én édes uram és parancsolóm homlokára teszem a koszorút! - Orsika oldalt elengedte magát, és férje mellére hajtotta fejét.

Tamás nem tudott válaszolni. Az illatos hajkorona ajkát, állát csiklandozta. Óvatosan félresimította a fürtöket, csókra hajolt, szája Orsika szemére talált. Örült a szellemes múzsai bóknak, amellyel megajándékozta aráját, s csak a ráboruló test könnyed remegését érezve támadt benne nyugtalanság. Nem mondott-e túl nagyot, túl szépet, elérhetetlent a bájos gyermeknek?

Orsika rendkívüli ösztöne azonnal megérezte Tamás kétkedését. Egészen nyakához szorította fejét, úgy mondta:

- Gyönge vagyok én, édes uram. De bízom benne, hogy a kegyelmed segítségével meg tudok tenni egyet és mást. Mellettem lesz-e az én jó uram? Mindig és mindenben?

- Mindig, amíg csak kardot nem kell kötnöm. Mert hiszen tudod,hogy férfi nem vonhatja ki magát a harcból...

Tamás tudta, hogy nemcsak a háború, hanem más harcok is el fogják szólítani Sárvárról, de miért beszéljen most olyan feladatokról, amelyekkel még meg sem bízták.

- Mire való az örökös háborúskodás? - kérdezte majdnem pityergős hangon Orsika. - A török majd csak kitakarodik, és akkor béke lesz, Isten békéje. És a kard szisszenésénél nem szól-e szebben a lant pengése? Az én uram és parancsolóm nevét ne az tegye örökéletűvé, hogy sok török fejet vágott le, hanem az, hogy könyveket és képeket csináltatott, énekelni tanította népét. Tudja kegyelmed, milyen szép az, amikor dalolva dolgoznak? Szinyóre megtanította rá az ő embereit. Én azt szeretném, ha a sárvári tartományban minden ember, minden asszony és minden gyermek Nádasdy Tamás dicsőségét énekelné.

- Orsikám! - Tamás szorosan magához ölelte ifjú asszonyát, és csókolta arcát, ahol érte.

- Sárváron marad-e kegyelmed? Hogy tanítson engem és másokat.

- Ott maradok, és én fogok tanulni tőled. Szépet és jót, mint a parnasszusi múzsáktól a görög férfiak.

- Örökké? - kérdezte mohón Orsika.

- Örökké! - ismételte meg Tamás.

Most, ebben a percben mondhatta-e az ő szerelmetes mátkájának, hogy örökké semmi sem tart a földön? Egy napon jő Ferdinánd várva várt parancsa, és mennie kell. Hová? Ahová küldi. Ahová állítja. Ez a férfiak dolga. A kardot forgatni, a gyeplőt tartani. Verset faragtatni, képeket íratni szép és nemes dolog, az üres órákban. Csinálják a deákok és a papok. De erről most kár lenne beszélni.

A nagy boldogságtól Orsika szinte elalélt. Csöndesen pihegett, lassan és egyenletesen Tamás keblén, békés mosollyal ajkán.

...A hold már lefelé hanyatlott. Elfáradt, és segítségül hívta a napot. Mire a Kemenes dombjainak legmagasabbikára értek, világosodni kezdett. Lefelé menet tartani kellett a szánt, hogy meg ne csússzék, aztán a Rába jegén ki kellett tapogatni minden ölnyi előrehaladást. Nádasdy is kiszállt, csak Orsika aludt nyugodtan.

Az előreküldött hírnökök felriasztották a vár és a falu népét. A várhíd innenső oldalán Sár lakói letérdeltek a hóba, amikor ifjú úrnőjük és daliás férje a kora pitymallaton kiszállt a szánból. A hídon túl, a kapu előtt Miklós deák intésére dalba kezdtek a gyerekek. A meglepetéstől őszintén boldog Tamás lelkesen ölelte magához kis feleségét.

Előlépett az öreg Nádasdy Ferenc, hogy köszöntse fiát és menyét. Derékban meggörnyedt már, válla kissé előreesett, de jól kihúzta magát, miközben megcsókoltaafiatalokat.

- Olyan asszonyt kaptál, édes fiam, én ismerem igazán, amilyen királyi palotákban sem terem!

- Édesapámnak most aztán lesz egy kis ideje pihenni - felelte a fiú. - Hamarosan itt lesz a segítség, Tahy udvarmester.

- Bírom én még - tiltakozott az öreg.

- Nem úgy van az! - nevetett Tamás. - Most majd az unokákat kell ráncba szedni.

A Rába felől baktatva érkeztek a kísérő szánok, miközben az új pár az udvari nép hódolatát fogadta, majd megindult fölfelé a palotába vezető lépcsőn. Orsika a férfiszálákba vezette férjét, és büszkén mutatta a neki készített meglepetéseket.

- Szép, ugye, minden?

- Nagyon szép, nagyon köszönöm - mondta Tamás. - És a te szobád?

- Az ugyanúgy maradt.

- A betűkkel a falon? - örvendezett Tamás. - A gyönyörű és dicsőséges betűkkel? Láthatom?

Orsika szemérmes nevetéssel kapaszkodott férje karjába, így vezette a palota másik szárnyába.

- Itt minden a régi - állapította meg Tamás. Orsika lesütötte a szemét. - Én szeretnék benne az új lenni - suttogta Tamás. - Ha megengeded, itt maradok.

- Mindörökre, ámen - mondta Orsika. Keresztet vetett, és becsukta az ajtót.

VI.

A PARNASSZUS MÚZSÁJA

1.

Első olvadáskor nagy víz jött le a Rábán, elöntötte Sár községet, összerogyasztotta a vályog- és font falú kunyhókat. Miklós deák még az ősszel jó agyagos földet talált a közelben, Hennyey téglavetőket hozatott Somogyból Szinyóre tervei szerint égető és szárító készült. Mire fölszikkadt a hordalékföld, megkezdték Új sziget, az új falu építését árvíztől biztos, magasabb parton. Kiásták az alapokat, a Gyöngyösön Kőszegről jó követ tutajoztak; remélték, mire kell, lesz kiégetett tégla.

A falunak a várkastélyhoz közelebb eső részén húzták föl az újszigeti nyomda házát, Miklós elképzelése szerint, úgy, ahogyan ő Krakkóban látta. A prefektus felutazott Bécsbe, magával vitte Bártfai Elemért, aki jól beszélt németül. Tárgyalt Syngreniusszal, a híres könyvnyomtatóval, akinek apja készítette 1517-ben az első magyar törvénykönyvet, Werbőczi művét, Opus Tripartitum Iuris Consuetudinarii Inclyti Regni Hungariae címmel. Syngrenius közbejöttével rendelték meg a latin, gót, görög és héber betűanyagot s a fejezeteket kezdő, fából faragott iniciálékat.

A bécsi nyomdász ajánlott értő nyomdászt és

fafaragót is. Csakhogy a bécsi öntők nem tudtak megfelelő jeleket készíteni az olyan magyar betűhangok számára, amelyekre német nyomdákban nem volt jel. Magyar könyv nyomtatása híján még eddig senki sem foglalkozott a különleges magyar hangzók, a c, ü, ö és társaik ábrázolásával. Hennyey hallotta Bécsben, hogy Pesti Gábor magyar ifjú valamely nyomda megbízásából fordítást készít az Újtestamentum egyes részeiről, valamint Aesopus görög költő latin nyelven megjelent meséiből, de a könyv elkészítése egyre késik, mert nincs kivel magyar betűket terveztetni.

Tamás és Orsolya - fegyveres kísérettel - naponta kilovagoltak, szemügyre vették a közeli birtoktesteket. Tervezték, hogy szálláshelyeket készíttetnek, azután hosszabb szemlékre is indulnak; mindent megnéznek, hiszen a Drávától a Lajtáig úgyszólván az egész föld az övék. Nádasdyt föllelkesítette a sárvári kertészet nagyszerű munkája, és segítő embert, igásállatot, mindent megadott, hogy nagyobbítsák a telkeket. Szinyóre újabban a dinnyére vetette magát; reménykedett, hogy néhány év múlva húszfontos, a legnehezebb ágyúgolyó nagyságát felülmúló zöld gömböket fog az urak asztalára helyezni.

Az ifjú pár élvezte a Kemeneshát lankás tájait, erdős ligeteit, megbámulta a mindenfelé telepített kísérleti gyümölcsösöket.

Az estéket a palotának nevezett díszteremben töltötték, mert Tamás javaslatára Orsika a korai vacsora után azonnal asztalt bontott, és a háznép kiválasztottjaival fölment az emeletre. A földszinten egész ebédlősor volt, az urakkal étkezett István pap, Miklós deák, az öreg Nádasdy, Tahy udvarmester, a képíró és a vénasszony. Egy ideig Elemér titoknok is, mígnem Nádasdy átadta őt Hennyeynek prefektussegédül. A mellettük levő asztalnál foglaltak helyet az uradalmi tisztségviselők. A következő, nagyobb teremben ettek az étekfogók, a sáfár, a fűszertárnok, az inasok és a zenészek. A harmadik ebédlőben a kulcsár, a pék és a főszakács étkezett, az ötödikben a vadászok, pecérek, csatlósok, lóidomítók, futosószolgák, kovácsok, kocsisok és fullajtárok asztalai kaptak helyet.

A „palotában" eleinte nehezen indult a társalgás. Nyolcszögletű, haboskőrissel berakott asztal körül ültek, ónkupákból szürcsölték az aranyos fényű, tüzes somlai bort. Az első estéken inkább csak Nádasdy beszélt, főként az Itáliában látottakról. Orsika szenvedélyes figyelemmel hallgatta, a többiek szégyenlősen maguk elé néztek.

Ám amikor egyszer a nagyúr szót ejtett a Padovában látott Arena-bazilikáról s az annak mennyezetét elborító Giotto-képek egyik-másik részletéről, Eperjesi Sámuel, a képíró nyelve egyszerre megeredt. Hallott ő már erről az olasz mesterről, aki a szentek képmása mögé nagy merészen fákat és hegyeket festett. Ha őnagyságaik megengedik, hasonló modorban írná tele a palotaterem oldalfalait.

Így kezdett beszélni terveiről, másnap már vázlatokat is mutatott. Megkapta a jóváhagyást, hogy az egyik falra a lantot pengető, babérkoszorús Apollót írja föl, háttérben a kellő távlatban ködlő Olümposszal. Nádasdy később azt kívánta, hogy az Apollóéval szomszédos falmezőre Klió múzsa kerüljön, kezében a történelemre utaló vaskos könyvvel; mögötte Parnasszosz hegye, az előtérben a Kasztalia-forrás legyen látható, és - ami a legfontosabb - a múzsa a vár úrnőjének képmását viselje. Orsika vérvörös arccal tiltakozott, de Sámuel mester lelkesedése nem ismert határt.

Nádasdy sürgette Miklóst, hogy fordítsa le már legalább az egyik evangéliumot, mire a nyomda munkához láthat.

- Itt az ideje, hogy Jézus Krisztus magyar nyelven szóljon a magyarokhoz - mondotta. Miklós azonban fontoskodóan egyre csak sorolta a nehézségeket.

Izgalmas tartalommal akkor teltek meg az esti beszélgetések, amikor végre megérkezett Dévai Bíró Mátyás író és lelkész. A Krakkóban tanult, nemesi származású deák előbb Boldogkőn volt káplán, aztán elindult Wittenbergbe, hogy teológiát tanuljon. Az ottani egyetemen akkoriban nagy izgalmat keltettek Martin Luthernak, a teológia doktorának új eszméket hirdető előadásai.

Luthert Róma huszita eretnekséggel vádolta, átokkal sújtotta, a wormsi országgyűlés megbélyegezte, ő azonban tovább tanított. Dévai Biró nemcsak hallgatta Luther előadásait, de naponta asztalánál ülve is hódolt rendkívüli tudásának, eleven elméjének, kemény nyelvezetű előadásainak. Budán nagy érdeklődéssel hallgatták az oda hazaérkezett Mátyás pap elbeszéléseit a német földi vallási harcokról. János király eleinte szívesen látta őt, mert haragudván a Ferdinándhoz húzó főpapokra, szívesen hallott arról, mint bántak el a német hívek püspökeikkel.

Dévai egyszer Kassára indult, de útközbe elfogták, és vasra verten Bécsbe vitték. Papunk hosszú és keserves időt töltött ott börtönben csak Batthyány és Nádasdy közbenjárására szabadult nagy sokára. Ismét Budára ment, de ott most János király tömlöcét is meglakta. Megint Nádasdy szabadította ki, s mielőtt esküvőjére indult, meghívta Sárvárra, és menedéket kínált ott neki. Most végre megjött. Nádasdy az első alkalommal kérte őt, mondaná el budai bebörtönöztetésének történetét.

- Az új tudományt hirdettem - kezdte a börtönviselt pap. - Régebben nem rótták föl bűnömül Budán, de most bilincsbe verten a halálra ítéltek pincéjébe löktek. Mellettem kuporgott láncon Tódor kovács, mert rosszul patkolta meg János király kedvelt hátaslovát. Megmondták neki: ha a ló lába nem jön rendbe, életével fizet érte. Csodát várt, én vigasztaltam. Mondtam neki, bízzék a Mindenhatóban, ő mirákulum nélkül is igazságot szolgáltat. Ne higgyen szentekben, búcsúban, ereklyékben, csak Istenben. Igyekeztem igaz hitre téríteni. S egy reggel sugározva kijelentette: elméje megvilágosodott, egyedül Istenbe vetett hittel várja a megigazulást. Néhány óra múlva érte jött a börtönőr: a ló lába meggyógyult, ő szabad! S ez a derék kovács nem nyugodott addig, amíg János király elé nem bocsátották. Azt mondta neki: ha engem a hitem miatt máglyára küldenek, akkor égessék el őt velem együtt.

Jelentéktelen külsejű ember volt Dévai Biró Mátyás, és olyan keskeny ábrázatú, hogy két halántéka majdnem beszakadt a soványságtól. Kínok árnyéka ült a vékony arcon, de győzhetetlen hit ereje lángolt fekete szemében.

A következő alkalommal bécsi sanyargattatása másfél esztendejéről szólt Dévai Biró Mátyás. Egész idő alatt bilincsben, nyirkos pincében tartotta őt Faber püspök.

- Hiába tiltakoztam, hogy magyar nemes vagyok. Kegyetlen ember ez a Faber, inkább hóhér, mint tudor. Magyarországnak aligha van olyan hóhéra, aki több embert ölt volna meg, mint ő. Ha nagyságod módot és időt ad rá, friss emlékezettel könyv számára följegyezném vallatásaimnak lefolyását.

Nádasdy azt mondta: ő szívesen látja Sárváron, de mielőtt írni kezd, szeretné hallani, miről vallatta Faber püspök.

- Nem vallatás volt, inkább értekeztünk - emelte föl fejét Dévai Biró. - Mert bármennyire a hatalmában voltam, hiszen azt tehette velem, amit akart, az igazság tudata megerősített, s egy jottányit sem engedtem abból, amit Luther és Melanchton szájából igazságnak megismertem.

A püspök Dévai szemére vetette, hogy amióta Némethonból visszatért, nem misézett.

- Mert én igehirdetésre hivattam - felelte egyszerűen a vallatott.

- Hiszed a hét szentséget? - faggatta a püspök.

- Nem! Az evangéliumokban és az egyházatyák írásaiban csak két szentség található.

A püspök nem bocsátkozott vitába.

- Te azt állítod, hogy nincs papi hivatás, hogy minden keresztyén egyben pap is. Ezt hirdetted?

Dévai így felelt:

- Meggyőződésem szerint, aki áldozik, az pap.

A püspök haragosan szegezte ujját a megbilincselt rab mellének.

- De hiszen te tagadod az átlényegülést!

Dévai kifejtette: a Szentírásból nem bizonyítható, hogy áldozáskor a kenyér Jézus testévé lényegül át. Pál apostol mindig csak kenyérről beszél, sohasem az Úr testéről.

- Főbenjáró állítás - jegyezte meg Nádasdy.

- A püspök máglyával fenyegetett érte - folytatta Dévai. - Majd azt állította, hogy én a szentek ereklyéit bolondságnak mondtam. Tiltakoztam, én nem szólottam ilyen szemérmetlenül. De az ereklyékről az írásban nincs parancs; a bűnösségről nem dönthet ember, csak Isten, előfordulhat, hogy olyannak ereklyéi tiszteltetnek a földön, akiknek lelke a pokolba jutott.

- Ez bizony megeshet - bólintott Nádasdy. István pap vöröslő arccal fölállt. - Nagyságos uram, elnézést kérek, de én ezt tovább nem hallgathatom. Pap vagyok, a római egyház fölszentelt papja. Ám az előttem szóló talán még a római egyházat is tagadja. Dévai is fölállt, a várkáplán felé fordult.

- Állítom, hogy a római egyház nem Krisztus egyháza, mert nem követi Krisztust, aki az embereket megtartani és nem elveszejteni jött a földre. A püspök úrnak is szemébe mondtam ezt, mire ő azzal felelt, hogy Jézus szerint boldogok, akik üldöztetést szenvednek. Mondtam: „Ez nem lehet mentség a hit nevében elkövetett emberölésre. Én a bécsi tömlöcben egy nap alatt többet szenvedek, mint a püspök úr egy egész évben, azok ellenben, akik másokat hitükért kínoznak, megölnek, nem szenvednek üldözést. Egyedül a hit által üdvözülünk!" A püspök erre fölpattant, és az asztalon nyugvó Bibliára csapott: „Bizonyítsd be azt a Szentírásból, és azonnal elbocsátalak." De hiába bizonygattam, hogy az ember nem a törvény cselekedetéből, hanem csak Jézusba vetett hit által üdvözülhet, nem bocsátott el addig, ameddig kegyes közbenjáróim meg nem találták a börtönöm ajtajához szolgáló kulcsot.

István, még mindig állva, vádolón kinyújtotta jobbját.

- Kegyelmed tagadja a tűzben való tisztulást és a szenteknek a limbusból való feltámadását?

- Pál apostol is így vélekedik - felelt szerényen Mátyás.

- Tagadja a fülbegyónást?

- Igaz emberhez méltatlan. Iszonyodom tőle.

- Ellenzi a böjtöt?

- A vele való visszaélést ellenzem.

- S a nép nyelvén misézne?

- Pál balgatagságnak nevezi, hogy gyülekezetben idegen nyelven beszéljünk.

- Eretnek! Eretnek! - kiáltotta István. Nádasdy felé fordult, majdnem sírva folytatta: - Máglyára való!

A várúr intéssel elhallgattatta a papot.

- Ember nem való máglyára - mondta szilárdan -, ember ne küldjön máglyára embert! Ez a véleményem, és ameddig az én házamban vagy, ehhez tartsad magadat.

- De azt megengedi nagyságod - siránkozott István -, hogy ne hallgassam tovább ezt az istentelen beszédet?

Nádasdy bólintott: a pap távozhat.

A várkáplán dacos tüntetésnek szánta eltávozását, ámde kivonulása inkább szánalmas osonás, menekülés volt. Dévai mereven nézett utána. Miután az ajtó becsukódott a káplán mögött, alig észrevehetőn vállat vont, majd félrebillentett fejjel bocsánatkérőn nézett a ház urára, s végül leült. Szomorúsága ellenére önérzet sugárzott keszeg alakjából.

Nádasdy két öklét maga elé tette, úgy beszélt:

- Gyónni vagy nem gyónni, böjtölni vagy nem, az Úr teste-e az ostya vagy csak jelképe... erről vitázik most ország és világ. Kicsinyben itt előttünk zajlott le a nagy pör egyik pillanata. Én azt mondom, és azt kívánom, hogy házam népe ehhez tartsa magát: nem mi döntünk a vallási szokások helyességéről vagy helytelenségéről, ősi voltukról vagy eltorzultságukról. Csak az tartozik ránk, és én magam mindent megteszek ennek érdekében, hogy hitből eredő szokások különbözősége miatt senkinek se kelljen szabadságával, életével áldoznia.

Dévai áhítatos arccal hallgatta a megnyilatkoztatást. Lehajtotta fejét, és halkan rebegte:

- Ámen!

Nádasdy felhajtotta a maradék bort kupájából, és fölállt. Mindenki felugrott. Orsika belekapaszkodott férje karjába. Halkan kérlelte:

- Ugye, megvédi kegyelmed ezt a derék embert amattól a gyűlölködőtől?

- Minden gyűlölködőtől - felelte a férj.

- És itt tartja minálunk? Hogy megismerhessük az új tanítást, amelyért ő börtönt szenvedett, és a halált is vállalta volna...

- Igen. De sürgős beszédem lenne veled - mondotta Nádasdy, és Orsika kezét fogva elindult annak lakosztálya felé. Beléptek a szobába. Az asszonyka szégyenlős sietséggel helyére tett néhány szanaszét hagyott ruhát. Nádasdy komoly arccal leült egy székre, és mellén összefonta két karját.

- Orsikám - kezdte olyan mély és zengő hangon, hogy a megszólított megrezzent -, tudnod kell egyet és mást, mielőtt az új tanítást elmédbe fogadnád. Magam is úgy vélem, hogy a püspökök egy része és olykor maga a pápa is a maga személyében eltávolodott attól, amit Jézus nevében hirdetnek. Helyes, hogy akadnak Dévai Bíró Mátyások, és nem is kis számmal, akik fölhívják a figyelmet a hibákra. Persze, ki tudja, hogy amit ők akarnak, az valóban az ősi, jézusi forma-e? Ők is tévedhetnek, ők is emberek; vigyázni kell, amikor meghallgatjuk őket. Remélem, mielőtt felfalnák egymást, végül a szemben álló felek megegyeznek valamiben. Az egész világ láthatja, hogy a cseh Husz János megégetése nemhogy hamvába fojtotta volna a tüzet, hanem ellenkezőleg, még magasabbra lobbantotta föl. Lehet, hogy hosszú vita lesz ez, mint ahogyan az egyháznak fennállása óta sokszor és sokáig kellett vitáznia más vádakkal vagy új elvekkel is. Én nem törődnék velük, az ő dolguk. Van nekünk elég sok más gondunk, a török veszély és szegénységünk, elmaradottságunk.

- Nyelvünk, a tudományok és a művészetek elhanyagoltsága. - Orsika inkább csak magának suttogta ezt, dehogyis mert volna egy országos, nagy férfiú nyilatkozatába beleszólni.

De férje meghallotta.

- Jól mondod, Orsikám. Azon kell fáradoznunk, hogy több kenyerünk legyen, és több marhánk, több ágyúnk és több puskánk, több kőházunk és kevesebb mocsarunk. Fontosabb ez nekünk, mint az, hogy egy vagy két szín alatt áldozzunk-e, Krisztus testéből vagy emlékére... Erasmus is ezt mondaná.

- Akkor hát megvédi Mátyás lelkészt?

- Védem. De tudd meg, hogy nem olyan egyszerű dolog ez. Dévai Biró Mátyás súlyosan vét a törvények ellen. A rákosi országgyűlés tíz évvel ezelőtt elrendelte, hogy minden lutheránust ki kell irtani. Még abban az évben meg is égették Györgyöt, a budai lutheránus könyvárust; Werbőczi bányászokat, papokat és tanítókat küldött máglyára János király nevében. De Ferdinánd is elrendelte: aki eretnek szóval azt prédikálja, hogy Szűz Mária csakolyan, mint bármely földi nő, és nem szállt az égbe, halállal büntettessék. Ha tagadod a szenteket vagy a szentségeket, a büntetés fogság vagy számkivetés. Borral áldoztatni: halál. Évente legalább egyszer nem gyónni: számkivetés. Böjt megszegése: fogság kenyéren és vízen. - Tamást meghökkentette az Orsika szeméből kilobbanó rémület, mosolygósan fejezte be: - Hát így vigyázz, kis madaram, nehogy kalickába kerülj.

- Jó nekem itt, a kegyelmed kalitjában - dorombolt Orsika. Nem mozdult, de a tekintete elárulta, hogy szeretne Tamásának széles és biztonságos mellkasára borulni.

Tamás úgy tett, mintha nem vette volna észre.

- Komoly dolgokról kell beszélnünk. A sunyi Istvánt elzavarom, Dévait teszem a helyére, ha vállalja. De hogy meddig maradhat, azt magam sem tudom. István be fog vádoltatni, nem is először, és hátha talál valakit, akinek kapóra jön, hogy eretnekbújtatással gyanúsítson engem. Mind a két király ellene van a reformációnak, de mind a kettő szemet huny az új tanítás terjedésének, mert nem akar fontos és hasznos híveket elveszíteni. De hogy meddig, mikor és kire érvényes ez a türelem, azt ők maguk sem tudják. És ez nemcsak az érintett egyesekre veszélyes, hanem a közre is. Azért nem tudunk összefogni, előrehaladni, erősödni, bátran föllépni, mert mindig s mindenhol előbukkan a máglyával fenyegető vallási kérdés: lényeg vagy jelleg? Ez bénít meg mindent nálunk és külföldön is. Nem tudunk segítséget kapni a török ellen a császár birodalmától, mert pápisták és lutheránusok nem a törököt akarják elverni, hanem egymáson a port. Luthernak sok mindenben igaza lehet, de Magyarországra nézve nagyon szerencsétlen időpontban lépett föl. Károly császár, sajnos, nem olyan bölcs, mint Ferdinánd öccse; türelmetlensége sok bajunknak oka. Szegény Magyarország bele is pusztulhat.

- Az igazságnak győznie kell! - mondta lelkesen Orsika.

- Győzni fog, de mikor? Nekünk talán már későn. Nagyon nehéz a mi helyzetünk. Ezért meg kell értened, Orsikám, hogy én nem állhatok oda, ahová akarok. És nem is gondolok arra, hogy magamban véglegesen eldöntsem, melyik igazság mellé kell állnom, ha igaz emberként akarok élni. A fél szememet mindig Ferdinándon kell tartanom, hogy idejében észrevegyem, mire gondol, mit tervez, miben kell támogatni, miről kell lebeszélni.

Nádasdy Tamás nagyot sóhajtott, ültében előredőlt, és tenyerébe hajtotta homlokát. A kétség és bizonytalanság, amely Budával történt szakítása óta nyomasztotta, hasogató fejfájással rohant rá, most is, mint már annyiszor. Azt remélte, hogy Vásárhelyre nemcsak aranypoharat küld a király, hanem meghívót is, hogy jöjjön tanácsosai közé Bécsbe vagy Pozsonyba. Lehet, hogy Ferdinánd bizalmatlan iránta? Vagy elutazott Prágába, Linzbe, esetleg bátyjához, a császárhoz? Akkor is üzenhetett volna. A királyi kegy elmaradása veszedelmes helyzetbe hozza. Bármilyen nagy a Kanizsai-tartomány, száz katonájával, gyönge váraival nem állhat ellen sem a töröknek, sem a németnek, de még Zápolya szedett-vedett seregének sem. Csak néhány hét telt el a szökés óta, de ez az idő most már öröktől- és örökkévalónak rémlett. Tehetetlen volt, nem mert mozdulni semerre, hiszen mindent örökre elronthat... Várni, várni... Már igazán nem fiatal, haja bár barna és dús, de szeme és szája körül szaporodnak a ráncok, s a derekát olykor feszíteni kell, hogy a tartása egyenes legyen... Fölegyenesedett a széken, halk nyögés csúszott ki melléből... És most kellett jönnie Dévainak! Hozzá itt ez a szerencsétlen István pap, akiről lerí az árulkodó szenvedély. Mégsem kellene elküldeni? Ha itt marad, szemmel tarthatja, fékezheti. Erősebb sóhajtással megint előregörnyedt.

Orsika tündérléptekkel odatipegett hozzá, kezét vállára tette.

- Nem jól van az én szerelmetes uram?

Tagadó szavakat várt, s azt, hogy Tamás felpattan, karjaiba zárja, és esküdözik, hogy kis felesége mellett mindig csak jól lenét. De Tamás tétován fölállt.

- Szétreped a fejem - nyögte.

Orsika kinyújtott karja ernyedten lehullott a combja mellé. Tamás majdnem tántorogva lépett egyet-kettőt, aztán visszafordult, homlokon csókolta asszonyát, és kibotorkált az ajtón.

Orsika úgy meredt kővé, mint Niobé a fájdalom szobrává. A görög félistennőnek tizenkét gyermekét nyilazta le a kegyetlen vetélytárs, tőle csak egy éjszakáját vette el - mi vette el?... A fáradtság?... A szenvedély hiánya?... A közöny?... A szerelmes asszony megrendülésében az volt a legfájdalmasabb tényező, hogy megsejtette: nem pillanatnyi rosszullét, nem a nagy korkülönbség fosztotta meg ma a férji szerelemtől, nem is azért ment el oly hirtelen Tamás, mintha nem eléggé áhítozott volna párjának szeretete után. Sokkal nagyobb veszélyt érzett meg az ő koraérett lelke: Tamását az országos gondok vonják el tőle, mielőtt még igazán az övé lett volna.

A kétféle hitben Orsi csak szellemi bajvívást látott, s örült István vereségének. Tamás messzebbre néz, a vita mögött olyan veszedelmeket lát, amelyekről neki sejtelme sem volt. Most támadt rosszkedve nem egy éjszakára okozott szakítást, az egész életre fenyegeti az elkülönülés. A király és az ország szolgálata, a hazát fenyegető veszély figyelése előbbre való Tamás életében, mint a házi tűzhely melege.

Mit tehet ez ellen egy tizennégy éves, még majdnemhogy hajadon asszony?

Orsika könnyen esett át az asszonnyá levés fájdalmán. A szeretet szenvedélye majdnemhogy érzéketlenné tette a testi megpróbáltatások iránt. Nem kívánt végletes lángolásokat, megújuló kitöréseket. De teljes boldogság fogta el, amikor a férjét simogatta, vagy fejét a domború mellkasra hajtva pihent, érzékelve a bordák rengő emelkedését és süllyedését, hallgatva a szív egyenletes, tompa dobbanásait. És mindezt mámoros ölelésre következő boldog csöndben.

Sokáig állt ejtett fővel, lelógó karral. Aztán elindult ágya felé. Elfelejtette, hogy kis idő óta komornája van, aki ébren virraszt, mert le kell az úrnőt vetkőztetnie. Leejtette magáról ruháit, felvette éjjeli ingét, térdelve imádkozott, azután bekúszott az ágyba. Sírni szeretett volna, de ott állt az ágy lábánál Doruci néni árnyalakja, fölemelt ujjal suttogta: egy Kanizsai ivadék nem sír...

Még ilyenkor sem? - kérdezte magától Orsika százszor is, mielőtt elaludt.

Reggel könnyes volt a párnája.

2.

István papot nem kellett elkergetni; másnap ő maga kérte elbocsátását. Nádasdy megadta az engedélyt.

- Figyelmeztetem főtisztelendőségedet mondotta keményen -, hogy ne fecsegjen az én házamról ostobaságokat. Vannak püspökök, akik jól ismernek, hisznek énnekem, és hallgatnak énrám.

Azután Dévait hívatta. Azzal kezdte: nagyra becsüli őt, amiért a halál veszedelmét is vállalja meggyőződéséért, és szívesen ad neki menedéket, de kéri, hogy amíg itt lesz, ne hirdessen szélsőséges tanításokat. Azt szeretné, ha mint tudós ember, inkább a magyar nyelv művelésével foglalkoznék. Főként a magyar írásbeliséget kellene terjeszteni. Manapság magyar úr, ha magyarul ír, bocsánatot kér a címzettől, és mentséget hoz föl. Ezen változtatni kell.

Dévai Biró azt felelte: nagyon örül a gondolatnak. Régi terve, hogy magyar-latin nyelvtan szerkeszt, amelyből a gyerekek latinul, a felnőttek magyarul tanulhatnának.

- Magam is - folytatta - nagyon jól érzem a magyar nyelv fejlesztésének szükségét. Le akartam fordítani Luther néhány röpiratát, de a magyar nyelv nem elég kemény hozzá. Nincsenek kellő számban szidalmazó szavaink, hogy elég erősen megmondhassuk véleményünket ellenségeinknek…

- Nem az a legsürgősebb, hogy gorombáskodjunk egymással - vágott közbe Nádasdy. - Szép magyar beszédet kell tanítani! A szidalmakat hagyjuk meg másoknak...

- Nem! A pápista sátánkodásra felelni kell - erősítette meg hangját Bíró. - Luthernak tömérdek szava van a gonoszokra. A magyar nyelv olyan szegény...

- Még egyszer mondom: ne gyalázkodással kezdjük! Ha itt akar maradni káplánomnak, akkor a szeretetről kell prédikálnia!

Dévai meghökkent, elhallgatott. Erőt vett indulatán. Megígérte, hogy nem fog semmi olyat hirdetni, amivel kihívná Sárvár ellen az eretnekséget szimatolók haragját.

És ettől kezdve igen mértéktartón beszélt a hit dolgairól, az oltár előtt éppúgy, mint a nyolcszögletű asztalnál. Igaz, István pap távozása után nem volt, aki ellentmondjon neki. Nádasdy éberen figyelte; a pap jámbor szavai mögött sokszor hallani vélte a lutheri szóvulkánok kitörését.

Az ellentmondás hiánya fakóbbá, később éppen unalmassá tette az összejöveteleket. Ám az esték helyt adtak másféle szenvedélynek.

Orsika figyelve figyelte Tamás arcát, és amikor az első elnyomott ásítás rándult annak erős pofacsontja alatt, változatosságra is képes okossággal nyomban kitalált valamit, hogy a kört megbontsa, s Tamást magával vigye szobájába. Leültette, elébe rakta a palotából áthozott aranybélésű ezüstkupát, lába elé telepedett egy zsámolyra, és kellemes hangján duruzsolni kezdett:

- Osztozzék itt kegyelmed az én boldogságomban. Az én gyönyörűségemnek édenkertje ez a szoba; amiként alkotó vágyamnak várkastélya a Gyöngyös szögének kerti pompája. Lelkem e falak közt mindig nyugtató otthonra talál, mert a betűékes falak azokra a csodálatos órákra emlékeztetnek, amikor ráeszméltem, hogy a pontocska betűkből milyen hatalmas világot lehet fölépíteni. Egyszerű kis lényem itt lenn a porban is fölfedezi a nagy összefüggéseket, s reménykedem, hogy kegyelmed abból a nagy magasságból, ahová önnön erejével emelkedett, nemcsak mosolyog a szent betűknek magamfajta kis bogarán, hanem...

- Kis bogaram! - vonta föl a földről ölébe hitvesét Tamás. - Neked is van szárnyad, és akkor repülsz vele a magasba, amikor akarsz. De ne siess. Amíg lehet, maradj a föld biztonságában. Hidd el, a serényen futkosó bogár éppen olyan fontos és hasznos teremtménye a mindenségnek, mint a magasban szárnyaló madár. Sőt, az utóbbit éppen magasságos egyedülvalóságában könnyen megtalálja az orozva kilőtt nyílvessző.

- Az én fegyvereim ezek a szép betűk - felelte Orsika. - Ezek kedvéért tettem le az íjat és a tőrt, amelyekkel nagynéném fegyverzett föl. Ezek a fegyverek nem osztanak sebet.

Bár igazad volna. De amióta az ügyes német nyomdász, Gutenberg mesterségével könnyűvé vált a betűket szavakká, a szavakat mondatokká, a mondatokat könyvekké összerakni, azóta kiderült, hogy a betűkben rejtőző mérgek is összeállnak, sokasodnak, és meggyilkolják az embereket; azt is, aki összerakja, azt is, aki elolvassa őket.

- Az én betűim soha! - kiáltotta Orsika esküre emelt két ujjal. - És kegyelmed is milyen szépen lecsöndesítette az új tanokra mérges István papot és a régi ellen szenvedélyes Mátyás deákot!

Nádasdy Tamás életében most rövid idő óta olyan napok sorakoztak, melyek hajnaltól hajnalig békés boldogságban teltek. A betűkkel ékes hálószobából kiszorultak a német és török közt őrlődő nemzet kínjai, s kívül maradtak a kétféle, bár rokon hit emésztő ellentétei is. Itt csak szeretet volt, érzéket hevítő szép szó, szép szavakat csiholó érzéki hevület. S a megoldhatatlanságuk miatt gyötrelmes gondoktól szabadult Nádasdy szinte fiatalabb lett; ahogyan háttérbe szorult benne a hírnév égető vágya, úgy tudta egyre teljesebben élvezni a szerető és a szeretett ember életének önfeledt vidámságát.

De csak téli napfény volt ez, hamarosan sötét felhők jöttek. Látogatóba beállított Sárvárra a két Erdődy, Simon és Péter. A ház napirendje felbomlott. A későn kelő vendégeket Tamás naponta vadászni vitte, s Orsika csak a korai vacsoránál találkozott férjével. Tömény vadhúsokat ettek, erős fűszerezéssel, sűrű vörös bort ittak rá öblös kancsókból. Csak a három főúr vonult vissza a nyolcszögletű asztalhoz hajnalig tartó beszélgetésre.

A két Erdődy az országos gondok bozótjával borította be Nádasdy Tamás életét. A részleteket, hogy mit forralnak, Orsika képzelete nem bírta kitalálni, de a férjét lefoglaló két idegent óráról órára jobban gyűlölte. A testvérpár, akiket nagybátyjuk, a nagy furfangú és telhetetlen birtokszerző Bakócz érsek juttatott hatalmas vagyonukhoz, egyáltalában nem hasonlított egymásra.

- Ábel és Káin - Tamás csak így említette őket Orsika előtt. - „Ábel", az idősebbik, mint zágrábi püspök vett részt a mohácsi csatában. Szinte az utolsó órában érkezett oda. Hájas, sima, rejtőző mosolyú mostani arcát látva nehéz elképzelni, milyen iszonyú erővel tört át akkor hatalmas csatabárdjával az őt körülfogó janicsárok gyűrűjén. Aztán előbb felajánlkozott Ferdinándnak, de kevesellte, amit az kínált neki, s átment Jánoshoz. Öccse, Péter nagy stratéga hírében áll. Jól járna vele mint hadvezérrel bármelyik király, de ő független akar maradni - magyarázta Tamás.

- De miért Káin ő? - kíváncsiskodott Orsika. - Talán fivére életére tört?

- Ők ketten nagyon jól megértik egymást. Budán azt rebesgették, Péter kegyetlenül bánt apjával, az öreg Péter bánnal, s ezért Isten büntetésből Káin-bélyeget nyomott a homlokára.

- Milyen az a Káin-bélyeg?

- Azt senki sem tudja. Péterünk mindig a homlokába fésüli a haját.

- Félek az Erdődyéktől. Mit akarnak kegyelmedtől?

Tamás sem tudta még. A fivérek eleinte kerülgették az igaz szót, mint macska a forró kását. Faggatták Tamást, mikor megy vissza Budára. Ő kitért a kérdés elől. Végre azok színt vallottak: átpártolnának Ferdinándhoz, ha Bécs erősebb védelmet adna nekik a török ellen, mint Buda.

Tamás hallgatott. Másnap elmentek az Erdődyek. Harmadnap új vendég érkezett. Délután jelentették, hogy bebocsátást kér a várba egy sánta ember. Ajánlólevelet hozott Mindszenti Tamás egri kanonoktól:

„Értesültem, hogy Nagyságod valamilyen tudós embert kíván maga mellé venni. Magiszter Sylvestert tudása és szelíd erkölcse igen ajánlja erre. Fogadja tehát barátsággal e nem közönséges tudományú bölcs férfiút."

Amikor az esti beszélgető asztalnál Nádasdy kimondta az érkezett nevét - Joannes Sylvester Pannonius de Zinérváralja -, Dévai felkiáltott:

- Erdősi Sylvester?

Hallotta nevét a Perényi-házban. Miklós deák rálicitált: ő azt hallotta, hogy Krakkóban az egyetem anyakönyvébe Sylvester neve mellé ezt írták: „Ez a kárhozott ember hozta be a lutheránus dögvészt."

Dévai recsegve nevetett:

- Kegyelmed eltalálta szarva között a tőgyét. Ezt a nota benét az én nevem mellé írták be ottan.

A sovány, kissé bicegő emberke két iratcsomót hozott a várúrnak. János evangéliumának magyar fordítása volt az egyik, a magyar nyelvtan töredéke a másik. A vár nagyságos úrnőjének, Ursula asszonynak pedig Török Bálint ajándékát hozta, Kinizsi Pál néhai özvegyének imakönyvét, amelyet egy vázsonyi barát írt magyar nyelven. Orsika azonnal olvasni kezdte:

- „Bódogságos Szent Ágoston imádsága; ki őtet ájtatossággal megolvassa, mindennemű veszedelmektől megótalmaztatik."

Nádasdy széles mosollyal jegyezte meg:

- Kinizsi özvegye, a szép Magyar Benigna annak idején valóban megótalmaztatott nagy veszedelmektől. Harmadik férjét, Kereky Pétert, mert az kiforgatta vagyonából, bérgyilkosokkal megölette, ám Lajos király... talán az imádság hatására... - csippentett szemével - megkegyelmezett neki.

A következő estén Dévai Biró vitte a szót a nyolcszögletű asztalnál. Disputatio de statu in quo sint beatorum animae post hanc vitám, ante ultimi judici diem - magyarul: Értekezés arról, mely állapotban leledzenek a megboldogult lelkek e földi létük után, az utolsó ítélet napja előtt - című művéről beszélt.

- A halott lelke, ha üdvözült - fejtegette hosszasan -, Istennél örömben vigadozik, de reánk, élőkre nézve aluszik.

- Szeretnék sokat tudni a másvilágról - szólalt meg Orsika. - Tudni például azt, hogy drága édesanyám lát-e engem a mennyek országából.

- Nem, nem látja - jelentette ki Mátyás. - A test elmúlta után az üdvözültek olyan viszonyban vannak velünk, mint az aluvók az ébrenlévőkkel.

- Szent Ágoston mást mond - szólt közbe Sylvester. - Szerinte az üdvözültek a jövendőt is látják. És valamelyik egyházatya úgy véli, hogy az üdvözültek mindent látnak, ellenben a kárhozottak vakok.

- A másvilágon majd meglátjuk, mi az igazság - legyintett Nádasdy.

Dévai azonban makacsul folytatta, hogy nem haszontalan a vita az élet utáni állapotról. S több példa után azt hozta föl, hogy István, a magyarok első királya felajánlotta az országot Szűz Máriának, tehát nyilvánvalóan nem tudta...

Nádasdy fölállt, fölemelte jobbját.

- Hogy több mint ötszáz évvel ezelőtt István király mit hitt, és kinek mit ajánlott, az ma már egyáltalában nem fontos. A mi dolgunk, hogy megvédjük az ő birodalmát!

Távozott, hogy ezzel is nyomatékot adjon a vita hiábavalóságának. Nem akart helyt adni vallási torzsalkodásnak az ő Parnasszusán. A német országokat vér és tűz özöne árasztotta el az ilyenfajta nézeteltérések ürügyén. Ha a papok vallásháborút akarnak, ám ragadjanak kardot a pogány ellen!

De a hitvita folyt tovább. Egy napon az örökkévalóság kérdése fölött csaptak össze, majd a következő estén Dévai azt bizonygatta Luther érveivel, hogy csak két szentség van, a többi öt későbbi kitalálás, az evangéliumokból nem igazolható. Sylvester közbeszólása velőbe hasított:

- Miért maradna kettő? Egy sincs! A keresztségnek sincs alapja a Szentírásban! Az evangéliumokban semmi nyoma, hogy maga Jézus valakit is megkeresztelt volna. Az apostolok nem keresztelkedtek meg, zsidók voltak és maradtak. Jogtalan tehát azt állítani, hogy keresztség nélkül nincs üdvösség. S akkor ez a keresztség fölösleges.

Nádasdy elvesztette türelmét:

- Szőrszálhasogatás, köldöknézés! Ha valamit így is lehet fölfogni, úgy is lehet értelmezni, akkor hagyjuk abba a magyarázkodást. Keresztség van! Fontos tény, egybekapcsoló jelvénye sok-sok embernek. Ez különböztet meg bennünket a pogány töröktől.

Az asztalra csapott, fölkelt és kiment. Orsika férje után sietett. Az előtérben érte utol, belefűzte kezét karjába. De Nádasdy haragosan szembefordult feleségével.

- Láttam, egész este azt láttam - kiáltotta -, hogy neked tetszik az a sok fölösleges fecsegés!

- Én úgy érzem - rebegte Orsika -, hogy az ilyen disputáktól lesz Sárvár a magyar Wittenberg.

- De én nem akarom - sújtott öklével a levegőbe Tamás -, hogy ez a magyar Luthernak csúfolt Dévai az én váramból gyújtsa föl az országot. Elég bajt okozott Dózsa. A keresztség tart össze minket a művelt világgal; azért hagytam el János királyt, mert a pogánnyal cimborál. Mit érdekel az, mit gondolt ez vagy az az egyházatya. Túl sokat fecsegnek a papok. Nem azért etetem őket, hanem azért hogy fordítsák le az evangéliumot. Hogy minden magyar maga olvassa el, mit tanított Jézus, és aszerint éljen.

- Jóságos uram - suttogta Orsika -, hiszen amit kegyelmed mond, hogy mindenki maga olvassa a Szentírást, ez maga a reformáció!

Tamás felhördült:

- Hát te is beállsz az ellenségeim közé? Akik azt terjesztik rólam, hogy újhitű vagyok. Ezért néznek rám Bécsben ferde szemmel, ezzel rágalmaznak Ferdinánd királynál. Ezért kell itt tespednem Sárvárott, hóbortos alakok közt!

Orsika szeme elé kapta tenyerét, és elfutott szobája felé. Tamás egy ideig mereven állt, ökölbe szorított kézzel. Aztán lakosztályába ment. Akarta volna, de nem tudta sajnálni Orsikát. Minek avatkozik férfidologba... Hajnalig forgolódott álmatlanul. Egyszer eszébe jutott, hogy Orsi most bizonyára zokog, és ha odamenne hozzá, csókkal békíteni, az mind a kettőjüknek jó lenne. De nem mozdult. Orsika okos és érzékeny, de ne akarjon túltenni az országos gondokon köszörült férfielmén. Ez tűrhetetlen. Igenis, rosszra vezet! Meg kell mutatnia, hogy ki kormányozza a Nádasdy-ház hajóját.

3.

A házaspár napokig nem szólt egymáshoz; némán étkeztek, a papok nyikkanni se mertek. Feri bácsi dereka hirtelen megroppant, nem tudott fölkelni az ágyból, még öreg barátja, az újabb szélhűdésbe belehalt Wathay temetésére sem bírt föltápászkodni. Tahy Bernát egész nap szaladgált tömérdek gondjában. Sylvester nem jött elő kamrájából, Máté evangéliumát fordította. Dévai zúgó fejjel böngészte Pál apostol leveleit, hogy kihámozza belőlük a kellő választ a keresztség Sylvester szerint való ellentmondásaira.

Miklós deákot érintette legkevésbé a keresztség körül kitört vihar, s igyekezett a feszült légkört kihasználva előtérbe tolni az utóbbi időben mellőzött személyét. Mindig a bánatos úrasszony körül settenkedett, kitalálta és eleve helyeselte gondolatait, hogy kegyeibe tornássza magát. Orsika puritán szelleme máskor bizonnyal visszahőkölt volna az olcsó fogásoktól, de jelenlegi magányosságában hálás pillantásokkal viszonozta a csinos fiatalember lovagi széptevéseit.

Az esti beszélgetések szüneteltek. A vár asszonyának annyi dolga lett, hogy este minél korábban ágyba kívánkozott. Hosszú látogatásra megérkezett sógornője, Majláthné Nádasdy Anna, rakoncátlan kisfiával, Gáborral; Majláth István vajda a zavaros erdélyi viszonyok miatt küldte őket biztonságos helyre. Nádasdy Márton hirtelen jött láztól meghalt Nádasdon; özvegyét öt kis gyermekével Tamás beköltöztette a sárvári kastélyba. A megnagyobbodott háztartásban hat kisgyerekre is gondolnia kellett Orsikának; örömmel tette, mert odaképzelte közéjük hetediknek az ő kicsinyét, akivel Tamást boldoggá fogja tenni. (Ha sejtette volna, hogy erre húsz évig kell várnia!)

Tamás rideg elzárkózása néhány nap múltán valamicskét enyhült, de még éreztette Orsival, hogy nem felejtette el az „illetéktelen" beavatkozást. Az asszonyka dacosan állta a hideg szelet, de egyre nehezebben. Legjobban Tamás igaztalan vádja fájt neki, hogy sárvári védenceik miatt haragusznak rájuk Bécsben. Honnan veszi Tamás, hogy „ferde szemmel" néznek rá?!

Egy napon ismeretlen ember kért bebocsátást a várba, rövid időt töltött a várúr lakosztályában, azután távozott. Tamás nem árulta el senkinek, hogy nagybátyja, Török Bálint küldött levelet.

Azt írta benne: meggyőződése szerint Ferdinánd nem gondol komolyan országunk fölszabadítására, s mert saját erőnk kevés, a töröktől csak akkor lehetünk biztonságban, ha János király nevében békét tartunk a szultánnal. Ő tehát visszatér Zápolya felekezetére, s azt ajánlja unokaöccsének, hogy ha még nem tett jóvátehetetlen lépést, kövesse Budára. János emberei, akik nála jártak, egyenesen kérték, vinné rá Nádasdy Tamást a kiegyezés útjára. A szultán előbb-utóbb egész Magyarországra ki fogja terjeszteni korlátlan főhatalmát, s akkor nem közömbös, hogy kit melyik párton talál!

Tamás hálával tartozott a gazdag Török családnak, Bálint urat azonban nem tudta elismerni példaképének. Szertelen haragjában a nagyúr olykor iszonyú kegyetlenségekre vetemedett, nemcsak ellenséggel bánt el, hanem neki terhes szomszédaival is. Nem volt igazi hazafi, hanem - olasz fogalom szerint - inkább condottiere, zsoldoskapitány.

Tamás rövid töprengés után megírta válaszlevelét: köszöni Bálint bátyjának érdeklődését, mint ifjú házas igen jól érzi magát Sárvárott, s ha akarna, se mehetne el most sehová - és a sehová szót aláhúzta a levélben -, mert várnagya meghalt, édesapja mozgásra képtelenné vált, várát nem hagyhatja kapitány nélkül. Nádasdy Tamás úgy érezte, okos levelet írt, mert nem ígért semmit, és nem is utasított el semmit; nyitva hagyta a kiskaput.

Orsikát a titokzatos idegen jövetele és gyors távozása borzadó félelemmel töltötte el. Tamás gondterhelt hallgatását, nem magyarázhatta mással, mint hogy szólítják valahová, tanácskozásra vagy háborúba, úgy lehet, veszélyes helyre, de akármire és akárhová hívják is, tőle el akarják szakítani.

Egy napon Batthyány üzent Újvárról, hogy átjön, és abban a percben Orsi akként látta-hallotta Feri bácsiját, egykori gyámját, amint elborult arccal azt mondta neki Tamásáról:

„Tamás idejével más erők rendelkeznek, ő nem vonulhat el a magányba..."

És amikor pár nap múlva a lépcső fejénél üdvözölte az érkező bánt, s az nem bácsiskodó kedéllyel, hanem komor szóval és lesütött szemmel futtában köszöntötte, s valósággal menekült a közeléből, Orsika teljes biztonsággal tudni vélte: Batthyány Ferenc azért jött, hogy magával vigye Nádasdy Tamást.

A bán, amikor négyszemközt maradt barátjával, valósággal rátámadt:

- Miért nem jöttél Pozsonyba?!

- Senki sem hívott. A király...

- Ferdinánd Itáliában jár, Németalföldön és Csehországban mulat német tanácsosaival, de közülünk régóta senki sem látta.

- Hát akkor kihez menjek Pozsonyba?

- A magyar nemzethez.

- Ahhoz Budára is mehetnék.

Ilyen ingerült kitörésekkel kezdődött beszélgetésük, mígnem a kezdet hevétől kimerülten, nyugodtabb mondatokkal mérték össze érveiket.

Tamás elmondta: János király visszahívja, de ő nem képes igent mondani. Ismeri Zápolya képességeit, de tudja végzetes hibáit is. Könyörtelen, káros kegyetlenség párosul benne megbocsátó bölcsességgel, férfiatlan magába roskadás rendkívüli tetterővel. Amellett György barát kezébe került minden hatalom, és zsarnoki kormányzásuk tűrhetetlen. És szerfölött veszélyes mindenki másra!

- György barátra is - jegyezte meg Batthyány. - Egyszerre hitegetni Jánost, Ferdinándot és a szultánt... Valaki rá fog unni a sokszínű játékra.

- No és Ferdinánd? Küzdöttem azért, hogy megválasszuk királlyá. Elfoglaltam Budát. Ő meg hat éve... mintha nem tudná, mit akar...

- Bátyja, a császár parancsol neki.

- Lehet. De nézhetjük-e tovább ezt a tehetetlenséget? - háborgott Nádasdy.

- Eszerint János mellé kellene állnunk? - kérdezett vissza élesen Ferenc.

- Néha azt kell hinnem...

- Nem! Nem tanultál a 32-es eseményekből? Ti ott Budán elhittétek, hogy Kőszeg vékony falain összetört a szultán százszoros túlereje? Tudd meg: a francia király tanácsára állt meg akkor a török. Ibrahim ajánlatát Jurisics főkapitány vitte Bécsbe: Magyarország kettédarabolását javasolta a német és a török közt. Ferdinánd azonban az egész országot akarta, bízva túlerejében. Ám közben Károly császár feloszlatta Bécs alatt táborozó seregét, és fegyverszünetet kötött. Mi, pozsonyi magyarok már ekkor meghasonlottunk! Mit várhatunk a Habsburgoktól? Hiába bizonygattuk: nem lehet egy népet két király közt felosztani. Abból csak baj, visszavonás és nyomorúság származhatik.

- A császár nem tudja elérni, hogy a pápa egyetértést teremtsen a keresztény világban? - kérdezte Nádasdy.

- A pápa? - Batthyány legyintett. - Saját külön háborúit folytatja. Két antikrisztus közt őrlődik fel a magyar nemzet; ez a kettő: a pápa és a szultán.

- Luther pedig verseng velük, hogy még inkább megossza a széteső keresztény világot.

- A magyarság még nagyobb kárára. Nem várhatunk segélyt se Rómától, se Regensburgtól, se Bécstől! Magunk erejéből kell visszaszereznünk függetlenségünket.

- Gyöngék vagyunk hozzá, szövetségesünk pedig nincs! - sóhajtotta Nádasdy. - Már Mátyás idején sem bírtunk egymagunk a törökkel, a nagy király ezért igyekezett keresztény összefogást létrehozni a pogány ellen. S mert szép szóval nem sikerült, megpróbálta erővel. Ám ezzel mireánk haragította a nyugat népeit, s ugyanakkor a magyar arany és ezüst nyugatra özönölt fegyverekért. Elszegényedett ez a gazdag ország, egyre koldusabb lesz, mert minden török hadjárat nyomában pusztul a termés meg a jószág, éhség és betegség vonul.

- Ezért hajtogatja váltig János király, hogy maradjunk meg békében a törökkel - vágott-közbe Batthyány. - Sajnos nem lehet. A pogány abból él, hogy rabol, s ezért erőszakkal, hitszegéssel hazánkra tör. Magyar és magyar közt sem tudunk békét tartani. De ennek legyen vége. Az ország régi nagyságát nem tudjuk helyreállítani. A magyarság puszta létének megmentésére kell most mindenkinek összefognia!

- S mit tehetek én?

- Ne csüggedj, Tamás! Feladatunk most az, hogy végre erőt mutassunk. Előbb Ferdinánddal hitessük el, hogy egységesek vagyunk, aztán a törökkel. Használjuk ki Ferdinánd tétlenségét, ragadjuk magunkhoz a kezdeményezést. Ameddig német és cseh zsoldosok harcolnak Magyarország fölszabadításáért, addig el kell tűrnünk, hogy német generálisok intézzék a háborút, idegenek, akiknek semmi közük a magyar földhöz, s ezért minden, tessék-lássék eredmény után sürgősen visszavonulnak. Ha mi állítjuk és mi fizetjük a sereget, akkor annak magyar vezére kell legyen. Neked kell nádorrá lenned, Tamás!

Nádasdy két kézzel markolta meg Batthyány dolmányát.

- Nádorrá? Ferdinánd még nem volt király, amikor azt mondta nekem: nem kell nádor, neki nem kell olyan helyettes, akit nem ő nevez ki, hanem a nemzet választ!

Ferenc bán is kiabált:

- Te vagy az egyetlen, akit hajlandó lesz elfogadni. A nádor egyben főkapitány, háború esetén tehát főparancsnok. Ha nádorunk lesz, akkor az lesz az elnöke a német tábornokok haditanácsának...

- Az ám, s miért nem hív engem Ferdinánd király?

- A mi kedvünkért gyere! Engem küldtek érted. Állj az élünkre, harcold ki a nádori kineveztetést, és tiéd lesz a méltóság. Te fogod felszabadítani Magyarországot. Most nincs feje az országnak. Thurzót saját birtokai jobban érdeklik, mint a haza ügyei. Odáig ment önzésében, hogy az ország székhelyét Nyitrára akarja áthelyeztetni, mert az közelebb esik semptei várához, mint Pozsony. Csakhogy elmúlt már az az idő, amikor néhány főispán a maga várából elkormányozta megyéjét, ha éppen kedve szottyant betölteni örökös állását. Korszerű közigazgatás kell, a polgári rendből való jogvégzett tisztviselőkkel, adószedőkkel, természetesen a mi felügyeletünk alatt. Te sokat tanultál nyugaton, te világlátott ember vagy, csak te tudod ezt magyar földön megvalósítani.

Batthyány belepirult lelkes szónoklatába, de Nádasdy arca is kivörösödött. Valóban csak őrá várnának? Nélküle nem tudnak mit kezdeni? Hiszen mindig is gondolt arra, hogy Ferdinánd oldalán sokkal többet tudna ő alkotni, mint Jánosnak az országút szélére lökött országában, ahol török, oláh, lengyel és rác közé szorultan nem lehet a nyugati haladáson tartani szemünket. Nem félt a feladat nagyságától, de szabadkozott:

- Úgy tartod, hogy én?... Éppen én?... - Egész Pozsony egyetért abban, hogy neked kell kézbe kapnod a gyeplőt. Betoppansz Pozsonyba, kihallgatást kérsz Bécsben, kiharcoljuk az országgyűlés összehívását, ott kikiáltunk nádorrá és főkapitánnyá, te sereget gyűjtesz, segítséget hozol külföldről, másodszor is elkergeted Budáról a tót királyt, és ha Ferdinánd még egyszer bevonul oda, mindnyájan vigyázni fogunk, hogy soha többé el ne menjen... Az érvek súlyosak, a lehetőségek kecsegtetők voltak. S a nagy bizalom megrendítő. Nádasdyban erőre kapott elhivatottságának tudata. Még egy utolsó ellenvetést hozott föl:

- A király nem hívott, cserbenhagyott.

Batthyány fölemelte hangját:

- A király ellen kell föllépned, hogy mellénk állítsad. Érted? Történelmi feladat!

- És miért nem te csinálod? - Nádasdy fürkészve kémlelt barátja arcába. Most vette észre, hogy annak már a szemöldöke is fehéredik, szeme körül ráncok útvesztője épült fel.

A bán megérezte, mitől hökkent meg ifjabb barátja, és rákettőzött:

- Tanácsot még adhatok, de cselekvéshez már nincs erőm. Öreg vagyok. Nekem Újvártól idáig lovagolni is nagyon fárasztó. Nádor nem járhat hordszéken. Tamás, te vagy a jövő embere, így véljük Pozsonyban, és meg fogjuk értetni Béccsel.

Nádasdy valójában már elhatározta, hogy engedni fog. De még kéretni akarta magát. Hogy aztán engedelmesebben kövessék.

- Nézd, Feri, nem olyan egyszerű az én helyzetem. Évekig Budán voltam, az ellentáborban, és most csak rövid ideje... amióta megházasodtam. ..

- Megértelek, Tamás - szakította félbe Batthyány -, de nincs igazad. Sárvár a tiéd, ez kötelez. Én sokat magyaráztam Pozsonyban, hogy várjunk, ne zavarjuk meg mézesheteidet. Elvégre... - Elfordulva köhintett, s visszafordulva látta, hogy barátja arcát mint önti el a pír. Jól számított. - Ne vedd zokon, tovább nem várhatunk, és amikor a nemzet szava sürgősen hív, nem ülhetsz nyugodtan asszonykád szoknyáján.

- Megyek! - kiáltott föl Tamás. Megmutatja ő ezeknek ott Pozsonyban, ki az a Nádasdy! És megmutatja itthon is, hogy ki ő és mi a feladata. Elég az asszonyi könnyből, papi fecsegésből. Tettek illenek a férfi életéhez... - Megyek, Ferikém, és elhozom magammal a két Erdődyt is. Te is jössz?

- Újváron van egy kevés dolgom, aztán én is indulok Pozsonyba. És most megyek is...

- Ebédre sem maradsz?

- Egy napot sem veszíthetek! - Batthyány szívesen lemondott Orsika szemrehányó, tekintetéről.

Tamás nem tartóztatta. Az utolsó kézszorítás után betért feleségéhez. Először az összeveszés óta. Orsika arcáról nyomban leolvashatta, hogy tudja, mit akar közölni vele. Tamás keményen beszélt, nem mentegetőzött:

- El kell mennem Pozsonyba. Nem tudom, mennyi időre. De Pozsony nem a világ vége. Van elég fullajtárunk, összeköttetésben maradunk. Apámuram tanácsa szerint parancsolj a tartományban, és tarts hadi fegyelmet a várban, de a fontosabb dolgokról levélben kérdezzetek meg.

Orsika mereven állt. Pedig forgott vele a világ. Szája kissé mozgott, de hangot nem adott. Tamás meghökkent.

Lehet, hogy az övéhez hasonló keménységbe ütközött? Ennek a gyerekasszonynak nem lehet úgy parancsolni, mint általában az asszonynépnek szokás? Érvelni kell? Hozzájárulását kicsikarni? Azt nem! S elállt attól, hogy elmondja, milyen rendkívüli feladat vár rá Pozsonyban. És milyen bizalmat szavaztak meg iránta.

- Tehát útra kelek - csak ennyit mondott.

- Ha kegyelmed úgy érzi, hogy a haza hívja - szólt Orsika, és érezte, hogy Dorottya nagyasszony beszél belőle -, akkor csak hallgasson a saját jövőjének parancsára, és velem ne törődjék.

- Ne beszélj így! - kiáltott Tamás.

- De így beszélek - felelt Orsi, és most már ő beszélt, nem Dorottya, s az ismeretlen távolban mintha sírni készült volna valaki. - A férfimunka az férfimunka, tudom én. Batthyány Feri bácsi előre megmondta nekem, hogy így lesz. Csak most egy kicsit mégis hirtelen jött. Tudom, bele kell törődnöm, és bele is nyugszom. Csak azt kérem kegyelmedtől, ne akarjon kardot kötni az oldalamra. A várvédelem és fegyelmezés nem nekem való. Én nem akarok gyilkolást parancsolni senkinek. Más munkára jelölt ki engem Isten. Iskolát és nyomtatóműhelyt akarunk létesíteni, és azt kérem, hogy amíg kegyelmed távol lesz, megcsinálhassam mind a kettőt. Ferenc apónak nincs szüksége rám a kormányzáshoz, hamarosan talpra fog állani... ma már fel is ült, s káposztát evett, jóízűen.

Tamás ellenállt. Nem akart a kezéből kiadni semmit.

- Jó - mondta -, majd beszélek apámmal, hogy ne terheljen túl katonagonddal. Jó. Iskola és nyomtatóműhely? Hol vannak még a hozzávalók? Majd egyszer gondolkodom róluk. Ráérünk. Itt vagyok még. Most előbb az Erdődyekkel kell szót értenem.

Erős kísérettel átlovagolt az Erdődyekhez, megbeszélt velük mindent. Másnap visszatért, és megkezdte készületeit az utazásra. Tömérdek munkát rótt Orsikára és a vénasszonyra. Az ígért beszélgetés elmaradt. Tamás hallgatott. Az ifjú asszony keményre feszített derékkal, merev arccal sürgött-forgott. Azt hitte, úrrá lehet kétségbeesésén, de mindenki leolvashatta gyulladt szeméről, hogy álmatlan éjszakáin mi mehet végbe benne.

Nádasdy kurtán rendelkezett. Nem lehetett kétség, hogy az ő lelkiállapota sincs egyensúlyban; ha rászánta is magát az útra, utóbb talán kétségei keletkeztek vállalkozásának helyessége és értelme felől. De kitűzte az indulás napját, előtte egy nappal a két Erdődy és kísérete a várban fog éjszakázni.

Előző este Nádasdy felesége társaságában fogadta Sylvestert és Dévait. Közölte velük: támogatja azt a vágyukat, hogy Wittenbergben tanulmányozzák a német reformot, egyben a bibliafordítás hogyanját, mikéntjét. Vele tarthatnak Pozsonyig, ott ellátja őket pénzzel a továbbutazáshoz.

Orsika keserűséggel telt lelkét durva ütésként érte kérése elutasításának ez a magyarázkodást nem tűrő formája. A két pap távozása után szemére vetette Tamásnak: remélte volna, hogy a két tudós embertől távollétében sokat tanulhat.

- Nem akarom - válaszolt Tamás megfellebbezhetetlenül -, hogy távollétemben lázadó góc keletkezzék a váramban. Te ezt nem tudod megakadályozni. Gyönge vagy hozzá. Mit teszel, ha Mátyás és János hajba kapnak? Be kell érned Miklós leckéivel.

- S ha közben a nyomdai holmi megérkezik? - Hol van az még? Bécsben utánanézek a késedelemnek.

Harmadnap hajnalban a két Erdődyvel fölkerekedett. Egész kocsikaraván kocogott el a Kőszeg felé vezető csapáson. Nádasdy tizennégy szekerét húsz pandúr vigyázta; négy kocsis, húsz béres és két csatlós foglalkozott a járművekkel. Tíz társzekér vitte az élelmet és a boroshordókat, két szekér az egyéb holmit.

A két pap együtt búcsúzott el az úrnőtől. Dévai versbe szedett imádságot adott ajándékul, pergamenre írva:

Mint a virág nap nélkül nem zöldülhet,

a hit nélkül senki nem idvezülhet,

vétkeiből senki ki nem feselhet,

orvosságot Krisztus kívül nem lelhet.

Fohászkodjunk immár mi csak Istenhez,

Krisztus által mi egy reménységünkhez:

ótalmazza nyomorult országunkat,

idvességre viselje mi utunkat.

Sylvester félszegen hálálkodott; olyan sápadt és törődött volt, hogy félni kellett, Pozsonyig sem fog eljutni.

Tamás kimérten, szertartásosan búcsúzott feleségétől. Orsika a híd külső végéig szerette volna kísérni, de Tamás azt mondta: úrnőhöz az nem illik.

- Meglengethetem a kendőm a legfelső ablakból?

- Én is inteni fogok - egyezett bele Tamás.

A hídon túl valóban megfordult a nyeregben, és megcsóválta süvegét. Messze volt már ahhoz, hogy Orsika kivehesse arcvonásait. Jó lett volna elképzelnie, hogy szerelmetes urának szemében is bánat ül, de Orsika kételkedett ebben. Pedig Tamás alig bírta titkolni szomorú nyugtalanságát a két oldalán lovagoló Erdődyek, Simon és Péter előtt.

4.

Pozsonyba érkezve Nádasdy elámult, milyen nagy város nőtt a Duna partján hét év alatt, amióta nem járt ott.

Emeletes házak a parttól tisztes távolra, s mögöttük egész utcasorok, sok épület előtt az utca nagy kőlapokkal kirakva. Elvált az Erdődyektől, akik az egri püspök házát mentek megkeresni, ő maga a Szent Márton-székesegyház környékén nézett szállás után, hogy közel legyen a várhoz.' Talált is egy tisztességes, kárpitos szegletházat, kivette magának, s ott ajánlottak egy külső házat lovai és szolgái részére, jó szállással és bő prebendával.

Megtisztálkodott, azután Batthyány szállására indult; egyedül ment föl a falépcsőn, s ott találta magát az előtérben, szemközt ugyanazokkal a karosszékekkel, amelyekben ülve egykor Batthyány közölte vele király s nemzet kívánságát, hogy a hatéves Kanizsai Orsolyát el kell jegyeznie. Kilenc éve ennek, s Orsika a felesége... Mosoly futott át arcán, hogy ez eszébe jutott, de elkomorodott mindjárt, mert a szép házasélet nem tartott soká, megkeseredett már ott, a sárvári házban, s most azt várják tőle, hogy a friggyel szerzett hatalmát Ferdinánd király oldalán - vagy ellene? - érvényesítse a haza javára.

Batthyány még nem ért Pozsonyba, mindennap várják Újvárról. Szalaházi éppen küldöttséget vezetett Bécsbe, hogy a királyt országgyűlés összehívására kérje. Thurzó után a ferenceseknél érdeklődött Nádasdy, s megtudta, hogy ő a rendháztól nem messze házat építtetett magának; de ő is Bécsben volt.

Nádasdy napokig járta a várost; megragadta annak eleven élete. A Duna partján hajók voltak kikötve, a széles parti ösvényen nagy marhacsordákat hajtottak Bécs felé; odébb kis hajókról billegő pallókon halat és gyümölcsöt hordtak ki kosarakban; mindenfelé szekerek nyikorogtak. Sok ház oldalából kovácsoltvas ábrázolat állt ki, mutatva, hogy gazdája ilyen vagy olyan mesterséget űz. Nagy sürgés-forgás volt a kádárok udvarain, elárulva, hogy közeledik a szüret ideje. A nagy, rideg budai katonavár és a virágos-csöndes sárvári kastély után Pozsony utcáin a nagyvilág elevensége lüktetett. Végre megérkezett Bécsből Szalaházi. Nádasdy alig győzte palástolni döbbenetét, amikor megpillantotta egykori titoknoktársát. Noha csak néhány évvel volt idősebb nála, a püspökkormányzó aggastyánnak látszott. S fáradt öregember is volt valóban. De jólesett újra beszélgetni vele, föleleveníteni Lajos király hajdanvolt budai udvarának nem éppen nagyszámú, de az évek sokasága során ugyancsak megszépült kedves emlékeit.

A püspök hamarosan a közügyekre terelte a szót, azzal kezdve, hogy nehezen várta már Tamást, mert akik még Budán tanulták a kormányzást, a dicső Mátyás király emlékének árnyékában, azok sorra meghaltak, s akik még élnek, kiöregedtek. A fiatalokra pedig, akik ide sereglenek, nem nagyon lehet számítani, sóhajtott Szalaházi.

Pedig Ferdinándot sikerült rábeszélni, hogy november 19-ére összehívja az országgyűlést, és ott aztán erőt kell mutatni, elszántan lerakni a király elé a nemzet minden baját, panaszát. Nádasdytól várják, hogy keményen kézbe veszi az előkészítést. Elmondta még Szalaházi, hogy Lasky, akit János király a törökök kívánságára kiengedett a budai börtönből, Krakkóból felajánlotta szolgálatait Ferdinándnak.

- És mi van Frangepánnal? Ő még nem jön át? - kérdezte Nádasdy. - Vásárhelyen megegyeztetek, nem?

- Nagyon sok kikötése van, neki éppúgy, mint Perényi Péternek. S tudod, hogy Ferdinándnál csak lépésről lépésre lehet haladni. Reád vár a feladat, hogy meggyorsítsad a dolgokat.

Hosszú köhögés fojtotta el a püspök szavát. Nehezen szedte a lélegzetet, majd kissé vidámabban elújságolta, hogy Jurisics, a ravasz és vitéz horvát főkapitány remek fogást ejtett Krajnában. Nyakon csípett két gyanús kereskedőt, akik azt mondták, marhát akarnak vásárolni Magyarországon, s hamar kiderítette, hogy a két fogoly egyike Casale püspöke, a francia király titkos követe Zápolyához.

Jót nevettek a pórul járt püspökön, amitől Szalaházi ismét köhögött egy hosszú sort.

- Ugat a halál kutyája - nyögdécselte a roham szüneteiben.

De arról még beszámolt, hogy Werbőczi, Frangepán, Brodarics és még mások alig egy hónapja utaztak el Pozsonyból, ahol János nevében alkudoztak. Semmire se jutottak velük. Erre fölmentek Bécsbe, nagy, parádés bevonulást rendeztek, hatlovas fogataikat kétszáz díszruhás huszár kísérte. Hiába csinálták, Ferdinánd nem is fogadta, hanem Thurzóhoz utasította őket.

Persze jó tudja, hogy Thurzó gyűlöli Jánost. Végül a küldöttség Thurzótól feleségül kérte János király számára Ferdinánd király legidősebb lányát.

- Legidősebb? - csodálkozott Nádasdy. - Ha jól számítom, még nyolcéves sincs.

- János úr meg ötven felé jár!... - A püspök nevetett, köhögött. - És azt hallom, elég rossz bőrben leledzik. Csakúgy, mint én. Nehezen lesz már utódja. Hacsak György barát abban is ki nem segíti. Szóval a Jankó kosarat kapott, mert Anna királykisasszonyt elígérték már a lengyel trónörökösnek.

Nádasdy menni akart, hogy ne fárassza tovább beteg barátját.

- Maradj még, Tamás, sok a mondanivalóm - marasztalta a püspök. Megrázta az asztalán álló négyhangú oltári csengettyűt, és besiető oldalpapjától bort kért. - Pozsonyi vörös, az talán erőt ád a magamfajta göthösnek is - magyarázta.

Nagyot ittak.

- Szép kerített város lett ebből a Pozsonyból - tette le a kupát Nádasdy.

- Nagy és romlott, fallal kerített és kerítő. Hiszed, nem hiszed: bordély is nyílt már!

- Úgy véltem, csak Velencében és Londoniumban van olyan.

- Oda járnak szép számmal a leendő nagyurak...

- Korholod-e érte őket?

- Nem tehetem. Rögtön rám szegezik Luther jelzőjét a nőtlen papokról, hogy „lelki ürü" vagyok, mit értek hozzá!

Nádasdy mosolygott.

- Juventus ventus. Bocsáss meg nekik. Sűrű a vérük, az övékét még nem csapolta meg a török. De sor kerül rá bizonyosan.

- Ha te el tudod vinni őket a csatába. Benned van minden reményünk, Tamás, neked nagy a tekintélyed előttük. Mindenki azt várja, hogy te másodszor is elfoglalod majd Budát. Buda nélkül nincs ország; aki ott ül, azé a hatalom. Az egységet csak Budáról lehet helyreállítani.

Harmadnap Thurzó szállásán tartottak összejövetelt; jöttek vagy húszan, fele részben fiatalok. Nádasdy hírből sem ismerte őket, de azok jól tudták érdemeit, és ez jólesett a reménybeli nádornak. Thurzó vezette a gyűlést, ő is eléggé megvénült már. Muranóból hozatott szemüveget viselt; mint mondotta, arra jó, hogy megóvja a szemet a romlástól. Nagy és hangos kiáltozás folyt, mindenkiből dőlt a panasz. Nádasdy nem győzte-jegyezni a kívánságokat; késő este azzal váltak el, hogy harmadnapra elkészíti a fölirat latin szövegét.

A legfontosabb követelés az, hogy a felség se Jánossal, se Szulejmánnal ne alkudozzék az ország felosztásáról magyar tanácsosainak közbejötte nélkül.

Másodszor: tartsa fenyíték alatt hadi népeit. Nemesek és egyháziak házába ne szállásoljanak hadfit, s ha pór ellen vét a bekvártélyolt zsoldos, bűnhődjék érte.

(Valaki fölemlegette, hogy Nádasdy bezzeg felakasztatta Komáromban a garázda idegen katonát.)

Továbbá: a felség mindazoknak, akik visszatérnek hozzá a másik pártról, egy hónapon belül adassa vissza jószágaikat.

(Többen annak kimondását kívánták, hogy az ilyen jószágok visszatartóit törvény elé kell idézni.)

A királyi tanács hét tagból álljon, beleértve a nádort és főkapitányt. Hat nemessel kiegészülve ők alkossák a legfőbb ítélőszéket.

Az ország fölszabadítására jövő év január és július elsején jobbágy telkenként egy-egy forint segélyt fizetnek be, de ha Jakab-napig a hadjárat nem indul meg, a király hívjon össze újabb országgyűlést.

Hadra kelnek az egytelkes nemesek is, a zászlósurak pedig jobbágyaik egyötödével szállnak táborba. A szabad és bányavárosok is vegyenek részt a közterhekből, képességük szerint.

Külhoni tisztségviselők rendelkezései érvénytelenek. Idegen várnagyok helyébe magyarokat léptessenek. Országon kívül senki sem tartozik törvényt állni.

Végül: amíg Isten segedelmével vissza nem nyeretik az ország, a közigazgatás székhelye Pozsony. Őfelsége, mihelyst lehetséges, költözzék Magyarországra, és itt is maradjon.

Kétnaponként összegyűltek, foltozgatták, bővítették, csiszolgatták a követelő szöveget, s igyekeztek még több erőt belefoglalni. Ezzel telt el az október. Korán csípősre váltak a mindig fúvó pozsonyi szelek, majd Imre napján hosszú, fekete kabátos, sárga galléros udvari szolga levelet hozott Tamásnak Bécsből. Őfelsége nevében az első kamarás kérte Nádasdy Tamás őnagyságát, jelentkezzék legkésőbb tizedikéig a bécsi palotában.

A hívatott egy nappal előbb Bécsben volt, francia ruhát öltött, és elment a Hofburg négytornyú, várszerű palotájába. A szolgálattevő kamarás a felvonóhídnál fogadta, és a királyné lakosztályába vezette. Ez a várkastély sokkal nagyságosabb volt, mint a speyeri és linzi Habsburg székházak, amelyekben Tamás korábban megfordult. Negyed évezreddel előbb a cseh Otakár építtette magának, de nem sokáig lakhatta, mert elesett a dürnkruti csatában, s a magyar segítséggel győztes Habsburg Rudolf tette új székhelyévé. Azóta sokat tatarozták, szépítették a hatalmas épületet, gazdagították berendezését.

A fogadószobában Tamás fölismerte a budai vár több bútordarabját, amelyeket Hunyadi Mátyás hagyatékából örököltek a Jagellók, és Anna nyilván magával hozta őket nászajándékként. Ennyi legalább emlékeztet a hajdani világraszóló pompára, gondolta Nádasdy, mert ami Budán maradt, azt bizony Mohács óta elhordta a török és egyéb fosztogatók siserahada.

Anna királyné tollprémes aranybrokát köntösben, mosolyogva üdvözölte az egykori budai titoknokot; azt állította, hogy látta őt esküvőjén, s emlékszik arcára. Igen kellemesen érte az udvaroncot a harminchárom éves korában és hat gyermek szülése után még mindig simán telt és igen szép felséges asszony kedvessége, s megkönnyítette neki az elkövetkezők tudomásul vételét. A király Prágába utazott, közölte Anna királyné, távollétében ő helyettesíti a magyar-ügyekben, s az a kívánsága, hogy Nádasdy kísérje el őt Innsbruckba, fiai meglátogatására. Kell, hogy magyar főurat is lásson a trón leendő örököse. Nádasdy megjegyezte, hogy tizenkilencedikén Pozsonyban országgyűlés lesz. Meglesz az Nádasdy nélkül is, vágott közbe némi éllel a felséges asszony, hiszen úgyis írásba foglalta már a mondanivalóját, s azonkívül Ferdinánd király sem lesz ott jelen. Az udvaronc kitalálta: Bécsben már tudják, milyen követeléseknek lett ő az élharcosa, a király a hangoskodás elől ment Prágába, és a hangadót Innsbruckba parancsolja. Még egy kísérletet tett, s az indulás napját tudakolta, hátha addig még visszamehet híveihez.

- Két nap múlva utazunk - közölte Anna királyasszony. - Sietnünk kell, mert az Alpokban leeshet a hó.

November 13-án hosszú fogatsor hajtott ki Bécs nyugati kapuján, az utolsó kocsik egyikén Nádasdy Tamással, aki a rangot ígérő meghívásban fogolynak érezte magát. Az esti pihenőkön a királyné hívatta, s nyájasan beszélgetett vele a régi Budáról, sógornőjéről, Máriáról, aki most Németalföldet kormányozza, Pozsonynak Bécshez viszonyítva kopott és szegényes voltáról. Hideg volt, de hó csak a hegyek felső részein mutatkozott, és szikrázó napsütésben érkeztek Innsbruckba, a Pozsonynál kisebb, de sokkal fényesebb tiroli fővárosba, ahol végtelen hosszú, unalmasan méltóságos palota várta őket.

A pozsonyi országgyűlés összeülése napján találkozott először Nádasdy a királyi pár két fiával, a nyolcéves Miksával és a két évvel fiatalabb Ferdinánddal. Jó barátságot kötött a két kis főherceg közös nevelőjével, Veit von Thurn gróf főudvarmesterrel, s annak engedélyével többször végigülte Grantler és más oktatók tanóráit, amelyekre környékbeli nemesek néhány gyermeke is meghívást kapott, hogy ezzel az igazi iskola hangulatát és a versengés lehetőségét teremtsék meg.

Schiefer, a hitoktató Erasmusról is beszélt a fiúknak; Nádasdy fölfigyelt, és lecke után faggatóra fogta Schiefert. Elképedt, mikor az mindjárt kibökte, hogy jó barátságot tart Melanchtonnal.

- Hogyan taníthat akkor Schiefer uram az elvakultan reformellenes Habsburg-házban?

A hitoktató kifejtette, hogy Melanchton kevésbé harcias, mint Luther, vele könnyebb szót érteni. Ferdinánd őfelsége úgy vélekedik, hogy mivel alattvalóinak egy része lutherista, fiainak ismerniük kell a reformátor elveit is. S ő elmagyarázza a fenségeknek, hogy „mások" szerint az egyetlen út az üdvösséghez a hit, és hogy a mise nem áldozat, hanem csak emléke az áldozatnak.

Másnap aztán Nádasdy füle hallatára beszélt tanítványainak arról, hogy Krisztus megvetette a világi vagyont és dicsőséget, de azt hirdette, hogy a világi hatalomnak engedelmeskedni kell, amíg az nem parancsol Isten ellen valót. Végül kitért arra, hogy Luther megengedi a papoknak a házasságot, mert ha a törvényes házasságot megtagadják tőlük, akkor esetleg kénytelenek méltatlan nőkkel összeállni.

Amikor az újabb óra után Nádasdy négyszemközt csodálkozásának adott kifejezést, hogy méltatlan nőkről beszélt a főhercegeknek; Schiefer így felelt:

- Hát nem tudja nagyságod, hogy Ferdinánd király minő javaslatot tett Pius pápának? Bizony, azt ajánlotta: az egykori huszitákra való tekintettel az ő országaiban engedné meg, hogy a papok megnősülhessenek, és kenyéren kívül borral is áldozhassanak. Én is részt vettem az előterjesztés kidolgozásában. Hivatkoztunk arra, hogy a tridenti zsinat különleges alkalmakra megengedte a két szín alatt való áldozást, s őfelsége attól fél, hogy a két színt igénylő hívek esetleg inkább elmennek protestáns templomba, csak hogy a kenyérhez bort is kapjanak. Úgy képzeljük ennek az áldoztatásnak a gyakorlatig, hogy a pap az ostyát tartalmazó cibóriummal álljon az oltár közepénél, tőle jobbra legyen a diakónus, kehelyben a vérré szentelt borral, balra a sekrestyés át nem változtatott borral. Aki csak kenyérrel akar áldozni, az balra távozik, és a meg nem szentelt borral leöblíti a szent ostyát; aki pedig ragaszkodik a két színhez, az jobbra megy, és iszik a Krisztus vérévé változtatott borból.

Nádasdy ámulva hallgatott. Amit most megtudott, az ugyancsak jellemző Ferdinándra! Miközben magyar püspökei nem alkuvó katolikus hírét költik, ő a pápának lutherista szertartások engedélyezését javasolja. Mindenesetre tanulhat a dologból. Kár volt amiatt aggódnia, hogy Dévai, a magyar Luther rejtegetése miatt komolyan meggyűlik a baja. Ha azonban ügyesen eltávolította őt már Sárvárról, akkor maradjon csak az a prédikátor Wittenbergben. S ha ott Luther magához vonja a láthatóan ingadozó Sylvestert is, annyi baj legyen, ezt senki sem róhatja föl őneki. Türelemmel kell várni, és óvatosan. Egyszer csak létrejő a kiegyezés Róma és Wittenberg közt.

Ezután kerülte, hogy négyszemközt maradjon Schieferrel. Volt Innsbruckban mit látnia, hallania, beszélnie.

A kastély egyik hodályszerű helyiségét a két főherceg tornateremként használta. Testgyakorlatokat végeztek, nyíllal célba lőttek, de a nyílvesszők hegyén agyaggolyó volt, nehogy kárt tegyenek valakiben. Nádasdy, aki jó vadásznak tudta magát, megpróbálkozott a fiúk íjával, és bámulatot keltett pontos lövéseivel. Még jobban megnyerte a legénykék tetszését, hogy kötél és korong segítségével ide-oda lengő céltáblát szerkesztett, és azt sem hibázta el soha. A királyfiak barátságukba fogadták, fesztelenebb beszélgetéseket folytattak vele. Ekkor tudta meg Nádasdy, hogy Max és Ferdinánd német, latin, cseh és lengyel leckeórákat kapnak, de a magyar nyelvnek még hírét sem hallották.

Vette magának a bátorságot, és első alkalommal szóvá tette ezt a királyné előtt. Nem sok sikerrel; Anna asszony megvallotta, hogy mint magyar király lánya Budán született ugyan, de ott csak franciául tanult, aztán Tirolban nevelték német apácák, jóformán semmit sem tanult meg magyar nyelven, s azt is elfelejtette. Nádasdy azt tanácsolta: az egyik fiú tanuljon magyarul, például a másodszülött Ferdinánd. Nem véletlenül javasolta ezt. Ferdinándot, a fiatalabbik főherceget jobban megkedvelte. Noha két évvel fiatalabb volt, testileg erősebbnek látszott bátyjánál, ügyesebben nyilazott, és már puskával is tudott bánni. Sokkal elevenebb is volt Maxnál. Elmagyarázta Nádasdy a királynénak:

- Max őfensége legyen tudós, Ferdi pedig katona... hiszen már most elkísérhetné felséges apját a Magyarország felszabadításáért hamarosan meginduló háborúba! A felséges asszony emlékezhetik arra, hogy a magyarok csak akkor harcolnak szívvel-lélekkel, ha a király is velük van.

Anna királyné jól emlékezett arra is, hogy Lajos öccse azért halt meg Mohácsnál, mert a magyar urak nélküle nem voltak hajlandók szembeszállni a törökkel, s kijelentette:

- Ilyen kérdésekben a király macának tartja fenn a döntést.

Ez a beszélgetés szűkkörű vacsoránál folyt le. Hármasban ültek az asztalnál a királynéval és Thurn gróffal. A felszolgálás szinte templomi csöndben folyt, az ételeket nem kiáltották be. Még meglepőbbnek találta Nádasdy, hogy milyen keveset esznek a királyi asztalnál. Vastag hús csak egyféle volt, aztán szép ételek következtek, két- vagy háromféle, mindehhez könnyű bor. S legvégül gyümölcs. Hanem micsoda hitvány gyümölcsök! Az apró szemű szőlő fonnyadt volt és savanyú, az alma zöld és ráncos bőrű, a lasponya keserű és csupa mag. Nem is állta meg Nádasdy, hogy ki ne mondja:

- Ha itt Tirolban tudnák, hogy Magyarországon milyen csodálatos gyümölcsök teremnek!

- Hol? - csodálkozott a királyné.

- Például az én Rába menti kertemben, sárvári kastélyom gyümölcsösében. A szőlő szeme ott akkora, mint a hüvelykujjam, az alma férfiökölnyire nő, piros és édes, és a húsa... elmondhatatlan, miként herseg! Mandulám meg gesztenyém is terem, s barackom. De ez mind semmi! Ezidén akkora dinnyéim is voltak, mint az ágyúgolyók.

A királyné nem látott még dinnyét. Nádasdy lefestette színeit, a külső, eleven zöldjét, amelyet némelyik fajtánál fekete csíkok díszítenek, s aztán a belső bíborát... Bocsánatot kér, de a dinnyét szeretné királyi gyümölcsnek nevezni, s az édes zamatja igazán felséges:

- Hogyan képes még a kertjeinek is gondját viselni?! - álmélkodott őszinte megrökönyödéssel Anna királyasszony.

Nádasdy beszélni kezdett kis feleségéről, a tizenöt éves Kanizsai lányról, akit őfelségéik kegyessége rendelt neki hitvesül. Ez a törékeny asszonyka csodálatos isteni adományból mestere a kertészetnek. Messze magyar földön híre van gyönyörű virágainak, amelyekkel mindig tele a sárvári kastély valamennyi háza; van egy olasz meg egy székelyföldi segédje, s azoknak sok-sok földmívesük. Mesterséges öntözéssel és mindenféle egyéb praktikákkal... ő bizony nem érti, hogyan s mint... néhány év alatt nagyságra és mennyiségre megkettőztek mindenfélét és fajtát, s egyebek közt például akkora körtéket is termesztettek, mint egy kisebb gyermekfej.

A királyné még a dinnyén merengett:

- Hogyan láthatnék én egyszer egy olyan zöld ágyúgolyót? Tudom, most tél van, és Innsbruck kissé csakugyan messzire esik, de ha egyszer nyáron Bécsben leszünk... - nem fejezte be.

December elején a királyné elbocsátotta Nádasdyt. Több kocsi indul Linzbe, mehet velük, ha akar, s Linztől hajón, mert a Duna jégmentes. De vigyázzon magára, mert legutóbb a főhercegek egyik tanítója, Velius, a hajóról a Dunába esett, és belefulladt.

Nádasdy egész úton keserűen kérdezgette magától, miért éppen neki akarta megmutatni Ferdinánd, hogy a királyi családban nem sokat törődnek Magyarországgal. Nagyon félt, Pozsonyban már rég kitalálta mindenki, hogy a király elmaradása és az ő elszólítása összefügg: így húzták ki a méregfogát a magyar országgyűlési viperának.

A király távolmaradása jó tápot adott a Pozsonyba összehordott sok szóbeszédnek, hogy a télben hírek és álhírek zöld kertje viruljon ki. Némelyek úgy tudták, hogy török veszély voltaképpen már nincsen. Károly császár Tuniszban tönkreverte a szultánt, s a béke egyik föltételéül azt kötötte ki, hogy a törökök térjenek át a keresztény hitre.

Mivel Thurzó nem sokat beszélt arról, hogy mit végzett Frangepánnal, egynémely „beavatottak" hitelt igénylő ábrázattal azt híresztelték, hogy Károly császár meghagyta Jánosnak: adja át Budát Ferdinándnak. Ha nem adja, akkor sem lesz háború, mert a szentbenedeki apát a király nevében megegyezett Buda várnagyával az erősség titkos és békés átadásáról.

- Akkor pazar bevonulás következik, és Budán megkoronázzuk Miksát, Ferdinánd elsőszülött fiát.

Nádasdy csak mosolygott. Örült a kósza híreknek, mert elterelték a figyelmet hosszú és eredménytelen távolmaradásáról. Legföljebb ennyit közölt:

- Innsbruckban más tervekről is hallottam.

Egyelőre nem akart őszintén beszélni senkinek sem arról, mi történt a tiroli fővárosban, hiszen nem vallhatta be azt, amire minden épeszű ember magától úgyis rájött, hogy a Habsburg-ármány pofon egyszerűen elhárította a magyar országgyűlés nagy garral szervezett támadását. S ha kitudódik, hogy ő nem végzett semmit, vége a tekintélyének.

Az országgyűlési föliratot azért persze elfogadták, leíratták, elküldték. Válasz nem jött rá, hacsak az nem, hogy őfelsége a horvát származású Johann Katzianert nevezte ki Felső-Magyarország kormányzó tábornokává, és megbízta, hogy készítsen elő tavaszi hadjáratot János király ellen. Minderről senki magyarnak a véleményét nem kérte ki, és hivatalos formában a kinevezést sem közölte. Hát ez elég hathatós válasz volt a sérelmi föliratra.

Katzianert kedvelték a Habsburg-családban, mert 1527-28-ban ő verte ki János királyt Magyarországról, egy évvel később nagy része volt Bécsnek a töröktől való megvédelmezésében is. A magyar urak azonban gyűlölték a fennhéjázó és spanyol-német csapataival sok kárt okozó hadvezért. Nagy lett az elkeseredés Pozsonyban. Thurzó hazament Vág-parti várába, Szalaházi betegnek mondotta magát, s csak ismételt jelentkezése után fogadta Nádasdyt.

Karosszékben ült, fején kötéssel; azt mondta, úgy is alszik, mindene fáj. Gutaütéstől tartott, ezért állandóan reszelt tormát szagolgatott. Nem érdekelte semmi más, csak a saját egészsége, nagyon félt a haláltól. Nádasdy azzal az érzéssel távozott tőle, hogy utoljára látta életben.

Készülődött, hogy hazamegy Sárvárra, de hívei marasztalták, hogy ne hagyja vezér nélkül népét. Üldögéltek ennél, borozgattak annál, és szidták a sorsot, amely közönyös vagy inkább tehetetlen uralkodót adott nekik.

Megérkezése másnapján Orsika levelét hozta egy fullajtár:

„Szerelmes Uram! Szolgálatomat írom Kegyelmednek, mint szerelmes uramnak. Tudom, hogy Kegyelmed más országban van, az királyi család híres vendége, s kevélysége nem engedi, hogy írjon nekem. De hozza meg Isten Kegyelmedet egészséggel, és hiszem, hogy Kegyelmednek az én szolgálatom lesz kellemetes, nem ez a levél. Kívánnám egészségét hallani, hogy ennyi ideig nem adott hírt nekem. Tekegyelmed haragszik rám, vagy talán nyavalyája vagyon, amit a kegyelmes Isten eltávoztasson. Hogyha ez szókkal megbántom, könyörgök, megbocsásson Kegyelmed, mert nyughatatlan szívem nem hágy békét. Mi békével vagyunk itten. Török Bálint közel vagyon hozzánk, de még minket nem bántott. Kérem Kegyelmedet, az innepre, ha lehet, jöjjön meg, az vadászatnak örömöst gondját viselném. Kelt Sárváron, 5. Decembrii. Az Kegyelmed Orsikája."

Nádasdy először nem tudta, elnézőn mosolyogjon-e a szeretetnek eme, számára kissé terhes megnyilatkozásain, avagy bosszankodjék, mert valahogyan szabadságában érezte magát korlátozottnak. Lám, milyen gyermek még az ő kis felesége! Csak sápítozik, de semmi hírt nem közöl. Majd otthon nyájasan megkorholja az elérzékenyült sorokért, és megtanítja, miként kell pontosan tudósítani a távol levő férjet a hazai eseményekről.

Aztán még egyszer elolvasta a levelet, fölfedezte benne a meleg szeretetnek sugárzását, és jóleső érzés fogta el. A virágos, napfényes sárvári nyár jutott eszébe, amikor még csak a bizonytalansággal kellett farkasszemet néznie, de most itt, a rideg és kietlen Pozsonyban a sötét bizonyosság veszi körül, hogy nem tehet semmit, hogy el kell viselnie kijátszottságát, hogy nehéz a szemébe nézni híveinek, akik olyan sokat vártak tőle. A levélből Orsika biztatón mosolygott rá. Igen, Sárvárott Nádasdy Tamás körül forog a világ, ott ő a nap, fényét nem homályosítja el az udvari élet ködös, kiismerhetetlen szűrője. Miért is késlekedik itt? Indul haza. Aztán majd csak lesz valami.

Szolgák betegsége, a lovak nem kielégítő állapota, a szekerek javításának szüksége késleltette az indulást. Eközben valami kóborló ember meghozta Szatmári Miklós deák levelét, s ez tudósította arról, ami Orsika leveléből kimaradt. A deák jelentette nagyságos gazdájának, parancsához híven, hogy titokzatos levélváltás történt a vár úrnője és egy idegen országbeli személy közt, aki mögött ő - talán nem egészen alaptalanul - Sylvester mestert gyanítja. Mivelhogy Hennyey prefektus is tárgyalt a jövevénnyel, és más körülményekből is, ő azt hiszi, hogy pénz is küldetett az ismeretlen egyénnek. Igyekezni fog részleteket megtudni, s akkor azonnal újabb jelentést meneszt.

Lángoló ingerültség fogta el Nádasdyt. Innsbruck megrendítette önbizalmát, mostanában könnyen csapódott egyik hangulatból a másikba. Mit művel Orsi? Miről van itt szó? Hát Sárvárott is kijátsszák őt? Azonnal indulni akart, hogy rendet teremtsen. S aztán lehiggadva kitalálta, mi is lehet ez a titok.

Miklós deák már elutazása előtt figyelmeztette őt, hogy a ház asszonya sokat pusmog Sylvester Jánossal. Most kitalálta, hogy felesége nem szórakozási vagy tanulmányi kellemetességekről beszélgetett a sánta és nyeszlett pappal, hanem azt tervelték ki, miképpen hozzák egyenesbe az ő háta mögött a nyomda elakadt ügyét. Föltevésének azonban ellentmond, hogy Sylvester még az őszön levelet írt neki Wittenbergből; még egyszer köszönte segítségét, és említette, hogy betegsége miatt eddig nem sokat tanulhatott. Ő a Fuggerek útján küldött is neki még néhány aranyat. No most már igazán indulni kell, haza Sárvárra!

Amikor kilépett a kárpitos szegletház kapuján, pilinkézni kezdett a hó. Amikorra a pandúrok és béresek külvárosi szállására ért, már sűrűn havazott, s mire kiadta a parancsot, hogy holnap – ha törik, ha szakad - útra kelnek, a tágas udvar túlsó oldaláig sem lehetett látni a sűrű hóeséstől.

Úton hazafelé vastag hódunyhán gázolt, csak egy-két német polgár háza előtt söpörték a havat. Kora reggel a béresek gazdája várta Nádasdy fölébredését, hogy jelenthesse: nem lehet indulni, félölnyi már a hó, jégzajlás miatt fölszedték a hajóhidat. Sötétszürke felhők száguldottak a Kárpátok felől, ezer paplanból rázták a pihét; a vihar vitte, sodorta, halmokba rakta. Harmadnap az egyik városkaput nem lehetett kitárni a ráfeküdt hótömeg miatt. Mindenki azt mondta, egy hétig sem lehet kimozdulni a városból. A hetedik napon üggyel-bajjal bevánszorgott egy szán a Csallóközből, gazdája azt beszélte:

- Kétöles hóhegyek is vannak a fúvások rakta buckák közt. Olvadásig senki se vágjon neki a Kisalföldnek.

- Hű, mi lesz aztán olvadáskor! - csóválták fejüket a Pozsonyban szorult dunántúliak. És valósággal versenyeztek, kinek vannak félelmetesebb élményei a Fertő-vidék és a Rábaköz tavaszi mocsártengeréről.

Nádasdy háza volt híveinek gyűlőhelye. Unszolásukra naponta ejtett szót nekik innsbrucki útjáról. Kitalált szép részleteket, kiszínezte a csekélységeket, fontosnak kikerekített kijelentéseket idézett, de persze nem vallotta be, hogy semmit sem végzett. Mesélés közben képzelgései a valóság látszatával teltek meg. Beszélt arról, hogy nemcsak az elsőszülött Maxnak, de már a kisebbik, alig hatéves Ferdinek is menyasszonyt keresnek; ebből következik, hogy a két fiúra egyformán fontos szerep vár a jövőben. Nem mondták ki előtte, de célzásokból megértette: Károly császár nagyon a lelkére vette, hogy a protestáns német fejedelmek Schmalkaldenben szövetséget kötöttek ellene. Ezért hamarosan le fog mondani. Öccse, Ferdinánd lesz a császár, és ő keleti országait elosztja két fia közt. Max kapja Csehországot és az örökös tartományokat, Ferdinándé lesz a természetesen teljes nagyságában helyreállított Magyarország.

- És ez nagy szerencse - fejtegette Nádasdy -, mert Ferdi okosabb, erősebb, mint a bátyja, és az én javaslatomra hamarosan magyarul fog tanulni, csak megfelelő oktatót kell küldeni Innsbruckba...

Jólesett ilyesmiről ábrándozni, fűtött szobában, hegyek jóízű nedűje mellett. Bor jócskán fogyott, a Sárvárról hozott arany somlait már mind megitták, most kissé fanyar gamaji vörössel traktálta vendégeit Nádasdy Tamás.

A hófúvás elvágta a Dunántúlt Pozsonytól, de a Vág völgyében lehetett mozogni, s arrólfelől jöttek a hírek.

- János király dühöng és őrjöng - hűhóztak a Vág völgyén át érkezettek.

- Tucatszámra lefejezteti, karóba húzatja legjobb híveit, mindenkiben árulót szimatol...

- Vesztét érzi! - bólogattak a zord tél pozsonyi foglyai. S igazolva látták a Prágából szerzett híreket, amelyek szerint a tót királynak minden oka meglehet a nyugtalanságra. Török Bálint, Perényi Péter és Majláth István állítólag német vallásújító fejedelmekkel tárgyalnak, és Erdélyből kálvinista köztársaságot akarnak csinálni. A liegnitzi herceggel állnak összeköttetésben. Némelyek szerint Thurzó is benne lehet a dologban, és nem Semlyén pihen ő, hanem a német országokban tárgyalgat. Az a terv, hogy a katolikus püspökök vagyonát elveszik, abból megvásárolják a török Porta hozzájárulását. Mihelyt kiüt a fölkelés Erdélyben, a cseh husziták is fegyvert fognak, s így Ferdinánd királyt megbénítják.

Január végén olvadás jött, arra kisebb fagy. A Duna beállt, szánnal meg lehetett kísérelni az utazást. Nádasdy elindult Sárvárra.

5.

Amikor az ősz elején a Nádasdy-Erdődy-karaván utolsó szekere is eltűnt a Gyöngyösön túli erdőség csapásán, Orsika visszafordult az ablakból, sírt egy keveset, azután lefelé indult a szálájába. A lépcsőn szembetalálkozott Miklóssal. A szép fiatalember a fal mellé húzódott, és nyájas tisztelettel köszöntötte az úrnőt. Szemének bizalmaskodó villanásában volt azonban valami, ami gyanút ébresztett az ifjú úrnőben. A várúr s a két tudós távozása után Miklós, úgy látszik, nagyon fontos embernek érzi magát? Valamilyen titkos szándékai vannak?

Orsika elhatározta, hogy ezentúl szobájában, egyedül fog étkezni; és ettől kezdve napja legnagyobb részét apósának betegágya mellett töltötte, ott is hallgatott meg minden hadi és gazdasági jelentést, hogy Ferenc apóval együtt hozza meg döntését és adja ki parancsait.

Ferenc apó állapotában gyors javulás mutatkozott. Sokáig maga kúrálta magát, mígnem egy Bertalan nevű kápsáló barát vetődött be a várba, s meghallván, hogy a várnagy gyöngélkedik, fölajánlotta orvosi szolgálatait. Végigtapogatta a beteg tagjait, megnézte nyelvét, székletét, aztán kijelentette:

- Egy orvosság van a bajára, a káposzta. Egyék mindennap kétszer sós káposztát pecolaj-jal, de ecet nélkül készítve, s ne igyék rá mást, csak nádmézzel ízesített tiszta forrásvizet.

A barát dúsan megrakott laptikával távozott, a várnagy pedig nagy örömmel látott hozzá a különben is hőn szeretett káposzta naponta kétszeri fogyasztásához. Hogy ettől erősödött-e, vagy Orsika önfeláldozó ápolásától, szerető gyöngédségétől, avagy a Szinyóre nevelte gyógyfüvekből készült kenőcsöktől, azt ki tudná eldönteni? Ám tény, hogy fia távozása után néhány hétre az öreg már peckeskedve járkált az udvaron, újabb két hét múlva azután a lovat is szépen megülte.

Egy reggelen a várnagy levéllel ébresztette föl kis úrnőjét. Nem, nem Tamástól, Sylvester Jánostól jött az írás, Bécsből. Jelentette: Bécsben elmentek Syngrenius nyomdájába, hogy megtudakolják, készül-e a sárvári nyomda fölszerelésére. A mester panaszkodott: olykor már a haját tépi kétségbeesésében, mert ahány betűöntő embert bevont az ügybe, az mind más és más jeleket javasolt a magyar beszédhangok jelzésére. Husz János - fejtegette a hosszú levél - már több mint száz évvel ezelőtt sokat bajlódott azzal, hogy miként lehet latin betűkkel a cseh hangzókat leírni, vagy viszont milyen glagovita írásjelek felelnek meg a hasonló latin betűknek. Minthogy azonban magyar szöveget csakis latin betűkkel lehet nyomtatni, nincs más megoldás, új betűket kell kitalálni, illetve a latin betűket mellékjelekkel kell ellátni.

Nekiültek tehát Dévaival és egy értő vésnökkel, s megbeszélték az ö, ü, ty, gy és egyéb magyar hangok írásjelét. A vésnök fizetséget kért, és ők odaadták neki a zászlósúr őnagyságától kapott aranyakat. Pénzre egy ideig úgysem lesz szükségük, mivel útközben jólelkű keresztyének ingyen adnak nekik szállást és elemózsiát. A mester nyomópapírt és festéket is szerezne, a bibliai szövegeket illusztráló fametszetek elkészíttetésére is pénz kellene. Kéri, hogy Orsolya úrasszony intézkedjék belátása szerint. A kívánatos százötven forintot elküldhetné Bécsbe levele hozójával. Vámos Barnabással, aki neki Krakkóban tanulótársa volt, s akinek tisztességéért tűzbe teszi kezét.

Orsika szemügyre vette a levélhozót. Százötven forint nagy pénz! Rábízhatja-e? Hennyeyt hívatta. A prefektus némi hümmögések után hozta a pénzt.

Vámos Barnabás elment Bécsbe. De ott a megrendelt munkát még el sem kezdték. Vámos ezért a ruhájába bevarrt aranyakkal továbbment Wittenbergbe, és mindenről beszámolt társainak.

Sylvester az asztalt verve szidta a megbízhatatlan Syngreniust.

- Az itteni nyomdákkal fogunk értekezni! - jelentette ki Dévai. - Ezek nem pápisták, mint a bécsiek, hanem lutheristák, élő szeretet van bennük minden újító iránt.

Sylvester és Dévai Sárvárott kötött barátsága Wittenbergben megromlott. Dévai Luther köréhez csatlakozott; a bálványozott reformer szenvedélyes előadásokban harcolt több hívével, köztük Melanchtonnal, aki mérsékletre intett. Dévait Luther szenvedélye, Sylvestert Melanchton ékesszólása ejtette rabul.

Az Orsika küldötte százötven forint azonban fegyverszünetre késztette a két papot. Teljes buzgalommal láttak a tennivalókhoz. Reménykedtek is: ha kész nyomdával állítanak be Sárvárra, bizonyosan számukra is lesz ott hely hosszú időre.

Dévai talált Wittenbergben nyomtatómestert, aki hajlandónak mutatkozott, hogy a javasolt magyar betűket kivésesse és megöntesse, s elérte azt, hogy egy Itáliából rendelt papírmennyiségből megfelelő tételt Sárvárra irányítsanak. Sylvester meg ajánlólevelet szerzett Nádasdyhoz Melanchtontól, aki - közel állván Erasmushoz - bizonyára hathatós pártfogónak bizonyul nála.

Egy másik wittenbergi nyomda vállalkozott Dévai Ortographia Ungarica című, még meg sem írt könyvének kiadására, és erre ő - a biztos megjelenés tudatában - nagylelkűen átengedte Sylvesternek a sárvári, még bizonytalan kiadás reménységét.

Megegyeztek abban, hogy Barnabás visszamegy Bécsbe, ott keres vésnököt, aki bibliai tárgyú fametszetekkel hajlandó földíszíteni az Újtestamentum tervezett kiadványát. Bécsből átsétál Pozsonyba, és átadja Nádasdynak Melanchton levelét, majd a remélhető meghívásról posta útján küld értesítést barátainak. Sylvester és Dévai a téli szemesztert Wittenbergben töltik, tanulással, fordítással és írással, s mihelyt az időjárás megengedi, a tavasz elején öszvérre csomagolják a német nyomdákban készült magyar betűanyagot, azzal Bécsbe menetelnek, s onnan Barnabással együtt Sárvárra.

Barnabás Bécsben gyorsan megegyezett Strutius mesterrel a metszetek elkészítéséről, azután sietett Pozsonyba, de ott arról értesült, hogy Nádasdy Tamás két nappal előbb hazaindult Sárvárra.

Nyakába kanyarította kopott gallérköpenyét, és gyalog a nyomába indult.

6.

Miután Nádasdy ama napos, de hideg tél végi reggelen mind a húsz szekerével átkelt a befagyott Dunán, a karaván vezetője megkereste a derékig érő hóban a Moson felé tiport csapást, és elindultak hazafelé.

Tamás bizonyos megkönnyebbülést érzett.

Először talán nem is azért, hogy végre hazafelé megy, az otthon felé, hanem inkább azért, hogy végre hátat fordíthatott Pozsonynak, ennek a kellemetlenül kisszerű és nagyképűen hangos szükség-fővárosnak. Unta a tömérdek felelőtlen és mindig folytatás nélkül maradó hírt, az aprólékos személyi torzsalkodásokat, a boros mámorban való nagy fogadkozásokat és a másnapi józan kiábrándulást. Torkig volt a tehetetlenséggel, a két részre szakított ország összekötésére elképzelt, minden lépést megakasztó haszontalan tétovázással, de legfőképpen az sújtotta le,- hogy az egész vigasztalan kép közepén ott állt a saját ügyetlensége.

Rájött: nincs tehetsége ahhoz, hogy a honért kesergőket felrázza tunya sóhajtozásaikból, hogy a dermedt és tétova vágyakat cselekvésre mozdítsa, és végül hogy a maguk fölé emelt uralkodóval megértesse a helyzet komolyságát, a cselekvés sürgősségét.

De mit is tehetne, amikor Ferdinánd fürge gyíkként tekeregve tüstént eltűnik, mihelyt tettet kívánnak tőle, mihelyt szaván akarják fogni, ígéreteire figyelmeztetni?!

Milyen jelentéktelen főhercegecske volt még Ferdinánd, amikor Speyerben tíz évvel ezelőtt először tisztelgett nála, még szegény Lajos király megbízásából! Károly császár ugyan már öt évvel korábban neki ígérte Magyarországot és az örökös tartományokat, de éreztette öccsével, hogy csak az ő kegyelméből lehet valakivé. Ferdinánd mindig levett sapkával állt hatalmas bátyja előtt, s lám, tíz év alatt elérte, hogy valakivé lett. Cseh király és magyar király; Budát azonban elveszítette, és ha egyhamar nem foglalja vissza, akkor Magyarország soha többé nem lesz otthona saját királyának.

Ferdinánd elszakadt Magyarországtól, az egykori spanyolimádó Habsburg főhercegből német lelkű cseh király lett, aki fél a magyaroktól, ózkodik minden magyar ügytől.

Nem tud igazi háborút indítani a török ellen, nem hajlandó hasznos újításokkal erőssé tenni a meggyengült Magyarországot. Ferdinándot nem lehet rávenni arra, hogy törölje el az 1514. évi rabszolgatörvényeket. Lám, Zápolya János, aki annak idején olyan kegyetlenül elbánt a lázadó pórokkal, s aki boros fővel még ma is azzal büszkélkedik, hogy ugye jól elintézte Dózsa Györgyöt és seregét, ez a Zápolya János belement abba, hogy eltöröljék a jobbágyot sújtó kemény törvényeket! Megértette, hogy ez az ország megújításának első föltétele.

És a második föltétel: a gazdálkodás megújítása. Rabszolgák helyett szabad parasztok, városi polgárok dolgozzanak. De Ferdinándnak nem sürgős ez a törvény, mert tudja, hogy a magyar nemesek többsége ellene van minden újításnak. Hiába beszélt ő nekik Pozsonyban, hogy csökkenteni kell a robotterhet, hogy mondjanak le az ajándék címén követelt juttatásokról, hogy ne akarjanak új adókat rakni a jobbágyokra a faizás és a makkoltatás eltiltásával, a közös legelők elvonásával. Csak a cenzust fizessék, de azt pontosan; ha könnyebb lesz a helyzetük, jobban fognak gazdálkodni, nagyobb lesz a termés. A folytonos háború miatt most nagyon érdemes gabonát termeszteni, de új ágakat is meg kell honosítani. Lám, az ő gyümölcsöskertjei milyen szép pénzt hoznak a városi piacokról. De beszélhetett a többi főrendűeknek! Batthyány hamar megunta, hogy falra hányja a borsót, és hazament. Őt magát meg egyszer csaknem megverték, amikor szemükbe vágta:

- Bezzeg Szulejmán szultán már észrevette, hogy a keresztény országok seregei azért gyöngék, mert a szegény parasztot nyúzzák a hadiköltségek előteremtésére!

Majd megverték, de mire kijózanodtak, mindent elfelejtettek, s újra elfogadták vezérüknek.

Persze reformok nélkül.

Egy haszna lett azért a hosszúra nyúlt pozsonyi tartózkodásának. Tisztábban látja a saját helyzetét. Jobban fölméri a bajokat, valamennyi rész és oldal gondjait, és rájött a saját tévedéseire is. Még mindig nem tért magához az álmélkodásból, hogy Ferdinánd a lutheri tételeket is taníttatja fiainak, és a huszitákat békítő engedményeket kér a pápától. Micsoda dőreség, hogy ő meg attól tartott: Szalaházi kancellár megorrol rá, amiért kiszabadította a bécsi püspök tömlöcéből azt a Dévait, akit ő oda záratott! Szalaházi már különben sem tényező. Állítólag már alá is írta utódja, Perényi Péter kancellári kinevezését. Pedig Perényi kikötötte, hogy ő és egész tartománya megmaradhat a lutheri hiten. Mert mi más az egyezségnek ez a mondata: „Perényi Péter ne háborgattassék, amennyiben magát igaz és jó kereszténynek vallja, Krisztus és az Evangélium szerint."

Ferdinánd tehát a magyarokkal szemben is hajlandó vallási engedményekre? Perényi kinevezése hullámok sorát kell hogy elindítsa az újítók javára. Ha ez bekövetkezik, akkor bizony nagy hiba volt Dévait elzavarni Sárvárról. Ki tudja, a „magyar Luther" azóta talán már vissza is tért a Perényi-tartományba?

Összevissza kóvályogtak gondolatai. Miért Sylvesterrel levelez Orsika? Miért nem Dévaival? Hogyan hozza helyre ezt a baklövést? Miért is nem kereste föl Bécsben ő maga Syngreniust? De hiszen most nem a könyv a fontos, hanem a lutheránusokkal való kapcsolat, tehát Dévai visszahozása Sárvárra. Hogyan juthatott eszébe Orsikának, hogy ilyen országos ügybe avatkozzék? Amiért egy ideig eltűrte, hogy hozzászóljon a papok vitáihoz?... Jól mondják, lovat és nőt rövid gyeplőn kell tartani!... Most ha hazatér, rendbe teszi a dolgokat.

Szigorúan felelősségre vonja Orsikát, hogyan merészelt Sylvesterrel titokban levelezni! Majd még mit gondolnak róla!...

Nem, nem kell ajtóstul rontani a szobába. Jól kiagyalt, higgadt kérdésekkel ki kell venni az igazságot a nőből, még mielőtt érkezése lenne valami okos hazugságot kitalálni.

Elég lesz egy kevés erélyt mutatni, Orsika attól is meg fog rettenni. Ám felesége helyzetét, cselekvését latolgatva, Tamás gondolatai minduntalan visszasiklottak saját magára, tulajdon helyzetére.

Beszéljen-e feleségének Innsbruckról, Bécsről, Pozsonyról? Bevallhatja-e neki - tekintélyének súlyos veszélyeztetése nélkül -, hogy semmit sem végzett, hogy jóformán el sem kezdte annak a végrehajtását, amit Batthyány feladatul elébe tűzött?

Nem hallgathat!

Orsika sokkal elevenebb eszű, semhogy beérné kitérő közhelyekkel.

Megteheti-e azt, hogy neki is kikerekített, megszépített részleteket mesél, figyelmét a kudarcról elterelendő?

Nem, Orsika nem olyan, mint Sydoli Bandi vagy Ugorai Ádám, akik annál okosabbnak szeretik mutatni magukat, mennél kevésbé értik azt, amit hallottak. Bölcsen ráncolt homlokkal bedugják orrukat a kupába, és mire kihúzzák, az ivás élvezetétől kisimul, pufók-pirosra feszül az arcuk. A Nádasdy-vár nem pozsonyi kocsma, ahol borgőzben szépülnek és kiteljesednek a suta beszédek.

Önmagának tartozik azzal, hogy saját tartományának székhelyén, ahol biztonságban van, nem menekül silány hazugságok vagy akár csak füllentések mögé, hanem kimondja a meztelen, ha mégoly keserves igazságot is. Orsikának elmondhatja. Benne nem éled káröröm, őszintén vele fog érezni. Tanácsot nem tud adni - mert mit érthet ő országos dolgokhoz? -, de a magatartása is segítség lehet.

A ringó nyeregből a hómezők sima végtelenségét szemlélve, amelyet csak egy-egy facsoport vagy erdőcske barnasága horzsolt érdesre, a látóhatárról egyszerre csak - délibábként? télen? - a tömör sárvári falak emelkedtek föl, s a négyszög közepéről egy barna szem világolt, Orsikáé.

Tamás megrendülést érzett! Mit keresgél okokat, érveket, ürügyeket és kifogásokat, magyarázatokat és elméleteket? Az az igazság, hogy ennek a szemnek ő nem tudna hazudni! De miért nem? Mert tiszta hit, tiszta remény, tiszta szeretet van benne; nem homályosíthatja a valótlanság árnyalatával sem.

...A ló megbotlott, Nádasdy kemény derékrántással tartotta magát egyensúlyban.

Aztán elmosolyodott.

Az előbb még fenyíteni akarta kis feleségét, most majd még kiderül, hogy fél tőle. A véres csatákon és kemény szóviadalokon edzett harcos férfi meghátrál a gyermeki szelídség és tisztaság előtt? Hiszen akkor nem is Pozsonyban, nem is Tirolban érte az igazi vereség.

Orsika győzi le!

A sárvári kastély nem erőgyűjtő vára lesz, hanem a szeretet rózsaligete, az ernyedő pihenés paradicsoma? Akkor talán kár, hogy elküldte azt a két tudós embert; most írhatnák verseiket a Nádasdy- és Kanizsai-címer védelme alatt, fordíthatnák az írást, lantosokkal zengethetnék a szép tudományokat.

Így viaskodott Nádasdy kettős önmagával, voltaképpen hármasban. Egyik énje gépies öntudatlansággal ült lován, élvezte a lassú kocogás ringató mozgását, a friss levegő üdítését, a szűzien havas szabad tájat és a már tavaszra törő napfény arany szikrázását az érintetlen fehérségen. Másik valójának agyában az államférfi kötelezőnek érzett zordonsága mocorgott s nagy célokra függeszkedő komolyság igyekezett leküzdeni harmadik lelkületében a pajzán tündérkedést.

A találkozás pillanatában vajon melyik lesz az erősebb, az ország gondján rágódó Nádasdy-e vagy a hónál tisztább érzelmekben megnyugvásra vágyó Tamás?

Aztán minden egészen másként történt.

Amikor Sárvárra érkezett az egynapi járásról előreküldött fullajtár, jelentve, hogy a nagyúr hamarosan megjön, Orsika csak egyet, egyetlen rövidet sikoltott, aztán nyergeltetett, csizmát és bundát húzott, s közben kiadta parancsait:

- Befűteni az úr lakosztályát, fölkészíteni a konyhát lakomára, az őrséget parádéra!...

Fölpattant a nyeregbe, és a fullajtártól kísérve vágtatott a hómezőbe tiport patkónyomon a férje elébe. Hosszú - bár ki tudja, mennyi ideig tartó - vágtatás után bukkant elő egy erdőszélen a szekerek élén ügető Tamás.

Orsika csak közvetlenül előtte húzta meg a zablát, s repült férje nyakába, átszökkenve annak nyergébe.

Tamás sem törődött most azzal, mit illik és mit nem, húsz szekérnyi szolgahad előtt ölelte asszonyát, és csókolta, ahol érte, aztán eltépte őt átforrósodott testétől, visszaültette türelmesen váró lovára, és közben fülébe súgta:

- Siessünk haza, majd otthon folytatjuk.

- Ha ugyan otthon nem fog kegyelmed megverni - mondta remegő hangon Orsika, hogy ezzel a kacér mondattal rögtön a közepébe vágjon annak a nagy, nehéz és békítő vallomásnak, amely nem maradhat el.

- Én, téged? - kiáltotta Tamás. - Ugyan már miért?

- Vétkeztem ellened - suttogta Orsika, aztán unszolás nélkül gyónni kezdett. Hogy titkos megbízást adott János deáknak Syngrenius meglátogatására! Bár talán nem is tette rosszul, mert Vámos deák meghozta a jelentést, hogy a bécsi mester nem hordja szívén a magyar nyomtatóműhely ügyét, és Sylvester pénzt kért, mert anélkül nem lehet a szekeret a kátyúból kimozdítani. - Nem mertem kegyelmedet zavarni bokros teendői között...

- Küldtél neki? Derék! - kiáltotta Tamás, és átnyúlt, hogy ügetés közben megszorítsa felesége karját. A nyomda új életre kelt feladata mint a feltámadás harsonája zengett a pozsonyi remények temetőjében. - Jól tetted! Hennyey adott pénzt?

- Én vagyok felelős! Minden bajért! - Orsika hangja elcsuklott. Könny rezgett a folytató mondaton. - Azóta... azóta semmi hír. Már úgy félek, hogy oda a százötven forint! - Összeszedte magát. - Kegyelmed nem kapott hírt Bécsből? Nem is járt a nyomtatónál?

Nádasdy Tamás nem annyira a pénzt sajnálta, inkább röstellte magát. Ha Bécsben járva betér Syngreniushoz, rendben volna minden, az ő tekintélye és föllépése megfélemlítette volna azt a pernahajdert, aki ellenben küldönccel, költővel könnyen elbánt. Ha ugyan az egyáltalán elment hozzá... Nem, Sylvester talpig becsületes ember, Erasmus megbűvöltje, megtette, amit/tehetett. De mit tehetett?

- Semmi baj, ismételgette Tamás. - Mindent rendbe fogunk hozni. De előbb nagyot pihenünk. Lustálkodunk. Élvezzük, hogy senki sem ármánykodik ellenem, csak te leszel, Orsikám, mellettem, és a szeretet.

Könny folyt az asszonyka arcán. Nem merte megkérdezni, de most már biztosan érezte, amit eddig csak sejtett, hogy Tamásának a távolban iszonyú sárkányokkal kellett megküzdenie. Bizonyosan győzött...

- Egy kicsit megszépítettem tekegyelmed száláit - mondotta. - Remélem, pihenést és örömet talál bennük. És sokáig.

- Sokáig - felelt Tamás. - Hoztam egész vég posztókat, falravalókat meg képeket és könyveket is. Neked meg prémet. Most látni fogjuk, mit tud az én szabászom, akit Budáról hozattam.

- Miféle könyveket? - kérdezte Orsika.

- Elkészült Perényiné Szent Pálja, hozattam belőle Krakkóból.

- Mi küldünk neki a sárvári nyomdából Újtestamentumot.

- Aztán vettem egy neked való könyvet. Nagyon szépet. Tudsz-e már jól latinul?

- Tanulok szorgalmasan. - Megszereztem Albertus Magnus Teutonicus kéziratát De secretis mulierum. A nők titkairól... - Harsogva nevetett. - Mindent tud rólatok! Nagy ember volt, domonkos barát, Aquinói Tamás tanítója. Később püspök lett, de akkor is mezítláb járt, és tartotta szegénységi fogadalmát. Aztán vásároltam egy remek jövendőmondó könyvecskét, négy levél az egész, de sokat tud. Prognostica alioquia barbára parctica mancupata ab Jacopo Heinrichmann. Ez afféle népi tapasztalatokon alapuló jövendölés és életelvgyűjtemény. Remek bölcs mondások vannak benne, például: jobb pénzt kapni, mint adni. Ezt az a Syngrenius is tudja már. No majd a szeme közé nézek!

- Megint elmenni készül kegyelmed? - riadt meg Orsika.

- Nálad maradok! - kiáltotta Tamás, s a gyeplőt eleresztve a magasba emelte két karját.

Most már a valóságos Sárvár körvonalai kezdtek földerengeni a látóhatáron, s az otthonias jóérzés majd szétrepesztette Tamás mellkasát. Előre, a várra mutatott.

- Hanem mindenekelőtt kőmíveseket hozatok; olyanokat, akik ívet is tudnak rakni. Tornyot építtetek. Mert láttam Tirolban meg Ausztriában: nem vár, amelyiknek nincs magas tornya! Csúcsán zászló hirdeti, hogy a várúr otthon van.

- Kegyelmed maga megyen értük? - kérdezte szorongva Orsika.

- Ugyan... Majd elküldök valakit Bécsbe. Kürt harsant a várban, immár egészen közelről.

Megérkeztek.

Pozsony és Innsbruck mérge végleg elpárolgott Nádasdy fejéből. Amikor a kapunál sorakozó belső cselédségen végigfuttatta tekintetét, vidám képpel rikkantott Gyulára, a főszakácsra:

- Segítséget hoztam neked! A Józsi béres összeszűrte a levet Pozsonyban egy híres főzőnővel, és mindenféle jót tanult tőle. Már ma hozzád szegődik a konyhába, és megmutatja a tudományát.

Lóról szállva belekarolt Orsikába, és a lépcsőn fölfelé magyarázta a készítendő új ételeket:

- Almakása. Szeretni fogod. Metélt almára bort, mézet és vajat... Aztán: főzött körtvény, az csak a finom! Rá bőven méz, kevés bors, sáfrány, szegfű, fahéj, végül meglocsolni borral... Hát még a fölséges vajas túró! Tojással összetörve, apróra zúzott vöröshagymával ízesítve. A Józsi gyerek még száz ilyet tanult. Nagyon jó szolgálatokat tehetett annak a derék tót asszonynak!... - Huncutul nevetett, gyöngéden oldalba döfte párját.

Bementek a férfiházba, megnézték az új berendezést. Tamás két kézzel paskolta meg ágyát; végre kényelmes, széles, puha fekvőhely!

És mindjárt ottmarasztalta feleségét.

Csókos heverészések, nagy, bőséges étkezés, végre megint az aranyos fényű somlai bor, szánkózás a Rába mentén, este muzsika a lantosokkal és az újonnan szerzett török dobossal - napról napra repült a vidám élet. Orsika boldog volt.

Csak vendég ne jöjjön! - sóhajtozta magában, de mégis örült, amikor a negyedik napon idegen kért bebocsátást. Ha nem is vendég, „csak" Barnabás diák érkezett.

Hanem milyen nagyszerű hírekkel!

Nem veszett el a küldött pénz, készülnek a betűk, a metszetek, lesz papír és festék. Sylvesterrel és Dévaival hármasban mindent ide szállítanak - ha a nagyúr óhajtja.

És a deák átadta Melanchton Lipcséből küldött levelét:

„Méltóságos Főúr! Noha ösmeretlen vagyok méltóságod előtt, mindazonáltal Mátyás kértére kész szívvel írtam hozzád e levelet. Mind azért, hogy Mátyással kedves dolgot tegyek, mind azért, hogy magamat barátságodba ajánljam, mely okok közül az első múlhatatlan kötelesség, nehogy barátom akaratját teljesítetlenül hagyjam; a másik pedig rám nézve igen óhajtandó: a derék főurak barátságára ugyanis nagy szükségünk van a műveletlenek ítélete ellenében. Értesültem Mátyástól, hogy te nagy költséggel iskolát állítasz, a tisztességes tudományok tanulását fölébreszted, ami már magában is nagy dicsőséget érdemel, most pedig, midőn a harci vészek miatt a szomszéd helyeken a tudományok megszűntek, még sokkal nagyobb érdemre méltó. Ezáltal a maradék javáról gondoskodol, hogy midőn másutt eltöröltettek a tisztes tudományok, a te erényed által maradjanak fenn a veteményeskertek, honnan aztán az életre hasznos tudomány Magyarhonban ismét szétterjesztessék. Mert ilyen fontos dologban tészesz szolgálatot a hazának, a te kitűnő bölcsességedet dicsérjük. Kedvező előjelt látok ebben, mert kimutatod ezzel, hogy bízol honod boldogabb jövőjében. Mert ki szánná el magát iskolák állítására, ha azt hinné, hogy folytonosan tartani fog az ország dúlatása, és hogy a haza szolgaságba fog jutni?! Mátyásnak gyakran mondottam, eljő az idő, amikor a török kiűzetvén, ismét nyugodt lesz Magyarország. Ama törekvéseidből, hogy a romlásnak indult tudományokat fölemeljed, magadat visszarettenteni ne engedd. Hajdan a görögök Herkulest a múzsákhoz számlálták, azt jelezvén, hogy a tudományokat a főemberek tekintélyének kell védelmeznie. 'Bizonyos, hogy a ti őseitek, magyarok, Paliasz Athénétől származnak, ezért nemzeti erény a tudományok védelmezése. Ajánlom neked Mátyást, mint kitűnő tudománnyal ékes férfiút, nemkülönben a tudós Sylvester Jánost is. Isten tartsa meg Méltóságodat a közjóra..."

Tamás büszkén nézett asszonyára, az meg összekulcsolt kézzel bámulta férjét. Mámorosan ismételgette:

- Pallasz Athéné! Én múzsám! Nádasdy magához vonta hitvesét.

- Te vagy az én múzsám! A hajdani kelta földvárból a te segítségeddel épül föl itt a kultúra márványpalotája.

Orsolya bátorságra kapott, kimondta a vigasztaló szót, a lelkéből lelkedzettet:

- Ha kegyelmednek baja és bánata volt odafönn az országos dolgokkal, itt majd elfelejti. Elsők leszünk a magyar könyvkészítésben! Nem ér ez többet más elsőségeknél?

- Igazad van. Thurzó és Szalaházi, a két Erdődy, Batthyány, mind-mind faképnél hagytak. De te kitartasz mellettem örökre, ugye? Orsika, múzsám, tudod mit? Sylvester könyvére, az első magyarországi magyar könyvre rányomatjuk kettőnk címerét.

- Ez őrzi meg nevünket az idők végezetéig - suttogta Orsika áhítatosan. Pillantása a falra tévedt, ahonnan Eperjesi Sámuel mívességéből az ő sugárzó múzsái arca nézett le. Tamás mellére borult. - Ezt még meg kell érdemelnem - suttogta.

- Megérdemled - ölelte magához Nádasdy Tamás.

VII.

„MINT MEZŐBEN EGY SZÁL FA..."

1.

Vámos Barnabás deák szeretve látott vendég volt a várkastélyban három egész napig. Beszéltették a wittenbergi diákéletről, Sylvester és Dévai munkájáról.

Nádasdy meleg hangú levelet írt mindkettőjüknek, hogy Sárvár otthonként várja őket. Pénzt is küld nekik nem várható kiadásokra; és vásárolják meg a Nádasdy-könyvtár számára mindazokat a latin, spanyol, olasz, görög, héber könyveket, amelyekre szükségük lehet. Ami pedig Barnabást illeti, ha meghozta a két wittenbergit a nyomdai fölszereléssel együtt, akkor majd megegyeznek arról, hogy mit akarna csinálni a Nádasdy-Kanizsai-országban.

Nádasdy Tamás hetekig tanácskozott Hennyeyvel és Bártfaival. Olyan nagy terveket szőtt, hogy hittel országnak érezte tartományát. Hol és hogyan állítsanak forgóba új búzaföldeket, mekkora vízimalom épüljön a Gyöngyösön, hol legyen a magtár, a lisztraktár, hány új szekér és mennyi ló szükséges mindehhez? Orsika, ha tehette, odaült negyediknek, tanulni, hogy tudjon mindent, ha Tamás megint elmegy.

- Dehogy megyek én! - erősködött Nádasdy. - Ide fognak jönni tanulni. Mind! Sok katonát akarok tartani. Lássák, hogy miből lesz a hadierő.

Orsika azt mondta: ő tudja, hogy az ország Tamás mögé fog állni, és akkor könnyebb lesz vezetni.

- Vezessék mások - legyintett Tamás. - Én a magam királya akarok lenni a nyugati szélen, úgy, mint Perényi Péter a keletin.

A vártorony építéséhez gyűjtötték a követ, hordták az erdőről és megfaragták a szálfákat. A téglázó készen várta a tavaszt. Megjöttek a stájer kőművesek. Elégedetlenek voltak mindennel. A megkezdett alapokkal éppúgy, mint az udvaron felhalmozott építőanyagokkal. Szélesebb alap, vastagabb fal, rövidebb bolthajtás kell a kapuhoz, hogy megtartsa a fölébe húzandó torony két emeletét.

Mihelyt tavaszodott, a Nádasdy házaspár a nap felét az újfent megnövelt kertben töltötte. Itt volt csak igazán boldog Orsika, mert itt ő taníthatta Tamást, s az mindent ráhagyott feleségére és a derék Szinyóréra, akinek már fehéredni kezdett a haja.

Megjött a forró kemenesháti nyár, sárgult a búza, készült az új malom, Latorkertben pirulni kezdtek az almák. Sok víz hömpölygött a Rábában, jól átnedvesedtek a földek.

Szinyóre hibátlanul beszélt már magyarul. Büszkén magyarázta a dinnyetermesztés ezer csínját-bínját. Tenyészházban, cserepekbe vetette a magot, s csak a korai fagyok elmúltával, májusban ültette ki a palántákat az erdei irtások szűzföldjébe, fekete homokba, ölnyi térközökbe.

- A legnagyobb tudomány: a szedés. Az éretlenül fölszedett görögdinnye fektében nem érik meg, az érettség jeleit tehát pontosan ösmerni és figyelni kell. Amikor a zöld héj megszűnik hamvas lenni, az az első jel. Az ilyen dinnyét meg kell kopogtatni, s ha tompa hangot ád, meg kell emelni. Az érett dinnye könnyebb, mint amilyen súlyúnak az emberfia gondolná. Aztán még két próba: oldalról megütni, reng-e; végül gyöngéden összenyomni, ropog-e.

Az olasz kertész tudott még valamit, amit azonban nem mondott el, és bizonyára nem is tudta volna megmagyarázni. Ő látásra megérzett mindent, amit sejteni lehetett. A forró augusztusi napokon minden délután körülvezette főúri gazdáit a földeken, s ha ő rámutatott egy zöld óriás gömbre, az bizonyosan megállta az összes minőségi próbát. Este a vacsora végén azt a dinnyét maga Nádasdy szelte ketté egy hatalmas késsel, és mindig tökéletesen gyönyörű bíbor belső tárult föl, ébenfánál feketébb fényes-lapos magvakkal. Az egész szájat betöltő íze, az édessége, nyári szomjat oltó zamatos nedvessége királyi volt. Tamásunk a dinnyeföldek királyának érezhette magát. Szinyóre előre ki tudta számítani - csalhatatlanul pontos észlelései alapján -, hogy mikor hány szekérrel indíthatnak a vasvári, a szombathelyi, a szentgotthárdi, a kőszegi piacra.

„Ferragostó"-ra, Nagyboldogasszony ünnepére ígérte az olasz kertész az érés tetőpontját, és két nappal azelőtt - mintha mások is tudnák a határidőket - nevezetes levél érkezett Bécsből. Kicsiny pergamen volt, de két lovas katona hozta, mindegyiknek mellén a kétfejű sas. A Burg-ból jöttek, két sor írást hoztak:

„Most itt leszünk egy ideig, és várjuk az alkalmat, hogy megkóstolhassuk a híres dinnyéket.

Anna Regina."

Nádasdy kedvetlenül eresztette le az írást.

- Csak a dinnyénk kell nekik - mormolta.

- Azért szép, hogy a királyasszony emlékszik kegyelmed dicsekvésére - jegyezte meg Orsika.

- De csak a dinnyére emlékszik, énrám már nem.

- Dehogynem - mondta Orsika. - Hát a megszólítás? „Carissime Nádasdy".

Nádasdy morcos agyában úgy cikáztak a gondolatok, mint fekete felhőből a nyári zivatar villámai. A dinnye ürügyén hátha beszélni lehetne a királlyal. De hát dinnye nélkül nem érdekli az ország Ferdinándot? Termesszék a magyarok, majd őfelsége leszüreteli az érett gyümölcsöt. Egyáltalában: tud-e a király hitvesének leveléről? Alkalmasint tud. Talán az ő gondolatából született a kurta kis írás? Akar valamit a király, de nem adja írásba? Sub rosam, mondják latinul; virág közé rejti a kellemetlen hírt. Nem érdekli a küldőt, hogy a rózsa tüskéje megszúrja a címzettet...

- Eh, ne játsszunk a szavakkal! - mondta ki hangosan.

- Hogyan? Mit? - csodálkozott Orsika.

- Mit tegyünk? - kérdezte Tamás.

Orsika aggályoskodásra mindig hajlamos figyelemmel, fürkészve kémlelt Tamás arcába. Leolvasta róla, hogy a dinnyekérés bonyolult töprengésre késztette. Talán politikát sejt a kívánságban; politikusan kell teljesíteni is, ez természetes. De miért kérdi Tamás többes számban, hogy „mit tegyünk"? Hiszen országos ügyben sohasem kérdi őt!

- Én mit tehetek? - firtatta Orsika ártatlanul.

Tamás kapva kapott az ötleten. Milyen okosan tette, hogy többes számban kérdezett! Vigye a felesége a dinnyét, akkor nem lehet benne politika.

- Valakinek - felelte óvatosan - el kell kísérnie a dinnyét a királyi udvarba. Te vagy a termesztője, ezt akkor a királynénak meg is mondtam.

- Csakhogy nem engem hívott!

- Engem se! - fortyant föl mérgesen Tamás.

- Hát ki a levél címzettje? Thoma de Nádasd. Ám helyes, maradjon itthon kegyelmed. Szép levelet írjon a küldeményhez.

- És ha elrothadnak a dinnyék, mire Bécsbe érnek? Fullajtár mit csinálhat? Átadja a romlott dinnyékkel a dicsérő levelet is. Rajtunk fog nevetni az egész udvari nép.

Orsika is tartott a szégyentől. És félt, hogy Tamás mégis el fog menni Bécsbe.

- Tehát? - kérdezte elfogódott hangon.

- Menjünk mind a ketten - döntött Tamás. - Én vagyok a címzett, te vagy a termesztő. Bemutatlak az udvarnál.

- És ha nem fogadnak? Dorica néném sokat beszélt nekem arról, hogy a királyoknak a főnemes is csak cseléd. A férfiakkal még szóba állnak, mert szükségük van rájuk, hogy meghaljanak értük, de a nők... Még az első udvarhölgyet is, mint a nagynénémet, sok kemény próbának tette ki a felségek megalázó gőgje. Hátha engem be sem engednek a kastélyba?

- Az az idő elmúlt. Bár a budai vár királyi pompája szinte lealacsonyította olyik embert... engem soha... de a Habsburg királyi lak sokkal egyszerűbb. Ferdinánd úr nagyon közvetlen ember és Anna királyasszony is.

- Aztán ha színe elé ereszt, milyen nyelven beszélnék vele? Én nem tudok se németül, se franciául, ők meg nem tanulnak meg magyarul.

- Latinul beszélsz, nem?

- Csak amúgy magyarosan. Kinevethetnének. És különben is... - Orsika dacosan fölvágta fejét - a magyar királyné hozzám magyarul szóljon!

- Máskülönben nem állasz szóba vele - sóhajtott Tamás. - Se Lajos, se Ulászló, se Mátyás felesége nem beszélt magyarul egy kukkot se. Mégis szót kellett velük értenünk.

- Nem érte meg nekik ez a szép ország, hogy a nyelvét megtanulják? Csak a dinnye kell nekik? Aki ülteti, kapálja, fölszedi, az nem érdekli őket? Hol itt az igazság? Tanuljanak meg magyarul, ha ők akarnak tőlünk valamit.

Nádasdy ingerült tisztelettel érezte, hogy van valamelyes igazság ennek az asszonykának a méltatlankodásában. De mint régi udvari ember, talált ellenérvet:

- János király bezzeg tud magyarul, mégsem érti a magyar szót, csak a törököt.

- Hozzá se mennék el, ha nem hívna személy szerint!

Tamás észrevette, hogy a vita veszélyes pont felé halad.

- Orsikám - magyarázta homlokát dörgölve -, országok dolgában néha nagyon kevés az igazság. Sokszor meg kell alkudni a valósággal. Ha most nem próbálom meg a dinnye adta lehetőséget arra használni, hogy az ország érdekében kicsikarjak valamit, akkor majd életem végéig szemrehányást tehetek magamnak.

Orsika szánakozó arccal válaszolt:

- Akkor hát menjen kegyelmed egyedül a dinnyéimmel, ha még mindig bízik Innsbruck után is a Habsburgokban.

- Értsd meg, nem a magam ügyéről van szó. Nekem egy életre elég volt az innsbrucki csalódás. Akár megalázás volt a szándékuk, akár csak azért bántak úgy velem, mert ilyenek. Ne nevess ki, Orsikám, nekem magamnak is kínos, amit most mondok: királyoknál az udvari bolond egy jó tréfával néha többet ér el, mint egész országgyűlés sok-sok szónoklata. Azonképpen: szép, nagy, édes dinnyékkel talán el lehet feledtetni azt a keserűséget, amelyet a pozsonyi feliratom keltett őfelségéikben. És rá lehet venni őket valami hasznosra. Mit tegyünk? Rájuk vagyunk utalva. Károly császárt képviselik ők. Tőlük függ sok minden, talán minden.

Nádasdy Tamás olyan keserves arcot vágott, hogy Orsika menten sajnálni kezdte:

- Hát menjen akkor kegyelmed egyedül. Tegye le a dinnyét a felségek asztalára, és mondja meg nekik, hogy gondolják meg, érdemes jobban szeretni azt az országot, amelyiknek a földje ilyen gyümölcsöket érlel. Aztán hajoljon meg, forduljon sarkon, induljon el, és várja meg, hogy visszahívják-e kegyelmedet. Ha nem hívják, akkor nem kell, hogy a lelkiismerete bántsa. Megleszünk mi nélkülük is.

- Bár meglehetnénk - sóhajtott Tamás. - Sajnálom, hogy nem akarsz Bécsbe jönni. De abban igazad van, hogy ha én egyedül megyek, akkor megtehetem azt, amit kettesben nem tehetnénk: leteszem a dinnyét az asztalra, meghajolok és megyek. Ebből megérthetik, hogy a dinnyét már nem az a Nádasdy hozta, aki annak idején voltaképpen a koronát vitte Ferdinándnak. Most aztán tőlük függ, hogy változtatnak-e a gondok elől kitérő, a találkozás elől bujkáló magatartásukon. Bízd csak rám - fejezte be megkönnyebbülten és önérzetesen -, meg fogom én mutatni nekik, hogy a magyar úr mindig úr marad!...

A jég Bécsbe szállítása nem volt egyszerű feladat. Megkönnyítette Szinyóre egy újítása. A régi, náddal födött kis jégvermek helyett ő jégházat építtetett a vár északi oldalán, hogy a nap melegétől minél jobban védve legyen; a mély gödörre korpával kitöltött kettős deszkapalánkot és kettős nádtetőt húzatott, s az olvadásvizet mindennap kihordta csöbörben. Így az új fagyig bőségesen volt jég, amellyel nemcsak az élelmiszert védték romlás ellen, hanem például sebek vérzését is csillapíthatták. Most két szekér fenekére és oldalaira bélést rakatott deszkákból, kétszeres gyékényt fektettek a jég közé rakott dinnyék fölé. Bártfai Elemér előrelovagolt, hogy Csepregen és Németkeresztúron biztosítsa a megolvadt jég pótlását. Másnap éjfél után indult Nádasdy a szekerekkel. Déli melegben árnyékos helyen pihent, késő délután hajtott tovább.

A sárvári dinnye érintetlen becsületét ilyképpen sikerült megóvni a háromnapos úton. Bécs falainak közelében Nádasdy utolsó szemlét tartott, és elégedetten tapogatta a hideg gyümölcsöket.

A város kapuőrségével támadt ezután nézeteltérésük. Sem az őr, sem az előhívott parancsnok nem látott még soha dinnyét, nem akarták beengedni a városba a gyanúsan nehéz golyóbisokat.

Végül négy alabárdos őr kísérte el a Burgig a szállítmányt.

A palotaőrség parancsnoka sem engedett egykönnyen, tűző napon állatta a két szekeret, amíg a bebocsátási kérelem megjárta az illetékes fórumokat. Végül von Waithoven gróf, a királyné udvarmestere jelent meg a kapunál, elnézést kért a várakoztatásért, és Nádasdy könyörgésére intézkedett, hogy a szekerek romlandó rakományát - a dinnyét és a jeget - helyezzék el a leghűvösebb, tisztára söpört pincében. S megegyeztek abban is, hogy két burgzsandár és Nádasdy két embere együttesen őrizze a becses ajándékot.

A várnagy szobát adatott Nádasdynak és Bártfainak, amit nagy köszönettel vettek, miután egész éjjel és egész délelőtt lovagoltak, s aztán még a hőségtől izzó városban futkostak, várakoztak, rakodtak, veszekedtek. Lefeküdtek pihenni. A szekerek, kasukban néhány megnyomódott és megkarcolódott dinnyével meg hajtóikkal a felvonóhídnál várakoztak elhelyezésre.

Elemér reggel, mihelyt fölébredt, kinézett az előudvarra. A felvonóhídon túl, a külső téren, ahol hetipiac állott, nagy sokaság vette körül a sárvári szekereket. A hajtók, akik a kasban töltötték az éjszakát, most egymás mellett ültek az egyik bakon, és bicskával szeletelték reggeli falatozásra a szekéren hagyott dinnyéket. A tömeg száját tátva nézte a sosem látott ennivalót, és csácsogva intézett mindenféle komoly és tréfás célzást a vasi magyarokhoz, akik a német szót nem értve, bölcs egykedvűséggel nyeldesték a piros „gyümölcs szeleteket.

Elemér tolmácsolásával azután megértés jött létre.

Az egyik fél dinnyét Gábor kocsis apró piramisokra metélte, s kiosztotta kóstolóul a bátor igénylők közt. Lett is nagy csemcsegés, elismerő morgás, vállveregetés, de sokan, miután beleharaptak, kiköpték az ismeretlen ízű, kásás, langyos valamit.

Kevéssel utóbb von Waithoven jelent meg Nádasdy burgbeli szobájában.

- Őfelségéik szívesen látják délebédre, egyben a dinnye bemutatására. Ha tálaláshoz valamilyen segítségre van szükség, mindent rendelkezésére bocsátanak.

Az udvarmester előbb a főasztalnokhoz vezette a vendéget, azután együtt mentek a konyhába, hogy a dinnye felszolgálásának rendjét kiterveljék. Olyan körülményességgel beszélt mindenki az esetről, hogy Nádasdy nem győzött csodálkozni, milyen nagyon komolyan veszik mindnyájan a dolgot. Az udvarmester elmondta, hogy a királyi pár ma kivételesen a kisebédlőben tálaltat, szűk körben. Máskor sokkal több a vendég, a nagy díszteremben terítenek, és étkezés közben zene szól. Ferdinánd úr nagyon kedveli a zenét, nála több muzsikust csak bátyja, a császár tart és visz magával mindenfelé, de annak a zenekarát még soha senki nem hallotta játszani, mert a császár mindig komor, és legtöbbször egyedül, csöndben falatozik.

A várkápolna tornyában delet harangoztak, amikor Nádasdy az udvarmester kíséretével belépett a kisszalonba, ahol csak két szék állott. A királyi pár ült, a többiek - Fels tábornok, Martin püspök és két udvari tanácsos - körülöttük állongtak. Anna királyné meghitt mosollyal, Ferdinánd savanyú ábrázattal fogadta az új vendég bókolását. Martin püspök arcán fagyos közöny ült, Fels tábornok mereven szertartásos volt. Meglepte ellenben az érkezettet, hogy a két hofrat - udvari tanácsos -, Wennes és Keith, meleg rokonszenvvel rázza a kezét.

- Örvendek, szívemből örvendek, hogy megismerhetem Buda hősét - mondotta a köpcös, kerek képű Keith. - S tartom nagy szerencsémnek.

- Mi újság Magyarországon? - kérdezte kellemkedő-modorban a hórihorgas Wennes, s feje olyat biccent, mintha le akarna esni.

Mit akarhatnak ezek tőlem? - támadt föl a gyanú Tamásban.

Az asztalnok jelentésére átmentek a szomszéd szobába, ahol terítve volt. Gombával töltött fácánt tálaltak, utána tehénhúst tormával, majd apró és kemény süteményeket.

- Jöhet a híres magyar gyümölcs - mondotta tréfás hangsúllyal a királyné; a főlakáj kitárta az ajtó mindkét szárnyát, peckesen belépdelt két szolga, hatalmas kovácsolt ezüsttálakon egy-egy dinnyével, aztán a harmadik, vánkosra fektetett meztelen karddal. Nádasdy „nagy konyhakést" kért a szeleteléshez, s a főasztalnok - talán nem minden malícia nélkül - széles magyar fringiát adatott vágóeszközül.

Nádasdy fölállt, az asztalra helyezett két dinnyét arcrezdülés nélkül felvágta a markolatánál és hegyénél fogott karddal.

Szép példányok voltak, hibátlanul egészségesek, piros belük üdén csillogott, a nem sok fekete mag fényesen villant. Elismerő „ah" rebbent az asztal körül.

Nádasdy karcsú szeleteket nyesett a félgömbökből, a főlakáj a királyon kezdve sorra mindenki elé tett egy-egy adagot bordázott peremű, mély ezüsttányérokon.

Aranyozott nyelű késsel vágtak a nagy szeletből kisebb kockákat, a királyné kétágú villával vitte szájához a falatokat, a többiek kézzel.

Miután a király végre kijelentette, hogy a dinnye jóízű gyümölcs, általános helyeslés támadt.

- Hogyan sikerűit ilyen friss állapotban elhozni onnan messziről? - érdeklődött Anna királyasszony.

Nádasdy elmagyarázta a jegelés tudományát s a hűtő jég kétszeri utánpótlásának megszervezését.

Nagy elismerést aratott vele.

Fels tábornok némi iróniával kijelentette, hogy valóságos stratégiát fejtett ki Dominus de Nádasd; jó lenne, ha háborúban is ilyen körültekintéssel lehetne gondoskodni a csapatok ellátásáról, akkor a magyar urak kevesebbet panaszkodnának a zsoldosok úgynevezett harácsolásai miatt. Nádasdy nagyot nyelt; piruló arca elárulta, hogy méltó válaszra készül, de a királyné váratlan kérdéssel állt elő:

- Nem ártalmas-e vajon ez a gyümölcs?

- Sokan sózott fekete kenyeret esznek hozzá, akkor nem eshet semmi baj.

- Hol vegyünk mi itt fekete kenyeret?

- Túl sokat nem ajánlatos enni belőle, mert van, aki hideglelést kap tőle.

Ferdinándnak, aki már a harmadik szeletet fogyasztotta, torkán akadt a falat. Csuklott egyet-kettőt, aztán megjegyezte:

- Mint más egyéb magyar dolgoktól is. Ha sokasodnak a bajok Pozsonyban, kész hideglelés. ..

- Teremnek más, veszélytelen, sőt nagyon egészséges gyümölcsök is Magyarországon - sietett kijelenteni Nádasdy. - Óriási, csorgó, édes körtéim, piros és sárga zamatos almáim...

- Azokból miért nem hozott? - kérdezte a királyné.

- Egy ideig még a fán kell érniük. Ám hazamegyek, és ha szabad, küldök belőlük.

- Nagyon sietős hazamennie? - kérdezte száraz hangon a király.

A kérdés meglepő volt, valami célzást rejtett.

- Ha... felséged... úgy kívánja... - kezdte Nádasdy, aztán felugrott, mert Ferdinánd fölkelt székéről, és mindenki azonnal fölemelkedett.

- Talán még lesz valami... dolgunk - jegyezte meg elmenőben a király, Nádasdy felé bólintva.

2.

Mihelyt becsukódott mögötte az ajtó, a társaság szétoszlott. Nádasdy a folyosón a lépcsőház felé indult, a két tanácsos vele tartott. Lelkesen dicsérték a dinnyét, s amikor a lépcsőnél Nádasdy megállt, hogy elbúcsúzzék, a körtéről és almáról kezdték kérdezni. Nádasdy megragadta az alkalmat, hogy elmondja, amire az ebédnél nem talált alkalmat; a dinnye példája bizonyítja, milyen nagy kincseket lehet elővarázsolni a magyar földből. Érdemes lenne tehát nagyobb erőfeszítéseket tenni az ország fölszabadítására.

Wennes tanácsos közbevágott: a király most nagyon „verstimmt", rossz kedvre hangolt a magyarok ellen, főként Perényi Péter úr magatartása miatt.

- Perényi Péter, miután ígéretet kapott a kancellári széken kívül Vöröskő és Trencsén várára, Valpó megerősítésére és spanyol őrséggel való ellátására, fiának török fogságból való kiváltására, még mindig nem állt át hadával a Felvidékre küldött Ebersdorfer seregéhez, s ezért az nem soká tarthatja magát György barát túlerejével szemben. Fels tábornok újabb csapatokkal indul most oda, noha voltaképpen Katzianernak a déli végekre vezényelt seregét kellene megerősítenie. Katzianernak már így is huszonnégyezer embere van, a fele lovas...

Nádasdy csodálkozott..

- Ilyen nagy csapatok vonulnak fel a magyar országgyűlés tudtán kívül?

Wennes rendületlenül folytatta a déli haditerveket:

- A seregben Hardeck és Ungnad vezérli a németeket, Lodron az olaszokat, Zrínyi János és Pekri a kisebb magyar egységeket és Schlick a cseheket. A hatalmas sereg Kaproncáig nyomult előre, a törökök mindenütt visszavonulnak. Katzianer körülzárja Eszéket, és mihelyt az újabb erősítés megérkezik, döntő csatát erőszakol ki, ha a török addig Eszéket kiürítve haza nem takarodik.

- S Magyarhonban erről mit sem tudunk? - jegyezte meg újból Nádasdy.

Keith udvari tanácsos meghökkentő hirtelenséggel hátradöntötte testét, és szürke szemének pillantását hegyesen Nádasdyéba fúrta. Mintha valami haragosat készült volna kimondani, de aztán meggondolta magát, és mosolyogva válaszolt:

- Euer Gnaden kurta megjegyzése olyan kimerítő választ kíván, amelynek elmondására ez a lépcsősarok semmiképpen sem alkalmas. Legyen szerencsém talán hivatalomban, a felső emeleten.

Nádasdy némán bólintott, és követte a két tanácsost fölfelé a lépcsőn.

Nagyon egyszerű szobába léptek be, kopott asztalok és székek álltak erre-arra, a falon rézbe karcolt arcképek, föltehetően Habsburg császárokéi. Helyet foglaltak.

- Euer Gnaden - kezdte újból Keith -, előrebocsátom, hogy nagyságod személye iránt kivételes tiszteletet érzek, s ha nem így lenne, nem is merném most elmondani azt, ami ugyan teljes mértékben megfelel az igazságnak, de talán fájdalmas, esetleg bántó lehet egy igaz magyar hazafinak...

Vegyes érzelmek háborogtak Nádasdyban. Világos: bár kellemetlen, de fontos dolgot kívánnak közölni vele. Igen, kívánnak - gondolta tovább -, mert a két udvari tanácsnok alighanem Ferdinándot köteles mentesíteni kellemetlen kérdések föladásától.

- Az igazsággal szembe kell néznünk... minden körülmények közt - jegyezte meg.

- Úgy van! Köszönöm... - Keith fölállt, és meghajolt. Visszaült, és elrendezve magát meg kabátja két szárnyát, megköszörülte torkát. - Nagyságod azt kérdezi, miért nem tudnak erről a seregről a magyarok. Én erre azt kérdem, tisztelettel: mennyi pénzt adott a magyar országgyűlés ehhez a hadjárathoz? - Tiltakozóan fölkapta kezét. - Tudom, Pozsonyban telkenként kétszer egy forintot szavaztak meg hadiköltségre. Igen ám, mennyi fog ebből befolyni a hadi kincstárba? Semmi, nagyságos uram. Mert nincs, aki beszedje, nincs, aki a beszedést elrendelje, s ha valahol valaki mégis befizeti, abból az ország pénztára vajmi keveset fog látni. Hát ezért, nagyságos uram. Őszintén bocsánatot kérek.

Nádasdy arca kigyúlt. Egyéni és nemzeti büszkeségét sértette ez a közlés, súlyos ütésként érte. De a tanácsnok igazat mondott. Mátyás király óta egyre és mindegyre kevesebb, nevetségesen kevés adó gyűlik be az államkincstárba.

- A sok pártviszály, a hosszú háborúk... - mentegetőzött.

- Euer Gnaden - hajolt meg újra Keith, és sajnálkozó tiszteletet sugárzott az arca. - Mátyás királynak, ha jól tudom, évente egymillió arany adóbevétele volt, ebből nagy és erős hadsereget tartott, fényben és erőben méltó vetélytársa volt a mi Frigyes császárunknak. De azóta... - Fölemelte két karját, és csüggedten leejtette. - A magyar hadsereg felbomlott, a nemesi fölkelés Mohácsnál elvérzett, az ország darabokra szakadt. Az egykor dicső és erős birodalom ma tehetetlen hajóroncs a történelem viharos tengerén...

Komoran széttárta karjait. Nádasdy töprengett.

Vajon miért mondják el ezt neki ma, itt, ezek? Mit akarnak tőle?

Egy pillanatig Sárvárt látta, csöndjét hallotta, terveit sorolta. De csak egy pillanatig. Akkor új érzés kerítette hatalmába. Lehetőséget sejtett, és dagadni kezdett a becsvágya. Valamit akarnak tőle. Most vizsgálat alatt áll. Alkalmas-e a feladatra? Ha megállja helyét, jön a megbízatás.

Miért csak most?

Miért késett eddig?

Valaki késleltette, szándékosan?

Hiszen Ferdinánd még Speyerben kifejezte iránta bizalmát! Kinek állt az útjában? Igaz, átállt az ellenpárthoz. Kénytelen tette. Önként visszajött, életét kockáztatva. Eddig kivel próbálkoztak a magyarok közül? Perényire vártak? Fölrémlett előtte: Batthyány azért tolta őt az ellenzék élére, hogy a király előtt lehetetlenné tegyék?!... Ki tudja, hányukkal kísérletezett már az uralkodó, de nem talált magához illő magyart. Nem túl bonyolult ez? Mindegy. Nagy lehetőség áll előtte. Azon múlik talán minden, hogy most mit fog mondani? Belevágott:

- Roncs az ország, de még nem tehetetlen... - A két tanácsos egyszerre kapta föl fejét. - Negyven keserves év áll mögöttünk. Mátyás Magyarországa lehanyatlott, miközben a hajdan örökké pénz- és sereghiánnyal küszködő Frigyes császár családja fölemelkedett, szakadatlanul gazdagodott, erősödött. Az unoka, Szép Fülöp spanyol király, Ferdinánd őfelsége édesatyja már a fél világ ura, akinek birodalmában sohasem nyugszik le a nap... és fiai, Károly és Ferdinánd. ..

Nagy lélegzetet vett. Szeme sarkából előbb Keith majd Wennes arcára pillantott. Olyan egyformán néztek rá, hogy látta: eltalálta, mit kell mondania. Folytatta:

- Sajnos, mi nagyon szegények lettünk. Jártam Stájerben, Tirolban. Láttam a gazdag városokat. Minden van ott: arany, ezüst, réz és vas. Csengenek az üllők, csattognak a fejszék, surrognak a rokkák... Nálunk halotti csönd van. Nekem üvegért a másik országrészbe kell küldenem. Nálunk nem kapni papírt, kelmét. Hónapokig kell várni, amíg egy szekér elkészül.

- Negyven év alatt nagyon elmaradtunk a világtól. Elviszik ezüstünket, nincs fegyverünk... Sóhajtott.

- Folytatom én - szólt Wennes, és kihúzta magát székén. - Tudja, mit jelentenek nekünk a stíriai bányák? Az első Joachim-völgyi ezüstaknát 25-ben vágatta Ferdinánd úr; ma már harminc bánya dolgozik ott, az évi termés súlya eléri a nyolcezer márkát. A schwazi bánya kétszázezer forintot jövedelmez évente. 1526 óta kétmillió forintot fizetett őfelségének. Anna-berg, Freiberg, Marienberg bányái szépen hoznak. A só, a gabona, a posztó is dúsan jövedelmez. Hajózhatóvá tesszük a folyókat; Nürnberg meggazdagodott abból, hogy a Duna és a Rajna közt arra visz a szárazföldi átrakás legrövidebb útja.

- A magyar bányavárosok... - kezdte Nádasdy elkínzott arccal.

- ...haszna viszont a Fuggerek zsebébe vándorol. Ha látná, micsoda palotát és parkot épített a híres család Augsburgban a magyar ezüstből! Felülmúlja a blois-i Chambord-kastélyt! Persze a pénzváltóüzlet is szépen hozott nekik. Gazdaggá tették az egész várost. Nehezen, de sok adót fizetnek. S a magyar városok?... Ferdinánd úr tíz évvel ezelőtt a szegény Ausztria főhercege lett. Ölébe hullott Csehország és Magyarország, s értett hozzá, hogy Ausztriából gazdag tartományt csináljon.

- Csak éppen Magyarország jutott koldusbotra - tört ki Nádasdy.

- Nem olyan egyszerű. Sok mindenki hibázott. Sokat elvitt, elpusztított a török. De most, a legfőbb baj most az, hogy a magyarok úgy tesznek, úgy beszélnek, mintha Mohácsnál ők győztek volna, mintha Buda ma is gazdag kereskedőváros volna, és olyan erős, hogy ma is el tudná foglalni Bécset, mintha...

Nádasdy kézmozdulattal kért szót:

- Nem és nem! Jól tudom, hogy...

- Nagyságodra mindez nem vonatkozik. De másoktól bizony folyton azt halljuk, hogy Magyarország tejjel-mézzel folyó Kánaán, amelynek értékeit nem becsüljük eléggé.

- Sajnos - mondta Nádasdy -, Magyarország ma már nem tud eltartani egy felszabadító sereget, rá vagyunk szorulva a cseh és ausztriai tartományokra.

- Ez az, Domine de Nádasd! Ha ezt elismerik, akkor tudunk hasznosan beszélni egymással! - Talpra ugrott, megragadta Nádasdy kezét, és szorongatta. - Nagyságodban reménykedtem... reménykedtünk...

Wennes is fölállt, hevesen bólogatott ingatag fejével.

- Irigykedve hallottam - szólt Nádasdy -, hogy őfelsége mi mindent tett egyéb birtokaiért. Vajh mi kellene ahhoz, hogy a király minket, magyarokat is atyai gondoskodásában részesítsen?

- Nem elég a király akarata - felelt Keith. - És Ferdinánd úr nem bízik a magyarokban, mert egyszer hozzá szítanak, másszor a törökhöz. Rég keres ő már egy okos magyar urat, aki megmondaná neki, miképpen nyerheti meg a saját boldogító akaratához minden magyar akaratát is.

- Ért minket, ugyebár? - kérdezte Wennes. - És bocsássa meg, amiért ilyen sokáig feltartottuk.

- Én kérek elnézést... - Nádasdy elbúcsúzott. - A viszontlátásra!

Viszontlátásra, de mikor és hol? Erről nem esett szó.

Nádasdy zúgó fejjel távozott szobájába. Egyedül üldögélt estig, és törte a fejét, voltaképpen mit is végzett a két német tanácsossal. Miért nem mondták, hogy folytatni akarják a beszélgetést? Mit kellett volna még ígérnie? Mit fog kérdezni, ha lesz még rá alkalma? Dicséretre vágynak az osztrákok, elismerésre, hogy kicsiny főhercegségből emígy fölemelkedtek, fölébe nőttek a nagy magyar birodalomnak! Lehet tőlük tanulni. Adjanak neki ügyes iparosokat, élelmes kereskedőket, és ő Sár faluból olyan várost épít, hogy vetélkedni fog Grazcal. Ámbár, ha adnak, megkérik majd az árát... Mivel fizessen? Beérik-e - legalább egyelőre - elismeréssel, gyümölcsajándékkal?...

Fáradt volt, ruhástul végigdőlt az ágyon. Úgy ébredt föl másnap késő reggel, amikor egy udvari hivatalnok kopogtatott. Őfelsége tizenegy órára kéreti.

- A maradék dinnyére? - kérdezte Bártfai, aki már jó ideje talpon várta gazdája fölébredését.

- Ki tudja?

Nádasdy sietve rendbe szedte magát, és ment, tele égő kíváncsisággal és szorongással, nagy tervek kavargó gondolataival.

A király egyedül fogadta a kisszalonban, és úgy állt az ablakmélyedésben, hogy a fény Nádasdy arcát világítsa meg.

- Brodarics István rokonod? - ez volt Ferdinánd első kérdése.

- Unokatestvérem.

- Barátod vagy ellenséged?

- Őszinte jóbarátom még Lajos király idejéből. Felségednek nagy tisztelője.

- Azt hallom. Most adattam számára menlevelet Körmöczbányára. Te is odamégy. A napokban ide érkezik Wese lundi érsek, a császár orátora. Körmöczbányára utazik, hogy János vajda megbízottjával, Brodarics váci püspökkel tárgyaljon. A császárnak és az érseknek az a kívánsága, hogy a mi részünkről ne legyen magyar megbízott a tanácskozáson... - Észrevette a futó rándulást Nádasdy arcán. - A magyarok azt kívánják, hogy nélkülük ne tárgyaljanak se a vajdával, se a szultánnal. De itt most a császár tárgyal. Két feladatod lesz: szót érteni Brodariccsal, és megtudni tőle valamit Zápolya titkolt terveiről, majd a Szepességbe mégy Fels seregéhez... ő holnap indul oda... és kapcsolatot keresel Perényi Péterhez, továbbá sógorodhoz, Majláthhoz. Ha ők ketten hajlandók most Zápolya ellen fordulni, akkor a körmöczbányai tárgyalás olyan fordulatot vehet, hogy érdemes, lesz nekem is odafigyelnem. Egész Erdélyt akarom. Enélkül nincs alku. Fels azért kezd hadműveleteket, hogy ezzel bátorítsa a Zápolyától elszakadni akarókat. Értesz mindent?

- Pontosan, felség.

- Megbízatásod titkos, utazásodról nem szabad értesülnie senkinek. Vannak, akik mindenáron békét akarnak. Mi nem akarunk.

- Egyetértésem bizonyítására mindent meg fogok tenni.

- Aki tudja, hogy Bécsbe jöttél, azzal közöld, hogy vadászni jössz velem Csehországba, bizonytalan időre. Jelentéseidet az érsek mellé adott futáraimmal küldjed. Várd újabb hívásomat.

Nádasdy lassan haladt a lakáj mögött a hosszú és zegzugos folyosón. Mennyire röviden, milyen pontos utasítást adott a király! Látszik, hogy tudja, mit akar. Bonyolult a helyzete! A bátyja orátorához nincs bizalma, a békét nem akarja, ellenben az ellenfél megbízottjához kapcsolatot keres, miközben annak híveit lázadásra akarja bírni.

Szobájába visszatérve Nádasdy intézkedett: Bártfai induljon haza, de előbb keresse meg a nyomdász Syngreniust, vegye át tőle és vigye el Sárvárra azt, amit az már elkészített. Egy szekér, kocsissal, lovásszal és fullajtárral várja meg őt egy bécsi fogadóban. A vadászat után ő is hazamegy.

A lundi érseknek, aki harmadnap érkezett, a király mutatta be Nádasdyt, s ekkor kiegészítette minapi közléseit:

- Egyetértek az érsek úrral abban, hogy senki ne szóljon bele a tárgyalásaiba. Azért olyan lehetetlen a magyar helyzet, mert az ellenségek közt összevissza tapogatózások folynak. Az esztergomi érsek György fráterrel levelez, Thurzó meg Török Bálinttal, Bebek pedig Laskyval és így tovább. Megnyugtattam őt, hogy magyar kísérője csupán útitársa, aki azonnal továbbmegy a hadsereghez.

Wese kifejezetten barátságtalanul viselkedett Tamásunkkal. Egész úton csak az étkezéseknél váltottak egy-két közömbös szót.

A főpap kocsin utazott, Nádasdy lovagolt.

Körmöczbánya hegyoldalra épült, hatalmas főterén a felső oldal egyik házában szálltak meg, a szomszéd épület Brodaricsnak volt fenntartva. A váci püspök két nap múltán érkezett meg, hevesen megölelte Tamást, és nyomban félrevonult vele hosszú-hosszú meghitt beszélgetésre.

- Boldog vagyok, hogy látlak - kezdte Tamás. - Kevesen értik úgy meg egymást, mint te meg én.

- Hej, azok a Mohács előtti szép évek Itáliában! - merengett Brodarics. - Béke volt, csak a művészet és a tudomány érdekelt bennünket.

- Azóta alaposan felfordult a világ. Segíthetünk-e mi ketten abban, hogy a tótágasból ismét két lábra álljon?

- Legalább ez a szegény, kettészakadt Magyarország! - Brodarics igen világosan fejtette ki álláspontját. - Frangepánnal együtt, aki hamarosan itt lesz, a béke hívei vagyunk. Hűséggel szolgáljuk János királyt, de ez nem zárja ki azt, hogy ne szorítsuk békére, mert ez az ország érdeke. Ferdinándtól tetteket várunk. János úr nagyon haragudna érte, mégis kimondom: Fels támadjon erélyesen, ezzel békére kényszeríti Jánost. De Ferdinándnak is engednie kell. Megteheti, mert ő fiatal és hatalmas, János úr pedig öreg, beteges és gyönge. A részletek dolgában még sok a nézeteltérés, de abban már tavaly megegyeztünk, hogy János halála után Ferdinándé lesz az egész ország. S benne a most még ingadozók lelke is.

Nádasdy másnap továbblovagolt Eperjesre. Fels igen barátságosan fogadta, és mindenben kezére járt. De hiába, mert Perényi Péter nem állt kötélnek. Azt üzente, hogy ő János király híve, nincs értelme a találkozásnak. Sógorával, Majláthtal sem tudott találkozni Tamás.

Biztos kudarc tudatával lovagolt vissza az érsekhez. De mire odaért, Wese már csomagolt, mert összeveszett Brodariccsal. Frangepánnal már csak pár szót válthatott. A kalocsai érsek ezt mondta:

- Értesd meg Ferdinánddal, mert Wese képtelen megérteni, János úr sohasem fog belemenni, hogy a két királynak közösen egy nádora legyen. És én teszem hozzá: még akkor sem, ha Ferdinánd téged ajánlana.

Ezen a megjegyzésen aztán törhette a fejét Nádasdy a hosszú hazalovaglás alatt. Mígnem kisütötte: kár is törnie. Ha volt is ilyen terv, kudarca után neki nincs jövője a bécsi udvarban. Mehet haza Sárvárra Bibliát nyomtatni.

A Burgban Nádasdyt szobájába vezették, szolgája ott várta az ajtó előtt. Leült, hogy levonassa csizmáit, és ekkor kopogtattak. A hórihorgas Wennes tanácsos lépett be diadalmas mosollyal.

- Bocsánat, hogy máris zavarom. Elsőnek akarok gratulálni. Mindnyájan nagyon örültünk a sikerének.

Nádasdy azt hitte, Wennes gúnyt űz vele. Intett Gábor szolgájának, hogy távozzék, s hellyel kínálta látogatóját. Az pedig mondani kezdte:

- Őfelsége megkapta nagyságod kitűnő híradását, de természetesen másoktól is kapott jelentést, elsősorban a lundi érsektől, aki beszámolt neki arról, hogy a magyarok összefogtak ellene, Nádasdy, Frangepán és Brodarics elutasították minden javaslatát, a megegyezésre nincs semmi remény.

Nádasdy előtt egyszerre megvilágosodott: a lundi érsek kudarca Ferdinándnak - nagy siker.

- Ami Perényi és Majláth személyét illeti... - kezdte nagyon óvatosan.

- Kár lett volna újabb kívánságaikat csak meghallgatni is - vágott közbe Wennes. - Fels előrenyomul, néhány hét múlva azok az urak egészen másként fognak viselkedni. Őfelsége igen részletesen kívánja hallani nagyságod jelentését. Mivel holnap vadászatra indul, örülne, ha vele tartana. Az udvarmester gondoskodni fog minden szükségesről.

Hajnalban három fogaton indultak, katonai kíséret nélkül; Bécs környékén persze nem kell török rablóktól tartani. A jól kiegyengetett úton gyorsan haladtak a kocsik, és valamely más úton a királyi vadászat szolgaszemélyzete járt előttük, mert mihelyt az erdőbe érkeztek, egyszerre hatalmas szolgahad termett elő és készített föl mindent: hajtást és lest, ebédet és szállást.

A király egyik vadászának legújabb módi kerekes puskája volt, amelyen nem kanóc, hanem acéllapokhoz dörgölődő kova lobbantotta lángra a csőbe töltött puskaport. Arqubus á rouet - mondta a szerkezet francia nevét a király. Németül: Radschloss. A rövid csövű, széles öblű, huzagolt „stuc"-ot csak biztonságból hozták, ha vaddisznó, farkas vagy medve mutatkoznék. Ferdinánd a hosszú szittyaíjat kedvelte, s a fára szerelt számszeríjat is inkább csak próbálgatta. Tamás gyökérfából faragott, szarvakkal megerősített pompás fegyvert kapott. A vadászmester helyükre irányította a királyt és vendégeit, két-két fegyverhordozót adott mindegyikük mellé.

Hamarosan megindult a hajtás.

Távoli, ritka koppanások jelezték, hogy az erdő túlsó széléről közelednek a hajtók a vadászok felé, botjukkal a fák törzsét ütögetve. Más zaj nem hallatszott; ha egy-egy elsárgult levél keringve lefelé ereszkedett, annak a hussanását is észlelni lehetett.

A szép sűrű tölgyesben vadászunk feszülten nézett előre, mikor mozdul egy bokor, s fülelt, nem csörren-e őz patája alatt a gyér avar. A nap néhol átsütött a lombokon, a fénycsóvák tarka foltokat vetítettek a kérges fatörzsekre. Valamilyen templomi áhítatot sugallt a természet; Nádasdy nem volt érzelgős ember, életében most először fogta el a hódolat érzése az erdő szépsége és az isteni gondviselés kegyelme iránt. Gondolatai közt ott bujkált a sárvári erdő is. Vajon a gelsei görgőről látni lehet-e majd a most épülő magas vártornyot?

Pendült egy ág, arra kapta fejét. Egy őzike gyermekien bájos feje bukkant elő egy pillanatra a levelek közül. Nádasdy előreszegezte, felhúzta íját; néhány pillanatig alig kivehetőn hullámzott az aljnövényzet, aztán a mozgás megállt fák sűrűjénél. Megint a csönd, majd néhány távoli koppanás. Vadászunk hátranézett, láttak-e valamit kísérői. Nehogy híre keljen az elszalasztott alkalomnak, a vadászszégyennek. Elmélázni a lesen!...

A vadőrök merev arcáról a király kiismerhetetlensége jutott eszébe. Mi most a szándéka? Perényi nem áll kötélnek, Frangepán húzza-halasztja az átállást, Thurzó nemtörődöm, Szalaházi beteg, Várday már annyiszor cserélt pártot, hogy nem lehet bízni benne. Más megoldás híján most vele próbálkozik a király? A hűségesnek remélhető megtért árulóval?

Az első hajtás eredménytelen volt. Rövid déli szünet után a második is, csak Keith lőtt egy sutát. Este a vadászház előtt sütötték meg a zsákmányt nyárson. Jóízűen falatoztak, aztán egyszerre csak Nádasdy kettesben maradt a királlyal a ház keskeny tornácán. Szokatlanul langyos este volt, közeli nagy eső előhírnöke.

- A dinnyeebéd előtt mikor találkoztunk utoljára? - kérdezte a király nagyon közvetlenül.

- Budán, felség, mielőtt az udvar Esztergomba költözött. Hat-nyolc éve...

- Minden másként volna, ha akkor sikerül Budát megvédeni.

A hang nyugodt volt, mégis szemrehányó. Nádasdy széttárta két karját.

- Áruló katonák elfogtak, tömlöcbe zártak, feladták a várat a töröknek.

- Súlyos eset - mondta a király még tárgyilagosabban -, ha a várkapitányt saját lázadó emberei megkötözik. Hibás a vigyázatlan kapitány, akivel ez előfordulhatott! Bécs ostrománál Salm grófot vitézül szolgálta minden katonája, sőt a város minden polgára is.

- Felség, én még jókor könyörögtem a kormánynak, hogy küldjön nekem magyar csapatokat Buda védelmére.

- És azt hiszed, ezzel eleget tettél kötelességednek? Esztergom nem küldött magyar katonákat, mert nem voltak magyar katonái. És a budai polgárokból azért nem lehetett segélycsapatokat szervezni, úgy, mint a bécsiekből, mert a budai polgárok elmenekültek a városukból, sorsára hagyták, míg ellenben a bécsiek helytálltak, a zsoldosokkal együtt harcoltak.

Nádasdy hallgatott. Erre a szemrehányásra nem készült fel.

- A magyarok folyton panaszolják - folytatta a király -, hogy német, cseh és spanyol katonáim több kárt tesznek az országban, mint a törökök. De hát a magyarok nem akarnak harcolni. Miért nem? - Nádasdy tiltakozni akart, de nem jutott szóhoz. - Hiszen már Mohácsnál is nyolcezer cseh és egyéb zsoldos mellett csak tizenhatezer emberrel vonult fel a magyar nemesség. Ötven évvel korábban Mátyás egy és ugyanazon időben kiverte a törököt Erdélyből, győzött Dél-Itáliában, s még Bécset is elfoglalta boldogult dédapámtól. Hová lettek a magyar katonák? Hol vannak most? Katzianer seregében húszezer olasz, német és cseh harcossal együtt csak háromezer magyar vonul Eszék ellen. Hogyan bízhatom én a vezetést magyar tábornokra? Hiszen már szegény Lajos sógoromnak sem volt magyar hadvezére! Tőlem kért német tábornokot, s mert Salm nem ment, végül egy cseribarátból lett érsekre bízta a sereget. Ilyen előzmények után mihez kezdenél az én helyemben?

A felség igencsak elveti a sulykot! Gyalázat, ahogy eltúlozza a cseh zsoldosok létszámát! Nádasdy két tenyerébe vájta körmeit, hogy uralkodni tudjon sértődöttségén. Úgy döntött, hogy nem törődik a budai kudarc felhánytorgatásával, hanem a mostani helyzetről próbál szólni.

- Most éppen van hadvezérnek alkalmas magyar: Erdődy Péter.

A király heves kézmozdulattal félbeszakította.

- Erdődy képességeit nem ismerem. De eleget hallok Zápolya vezéreiről. Török Bálint nem harcol Majláth ellen, mert rokonok. Czibak nem ment Majláth ellen, mert barátja. Ti, magyarok, mindnyájan atyafiak vagytok, s a pereputty előbbre való, mint a király.

Nádasdy nem felelt. Annak idején ő is csak látszatostromot vezetett János király seregével nagybátyja, Török Bálint vára ellen. Magyar harcoljon magyar ellen a magyar királyért?

- Hallgatásod beismerés - folytatta a király. - Egyelőre ragaszkodnom kell megbízható, magyarokkal nem rokon tábornokaimhoz. A személyi kérdéseknél fontosabb dolgok is vannak. Mentségedre szolgál, hogy évekig isten háta mögött éltél, a világ változását nem vehetted észre. Ha akkor, 29-ben te visszavered Buda alól a törököt, akkor nem pusztulnak el a Duna menti magyar városok, és Károly császár birodalma nem érne véget Pozsonynál. De Buda ma már csak kihalt bagolytanya, kereskedői elhagyták. Tíz éve sorvadnak a magyar városok, mialatt nyugaton bámulatos fejlődés ment végbe. A len, a posztó és a selyem gazdaggá teszi Európa városait. Nürnbergnek tizenötmillió forint vagyona van, háromszáz ágyúja, nagy védőserege és pincéiben két évre való elesége. A nürnbergi polgárok jövedelmük háromnegyed részét megtakarítják. Kis német városok is olyan gazdagok, hogy ha kell, hétszáz-nyolcszáz katonát állítanak a birodalmi hadseregbe, sokkal többet, mint a leggazdagabb magyar zászlósúr. Mit ér Buda, ha megrakom katonasággal, de nincsenek iparosai és kereskedői, akik az őrséget ellátnák csizmával és mundérral, íjjal és lándzsával, az ágyukat puskaporral?! Ulm csak a gyolcson megkeres évi százezer forintot, Budán üresek a boltok, a piacok. Megváltozott a világ. Egykor Buda volt a kelet-nyugati és az észak-déli kereskedelem találkozó pontja. A török elvágta vonalait, és a kis Lindau, ahol most a kétirányú forgalom találkozik, néhány év alatt gazdag várossá lett.

- Ha felséged élére áll a magyar nemzetnek - kezdte Nádasdy -, akkor, higgye meg nekem, csodák történhetnek.

A király fölemelte hangját:

- Csodák? Luther tagadja a csodát, és ma már Róma is óvatosabb a csodák kérdésében. No jó, ti, magyarok még hisztek benne. Én azt mondom, csoda lenne, ha a hadiadót befizetnétek. Csoda lenne, ha pénz és katona nélkül visszafoglalnátok az ország fővárosát a bitorló szepesi gróftól. Akkor azután a magyar urak megint hazamennek váraikba, vadászni és agarászni. Ám ki fogja megtölteni a városokat dolgozó polgárokkal? Hiszen a jobbágyokat nem eresztitek el a földekről! Ki fog államszervezetet létesíteni, igazgatni, adót szedni? Szabad városokat építeni, vásárokat toborozni, új bányákat nyitni? Mindehhez sok pénzt szerezni? Kicsoda?

Nádasdy mély lélegzetet vett, és kimondta:

- Felséged.

A király keserű nevetést hallatott.

- Én magam, egyedül? Kérdezd meg a többi magyart, vállalják-e ezt a munkát, avagy inkább maradnak a gyűlölt szepesi gróf oltalma alatt, ahol a parasztoktól egyszerűen elvehetik, ami kell nekik. Minek akkor mindenféle buzgólkodás?

Nádasdy hallgatott. Egyetlen főúrért sem tette volna tűzbe a kezét, hogy a nagy feladatok elől ne szöknék vissza birtokára, a kényelmes semmittevésbe.

- Nem... mindenki - dadogta. - Ha komoly próbát tesz felséged...

- Nos, erről van szó, komoly próbáról - a király hangjából eltűnt a keserű vádaskodás. - Magyar seregem nincs; nem akarok német és spanyol katonák élén Magyarországra bevonulni, németet és magyart egymás ellen harcba küldeni. Elég sok keresztény vér folyt már Buda alatt a Dunába. A haditanács ezért úgy döntött, hogy Fels északi előnyomulásával egyidejűleg délen megtámadjuk a törököt, és kikergetjük Szlavóniából. Katzianer nem áll meg Nándorfehérvárig. Ha azt is elfoglaltuk, a vajda helyzete tarthatatlan Budán, mert nem kaphat többé török segítséget. Akkor a szolgái bocsánatunkért fognak könyörögni. Pusztítás, magyar és német vér ontása nélkül egyesítjük ismét egész Magyarországot.

- Nagyszerű elgondolás - mondta Nádasdy, őszinte lelkesedéssel. - Biztos győzelem!

- Kardcsapás nélkül akarok bevonulni Budára - folytatta a király -, amikor ott már teljes lesz a biztonság, mert a dunai végvárak a kezünkben lesznek. És akkor kinevezem nádoromat. Én választom a nádort, nem a vajda, nem az országgyűlés; ehhez ragaszkodom. De olyat fogok választani, akit a magyarok is elfogadnak. Annak a nádornak az lesz az első dolga, hogy iparosokkal és kereskedőkkel benépesítse a városokat, rendet tegyen az adózásban, állandó hadsereget állítson föl. A nádor a hadseregnek parancsolhat, de a vezetést bízza katonákra. A nádor maradjon Budán, a királlyal együtt. Nem kell olyan nádor, mint az utolsó volt, a sánta Báthori, aki Mohácsnál elfutott, és halni hagyta királyát, miután dísznek odaállította a csatarend közepébe.

...Nádasdyval forgott a világ. A tornác előtt a nagy esti tűz hamuba fúló parazsa izzott, remegett, s fölötte rezgett, táncolt a fekete levegő. Csönd volt, csak a tűz pukkant egyet-egyet. Keményen beszélt a király, s a maga szemszögéből igazat mondott. Sajnos a magyar igazságot nem érzi a spanyol királyfi. S ő arra sem figyelmeztetheti, hogy annak idején a csatából megfutott, püspököt kirabló, várába elbúvó Báthorinak éppen Ferdinánd adott kegyelmet. Miért? Mert akkor megvesztegethető nádor kellett neki. S most sem akarja, hogy a rendek akaratából lett, tehát tőle független nádor kezében legyen a vezetés. Vajon kit akar nádorának? Tudja már? Vagy talán azért mondta el most mindezt, mert Nádasdy Tamás válaszától függ, hogy ő lesz-e a nádor? Vállalja-e? Az országgyűlés nélkül vagy éppen ellenére? Tudná-e a két akaratot összehangolni? Egy elhatározássá kovácsolni? Ha igen, olyan új lehetőség tárul az új nádor elé, amilyen a magyar királyság félezer éve alatt még senkinek sem nyílt. Buda újból Európa közepére kerül, a szétszakadt Magyarország ismét egységes nagyhatalommá lesz, a legyőzhetetlen spanyol világbirodalom szövetségesévé.

Szeme ismét a tűzre tévedt. Könnyű szellő támadt, a parázsból apró lángocskák röppentek fel, aztán fehér füst lebbent a piros fény fölött.

A király félig lehunyt szemmel figyelte Nádasdy arcát, amelynek dudorait a tűz lobbanásai fényes pontokkal rakták ki. Elégedetten figyelte jelöltjének belső küzdelmét. Fölállt, megnyújtóztatta karjait.

- Ráérsz gondolkozni. Egyet alszunk, egyet vadászunk, holnap este folytatjuk a beszélgetést. Szeretném hallani, mit tehetne egy újfajta nádor az új Budáért. Jó éjszakát!

Barátságosan biccentett, és elindult szobája felé.

Nádasdy még állt darab ideig. A villódzó zsarátnok mögött látni vélte a háborúk nyomában támadt pusztaságot, amellyé szép Magyarország hamvadt. Történelmi feladat: új életet adni a letiport országnak, akárcsak Szent István vagy IV. Béla király tette. A kormos, hulló vakolatú Buda helyén megjelent képzeletében a hasonlóképpen hegytetőre épült umbriai Perugia tündöklő városa, az ősi városháza gyönyörű ívsora, vele szemben a vadonatúj Lőrinc-templom - amelynek freskóin a nagy Raffaello is dolgozott - s a két épület közti téren a mestermű kút.

Budán a Nagyboldogasszony templomával szemközt építtetné föl a nádori palotát; kétoldalt sorakoznak majd a gazdag kereskedők csúcsos tetejű házai; középen díszes kút Ferdinánd szobrával. Olasz szépség és német gazdagság a magyar síkság szélén, példát mutatón, hogy szerte a pusztává silányított Alföldön alkotó városközösségek nőjenek, mint Umbriában a kis városok, Assisi, Gubbio, Spoleto... Felbukkant képzelete előtt a perugiai egyetem, a hegy tövében, ahol már kétszáz év óta tanítanak. S már látta a tereken nyüzsgő budai diákokat, hosszú tógában, szögletes sapkával. Az utcákban ügyes iparosok és tanult emberek sokasága - milyen könnyű lesz akkor nyomdát létesíteni!

Igent kell mondania!

Az alapító Istvánt, a feltámasztó Bélát követi most a nagy királyok sorában Ferdinánd, és ő, Nádasdy Tamás lehet az első munkatársa.

Igent kell mondania!

Milyen egyszerű a király terve, és éppen ezért milyen nagyszabású! Igent kell mondania!

De lesznek föltételei. Nem vállalja a nádorságot, ha az önhitt és kétbalkezes Katziarter marad a főparancsnok. Helyes, a nádor csak kormányozzon, a harc a katonák feladata. Erdődy Pétert fogja főtábornoknak javasolni. Kellő számú magyar hadtesttel azonnal vegye át a vezetést Katzianertől. Nándorfehérvárra, Hunyadi világraszóló diadalának magaslatára magyar katonák tűzzék ki újra a magyar zászlót!

Vadászkürt szava ébresztette hajnalban. Kevéssel utóbb egy kamarás kopogtatott be hozzá. Őfelsége futárt küld Horvátországba, az elviheti Nádasdy úr levelét is Sárvárra. Tamás előkereste úti írókészletét, és maga írta:

„Szerelmetes Orsikám! Az király magánál tart. Fontos dolgokról beszélünk, az miket hamarosan az Tanács elé terjesztene. Remélem, Szent Orsolya asszony napján otthon leszek, ha nekem akkor bélest sütnél. Este az király társaságában ivánk egészségedért és hosszú életedért, kit engedjen meg az Úristen.

Az te Nádasdyd."

3.

Bártfai Elemérnek szerencséje volt Bécsben. Amikor végre megtalálta a Fleischmarkt egyik mellékutcájában Syngrenius kormos műhelyét, éppen ott volt nála három magyar: Sylvester, Bíró és Vámos. Egy festékfoltos asztalon betűket mustrálgattak. Bártfai viszolyogva nézte a ragadós fekete rudacskákat, és egykedvűen hallgatta a bécsi mester siránkozását:

- No tessék, még egy magyar! Az egész ország engem zargat, ahelyett hogy a törököt kergetné.

Annál jobban örült a Wittenbergből érkezett három deák a negyedik honfitársnak, nemkülönben a vele levő szekereknek. A harminc forintért vett nyomtatóprés ugyanis nem fért föl az öszvér hátára, a kissé megviselt alkalmatosságot pedig szétszedni nem volt tanácsos. Kettőzött buzgalommal számolták, lajstromozták tovább a betűket, s rakták külön-külön zacskókba. Ha minden jól megy, két nap múlva akár indulhatnak is. Sajnos csak egy szedőszekrényt kaptak, betűt pedig ötfélét. Bártfai megnyugtatta őket: nincs olyan fából készítendő ládaféle valami, amit a Sárvárott kertészkedő Székely Lukács meg ne tudna csinálni.

Alkonyatkor, zuhogó őszi esőben érkeztek meg Sárvárra. Bécsújhely óta verte őket az eső, a kerekek tengelyig süllyedtek a sárba, sok pocsolyán úgy kellett áttolni a szekereket.

Végre megjöttek, de még sokáig kellett ácsorogniuk, amíg a torony építési anyagával telerakott kapuszínben utat nyitottak nekik.

Már ott termett Orsolya úrasszony is, aki legszívesebben azonnal megkezdte volna mindennek a helyére rakását, de előbb forró vizet, száraz ruhát rendelt az érkezetteknek, melegített bort és vacsorát, aztán vettetett fekvőhelyet.

A fáradt utasok ki tudja, meddig aludtak volna, de a türelmetlen várúrnő korán maga elé rendelte őket. A háziszolgák egy részét már előreküldte az újszigeti nyomdaépülethez, hogy takarítsák ki. Bártfai előállította a székely ezermestert és az uradalmi ácsot, s elébük tette a betűszekrényt, hogy ilyet kellene még négyet készíteni.

- Hogyan fér el ebből négy a szűk helyen? – aggályoskodott Orsika. Siettek a házhoz. Rögtön kitűnt, hogy a prés nem fog beférni az ajtón. Hívatták a kőmíveseket, hogy szélesítsék ki a nyílást.

Lukács mester közölte, hogy öt szekrényt itt nem lehet elhelyezni, kisebbeket kellene csinálni. Sylvester kijelentette: azt nem lehet, a betűláda és a rekeszek méreteit a gyakorlat alakította ki; némelyik betűből több kell az átlagosnál, s a gyakran használt betűknek jobban kézügyre kell esniük.

- Gondoltam valamit - szólt Lukács. - A betűláda valójában csak olyan, mint egy lapos szekrényfiók. Emeletes állványt csinálok, amelyben öt ilyen fiók egymás alá rakható, és mindig a tetejére kell emelni azt, amelyikből éppen dolgoznak.

- Pompás! - kiáltott fel Dévai. - Hasonlót láttam a wittenbergi műhelyekben is.

Az ezermester hat hetet kért a fiókok elkészítésére. Orsika látni akarta a betűket. Sorra kibontották a szatyrokba csoportosított zacskókat. A rézmatricákon kétféle latin betű volt bevésve, antikva és canon magnus, továbbá dűlt kurzív, cikornyás fraktur és kacskaringós görög.

- Hát emezek pedig miért vannak fából?

- Héber betűk - közölte Sylvester.

Egy újabb szütyőből nagyobbacska fakockák kerültek elő. Az iniciálék, vagyis a fejezetek díszes kezdőbetűi.

- Mennyi csoda! - ujjongott Orsika. - Sok kis csodából lesz a legnagyobbik, a legszebbik, a könyv!

Van talán, aki csacskának véli az ifjú várúrnő gyermekes örömét, de azok a férfiak, akik a most létesülő sárvári nyomda két szűk helyiségében álltak, vele együtt megindultan örvendeztek.

Sylvester halkan beszélni kezdett:

- Ez a kis ház csillag legyen hazánk vak homályában, fényt adjon Krisztus urunk szavának. A német bibliafordításból már sok ezer forog közkézen, de nálunk nincs egyetem, nincs királyi udvar, nincs jómódú polgár, nincs könyvtár, és nincs nyomda. Csak főurak vannak, akik azonban nagyrészt maguk sincsenek biztonságban; nem elég, hogy két királytól függenek, de még egymás ellen is háborút viselnek... Szerencsére a mi nagyurunk kivétel. Jobb idő jele az, hogy Nádasdy Tamás áldozatából létrejött az első magyar könyvet készítő magyar nyomda.

Valamennyien imádságosan lehajtották fejüket. Bártfai Elemér szólalt meg:

- És ne feledkezzünk meg Sárvár tündércsillagáról, Orsolya úrasszonyról sem.

Miklós meghökkenve nézett Elemérre. Hát ő is az úrasszony hódolói közé tartozik? Jó lesz őt is szemmel tartani, róla is jelentést fog küldeni...

Orsika elfogódottan előlépett.

- A beszéd a férfiak dolga - mondta. - A tettekből azonban rám is háramlik valami, és én boldogan vállalom, ha kell, két kezemmel is szolgálom a nyomtatást.

Ez a magától keletkezett kis ünnepség új korszak bevezetője volt Sárvárott.

Orsika egyelőre könnyeit törülgette. Maga sem tudta, mitől van jobban megilletődve. Attól-e, hogy Nádasdy Tamás nevében, a nagy ember helyett annyi előkészület után elindította a végre kézzelfogható munkát. Vagy attól, hogy saját nevében szólt arról, ami eddig férjének vállalása volt.

Könnyeit a dac segített fölszárítani. Ha Tamás a dinnyék okából ennyi időt képes a királyi udvarban (vagy ki tudja, hol) eltölteni, akkor bele kell nyugodnia, hogy a dolgok nélküle mennek tovább. De ügyelni fog, hogy azért Nádasdy Tamásról mindenki mindig megemlékezzék. Az ő tekintélye nélkül ugyan meddig is juthatna? Mint nagy név viselője és híres ősök leszármazottja tiszteletre számíthat ugyan, de remélheti-e, hogy tizenhat évesen elfogadja őt vezetőnek a nála sokkal idősebb és tudósabb, nem is szolgasorból való férfiak egész testülete?

Ám ez a néhány szerény szó nagyon a helyén hangzott el, jó hatást tett.

Estére Orsika már észlelhette, hogy valamennyi meghívott természetesnek találja: a nyolcszögletű asztalnál az ifjú úrnő viszi a szót, vezeti a megbeszélést, osztja ki a feladatokat. Ki mondta egyszer, hogy kard nélkül is lehet vezetni? Igaz! Most aztán nagyon jól kell csinálniuk mindent, hogy Tamás, amikor hazajön, ne találjon semmi kifogásolnivalót.

Az iskolát tervezgetve Orsika elmondta, hogy követni kellene a példát, amit Tamás Innsbruckban látott. Iskolára hívná környékbeli egy-telkes nemesek fiait, hogy a falu kiválasztottjaival versengjenek a tudás megszerzésében. Helyeslés fogadta. Miklós és Barnabás vezessék a tanítást. Kezdetben a Szentírást oktassák, később a latint is.

A nyomda munkáit Sylvester és Dévai osszák meg egymás közt. Papír, festék helyben legyen, mire kell. És nyomtatólegény? Ki és honnan szerez nyomtatólegényt? Bártfai szerezzen értő segédet. Sylvester felajánlotta: elhívja szedőnek Mihály öccsét, aki Krakkóban tanulta a mesterséget.

Megkezdődött a tanulók toborzása, az iskolaszoba berendezése. Esténként Sylvester felolvasott grammatikájából. Kettős ajánlással kezdődik a mű, hexasztichonnal, hatsoros latin verssel.

- Miért nem magyar a vers? - rosszallotta Orsika.

- Hiszen hogy hamarosan lesz költő, aki magyar daktilusokban és trocheusokban fog írni, de én még képtelen vagyok erre - felelte a magiszter. - Gyatra verssoraim nem lennének méltók a felköszöntött Nádasdy Tamáshoz, drága urunkhoz, akit a könyvért a hon hálája illet.

Sylvester annak a fontosságát hangsúlyozta a bevezetésben, hogy a gyermek alapozza meg a férfi tudását. A második ajánlás Theodorushoz szólt, távol lévő fiához. De forgassa a könyvet az új tudás minden szomjúhozója. Nagy hiba - folytatta -, hogy nálunk megfeledkeznek a helyes sorrendről, lenézik az elemi tudnivalókat. Más nemzetek jobb eredményt érnek el a nyelvtanításban, mert lépésről lépésre haladnak, mintegy megrágott ételt adnak a gyermekeknek, s nem engedik őket a magasabb tanulmányokhoz, amíg az elemieket jól meg nem tanulták. Dévai megjegyezte:

- Jó lenne anyanyelvi éneklésre is buzdítani az olvasót. Luther födözte fel ennek a jelentőségét. Ami pedig a verselést illeti, úgy ítélem, a magyar nyelv máris alkalmas mértékes verssorok alkotására. Példát is mondok disztichonra: „Gyom veri / föl haj- / dan viru- / ló ál- / dott meze- / inket: / Nincs, ki u- / gart tör-/ jön / s vessen a / földbe magot."

Sylvester kijelentette:

- Ez a versike ékes példája a hibás formának. A magyar beszédben az utolsó szótag nem lehet nyomatékos, a dan és a ló hangsúlyozása értelmetlenséget okoz. Olyan verset kell írni, amelyet a gubás auditórium is megért.

Orsika mit sem konyított a verseléshez, de bántotta, hogy a két kiváló férfiú érezhető indulattal szólt egymáshoz. Legkedvesebb mosolyával békítette őket:

- Az lesz a szép, amikor már jeles magyar költők hamarját futnak egymással, hogy melyik ír jobb verset nyelvünkön.

- A gubás auditóriumtól tanulni is lehet - fejtegette Sylvester. - Itt hallottam például egy szolgától, hogy „megveti az asztalt". Aki nem ismeri népünk nyelvét, azt hinné, hogy ez azt jelenti; nem sokra értékeli az asztalt; pedig ő arról beszélt, hogy teríteni megy az ebédlőbe.

- Gyönyörű lehetőségek vannak nyelvünkben - ismerte el Dévai. - A magyar kenyér például ugyanazt jelenti, mint latinul panis vagy németül brot. Ámde nem fordíthatom le se németre, se latinra, hogy „egy kenyéren vagyok" valakivel. Ezt a kifejezést csak a magyar nép nyelve ismeri.

Orsikának gyakran kellett beavatkoznia a két pap ingerült vitáiba. Estéről estére növekedett köztük a feszültség. Már a legcsekélyebb grammatikai nézeteltérés miatt is rögtön epés megjegyzéseket vágtak egymás fejéhez. Valami lehet a háttérben, gyanította Orsolya. Végül Miklós világosította föl:

- Grammatikát ír Dévai Biró is. Egy nagylelkű pillanatában átengedte a sárvári elsőséget Sylvesternek, mert remélte, hogy Wittenbergben kinyomtatják az ő művét. De a német nyomdász visszalépett, s most Dévai magát okolja, Sylvestert kárhoztatja a balfogásért.

Lám, Tamás megérezte, hogy ez a két pap nem fog összeférni. Ám a nyomda érdekében békét kell teremteni!

Bártfai Elemérnek támadt egy ötlete.

Krakkóban, ahol sokan ismerik Dévait, bizonyosan találna kiadóra. Pénzt kell tehát adni Dévainak útiköltségre és kinyomtatásra. De hogyan, hogy az érzékeny ember meg ne sértődjék?

Néhány nap múlva megszületett az alkalom. Dévai megemlítette, hogy korábban ígéretet tett: Kassán fogja hirdetni az Igét. Orsika erre útiköltséget ajánlott föl neki, oda és vissza. Dévai őszintén megmondta: bizonytalan, hogy mikor fog visszajönni.

- Jön, amikor jöhet, de az Ige hirdetését ne késleltesse pénzhiány - felelt meg az úrnő.

Egy hét múlva Dévai útnak indult. Előbb barátságosan megegyeztek Sylvesterrel, hogy elvi ellentéteik ellenére tisztelik egymás személyét.

- Légy egészségben! - búcsúzott Dévai.

- Szerencsés utazást! - köszönt el végül tőle Sylvester.

Egy héttel ezután érkezett csak meg Tamás levele a vadásztáborból, mert a küldönc előbb Zágrábba vitte el a király postáját, és csak visszafelé ejtette útba Sárvárt. Szépen megvendégelték, ő meg kérdezte:

- Viszek-e választ?

Orsika szeretett volna hosszú, nagyon hosszú beszámolót írni szerelmetes urának, nem olyan szégyellni való irkafirkát, amilyennel a királynénál időző férjét lepte meg. Gyatra kis levélke volt az, szíve még most is tele volt miatta aggállyal.

Elegendő-e az ő gyarló írástudománya ahhoz, hogy méltó levelet írjon a nagy férfiúnak? Eléggé fortélyosan tud-e írni, hogy illendően mindent elmondjon Tamásnak, ami távollétében a nyomtatóműhely körül történt?

Különben is félő, hogy bánatot okoz férjének, mivel nélküle valósulnak meg az ő gondolatai. Talán dorgáló vagy éppen eltiltó választ küldene. Ez a sokféle indok - és hozzá az a tudat, hogy Orsolya napjára, tehát hamarosan amúgy is hazajön Tamás - a levélírás elhalasztását érlelte döntésül.

Csak halasztás? Igen, mert a sok aggály erős elhatározást érlelt meg Orsika lelkében. Magára is kötelezőnek fogadja el azt, amit Sylvester a fiúgyermekek tanulásáról mondott; nem éri be azzal a hézagos és ötletszerű tudással, amelyet Lajos pap kezéből csipegetett föl, hanem más nemzetbeliek példáját követve, alapfokú tudományt szerez. Módszeresen fogja tanulni tehát a magyar és a latin grammatikát, hogy mihamarabb szép és rangjához méltó levelet írhasson drága urának.

A templom mellett épített iskolateremben a tanító asztalával szemben állottak már a lócasorok, előttük kecskelábú, alacsony asztalok; a kastély egyik földszinti termébe beköltözött négy szegény nemesfi, akikből Tamás úr apródjait kell fölnevelni, s a faluban is kiválasztódott nyolc tanulásra érdemesített pórfi.

Barnabás és Miklós megkezdhette tehát az oktatást, és Orsika egy este előállott azzal, hogy ő is el fog járni az iskolába, leül a tanulók közé, s ha a tanítók netán olyat adnak elő, amiről ő már hallott, nem fogja ezt elárulni a többieknek. Sylvester fejét rázta, majd kifejtette:

- A nép istápolásának nincs nálam lelkesebb hirdetője, és a sárvári iskola legyen úttörő a köznép ismeretekkel való felruházásában. De könyörögve merem kérni úrnőnket, ne üljön gyermekek közé. Elsietett lépésnek tartanám ezt. Ilyenfajta közösségnek még nincs itt az ideje, s a főúri világból bizonyára viharos, semmiképpen sem rokonszenvező hatást váltana ki. Ha úrnőm bővíteni akarja Lajos paptól úgy tudom már megszerzett alapfokú tudományát, készséggel állok rendelkezésére.

- Köszönöm - bólintott Orsika a tudós felé -, hálásan fogadom tanácsát és javaslatát. Holnap tartsuk meg az első leckét.

Másnap megkezdődött a szüret, és nagyon sietni kellett vele a gyakori eső miatt. De az iskola is megkezdődött. És a nyomtatóműhely belső szobájában szilárd talpazatára került a prés.

Elébe hosszúkás asztalt állítottak, ott rendezték el a tördelőkereteket, a lószőrrel tömött festékezőlabdákat és a festékes tégelyeket. Az egyik sarokban helyet hagytak a papírtartó állványnak.

A külső szobában felállították a szedőszekrény vázát, a betűrendező fiókok rekeszeit most enyvezték. A szekrényen volt már a terjesztőfa, amelyhez csipesszel fogják erősíteni a kiszedendő kéziratot. Polcokat rögzítettek a falra a betűzsákoknak, szedővasaknak, tartófáknak. A betűzsákokat rejtő szatyrok a sarokban hevertek.

Közeledett Orsolya napja, amelyet ezúttal a várúr hazatérése ünnepének reméltek.

Józsi béres, aki Pozsonyban a tót főzőasszonytól szerzett tudományával valóságos szakáccsá lépett elő, s ennek folytán igen hirtelen úgy meghízott, hogy a Gombóc nevet érdemelte ki, nagyszerű étrendi terveket készített, s folyt a hozzávalók beszerzése. Pozsonyban a mustos pecsenye vált a nagyúr kedvenc ételévé, amelynek mártása nádmézzel kevert kifacsart szőlőlé. Továbbá: nyárson sült tehénmáj fokhagymával. Nemkülönben kedveli az úr a szalonnás almával és borssal töltött ludat. Az előrelátó Gombóc mester gondolt a nagy lakomák után ajánlatos könnyű böjti étkezésekre is: legyen paréjos étel (szép fűféle szösz nélkül), tejben főtt gombóc és laska, olajjal készült gombás hal, sajtlé, mácsik, borban főtt alma, rántott körtefánk.

Az új szakács javaslatára mostanában hétfőn és kedden mindig böjtös ételt ettek; a szokás német földről jött, lutheristák találták ki, hogy megkülönböztessék magukat a pápista péntektől.

Különleges munkálatok adódtak Latorkertben is. Szinyóre virágmagokkal ügyeskedett, mert tavasszal az árvíztől mentes újszigeti utcasort akarta ellátni palántákkal. A buzgó talján az ágyások közül kirándult a Gyöngyös vizébe: pisztrángot telepített a patak egyik köves-zuhogós ágába. Távolabbi tervei közt szerepelt, hogy a várudvar közepén állongó kút köré mesterséges tavat vezet be, s ott hattyúk fognak úszkálni. Pietro Spatio mester, aki most létesülő vendéglakosztályok márvány ajtókereteit faragta, fölajánlotta, hogy tritonszoborral ékesíti föl a kút homokkő medencéjét.

Gyorsan múltak a napok, egyszerre csak itt volt október huszonegyedike, de a gazda nem jött meg, értesítést sem küldött. Kerengtek kósza hírek, hogy Szlavóniában háború készül, de ha így volt is, ez Batthyány dolga volna, a horvát báné, és nem a király körül szolgáló Nádasdyé.

Egy nappal a névünnep előtt reggel holtan találták szobájában Ferenc apót, az agg várkapitányt.

A szomorúság és a temetés még sötétebbé tette a Tamás elmaradása okozta bánatot.

Ideiglenesen Sibrik hadnagy parancsolt a várőrző katonaságnak. Az emeleti szakállszárogató, ahol egykor két öreg vitéz emlékezett a daliás időkről, lehangolón üres volt.

4.

Egész napi vadászás után késő este érkeztek a nagyúri vadászok a neustifti kolostorhoz.

Az apátúr a lépcső tövében köszöntötte a királyt és kíséretét; sugárzó arccal jelentette, hogy napok óta bőgnek már a szarvasok, gyönyörű vadászat lesz. Az eső ugyan folyton csepergél, de mindenképpen jó lenne már holnap cserkészésre indulni.

A király nagyon fáradt volt, vacsora nélkül lepihent a kolostor vendégszobájában, a többiek a vadászházakban helyezkedtek el. Hajnali hétkor lesz ébresztés.

Nádasdy nehezen aludt el, és heves zajra ébredt, amikor még egészen sötét volt. Újra elaludt, és csak későn kelt föl, mert az ébresztés - a vadászattal együtt - elmaradt. A király néhány testőr kíséretével elindult Bécsbe, összehívatta a haditanácsot. Meghagyta, hogy Nádasdy a társaság zömével kövesse őt, mert esetleg szükség lesz szolgálatára. A táborbontás zűrzavarában nehéz volt beavatott embert találni, Nádasdy csak annyit tudott meg, hogy Szlavóniából rossz hírek érkeztek.

Bécs belvárosában egy tűzfalra nagy betűkkel ezt mázolták fel:

„Katzianer, Ungnad und Schlick - möchten hangen an einem Strick!"

No, elég rossz hírek jöhettek a déli seregtől, ha a fővezért alvezéreivel együtt akarják felakasztatni a bécsiek! - gondolta Nádasdy.

Személyzetének szállásán Thurzó üzenete várta, hogy azonnal keresse fel őt a közeli Weisses Lammban, vagyis a Fehér Bárányhoz címzett fogadóban. Nem törte a fejét, honnan tud Thurzó az ő bécsi jelenlétéről, száraz ruhát vett magára az átázott vadászgúnya helyett, és ment.

Thurzó Elek, aki országbírói tiszte mellett a távol levő király helyettesének feladatát is betöltötte, emberevő hangulatban fogadta ifjabb barátját. Hosszú fehér haja, mellig érő szakálla csapzott volt. Semptei kastélyában, békés pihenőjében találta meg Batthyány futára a szerencsétlenség hírével, s lóhalálában sietett föl Bécsbe; az este érkezett meg, azonnal a királyt kereste, de hiába; Anna királyasszony csak annyit tudott, hogy Katzianer sürgős jelentést küldött, azt férje után vitték, s remélhetően mielőbb megtalálják őt a bécsi erdőségben.

Nádasdy közölte, hogy Ferdinándnak is Bécsben kell már azóta lennie. Akkor hát induljanak azonnal a Burgba, de előbb szeretné tudni, hogy mi történt.

- Szerencsétlenség! Újabb Mohács! - kiáltotta szinte őrjöngve Thurzó, és vézna karjait ügyefogyottan fölfelé rázta. - De Ferdinánd talán még most sem tud semmit, ha nem kapott hírt mástól, csak Kaci Jánostól. - Gyűlölte a nagyképű és tehetségtelen Katzianer tábornokot, mindig csak ezen a gúnynéven említette.

- A bécsi nép akasztófára kívánja... - Nádasdy elmondta, mit olvasott le egy tűzfalról.

- Thurzó levetette magát egy székre, nagyokat fújt, és miután valamennyire lecsillapodott, kezében Batthyány levelével, sorolni kezdte, mi történt.

- Ferdinánd végre szakított a csip-csup hadviseléssel, és komoly sereget adott Katzianer kezére. Ötezer nehéz-, ötezer könnyűlovas és tizenkétezer gyalogos. Főként csehek és németek, kevés magyar és olasz. A törökök visszavonultak előle, ő vérszemet kapott, sietve Eszék alá szállt. Batthyány, a bán, Zrínyi és Bakics azonban hiába figyelmeztették, hogy várja meg a nehéztüzérség megérkezését és a hiányos élelmezés rendezését, a kótyagos generális éhező és jórészt beteg embereit ostromló csatarendbe állította, mert nem hitte el, hogy a törökök bevehetetlen erősséggé építették ki Eszéket.

- A vár tömérdek ágyújának tüze nagy kárt tett a rosszul elhelyezett seregben, a közeli erdőkből kitörő martalócok is állandóan őrölték erejét. Az alvezérek visszavonulást tanácsoltak, Katzianer nem hallgatott rájuk. Mikor azután Murád bosnyák serege hátbatámadta az ostromlókat, és ugyanakkor a védők kirohanást hajtottak végre, a sereg felbomlott, és fejetlenül menekülni kezdett.

- Elsőnek a főtábornok szaladt el.

Bakics elszánt hátvédharcra szedte össze a magyarokat, Lodron az olaszokat, de seregükkel együtt felkoncolták őket, fejüket lándzsára tűzve mutogatták, a maradék erőt is megfutamították. A szép nagy haderő teljesen megsemmisült, az emberveszteség nagyobb, mint Mohácsnál volt. Ha a szultánnak van a Duna közelében számottevő hadereje és szállítókészsége, akkor most úgy besétálhat Bécsbe, mint annak idején Mohács után Budára. A burgzsandárok egyik tisztje kopogtatott be, hogy őfelsége sürgeti az országbírót. Örült, hogy Nádasdyt is itt találja, mert őt is hívnia kell.

- Máris indulunk - küldte el Thurzó a küldöncöt, de még nem mozdult. - Nem tudom, mit akar tőled a király, de mielőtt odamegyünk, mindenképpen tudnod kell egyet s mást, amiről még nem hallottál, és ismerned kell az én álláspontomat, amely egyben a pozsonyi kormányé is.

Elmondta, hogy alapvető nézeteltérése van Ferdinánd királlyal, s emiatt vonult félre birtokára. Ő a béke híve, akármilyen áron békét kötne Zápolya Jánossal, mert a töröktől csak úgy lehet megvédeni az országot, ha minden erő, egész Magyarország összefog ellene. Károly császárnak is ez a véleménye, persze a saját érdekében, hogy ne veszélyeztesse birodalmát a töröktől támogatott János király támadása. Zápolya hajlik a békére, legalábbis szívesen tárgyal a császárral, hiszen bizonyos fokig már ez is elismertetését jelenti. És kitűnő diplomatája van, Frangepán érsek, aki még azt is el tudta érni, hogy az új pápa eltekint a János és püspökei ellen pogány cimboraság miatt kimondott egyházi átoktól.

Nádasdy megjegyezte:

- Meglepő, hogy Ferenc érsek még mindig János úr diplomatája. Úgy volt, hogy 34-ben együtt állunk át Ferdinánd felekezetére.

- Lehet, hogy neked ezt mondta, de az az igazság, hogy akkor nem jött Pozsonyba, hanem Rómába ment.

- De hát mit akar Frangepán? - tört ki Nádasdy.

- Azt állítja, békét a két országfél közt. Ám én azt mondom neked, elsősorban bíborosi kalapot akar magának. És pápai jóváhagyást ahhoz, hogy két egyházmegyéje lehessen. Annyi bizonyos, hogy ügyes diplomata. De hol is hagytam el?

Azzal folytatta Thurzó, hogy Károly császár már 33-bán, a török kőszegi visszavonulása és békeajánlata után megbízta legkiválóbb tanácsosát, a lundi érsek címét viselő Johannes Wesét, hogy kezdjen tárgyalást Zápolyával.

Ferdinánd mindent elkövetett a béke megakadályozására.

Károly bátyja ugyanis a pápával egyetértésben hajlandó Jánost élete végéig elismerni a birtokában levő terület magyar királyának - azzal, hogy halála után egész Magyarország Ferdinándé lesz, János esetleg születendő fia pedig visszakapja a Zápolyák családi birtokait.

Ferdinánd azonban nem hajlandó lemondani egész Magyarország azonnali birtokolásáról, nem akar egyezkedni a „tót gróffal", inkább Péter moldvai vajdának kínált szövetséget János ellen.

Károly sürgősnek látja a megegyezést, mert tudja, hogy a szultán Gritti megöletése miatt neheztel Jánosra, s ezért annak most támaszt kell keresnie. Ugyanakkor sikerrel kecsegtető tárgyalások folytak egy törökellenes Liga létrehozására. Ferdinánd ravaszkodásokkal vegyes akadékoskodása, János király súlyos betegsége, Wese elutazása többször megakasztotta a kiegyezést.

És a béke megakadályozására Ferdinánd északon és délen egyszerre indított támadást.

- A király azt mondta - szólt közbe Nádasdy -, hogy a támadással lehetetlenné akarja tenni Zápolyát.

- És lehetetlenné tette önmagát - ütött az asztalra Thurzó. - A vereséggel. Sőt, kettős vereséggel, mert Fels is kudarcot vallott Észak-Magyarországon, és Kassa elvesztésével súlyos hátrányba kerültünk. Péter vajdára pedig nem lehet komolyan számítani.

Nádasdy látta, hogy Thurzó mit sem tud a körmöczbányai eredménytelen tárgyalásról, neki meg sejtelme sem volt ezekről az összefüggésekről. Ráébredt saját jelentéktelenségére. A mostani vereség pedig a mohácsinál is nagyobb szerencsétlenség lehet; akkor, ha nem szakad ketté az ország, még megakaszthatták volna a török térhódítását, de most - a jelek szerint - az utolsó mentő alkalom bukott el. Ferdinánd makacssága miatt talán örökre elveszett az egységes, a nagy Magyarország.

Thurzó ellenkező véleményen volt. Szerinte minden katasztrófában benne van a kibontakozás magja. Az eszéki kudarc után Ferdinánd kénytelen lesz engedni, nem akadályozhatja tovább Károly és Wese békeakcióját.

- De ha a török most elfoglalja Bécset?

- Reméljük, most nincs a szultánnak elegendő hadereje a Dunánál; és ha van, a német világ ezúttal sem hagyja veszni Bécset. Annak védelmére rögtön adnak segélyt, de eddig sem a pápa, sem a német városok nem támogatták Ferdinándot, mert attól tartottak, hogy a pénzt és katonát János ellen használná föl. Furcsa egyezés állt elő: a pápa a kiátkozott Jánost védi Katolikus Ferdinánd unokája ellen, és ugyanúgy a lutherista németek is, amiért védelmet ad magyarországi hitsorsosaiknak.

- Micsoda összekuszált világ! - sóhajtott Nádasdy. - Jó, hogy a kibogozásban nem kell részt vennem.

- Nem mondod őszintén - pirított rá Thurzó. - A király csak a dinnyéimre volt kíváncsi, úgy kerültem ide.

- Ne hidd. A felséges házaspár szereti a hasát, de egy kis csemege kedvéért még nem ereszkedik le Nádasdyhoz.

- Nem bocsátotta meg nekem Buda elvesztését.

- Nem a vár elvesztését írja terhedre, hanem egyelőre még abban kételkedik, hogy igazán haragszol-e Zápolyára. Egyre többen pártolnak el tőle, egyre többen követeljük a kiegyezést, ezért most Ferdinánd harcias János-gyűlölőt keres. Nem tudom, mit fog kínálni neked, de ígérd meg, hogy nem vállalod a belső háborút; a békét és az egyesítést fogod szolgálni!

- Frangepánnal rég egyetértünk már abban, hogy az ország egysége a legfontosabb.

- Kezet rá! Akkor mehetünk.

A király együtt fogadta őket a kisszalonban. Hátratett kézzel állongott, cipője orrát nézve beszélt, nyugodtan és szárazon:

- Nicolaus Jurisicsot neveztem ki Katzianer utódává - közölte és Thurzóra nézett.

- Jó hadvezér – hajtott fejet az országbíró. - És vitéz katona. Kár, hogy nem magyar.

- Ő nem fog elszaladni, mint Katzianer, aki különben azzal védekezik, hogy Erdődy az oka mindennek, mert személyes bosszúból akadályozta a hadsereg ellátását élelemmel.

- Képtelenség! - mondta Thurzó. - Felség, én ismerem Erdődyt, kizártnak tartom...

- Ismerem én is - vágott közbe a király. - Valaki elküldte nekem hozzá intézett levelét. Ezt írta Erdődy: „Szolgáltam Ferdinándnak, tizennégyezer aranyat ráfizettem; szolgáltam a vajdának, vesztettem tízezer aranyat; megpróbálok most szolgálni egy harmadik úrnak, a szultánnak..." Hm, no mindegy, Jurisics majd megteszi a magáét. Elrendeltem Katzianer bebörtönzését. Batthyány Ferenc lemondott báni tisztéről, betegségére hivatkozva, de tudom, hogy sértődöttsége miatt. Pedig Jurisics számára katonát, katonáinak eleséget kell gyűjteni, és ehhez értő bán szükségeltetik. Van javaslata magyar kormányomnak?

Thurzó gondolkodás nélkül felelt:

- Nádasdy Tamás.

Az országbíró és a király arca egyformán merev volt, nem lehetett kitalálni, beszéltek-e már egymással erről a kinevezésről. Néhány pillanatnyi csönd után a király Thurzó felé fordult, és úgy beszélt, mintha Nádasdy nem volna jelen:

- Én Nádasdyt értékelem és becsülöm. Ama kevés magyar közé tartozik, aki se várat, se aranyat, de még titulust se kért tőlem. Jurisics a Száva-Una vonalon létesít záróállást, ott Nádasdy és Batthyány szűkebb hazáját is védi. Kaptam javaslatot Pekri kinevezésére is, de őt Erdődy gonosz harácsolással vádolja. A kérelmezőknél csak a vádaskodók száma nagyobb. Perényi a kancellárság mellé most Diósgyőrt kéri, továbbá azt, hogy kisfia legyen a váradi püspök. Serédyt, hű tábornokomat azzal vádolják, hogy feldúlta Báthori András birtokát, hogy latrokkal veszi körül magát, és elpártolásra készül. Nyáry Ferenc fölégette Balassi Menyhért falvait. Török Bálint a Duna vidék réme! Ő pártatlannak játssza magát. Másokhoz írt, hozzám eljuttatott leveleiben engem német nyúlnak nevez; némelyek meg azt jelentik róla, hogy Kassán megölette György barátot, és János vajdát csak azért kíméli, mert úgyis haldoklik, s ő akar a helyére ülni... Török Bálint neked rokonod? - fordult Nádasdyhoz hirtelen, valamelyes kiszámítottsággal.

- Nagybátyám - hajtotta meg fejét Nádasdy. - Ifjúkoromban jótevőm volt, de politikájával nem értek egyet. Hívott nemrég, mennék vele együtt Budára,..

- És?

- Itt vagyok, felség, Bécsben.

A király megint Thurzó felé fordult.

- Ez a Nádasdy, úgy látom, ebben is kivétel. Ti, magyarok mind rokonságban vagytok, ezért irigykedtek egymás vagyonára, de a király ellen mindig összefogtok.

Az eszéki vereség miatt nagyon elkeseredett, ezért dúl-fúl most - gondolta Nádasdy.

A király feléje fordult, meglepő barátságosan kérdezte:

- Nos? Nem válaszolsz?

- Várom felséged kérdését. Mire kell válaszolnom?

- Néhány nap alatt ezer lovast gyűjtök itt, azokat elviszed Zágrábba mint leendő bán. Ott várja Batthyány, hogy utódjának mindent átadjon. De meg kell próbálnod, hogy maradásra bírjad. Legjobb, ha ketten együtt segítitek Jurisicsot. Össze kell szedni a szétszóródott seregrészeket, szilárd védővonalat kell teremteni. Nos? Batthyány is rokonod?

- Régi barátom, felség. Igyekezni fogok őt maradásra bírni, mert magamnál alkalmasabb embernek tartom.

- Hallod, Thurzó? - a király arcán a meglepetés mosolya futott át. - Én azt hiszem, ez a Nádasdy sok mindenre alkalmas.

- Felségednek állhatatos híve vagyok - hajtott fejet a leendő bán.

- A horvát nemesekkel gyűlést kell tartani - folytatta a király. - Adjanak pénzt és katonát. Az ő bőrükről van szó! - Elnézett az ablak felé, azután visszafordult. - Legyetek készen, üzenni fogok.

Fejbiccentéssel jelezte, hogy a kihallgatás véget ért.

Nádasdy csak a felvonóhídon állt meg. Elkapta az előtte haladó Thurzó könyökét, s így szólt:

- Elképesztő a király nyersesége... De nem lehet érte haragudni. Ha elgondolom, hogy tíz évvel fiatalabb nálam...

- Én hússzal vagyok öregebb nála. De mögötte áll bátyja, a császár. Ilyesmitől az öcs mindjárt másképpen beszélhet, és többet is lát, többet is tud...

Nádasdy arra gondolt: Thurzó is többet tud, mint amennyit közölt vele. Lehetetlen, hogy az ő személyéről és tervezett kinevezéséről ne beszéltek volna előzetesen a királlyal. Igazolta ezt Thurzó következő mondata:

- Remélem, észrevetted, Tamás, hogy te leszel az utódom.

- Nem, nem! Miért gondolod?

- Majd megtudod, öcsém, ha jobban megismered Ferdinánd királyt. - Néhány gyors lépést tett, azután visszafordult. - Úgy érzem, a király közel áll ahhoz, hogy változtasson helytelen politikáján. Ilyenkor egy királynak az a legkényelmesebb, ha új lapot nyit, fordít egyet, és tiszta oldalra kezd írni. Te leszel a tiszta papír, mert nem vagy elkötelezve senkinek, elég fiatal vagy, tisztességednek bizonyságát adtad, és a király értékeli tartózkodásodat is. Örülnék, ha te jönnél utánam; én már belefáradtam.

Három nap múlva Nádasdy elindult Bécsből Seblersdorff hadnagy négyszáz lovasával Graz felé, hogy ott újabb lovascsapatokat csatlakoztassanak Jurisics hadseregébe.

5.

Az esős-ködös október végére elkövetkezett a napos, de csípős november, ám Nádasdy Tamásról még mindig nem jött újabb híradás Sárvárra.

Elérkezett Márton napja, a faluból és a közeli tanyákról az asszonyok behozták a kövérre hizlalt ludat. Orsika úrrá lett a mélabú határát súroló bánatán, és mosolygó arccal köszönte a hagyományban törvényesített baromfiadózást. Az udvar sarkában álltak a tavasszal szegődött új pásztorok.

Mialatt Gombóc Józsi szakértelemmel tapogatva átvette és szétválogatta a konyha számára a nagy húsú gágogókat, az úrasszony vékony nyírfaágakból kötött vastag virgáccsal sorra verte a pásztorok vállát és hátát:

- Adjon Isten sok kis juhocskát! Adjon Isten sok kis borjacskát!

Az ünnepi vacsora sült lúdját Gombóc szakács szalonnás almával töltötte, és gazdagon megszórta kakukkfűvel. Maga Gábriel pincemester vitte föl az ebédlőházba a murcivá pezsdült must első korsóját, és köszöntötte a távollevő gazdára. Orsika éppen csak megízlelte az italt, ételhez alig nyúlt.

Másnap, vasárnap az úrnő a faluban hallgatott misét. Máskor örülni tudott a nép énekének, a zsoltárok magyar szavának, most nem látott és nem hallott, annyira elmerült az imádságban, hogy az Ég vezérelje haza férjét.

A templomból - két oldalán Bártfaival és Hennyeyvel - hazafelé tartva, a vár hídja előtt egy cigányasszony borult lábai elé. Könyörgött, engedné megnézni a tenyerét, megjósolná belőle az igazat. Orsika levonta kesztyűjét, és odanyújtotta kezét, a férfiakat meg kérte, adjanak néhány dénárt a jövendőmondónak.

- Ki tudja, miféle pestist hozott magával ez a némber! - zsörtölődött a prefektus. - Nem ide való!

A cigány nő azonban már erősen fogta az úrnő ujjainak hegyét, piszkos kezével vonalakat rajzolt annak tenyere fölé, érthetetlen szavakat mormolt, s végül cigánnyal kevert magyar nyelven beszélni kezdett:

- A kis nagysága most szomorkodik, pedig nincs rá oka. Nagy boldogság közeledik, fényes ruhájú nagyúr, majdnem hogy király, igen nagy boldogságot szerez az országnak, és gyönyörűséges fiúgyermek lesz érte a jutalma.

Orsika elrántotta a kezét, majd jól kilépett, hogy kísérői ne lássák meg a szeméből kibuggyanó könnyeket. Hennyey dohogva pénzt dobott a jósnőnek.

Másnap az úrnő az iskolába látogatott el.

Miklós és Barnabás munkájában mindig lelkesítést talált. A növendékek most bemutatták az újonnan tanult éneket:

Fölment a kondás a fára,

makkot rázott az aljába

Falj, cucukám, nőjél nagyra,

majd levág a kondásbalta.

Barnabás elmondta, hogy meghonosítja az itt ismeretlen lucázást. Karácsony előhetében a falusi gyerekek házról házra fognak járni, szalmát szórnak minden küszöbre, rátérdelve mondják: „Luca-luca, kitty-kotty, tojjanak a tikok, sok csibéjük legyen, és akkora kóbászuk, mint a nyomórúd!" Azt a szalmát aztán a kotlós alá teszik.

Enyhültebben indult tovább az úrasszony a nyomtatóműhely felé, ahol már néhány napja teljes erővel folyt a munka. Bártfai meghozta Bécsből a vésni, metszeni, szedni és nyomtatni egyaránt tudó Strutiust, aki meg egy Hansvili nevű nyomtatólegényt hozott magával. Azt állították, hogy ők ketten együtt naponta kiszednek kétezer betűt, vagy megnyomtatnak ötszáz lapot. Mára ígérték, hogy a betűrakó tartófáról vaskeretbe rakják az első levél ólomanyagát, és próbanyomatot készítenek róla. Mivel a magyarázatokból nem sokat értett, Orsika ma frissiben látni akarta az első paginát.

Még elég messze volt a háztól, amikor pokoli zenebona ütötte meg a fülét. Két vékony hang szaporán csépelte a német szavakat, s egy mély, de annál dühösebb hang magyarul és latinul kontrázott nekik. Fémes kopogás, pufogás cifrázta a hajcihőt: belépve látta Orsika, hogy Strutius és Hansvili heves taglejtések közt nyelvel, Sylvester pedig öklét rázva mérgesen odamondogat nekik, s eközben mindenféle szerszámot csapkod a tördelőasztalhoz.

Az úrnő jöttére csönd támadt, de aztán a két bécsi újrakezdte. Orsika szelíd mosolya azonban a két nyomtatóra is csillapítóan hatott, újra elhallgattak. Sylvester most már kissé halkabban, de az indulattól még reszketve magyarázta el, hogy az első oldal szedéséről készült levonat bizonysága szerint a két német annyi gyalázatos hibát szedett, hogy az egész szövegnek úgyszólván semmi értelme sincs.

- S miért tették ezt? Gonoszságból? Aligha... - vélte az úrnő.

- Nem tudnak magyarul egy kukkot sem! - mérgesedett föl ismét a tudós. - Elemérrel elhitették, hogy magyar szöveget is tudnak szedni, de hát fogalmuk sincsen semmiről. S olyan orcátlanok, hogy engem hibáztatnak!

A két legény, mintha mégis értene magyarul, újra karattyolni kezdett, s a kéziratot és a nyomtatványt az úrnő orra előtt rázták, ujjukkal mutatva, hogy amit ők k-nak szedtek, azt nem lehet másnak olvasni, ellenben a magiszter azt állítja, hogy az sz. S amelyik betűt a magiszter l-nek mondja, azt minden más nyomdász is b-nek szedné.

Nem volt könnyű itt igazságot tenni. Sylvester írását nagyon nehéz volt kibetűzni még annak is, akinek képzelőtehetsége s az értelem segíthetett a betűk megfejtésében. De a két bécsi, akinek a magyar szavak értelmetlen betűcsoportok voltak, bizony folyton eltévedt a Grammatica betűrengetegében.

- Semmire se megyünk, ezekkel semmire se megyünk - ismételgette Sylvester kimerülten, és izzadt homlokát törülgette. - Hol késik Mihály öcsém?

Orsika örömteli haladás látványát remélte a műhelytől, ahelyett idegtépő veszekedés középpontjába került, Már megint - ki tudja hányadszor - veszélybe került a Nádasdy könyvnyomda dolga. De németül ő sem tudott, a mesterség szavait magyarul sem ismerte, tehát csak mosolygással csitíthatott. Botladozó latin szavakkal azt mondta: holnap eljön a németül értő Bártfaival, ő majd tolmácsi ügyességével helyreállítja az egyetértést, megindítja a munkát.

Másnap délelőtt, amikor a komorna Bártfai jelenlétében már a kabátját adta föl az úrnőre, beállított Sylvester, vörös képpel, lihegve. Irgalmatlanul nagy baj van! Hansvili az éjszaka eltűnt, magyarul megszökött, Strutius pedig egyedül nem hajlandó folytatni a munkát.

Öklével önnön fejét verve folytatta Sylvester: ő a hibás! Tegnap délután ugyanis megint összevesztek, Hansvili szemtelen volt, s ő megpofozta a pimasz kölyköt. Erre az világgá ment. A munka áll.

- Strutius kézzel-lábbal azt magyarázza, hogy ő legény, ő szolga nélkül nem köteles dolgozni. Fenyeget, hogy a járvány miatt hazamegy. Honnan vegyek most íziben nyomtatószolgát? Már arra gondoltam, én állok oda segíteni, de előbb meg kell tanulnom, mit hogyan...

- Én megyek segíteni! - kiáltotta Orsika. - Gyerünk a műhelybe!

Mentek mind a hárman. Strutius a sarokban ült tétlenül. Dacos képpel hallgatta Bártfai - szakértelem híján - hézagos magyarázatait. Fejét felhúzott vállai közt billegtetve, széttárt karokkal ismételgette, hogy ezt a mesterséget nem lehet máról holnapra megtanulni.

- Ha mi rakjuk össze a betűket, a magiszter és én, akkor nem lesz annyi hiba...

- Dehogynem! Nem ismerik a szedőszekrény beosztását!

Sylvester a szedőszekrényhez állt, egyik kezébe fogta a sarkos vasvályút, a vinklit, amelyen állítható csap jelezte a készülő oldal szélességét, másik kezével szedegetni kezdte a betűket a kis rekeszekből, hosszas keresgélés után. Orsika odament, levette a kéziratot a terjesztőfáról, silabizálni kezdte a szerző szeszélyes kacskaringóit. A tudós gondterhelten forgatta az ólompálcákat, mielőtt a vinklibe helyezte. Strutius hahotázva nézte őket a sarokból, végül odacsoszogott Sylvesterhez, megnézte az elkészült első sort.

- Fordítva... - magyarázta vigyorgó szájjal, és mutatta, hogy a betűket fejükkel lefelé, balról jobbra kell a sorozóba rakni.

Patkócsattogás, vezényszó hallatszott kívülről, aztán megjelent az ajtóban Nádasdy Tamás, gyalogszerrel, kissé nehézkesen lépdelve, arcán az álmatlan éjszakák sorának árulkodó nyomaival. De hangja játékosan vidám volt:

- Mit csinál itt az én fülemilemadaram?

A fülemilemadár lecsapta a szekrény egyik rekeszébe Sylvester írását, és kitárt szárnyakkal repült férje elé. Vidám sikkantással borult a mellére.

- Csakhogy itt van kegyelmed! - kiáltotta, két begörbített tenyerével Tamás vállára csimpaszkodva. - Mióta vagyunk híre nélkül!... Mennyi nyugtalansággal!

- De most itt vagyok.

- A legjobbkor és a legjobb helyen. Nagy szükség van vitézlő férfiúra, mert itt ám igencsak megromlott a helyzet.

Orsi gyorsan elmondta: néhány napja, hogy megindult a nyomda munkája, s már elszökött a szolga, a legény nélküle nem akar dolgozni; éppen ott tartanak, hogy ő meg János magiszter állnak a betűszekrényhez, mert másképpen sohasem lesz könyv a Grammaticából.

- Hát csak ezért hiányzottam? - kérdezte Tamás tréfás sértődöttséggel.

Kapkodva mentegetőzött Orsika, hogy dehogyis, éppen hogy nem. Sylvester gyors és szabatos mondatokkal vázolta a nyomtatás válságát.

Nádasdy németül rákiáltott Strutiusra, hogy álljon elébe. A legény nyomban felpattant a lócáról, odalépett, és szaporán beszélni kezdett. De a nagyúr elhallgattatta:

- Egy szóval felelj! Vállalod a munkát egyedül? Hozassak nyomtatószolgát? Vagy esetleg segédet is? Akkor elmehetsz isten hírével, de addig itt a helyed, és a kezed tele legyen munkával! Remélem, hogy nem kell silbakot állítanom az ajtóba... Holnap reggel feljössz a várba, és elhozod készen a magiszter könyvének első oldalát.

A parancsoláshoz szokott ember mozdítóereje volt ebben a pár szóban. Strutius sem tudott ellenállni, ellenvetést tenni, csak állt és bólogatott.

- Igen... igen... holnapra... mindent... igenis, meglesz minden.

Nádasdy úgy mozdult, mintha meg akarná veregetni a bécsi legény vállát, de aztán csak biccentett, átkarolta feleségét, és kifelé indult. A nyomtatólegény az ajtóig követte, de amikor meglátta, hogy tucatnyi fegyveres lovas katona várakozik odakinn, megfordult, a szekrényhez sietett.

Úr és úrnő gyalog sétált be Új szigetről a kastélyba. Mögöttük lovát kantáron vezető huszársor, előttük a házakból kitódult falusi asszonyok mélyen görnyedő sokasága.

- Dévai hol van? - kérdezte Nádasdy.

- Elment Krakkóba - felelte Orsika. - Nem fért össze Sylvesterrel.

- Szoktatni kellett volna őket. Kár volt Dévait elengedni!

Nádasdy hirtelen rosszkedvű lett.

A kastélyban lakosztályába ment Orsikától kísérve. A kályhákban már nagy lánggal ropogott a tűz. A nagyúr lerúgta csizmáit, az ágy szélére ült, maga mellé ölelte feleségét.

- Hú, de nehéz napjaim voltak! Döghalál közt jártunk. Veszekedtem horváttal, csehvel, verekedtünk törökkel.

- S most meg itt ez a német...

- Ez? - legyintett Tamás. - Láttad, hogy kezes báránnyá szelídítettem. De kár volt Dévait elengedni!

Négy szolga sajtárokban hozta a forró vizet a fürdőkamrába.

- Megmosnád-e a hátamat? - kérdezte Tamás súgva Orsikától.

Utána lefeküdtek. Orsi hajnalban osont haza hálótermébe, Tamás délig aludt. Strutius két óra hosszat álldogált a lépcsőházban. A nagyúr Hennyeyt meg Sibriket hívatta. Két fogoly béget hozott magával egy Száva-parti csetepatéból. Jól bánjanak velük, de nagyon vigyázzanak rájuk. Még Zágrábból elment a levél rokonaiknak, hogy négyezer aranyért kiválthatják őket Sárvár tömlöcéből.

Ezek után Strutius végre bejutott a fogadószobába, és letehette az asztalra a Grammatica címoldalának első levonatát:

GRAMMÁ:

TICA HUNGAROLA TINA IN

USUM PUERORUM NUNC

primum scripta, Joanne Syl:

vestro authore

Az első sor G betűjét egy rajzolt, fába metszett angyal tartotta. Legalul a rövidített magyar cím:

Betűkről való tudomán

Nádasdy úgy vélte, a teljes magyar cím is az első oldalra való, legalább ennyi: Magyar-latin betűtudomán fiúk számára, szerző: Sylvester János.

- A magiszter csak latinul kívánta - mondta Strutius.

- Majd beszélek vele - szólt Nádasdy. - Miért ilyen mocskos ez a lap?

- Csak az első lenyomat. És festékes lett.

- Tisztább munkát kérek! - közölte magyarázkodást nem tűrő hangon a nagyúr, és elbocsátón intett.

Strutius kihátrált a szobából. Az ajtóban majd feldöntötte a két belépő szolga, akik nagy tálon sódart, kosárban kenyeret, kancsóban somlai bort hoztak früstökre.

Az asszony leült férjével szemben az asztalhoz, és gyönyörködve nézte, milyen jó étvággyal, milyen erős harapásokkal eszik. A kínálásra fejét rázta, ő már reggelizett. Tamás erre egy-egy kis falatot dugott a szájába, és Orsika jóízűen bekapta.

A beszélgetés nehezen indult. Orsika szeretett volna szép szavakat mondani és még inkább hallani, de azt sejtette, hogy előbb át kell esnie némi dorgáláson: mi keresnivalója neki a műhelyben, bepiszkítja vagy éppen fölsebzi a kezét, s mit szól a nép, ha az úrnő ilyen közönséges foglalatossághoz alacsonyítja le magát? Nyilvánvaló volt az is, hogy a nagyúrnak nem tetszett az, amit Strutius ma reggel bemutatott. Aztán Dévai elbocsátása miatt is neheztel. Tamás egyre csak evett szótlanul, szeméből azonban huncut mosolyokat küldött feleségére. Ezért aztán Orsika felbátorodott, és többszöri nekidurálás után végül így kezdte:

- Ha kegyelmed itthon volna, másként menne itt minden. Különösképpen a nyomtatás.

- Este Sylvesterrel mindent rendbe teszek - volt Tamás válasza.

A dorgálás tehát elmarad? A szemrehányás azonban kevésbé fájt volna Orsikának, mint az, hogy Tamás egyedül Sylvestert említette, mert ezzel mintegy kizárta őt a nyomtatás ügyéből. Aggodalmas arccal hiába törte a fejét Orsika, nem tudott mit mondani. Tamás megelégelte zavarát:

- Ha tudnád, kis madaram, hogy milyen országos nagy dolgok készülnek, te sem bánkódnál Sylvester kudarca miatt.

Az asszonyka szeme kitágult, szája kissé kinyílt.

- Tudd meg, édes párom - emelte föl hangját a várúr -, hogy hamarosan nádorispánné leszel!

- Ná... ná... nádorispán lesz kegyelmed? - Az bizony. Tudom, neked ez nem annyi, mint énnekem, mert Dorica nénéd kétszer is volt palatina, s a te felmenőid közt volt már bán, főispán, kincstárnok, püspök, sőt esztergomi érsek is. De én alapító vagyok, egyfalus családból máris horvát bán és mihamarabb nádorispán, a király helyettese, elsőként a Nádasdyak közül.

- És az első magyar könyv készíttetője - szólt áhítatosan Orsika.

- Nagyobb dolgok vannak most - emelte föl Tamás fejét. - A mesterséges írással készülő Grammatica címénél nagyobb betűkkel írjuk most nevünket a történelembe. Új korszak közéig. A dicső Habsburg-család alatt helyreállítjuk a nagy Mátyás gazdag birodalmát.

Orsika didergő csodálattal nézett férjére. Fájón sejtette, hogy a nagy dicsőségből neki majd főként a szomorú magány lesz osztályrésze. Eszébe jutott:

- Tegnap megjósolta egy cigányasszony, hogy kegyelmed fényességben lesz, és nagy boldogságot szerez az országnak. Én a könyvre értettem.

- Hát csak azon jár az eszed?

- És aztán... - Orsika lesütötte szemét, halkabban folytatta: - Azt is jósolta, hogy gyönyörű fiunk lesz.

Nádasdy felugrott.

- Bár igazat mondott volna! - Hátulról átölelte feleségét. - Igazat mondott? Beszélj!

- Tegnap óta megint hiszem, hogy lehet - felelte vérvörös arccal Orsika.

Tamás többet várt, határozottabbat.

- A mindenségit! - dobolt mellén. - Épp az ország első családjában ne legyen gyerek?!

- Most itthon marad kegyelmed, ugye? - kérdezte gyorsan Orsika.

- Nem sokáig... - Szomorúság árnyalata nélkül mondta Tamás, és ez nagyon fájt Orsikának.

- Vár a király és a sok tennivaló. Békét kötni, visszaszerezni a végvárakat, városi ipart létesíteni, állandó hadsereget szervezni. Nem játszhatom én most könyvkészítéssel. Asszonyok dolga lett az, kelj versenyre Perényinével, Katalin asszonnyal, aki Asszonyvár kastélyában istápolja az irodalmat.

Orsika nem tudott örülni a biztatásnak.

- Más az, ha kegyelmed parancsol - hízelgett.

- Lám, az a bécsi legény is egyszerre szót fogadott.

- Parancsszót a nemzetnek kell most adnom, nem egyetlen német legénynek. - Nádasdy járkálni kezdett föl s alá; a padló recsegett alatta, mintha érezné megnövekedett súlyát. Hirtelen megállt. - Még beszélnem kell neked a Burgban s a királyi vadászaton töltött napjaimról. Hol is kezdjem? Igen... a dinnyével indult...

„Az én dinnyém az oka az én szerencsétlenségemnek! - jajdult fel magában némán Orsika. - Azzal csalták el innen."

Nádorispánnak valót sokat lehet találni a hazában, de Nádasdy Tamás csak egy van, s azt a király most elveszi tőle. A legnagyobb ranggal akarja maga mellé kötni. De hát nem szebb a Burgnál a virágos Sárvár?

Tamás közben már arról beszélt, hogy majd néhány kosár körtét kell küldeni a királyasszonynak. Orsika ebből csak azt értette, hogy Tamás egész télen távol lesz Sárvártól. Tenyerébe hajtotta fejét, abba hullatta könnyeit, miközben Tamás a nevezetes ebédről beszélt, majd a vadászatról, a német és cseh nagyurakról, s végül diadalmasan idézte Thurzót: „Örülnék, ha te jönnél utánam."

Mindezek közben Tamás nagyon élvezte az otthoni környezetet, a puha heverőket, a pattogó tűz melegét, a nagyszerű somlait, Gombóc mester sűrűn felhordott csemegéit.

Este a nyolcszögletű asztalnál Sylvester beszámolt arról, hogy Strutius egész nap igen szorgalmasan dolgozott, s ő bízik abban, hogy Mihály öccse hamarosan megérkezik.

- Akkor hát legyen készen már a Grammatica, és lássatok hozzá a magyar Biblia elkészítéséhez. Azt szeretném, ha mikor Ferdinánd úr bevonul Budára, a hálaadó istentiszteleten Várday érsek magyar nyelven idézze Krisztus urunk igéit a föltámadásról.

- Úgy legyen! - hajtott fejet Sylvester.

- Az a kívánságom - folytatta Nádasdy -, hogy az első magyar könyvet Ferdinánd őfelségének, a magyar királyság igaz örökösének ajánljuk, mint ahogyan Erasmus is Károly császárnak, Ferdinánd bátyjának ajánlotta a Bibliához írt parafrázisait. Előszóban mutass rá, hogy napjainkban a török veszedelem miatt milyen nagy szükségünk van az isteni törvényre. Az tartsa távol nemzetünket minden gonoszságtól, és térítse vissza a való kegyességre. Nehogy a magyar nemzet az elnyomatástól megnyomorultan Krisztus helyett a töröknek kezdjen szolgálni. Nádasdy gondolkozott, Sylvester megszólalt:

- A magam elgondolása szerint, ha nagyságod megengedi, azt is beleírnám, hogy őseink sok dicső győzelmet arattak a pogányon, vérük hullatásával védték a keresztény világot, s most magukra hagyatva úgy búslakodnak, mint szüleiket vesztett gyermekek.

- Helyes - szólt rövid gondolkodás után a nagyúr. - De vedd bele, hogy Ferdinánd úr vállalta nemzetünk megvédelmezését. A neki szóló sorok után második helyen fiainak, törvényes utódainak kell ajánlani a magyar Szentírást. Részben azért is, mert édesanyjuk, Anna királyasszony II. Ulászló magyar király lánya. Szó szerint ezt írjad: „Úgy hallottuk, Fenségeitek előtt nem ismeretlen a mi anyanyelvünk, és ez kiváló példa."

- Akkor tehát - kérdezte Sylvester - a szokás ellenére latin helyett magyar nyelven írjam az elöljáró beszédet?

- Ne, latinul írjad - mondotta Nádasdy. - Az a helyzet, hogy a királyfiak nevelői közt mind ez ideig nincs a magyar nyelvnek oktatója, de már javasoltam, és ha több hatalmam lesz, nyomatékosabban fogom követelni, hogy legalább Ferdinánd királyfi tanuljon magyarul. A pozsonyi kormány ugyanis azt szeretné, ha Miksa Csehországot és az örökös tartományokat, a másodszülött Ferdinánd Magyarországot örökölné. Az előszó tehát ekként buzdítsa a két királyfit a magyar nyelv tanulására. Legyen benne az is, hogy: „Igen hasznos mind a fejedelem, mind alattvalói számára, ha az uralkodó ismeri az alája rendelt népek nyelvét. Vegyék tehát a jóságos főhercegek az új törvénynek ezt az isteni művét, melyben maga Krisztus, az emberi nem megváltója immár nem héberül, nem görögül, sem latinul, hanem magyarul beszél, nem feledve Annak intelmét, hogy a királyok az isteni törvény parancsait megtartsák, mindennap olvassák, Istent féljék, és igéit megszívleljék. Aki teljesíti ezeket, hosszú ideig fog uralkodni, de arra, aki megveti Isten igéjét, szent történetek példája szerint pusztulás vár. Keresztények ügye akkor áll jól, amikor... kegyes fejedelemnek kegyes alattvalói vannak. Mert Krisztus nevében van a kegyelem és az igazság és az örök élet igéje."

- Ámen! - mondta Sylvester. Remélte, ezzel leplezni tudja kétkedését. Aztán mégis elmotyogta: - Kegyes fejedelem és kegyes alattvalók? Földi országban lesz-e ilyen valaha is?

Nádasdy meghallotta. Régebben - még nemrégiben - ő is hajlamos volt a kétkedésre, de amióta a hatalom fénykörében élt, a jövőben elsősorban a maga dicsőségét látta, és elhalványodtak előtte az aggodalmak. Helyükbe a hatalommal azonosult - és valójában semmivel sem indokolható - derűlátás nyomakodott. Zápolya Jánost még bírálattal tudta figyelni, Ferdinánd iránt és persze főként a mögötte tündöklő császári hatalom iránt engedelmes alvezéri hűséget érzett. Egy kicsit dorgálón így beszélt most, elsősorban Sylvesterhez:

- Nagy fordulat előtt állunk, most minden lehetséges. Hamarosan békét kötünk János királlyal. Míg él, névleg király maradhat, de nem akadályozhatja tovább minden magyar összefogását. Nem kell többé a töröktől tartanunk, és minden erőnkkel sebesen megindulunk, hogy behozzuk azt, amit a zűrzavar elmúlt tizenegy esztendeje alatt elmulasztottunk. Kegyes uralkodó alatt kegyes nép, Krisztus nevében tovább írja történelmét a világ évkönyveiben!

A virágos, de valódi tartalmat nélkülöző szavak lehangolták Sylvestert. Tudta, hogy az erasmusi humanizmus mennyire gyönge a valóság könyörtelen igazságaival szemben. Nádasdy észrevette a tudós arcán a kétkedést, egy pillanatra fölrémlett előtte saját régi, a hatalomtól még be nem árnyékolt, tiszta emberi szemlélkedése, de most a leendő államférfinak kellett megnyilatkoznia:

- Te tudós ember vagy, Joanne, nem ismered-é a történelemből érdemes nemzeteknek gyors fölemelkedését?!

Sylvester tartózkodóan válaszolt:

- Történelemmel nem foglalkozom, nagyságos uram. Csak Livius hatalmas művét olvastam. Ab urbe condita. És ő egy helyen azt mondja: amikor két király egyezséget köt, már mind a ketten tudják, miként fogják azt a maguk javára kijátszani. De hát a nagy Titus Livius római volt, köztársasági és moralista.

Orsika a kezdetén nagy tisztelettel, a végén már inkább lesújtottan figyelte ezt a beszélgetést. Livius nevét most hallotta először, Róma történetéről semmit sem tudott. Meglepetésként érte Tamásnak az az intése, hogy a királyok olvassák naponta, véssék szívükbe és tartsák meg az isteni törvényt, mert különben pusztulás vár rájuk. Miért kell az Isten nevében uralkodó királyokat erre figyelmeztetni? Eltűrik az ilyen intést?

De az igazi megrendülés azzal érte, hogy Tamás előbb a királyfiak magyar nyelvismeretéről beszélt, aztán bevallotta, hogy nem tudnak magyarul. Miért ajánljuk nekik a könyvünket, ha nem értik meg? Ők olvashatják az evangéliumot latinul, németül, franciául, csehül, talán spanyolul és görögül is; a magyar Biblia nem hozzájuk szól, hanem a magyarokhoz, akik csak magyar szóból érthetik meg az isteni igazságot, s akik - ő tudja! - előbb szívlelték meg az isteni tanítást, mint mielőtt megértették a kinyilatkoztatás igéit. Mert lelkükbe oltatott az igazság és a tisztaság szeretete...

Milyen szívesen mellőzné ő a királyfiaknak szóló ajánlást! Ám Tamás ezt aligha engedné meg.

De ha Habsburg főhercegeknek kell is ajánlani, igazában mégis a magyarokhoz szól, a Nádasdyak és a Kanizsaiak könyve lesz!

6.

Néhány nap múlt el hosszú időre való búcsúzást sejtő szorongással, s egy hajnalon Nádasdy Tamás ismét útra kelt. Húsz lovas katonával érkezett Horvátországból, most magával viszi saját szolgáját, szakácsát, lovászát is. Öt szekeret megraktak étellel, itallal és kényelmi fölszereléssel.

- Mire megjövök, nádorispánné leszel - búcsúzott Nádasdy.

- Én szerelmetes uramat vágyom vissza, akármilyen címmel jön is - sóhajtotta Orsika. - Újfent kérem, maradna még, nehogy úton érje a betegség. Két éjjel is kilelte a hideg.

- Karácsonykor itthon leszek - ölelte Tamás még egyszer asszonyát. De sejtette, hogy ez nem lehet igaz. Nem is lenne jó, ha ilyen hamar nélkülözni tudnák őt „odafönn".

Hideg decemberi reggel volt, a földön lapuló utolsó leveleken olyan kemény dér ült, hogy csörögtek a patkók alatt. Lovak és szekerek hamarosan elvesztek a köd fátyola mögött.

Nem sok idő telt, és megjött az első posta:

„Spectabilis et Magnifica Domina, consors nostra carissima! Szerelmetes Fiókásom! Úgy higgyed, mióta tőled eljöttem, még rajtam nem volt az hideg, csakhogy igen fáradva voltam. Ma jutottam ide, s mihelyt az Udvarba menék, találám az két királyt és az kis herceget. Nem akarom vala kezeket fognyi, mondván, hogy hátha pestisből jövök..."

Elakadt Orsika lélegzete. Amikor Tamást itthonlétekor már másodszor lelte ki a hideg, ő nagyon megrémült, hogy a háborúból hozott magával valamilyen nyavalyát. De mihelyt jobban lett, férje csak nevetett. Azt mondta: a sok téli rántott körte ártott meg neki, többet nem eszik belőle.

- Igaz, hogy háború nyomában mindig a fekete halál arat? - kérdezte a félelemtől elhaló hangon Orsi.

Tamás nevetett.

- Háborúban mindig van halott! Ki nézi, hogy kardtól, golyótól vagy keléstől holt-e? S a hadak nyomában sokszor nagy a rémület; ha valakit meglep a forróság, daganat, viszketés, senyedék, mindjárt a döghalált emlegetik. A beteg meggyógyul, továbbmegy, a rossz hír ott marad, sőt terjeng... Adjál még egy kancsó bort, szívem.

Orsika akkor megnyugodott. És amikor Tamás távozása után őt is megrázta a hideg, nem gyanakodott semmi rosszra. Ő is sok körtét evett... Az ő rázásai el is múltak, akár Tamáséi. De akkor a királyi családdal miért nem akart kezet fogni? Miért beszélt ott pestisről? Orsika megint szédülést érzett, mint akkor este. Összeszedte magát, tovább olvasta a levelet:

„Az királyhoz még ma este bemegyek, mindenrül szólni. Félek, hogy az innepre az király nem bocsát haza, ki ha történik, soha gyermekségemtül fogva nehezebben nem esett egyszer haza nem mennem, mert bizonnyal szívem szerint kívánom vala, ha tégedet láthatnálak. Írjad meg tiszta igazán, hogy egészséges vagy-e, s éjjelenkint nem lel-e ki az hideg? Kelt Bécs városában, az te Nádasdyd."

Orsika ruhája ujjával törölte könnyes arcát. Honnan tudnak Bécsben az ő betegségéről? Amely nem is volt betegség, csak hidegrázás. Janka vagy a vénasszony, akik akkor éjjel meleg téglát raktak a lába alá, nem írhattak Tamásnak, mert hiszen írni nem tudnak. „írjad meg tiszta igazán!" Milyen furcsa ez. „Tiszta igazán..." A semmit? Miért riasztaná meg vele férjét?! S hogy mégis megtudta, most hazugsággal gyanúsítja? Vagy fél a betegségtől, félti a királyt, és ezért nem jön haza? Kitől tudta meg a hideglelést? Van itt valakije, aki mindent megtud, minden semmiséget, és titkon tudósítja. Csak nem írta meg az illető azt is, hogy átmenő vásárosok megint döghalál közelgéséről beszéltek. S hogy emiatt Majláthné sógorasszony elmenekült a kereslagi majorba, a hegyek közé, tisztább levegőre. Ő nem fél! Neki dolga van itt!

Ő nem fél. De mitől fél Tamás? Csak a betegségtől? Olyan az a mondat, mintha Tamás nemcsak betegségtől féltené feleségét. Tudtára akarja adni, hogy ő a távolban akkor is tud mindent, ha felesége nem is ír neki. De hát csak nem gondolja, hogy itt olyasmi is megeshetik, amiről Tamásnak nem lehet tudnia?

Megkérte Sylvestert, hogy egy óra múlva jöjjön hozzá, és nézze meg levelét, amelyet most fog urának küldeni. A kastélyban húst és bort adatott a fullajtárnak, s ment szobájába, írni:

„Szerelmes Uram! Szolgálatomat stb. Megértettem az Kegyelmed levelét, kibe írja, hogy az innepre haza nem jő. Magam maradok, mint mezőben egy szál fa, ezért kérem, adjon Kegyelmed nekem tanúságot, miképpen múlassam el az innepet ilyen egyedül? Küldök Kegyelmednek tizenkét kappant, négy ludat. Pávát nem küldhetek, mert még nem híztak. Meghagytam, vigyenek vadat is Kegyelmednek, ha Czenken találnak, mert itten nincsen. De mért írja Kegyelmed, hogy mióta tűlem elment, engem minden éjjel hideg lelt volna? Bizony nem jó kéme volt Kegyelmednek. Ha az én levelemnek nem hiszen, jöjjön haza, meglátja, békével vagyok vagy sem. Én nem vártam Kegyelmedtől, hogy kémet tart rajtam. Hogy kicsoda, hamar kitalálom. Mikor Isten meghozza Kegyelmedet, többet szóljunk rúla, valamennyit Kegyelmed akar, csak Isten hozza meg. Költ Kegyelmed várába, Sárvárt. Az Kegyelmed Orsikája."

Háromszor is elolvasta levelét. Olyan meglepő volt neki magának a saját írásmodora, hogy fölkelt, a polchoz ment, és megnézte magát az ara korában Tamástól kapott fakeretes paraszttükörben. Ő-e az, aki ilyen kemény és rideg levelet írt az imádott embernek?

Miért is?

Amiért az ilyen gyorsan elhatározta, hogy karácsonyra nem jön haza? Avagy a betegségére tett különös, gyanakvó utalás miatt? Rázkódások futottak végig testén. Már megint a hideglelés? Bal keze középső ujja jobb keze hüvelykujjának tövéhez ért, és ott rettenve megállott: kicsiny, kemény, még alig dudorodó daganatot födözött fel.

Kopogtatás után Sylvestert jelentették. Kiment hozzá a palotába, leültette, kezébe adta a levelet. A magiszter könnyedén olvasta a levél szépen kanyarított betűit, s a tartalom fölött való meglepetését ügyesen titkolva így szólt:

- Hibátlan írás... Hibátlan - ismételte meg.

De forgószél-gondolatok kavarogtak agyában. A legutóbbi időkig kotnyeles nőszemélynek, szeretetre méltó játszótársnak vélte úrnőjét, akiben van nemes érdeklődés, segítő buzgóság, ám lényegében mégsem más, csak nő, aki legföljebb a többinél ügyesebben jár a férfi kedvében. Ami szép és jó tehát az úrnő lényében mutatkozott, abban Nádasdy Tamás kiemelkedő személyének fényes tükröződését látta.

Sárvár urát olyan férfiúnak vélte, akihez méltót nem ismert a magyar főurak közt. Univerzitást végzett Itáliában, nyitott értelemmel fogadta be az antik világ és a megújhodás korának fölemelő emlékeit és tapasztalatokon épülő haladását. Nemcsak bornak, lónak, fegyvernek, vigasságnak tudott örülni. Több nyelven olvasott, érdekelték a képek, szobrok, építészeti alkotások, tele volt tettvággyal. Megérezte a kor szavát, értette a nemzeti nyelv fontosságát. Élvezetet talált a művelődésben, a bölcselkedésben, sokkal inkább, mint a magyar főúri szórakozás hagyományos szokásaiban.

Ám a minap esti beszélgetés s az Újtestamentumhoz rendelt, annak magasztosságához nehezen illő kétszínű előszó aggályokat keltett benne pártfogója humanizmusának értéke felől. Ha nem is álságos a magyar nyelv és a fordítás iránt való érdeklődése, ha nem is mondható szeszélynek, hangulatnak, eredetieskedésnek vagy egyéb felületes érzelemnek, de mégis elcsüggesztő, hogy a bécsi német-francia-spanyol udvar finom fuvalma ilyen hirtelen le tudta hűteni benne az elhanyagolt magyar nyelvért való lelkesedést! Nincs olyan sok tudós-pártfogó főúr a szétszakadt Magyarhonban, hogy egynek a megingása is ne lenne súlyos, esetleg végzetes veszteség.

Isten küldötte mentő angyal ez a még nem is húszéves nő, ki koránál fogva alig nevezhető asszonynak, de saját akaratából, férjével szembefordulva a magyar nyelv nagyasszonyává hajlamos lenni. A nagyúrban lanyhul ugyan a kultúra istápolásának vágya, s elhagyta a szegény Sárvárt a bécsi Burg fényéért, de a nélkülözhetetlen anyagi segítséget továbbra is adni fogja a Nádasdy-Kanizsai-ház másik fele, megtetézve az ügy szeretetének olyan gyöngéd, melengető érzelmével, amilyennel csak az élő test belső hőfoka képes erőteljes testet a világra érlelni. Sárvár tehát Nádasdy távollétében is teljesíti új hivatását, védi környékét, kormányozza a tartományt is - megteremti a magyar Újtestamentumot.

Hosszú percek teltek el. Orsika nyugtalanul, aggódva figyelte Sylvester mozdulatlan arcát. Sejtelme sem volt róla, milyen gondolatok érlelődnek a nagy emberben az ő személyéről, de felfogta, hogy a tudós magiszter vele érez, megérti őt, kitalálta és helyesli azt, ami még benne magában is eléggé bizonytalan.

- A fő az, hogy rendületlenül folytassuk a nyomtató munkát - szólalt meg végre Sylvester.

Ezt várta Nádasdyné. Köszönte a szavakat, az elhatározást. Kétszeres erőt érzett magában. Elküldte a levelet.

Nádasdy - odafönn Pozsonyban - igencsak meghökkent az írástól. Azt hitte volna, gyermeteg kaparással vetett kislányos gügyögést kell olvasnia; a kemény rendreutasítástól most eléggé keserves arcot vágott. Indulatos válaszmondatok forrottak benne, de most nem volt ideje válaszra, a kapu előtt várta Thurzó fogata, hogy együtt menjenek föl a királyhoz.

Sustorgó pokolkatlanhoz hívták őket Bécsbe. Károly császár és a pápa újabb béketárgyalásra sürgette Ferdinándot, s ő végre hajlamos lett engedményekre, például Erdély átengedésére Szlavónia ellenében. Kész testvérül fogadni Jánost, vele együtt szerezni vissza a töröktől Nándorfehérvárt. Mindketten megtartják, amit most Magyarországból bírnak, egymást magyar királynak címezik. János halála után Ferdinándra vagy utódaira száll az egész ország, még akkor is, ha Jánosnak közben fia születnék. A békét mindaddig titokban tartják, amíg föl nem készülnek a várható török támadás ellen. A béke kihirdetése után a két Magyarország rendjei közös nádort választanak.

- Ez a te paragrafusod - döfte oldalba Thurzó Nádasdyt.

Bécsből visszatérve Tamás pár szavas, szándékosan nagyon száraz levélben tudatta hitvesével, hogy a judex curiae, regiae cím és hivatal várományosa. Ezt a levelet Sárvárott nem adták át Orsikának, mert akkor már lázasan feküdt ágyasházában, alig látott, és alig hallott. Zord írásának elküldése után két nappal egy belső szolgálólányon gyanús kelés támadt, s az úrnő is rosszul lett. Elhívták Vasvárról Gergely papot, aki ért a betegségekhez, s Orsika a kastélyban dolgozó Bernardo muratorral - azaz kőmívessel -, aki Pozsonyba indult valamilyen mészkötő anyagért, levelet küldött Tamásnak:

„Szerelmes Uram! Szolgálatomat stb. Egyéb újságot nem írhatok Kegyelmednek, hanem egyik lányomon kelevény költ; igaz ugyan, fázással betegedett meg, mint igaz én magam, de az doktor igen biztat, hogy meggyógyulna, de csak Isten tudja. Istenemre kérem, közelünkbe ne gyűjjön Kegyelmed, mert látja, hogy köztünk ez vagyon. Az Úr tartsa meg Kegyelmedet. Költ az Ked várában, Sárvárt. Az Kegyelmed Orsikája."

Másnap az úrasszony nyakán is kelés támadt. Gergely atya természetesen maradt, hogy azt kivágja vagy kiégesse, mihelyt arra éretté válik.

Újabb hólyagok is keletkeztek Orsolya testén, nagy fájdalmat és álmatlanságot okoztak. Majd a bőre mindenfelé megérdesedett, mintha kásával hintették volna meg. Gergely azt mondta, hogy ezt minden értő ember himlőnek mondaná, ő azonban nem lát benne veszedelmet; a himlő, mint doktoroktól tudja, az anya testéből hozott rossz vér maradéka, amitől a természet fekélyek által igyekszik megszabadulni. A természetnek ezt az adóját majdnem mindenkinek le kell fizetnie, Isten segedelme esetén baj nélkül. Alig múlt el a bőrkása, sűrű vörös kiütések támadtak a beteg egész testén, mintha vörös posztóval vonták volna be. Szemét megint nem tudta kinyitni, három napig egyre folyt a könnye, csak tapogatva evett. Gergely pap bőséges borivást rendelt, s ettől a könnyezés elmúlt, a szem pár nap múlva kinyílt, és - mint az orvos monda - az egész betegség odalett. Elmúltak a „külső hidegségek" is.

A pap-orvos visszatért Vasvárra.

Orsika most kapta csak kézhez Tamás kimért hangú levelét az országbírói megbízatásról, és sebesen növekvő lelkifurdalása támadt. Engesztelésül óvatos levelet küldött Pozsonyba:

„Egészségben vagyunk, attól megválva, hogy Kegyelmed felől csak kevés hírt hallhaték, mi énnekem testi betegségnél sokkal nagyobb. Ha ágyba fekszem is, de Kegyelmedet egészségben látom, attól egészségem vagyon, de most beteg vagyok, mert annyi ideje nem láttam. Csak nem beteg Kegyelmed? Avagy még mindegyre haragszik?"

Nádasdy éppen hazaérkezett Erdélyből, ahol titkos megbízatásban járt. Megint Perényit, Majláthot és Balassit hajkurászta, hogy áthozza őket Ferdinánd táborába, de most is sikertelenül. János király hírt kapott, hogy erős török sereg vonul Moldova felé; félt, hogy onnan Erdélybe ütnek be, Gritti halálát megbosszulandó, ezért mind a hármukat és minden katonáját a hágók védelmére küldte. Dolgavégezetlenül tért haza tehát az országbíró, s a Csallóközben, Dunaszerdahelyen megállt, mert az a hír járta, hogy Pozsonyban pestis dühöng. Postáját oda hozatta ki, és csak kellő füstölés után olvasta el. Orsika régebbi durcás üzenetét már rég elfelejtette és megbocsátotta, s ennek megfelelően válaszolt az újabb levélre:

„Szerelmetes Orsikám! Leveledből nagy örömem lőn, hogy értem az te egészségedet. Az hol az haragról írsz, ne adja Isten, hogy én rád haragudjam, mert mihelyt az lenne, abból tudnám, hogy mind az ketten megbolondultunk, amitűl ótalmazzon az Úristen. Írj gyakran, ha azt akarod, hogy meg ne bolonduljunk."

Végül kérte, hogy valami elemózsiát küldjenek neki ideiglenes szálláshelyére.

Mire a levél Sárvárra érkezett, Orsika már ismét ágyban feküdt. De intézkedett élelemről, és hosszú levelet mondott tollba Miklós deáknak:

„Nagyságos, főtisztelendő és nekem kegyelmes Uram! Isten imádságomat és alázatos szolgálatomat. Az én uram hagyásából küldtem az Kegyelmed lékai házából egy szalonnát, az kapui házából másikat, az sárvári házából harmadikat; írja meg Kegyelmed, melyik tetszik inkább, s azonféléből többet küldök. A levélvüvő megmondja, melyik szalonna honnét való. Isten tartsa minden jóval Kegyelmedet.

Itt már jórészt békével vagyunk, az várasba és a falukon ugyan esmég alkolmasan halnak. Sárváron az én házam népe közül egyen volt kelés, az Kegyös öccsén, s ha az Úr rajtuk nem könyörül, többön is leszen. Majláth uramné két hete az kereslagi majorból küldött valami orvosságért; az egyik inasának, az Jancsinak megdagadt az keze, de nem tudjuk, hogy az miféle.

Én az régi csomót harmadnapja kevesenként érzem, de még azért eszem is, olykor fenn is járok, csak hogy nem merem elhallgatni Kegyelmednek, mert hogy talántán az hercegnél vagyon valami doktor. Itt küldöm Kegyelmed subáját. Kövér kappant, ludat és kövér pávát Ferenc uram küld Kednek. Egyebet nem írhatok, mert beteg vagyok, mejjem, hasam és lábam igen fáj, jelesebben az hasam, nem könnyebbedtem egy szálat sem, sőt még inkább éjjel az legnehezebben voltam. Ezért ezt mással írattam, de hogy mi módon fáj, még beszéddel sem jelenthetem ki. Az Úr tartsa meg Kedet nagy jó egészségben sok esztendeig. Ursulla Kanisay."

7.

Nádasdy nem tudott örülni a hosszú levélnek, a sok szalonnának, sokkal inkább nyugtalanította feleségének gyakori betegeskedése. Mi lehet a baj? Orsika panaszait lefordította németre a király egyik orvosának. A tudós ember azt mondta, hogy a hozzá nem értő jelentésből nehéz kiigazodni, de ha valakinek jelesebben fáj a hasa, az még nem ad okot komoly aggodalomra. Nem, pestisről nem lehet szó, inkább himlőre gondolna. De mostanában egyes tudatlan kuruzslók azt állítják, hogy a pestis és a himlő egy és ugyanaz, ami persze nevetséges állítás.

Tamás aggodalmát növelte, hogy Pozsonyban, de különösen a környéken gyakori volt a mirigyhalál, s akadtak úgynevezett hozzáértők, akik ezt a betegséget is azonosították a pestissel, avagy más néven döghalállal. Aki tehette, a hegyek közé menekült. A halottakat a szokottnál mélyebb sírba temették, néhol mésszel leöntötték, ruháikat elégették. Mielőtt Nádasdy megtalálhatta volna a vigasztaló és biztató levélbe való szavakat, a király küldött érte, hogy kísérje őt Brünnbe, mert gyermekeit és újból várandós feleségét nem akarja a járványos terület közelében tudni.

A levél megírása elmaradt, Nádasdy Brünnbe ment.

Orsikát hosszabb javulási időszak után ezúttal minden eddiginél erősebb lázroham kerítette hatalmába. Lovas küldönc vágtatott Gergely atyáért; ő jött, de tenni nem sokat tudott. Az úrasszony ide-oda dobálta verejtékben úszó testét, nem tűrte magán a borogatásokat, nem lehetett szájába önteni semmiféle csillapító teát.

A lázroham szüneteiben az úrasszony gyöngének és elesettnek látszott, de utána hihetetlen erővel tombolt és kiáltozott. Gyakran ismételgetett valamit, amit eleinte nem lehetett megérteni, mert a szavak zokogásba fulladtak, de aztán a forróság csillapodtával egyre érthetőbb lett a kiáltozás, és Gergely atya végre fejét csóválva rakta össze a mondatot: „Vigyétek innen a bölcsőt!"

A rejtélyes mondat megfejtésére még várni kellett, amíg két láztalan nap után az úrnő valami kis erőre kapott, elfogyasztott egy csésze tyúklevest, azután meggyónt. S a feloldozás elnyerése után elmondta Gergelynek, hogy szörnyű rettegések közt volt egy gyakran ismétlődő lázas álma: arra ébredt, hogy egy cigányasszony rázza, és amikor fölébred, átkarolja, és az ágya mellett álló bölcső fölé hajoltatja. A bölcső túlsó oldalán állott férje, fején toronymagasságú gyémántos süveggel, kezében kristálygombos főbírói pálcával, és igen szigorúan nézett. A cigányasszony - pontosan ugyanaz, aki nemrégiben férjének fényes rangot, neki pedig szépséges kisdedet jósolt - fölemelte a takarót. Ám nem gyermek volt alatta, hanem egy nagy, vaskos könyv. És amikor Tamás meglátta az újszülött könyvet, hangosan hahotázni kezdett...

Miután végigmondta kínzó álmát, Orsika megint sírni kezdett, de ez már alighanem a feloldódás jele volt.

A páter a vénasszonnyal és Hennyeyvel tanácskozott az úrnő különös, mégis a gyermekáldás elmaradásával könnyen magyarázható álmáról. Egyetértettek abban, hogy nincs mit tenni, az idő meghozza a feledést vagy - és akkor lesz minden igazán rendben - az igazi kisdedet.

A vénasszony elmondta a papnak: valami igricfélétől hallott ő arról, hogy a női tisztulástól kezdődő számítással meg lehet határozni azt a napot, amelyen a házasok szerelme bizonyosan gyümölcsöt terem, és hogy Bécsben él egy szent életű barát, aki ezt a számítást bárkinek elvégzi. Gergely atya úgy vélte, hogy ez csak ostoba mendemonda, tisztességes szerzetes ilyenféle számításra nem vállalkozik, és különben is helytelen bármiféle módon beavatkozni Isten akaratába.

Orsikánk hamarosan lábadozni kezdett. Fájdalmai elmúltak, étvággyal evett, fölkelt az ágyból, de szobájából még ki nem mozdult.

Az iskola szünetelt; sokan haltak meg, Miklós sűrűn temetett.

Sylvester János Janka komorna útján naponta megtette jelentését: a munka folyik, minden rendben van. Azt nem jelentette, hogy Strutius visszament Bécsbe, mert „nem akar dögvészben meghalni egy magyar könyv miatt".

Sylvester maga dolgozott jó ideig, mígnem megérkezett Mihály öccse. Elszállásolta őt a faluban, megígérte minden kívánságának teljesítését, és befogta munkára. Sylvester Mihály nem volt szorgalmas ember, sokat feleselt bátyjával, az pedig annyit kiabált vele, hogy zengett tőle egész Újsziget. De a munka haladt, s azon a napon, amikor a magiszter végre beléphetett az úrnő fogadószálájába, letehette elébe a Grammatica Hungarolatina első, teljesen kész, összefűzetlen példányát.

Könnyes szemmel nézte, lapozta Orsika az egyenetlen köteget. János magiszter mentegetőzött:

- Kontármunka.

Az úrnő azonban büszke volt nyomdájának első könyvére. Intézkedett, hogy kerítsenek valakit, aki azonnal elviszi Pozsonyba a Grammaticát.

Gergely atya fejét bólogatva nézte a könyvet.

- Hozza meg ez a gyógyulást nagyságodnak. A természet öröm által gyógyítja a beteget, az orvos is csak a természet szolgája, ez a könyv meg az öröm forrása. Én már el is mehetek.

Búcsúzóul étkezési tanácsokat adott. A halat fahéjjal fűszereztesse, rákot ne egyék, kaporna-mártást használjon, ne eceteset, a káposztás húst mellőzze. Nagyon egészséges a sóban eltett olajbogyó. Fogfájásra pedig mást ne használjon, csak főtt nyúlhájat.

A könyvet elvitték Pozsonyba, de egy idő múltán Nádasdy Brünnből írt, és mit sem szólt róla.

„Az király Prágába akar vinni, de hogy meghallani betegségedet, elkérezkedém hozzád. Adja az kegyelmes Isten, hogy könnyebben és egészségben találjalak."

Tamás azonban nem jött. Trencsénből küldött vadat és madarat „ottani vadászásából". Írta:

„Jövő szombat estére várj, ne elébb. Költség nélkül vagyok, szűkösen, ezért hagyd meg Gáspár uramnak, küldjön száz forintot ide, mert anélkül haza nem mehetek. Üdő közbe készülj, hogy viszlek Bécsbe. Mihelt hazamegyek, kedden indulhassunk. Ingyen sem gondolom, hogy egyhamar hazajöhessünk, azért viselj gondot tikfira, lúdfira és egyéb szükségekre."

A könyvről semmi! Aztán újabb levél Bécsből:

„Hiszen, nemcsak te untad meg az sok hazug leveleket, kikbe azt írtam, hogy holnap hazamegyek, de Isten látja, nem lehetett egyéb, mert ha itt nem voltam volna, semmi sem intéződik..."

Orsika fájdalmasan mosolygott. Tamás nem jött érte. De hiszen nem is ment volna el vele; nincs neki keresnivalója a Burgban, Sárvárott meg szüksége van rá a születő magyar könyvnek. .. Szegény Tamás, röstelli a sok szószegést, de hát a király parancsol vele. Neki, Kanizsai Orsolyának nem idegen uralkodó, csak a saját lelkiismerete parancsol. Neki ott a helye az első könyv bölcsőjénél. A bölcsőnél!

Hívatta Székely Lukácsot. Tudna-e valami olyan alkalmatosságot faragni, amely bölcső is meg könyvtartó állvány is. Nem baj, ha a nyugvóhely kemény, mert a könyv állja a nyomást.

Lukácsunk ismert Székelyországban olyan faragómestereket, akik egyetlen falapot úgy dolgoztak ki, hogy amikor a munka végén hosszában kettévágták, akkor a lemezt a középre vésett forgó körül szét lehetett nyitni, és kétlábú táblás ülőalkalmatosság lett belőle, erdélyi nevén gyalogszék. Szép tölgyfa kell hozzá, azt jól meg kell gőzölni, pácban érlelni, s ha a forma kész, virágdíszeket vés bele.

- Csináld meg - mosolygott rá meleg szemmel az úrnő.

Ettől kezdve Orsika, ha a faluban járt, és meglátta a vesszőből font bölcsők valamelyikét, mindig odament, megnézte a csecsemőt, édes szavakat gügyögött neki. Odavolt a gyönyörűségtől, amikor egyszer olyan ágyacskát látott, amelyet ügyes faragója kis rúddal messziről ringathatónak épített meg. Nézte, mint csicsigatja az anyja a szöpörgő kicsikét.

Továbbmenve elnevette magát; a könyvet nem is kell ringatni. Azt csak addig kell ajnározni, amíg elkészül, aztán fekhetik keményen, szilárdan, a fő az, hogy olvasni lehessen. Ám rajtakapta magát, hogy a Lukács mutatta rudas vályúban nem könyvet vél látni, hanem csecsemőt, Nádasdy Tamás kisfiát. Furcsa vágy fogta el, hogy a lábadozás közben fölszedett súlytöbblettel együtt megduzzadt mellét szopásra kínálja a kis Nádasdynak, az ő édes gyermekének, akinek drága nagyapjáról a Ferenc nevet fogja adni.

Ez a furcsa látomás, ez a duzzadó érzés gyakran ismétlődött, pedig mostanában nagyon nagy volt az elfoglaltsága. Egy napon ugyanis váratlanul beállított Dévai Biró Mátyás és vele együtt Abádi Benedek, krakkói volt diáktársa, aki Vietoris nyomdájában tökéletesen kitanulta a mesterséget. Wittenbergbe mennének, de Abádi kész egy időre ittmaradni, hogy - ha kell - egyenesbe tegye a sárvári nyomda ügyét.

- A legjobbkor jött, már az Új testamentumon dolgozunk - örvendezett Sylvester János, és Dévai elé tette Grammaticá-ját.

Az érkezett sem maradt adós, elővette iszákjából a maga könyvét, amely Krakkóban talált kiadóra.

Abádi első dolga az volt, hogy apróra megvizsgálta a sárvári nyomda fölszerelését; kijavította, amit lehetett, összeírta, hogy milyen szerszámok kellenek, ha az Újtestamentumból rangos könyvet akarnak csinálni, nem olyat, mint a Grammatica. Az Úr szavának bőrrel borított fatáblája legyen, azt már most meg kell rendelni a briggeni kolostorban, ahol ilyesmit csinálnak.

Dévai vállalta, hogy úton Némethon felé, majd elintéz mindent. Orsika ad pénzt, megbízható embert, öszvért, hogy meghozzák, ami kell. S vásároljanak zöld festéket is Bernardo olasz muratormesternek, mert legutóbb becsapták, festékpor helyett vitriolt tettek a zacskóba.

Java nyár lett, mire Tamástól végre levél jött.

Pozsonyból írta, hogy újból oda érkezett, miután Nagyváradon megkötötték a békét, és Erdélyben helyreállt a rend. Szeretett volna hazamenni, de a király hívatta, aztán főbírói teendője Árvába szólítja. A Grammaticáról semmit sem írt, de küldött néhány fácánt. Orsika elhatározta, ő sem ír neki a Bibliáról, Dévairól, Abádiról, hadd ámuljon Tamás, ha egyszer mégis hazavetődik. Ezt a levelet küldte el:

„Szerelmetes Uram! Szolgálatomat stb. Megértettem levelét, hogy szándékba volna ide haza jövésre; engedje az kegyelmes Úristen, hogy Orsolya asszony napját érhesse Kegyelmed velem egyetembe. Én magamrul azt írhatom Kegyelmednek, hogy mint ilyen ifjú emberrel megalkoszunk; a többit Kegyelmed én magamtól megérti. A tornyot megcsináltattuk. Megszolgálom Kegyelmednek az vadakat, és része lészen benne Kegyelmednek Orsolya napján, édes villám-kovácsom. Az erdélyi dolgot hogy jól adta az hatalmas Úristen, nagy hálát adok őszentfelségének, hogy ilyen kegyelmet mívelt ennyi számtalan gonoszságunkra felül. Továbbá egyéb hírt nem adhatok, hanem hogy az szegény Nádasdy Gáspár uramot is eltemettük.

Az Kegyelmed Orsikája."

Elégedetten olvasta el újra meg újra levelét.

Más volt ez, mint az a panaszos, sértő, első levél. Ezt nem is mutatta meg Sylvesternek. Pontosan tudta már, hogy mit akar írni, és azt vetette papírra. Tamás azzal ment el hazulról, hogy mire legközelebb jő, nádorispán lesz. Még nem lett, röstell jönni. Sajnálja, hogy nem jön az ő villám-kovácsa, de megérti. Megalkuszik a helyzettel.

A „vén keselyű", ha megunta a keringést a nagy magasságban, leszáll majd fészkére, s akkor ifjú embert csinál a fáradt nagyúrból; ifjúvá fogja tenni őt már az is, hogy a nemrégi nyűgös kislány helyett érett, teljes testű, kiművelt agyú asszony várja őt, akinek nem kell lépten-nyomon bevallania tudatlanságát, értetlenségét.

Sylvester nagyszerű mester volt!

Nemcsak magyarul írni tanította meg, hanem megmosolyogni való, érdes „sárvári latinságát" is csiszolta a nagy római költők zengő nyelvezetével. Sokat beszélt az antik világról. Amióta Dévai is itt tartózkodik, gyakran esett szó az annyira másféle német földekről, az élet tarkaságáról. Orsika előtt egyre tágult a világ. Szépek voltak az esték a nyolcszögletű asztal körül. Sylvester és Dévai közt nem volt feszültség már, barátságosan vitatták meg nyelvtudományi nézeteltéréseiket.

Elárulta Sylvester, hogy három evangéliumhoz disztichonos summázó magyarázatot írt. Majd bevallotta, hogy korábbi kétkedésével ellentétben mintegy véletlenül rájött: ő is tud magyar disztichont írni, amikor szándék nélkül ilyen ritmikus sorok kerültek ki tolla alól:

„Az mi Urunk Jézus Krisztusnak kedve legyen mind tüveletek."

Aztán fölfedezte, hogy a magyar nyelvben is van kétféle fokozás (fehérebb vagy inkább fehér), valamint kicsinyítő fokozás (nagyobbadka). A magyarban, akár a héberben, van tárgyas ragozás, ellenben nincs a görögben és a latinban. S milyen érdekes, hogy nekünk a jelzőt nem kell a főnévvel egyeztetnünk.

A névelő kérdésében Dévai ellentmondott, mert ő furcsa hasonulást hirdetett: „az bíró" helyett ő „ab bíró"-t írt.

Annál jobban tetszett neki, hogy barátja klasszikus szavak helyébe magyarokat ajánl. Eurus és Zephirus helyett írjunk napesti és napkeleti szélről. Magyar neveket talált ki a hónapoknak is: előgyümölcsű, kaszáló, arató, szőlőízlelő, borlátogató, böjtelő, karácson hava stb.

VIII.

ÚJ ÉG ÉS ÚJ FÖLD

1.

Dévai elment, az esti beszélgetések megfakultak, de a nappalok lázas munkában teltek. Orsika inaskodott a nyomtatóműhelyben, hordta és rendezgette az elkészült oldalakat. Már állott a címlap: feketén nyomott rajzok a bibliai eseményekről s a keretben vörös betűk:

Uy Testamentum

Kinyomták Máté könyvének címlapját is: az író evangélista és az ihlető angyal képével. A két címlap közé kerül a királyi családnak szóló ajánlás, de ezt csak később szedik ki, mert Nádasdy Tamásnak előbb jóvá kell hagynia.

Ha nem akadt számára dolog, Orsika nézegette a polcokon sorakozó dúcokat, amelyeket Strutius készített fára, az egyes fejezetek élére. Ádám és Éva. Jób. Eszter. Jézus születése és bemutatása, jeruzsálemi bevonulása és kínszenvedése. Gyönyörködött a virág- és állatdíszes kezdőbetűkben; kedvence volt a madárral ékesített M betű.

Repültek a hónapok. Amikor már a könyv kétszázadik lapjának megszáradt levelei is egymáson feküdtek, Sylvester megindultan közölte: túl vannak a munka felén.

Orsika boldog volt. Mitikus szertartás résztvevőjének tudta magát. Áhítattal hallgatta a „főpap" Sylvester János lelkesült szavait a magyar nyelv szentségéről, eltűnődött a majdnem megfoghatatlanul magasröptű magyarázatokon, és kielégülten tevékenykedett a műhelyi oltárnál, mint annak legszerényebb szolgálója. El is mondta ezt egyszer négyszemközt a „főpap"-nak. A kuszált szakállú, nemes arcon mosoly jelent meg. Szelíd korholással kérte az úrnőt, ne legyen ennyire szerény. Aki alázatot érez a tudás iránt, az máris többet tud, mint a sokaság. Az úrnő nem egyszerűen kétkezi segítség! Itt tarthatna-e már a teljes magyar Újtestamentum készülése az ő áldozatkészsége, szívóssága nélkül? Orsika sóhajtva bevallotta a boldogságát csorbító egyetlen hiányt:

- Bárcsak férjem nehéz vállalásai ilyen látható eredményt hoznának a nemzetnek!

Sylvester megértette a sóhajtásból, hogy Nádasdyné a könyvkészítésnél sokkalta többre értékeli férje tevékenységét. Óvatosan fogalmazott fenséges mondatokkal figyelmeztette az úrnőt, hogy az országvezetés mégoly fontosnak látszó tettei sokszor csak időleges értékűek; fényes sikerek hamar elhalványulnak, volt eredmények könnyen kudarccá silányulnak, de a könyv, amely a nyomtatás segítségével most fényűző tárgyból minden ember szellemi kenyerévé leend, örökre érték marad, új korszakot nyit, szétsugározza a világosságot a legkisebb hajlékba is.

- Ezt a kenyeret most végre mi, magyarok is letehetjük a közösség asztalára, és megtörhetjük mindnyájunk táplálására; ebben úrnőnknek mindenkinél nagyobb érdeme van, mert Kegyességed az, aki mint az őskeresztény közösségek szervezője,agapére összehívta és ott vendégül látja a híveket.

Könny csillant a nagy ember szemében, amikor ezt mondta. Mélyen meghajolt, és megcsókolta Orsika nyomdafestékes kezét.

Az ifjú asszony megérezte, értékelte a tisztelet és a hódolat nagyságát ebben a máskülönben szolgai köszöntésben. Meghatottan nagyot sóhajtott, és alázatosan meghajtotta fejét. Bárcsak Tamás látta és hallotta volna mindezt!

Tamástól egyébként ismét levél jött, mindenféle csacska ajándék kíséretében. Küldött például három légyfogó üveget.

„Egy kevés mézet kell az üveg fenekére tölteni, száját mézes vízzel meg kell kenni. Így belemegy az légy, és nem tud kijönni. Mikor léggyel megrakódik az üveg, más vízzel ki kell mosni. Küldök lakatot, hogy amikor úton valamely jobbágyodnál megszállasz, rávethesd az ajtóra, hogy marháid bízvásban lehessenek az házban. Küldök fehér és fekete galambokat; tartsad külön házban, nehogy megöljék egymást. Szappant is küldök: Ű fölsége nagy kegyelmességgel tudakozódott rúlad. Küldj négy olasz galambot. Szülfü gyökeret most kell ásni."

Néhány nap múlva újabb levél, pozsonyi kelettel:

„Tegnap jövék ide, egyik dögös helyből az másikba. Itt is elkezdődött az halál. De bízom Úristenben, és élni akarok az Ű fölségétől kapott orvosságokkal. Küldj scordiumot, birsalmát, csinálj nekem liktáriumot, de ne fényöset, hanem kemént. Küldj az királynénak muskotályos körtét. Kívánja, hogy hoználak elébe Bécs városába."

Orsika azonnal válaszolt. Férjének és Anna királyasszonynak elküldi a kívántakat, de ő maga menni nem óhajt. Már csak azért sem, mert „az országbíró hitvesének viselő szoknyája egy szál sincsen; aki volt, azt immár nem lehet hogy viselhesse, mert meg vagyon kopva, küldjön hát az országbíró székfűszínű atlaszszoknyát, prémet és föstött gyolcsot".

A levélhez nagy kosár bélest mellékelt. Tamásnak ez a kedvenc süteménye: rétestésztából készült, szerbiai módra töltött pite.

Tamás forduló futárral írt:

„Bécsből, 29. novembris. Szerelmetes Orsikám! Megbocsássad, hogy a vásárlás eddig múlék, mert az nyusztos emberrel soha véget nem érek vala. Két címerrel kelleték, megvennem a nyusztból, egyiket az másik nélkül nem vehetem meg, a két címert 640 talléron, de valaki látta, mind azt mondja, ezerét ér. Az subafölt is megveszem. Szoknyánakvalót nem találok olyat, ki megtartsa színét, de kerestetem; ha nem találnak, Velencébe küldök érte. Küldd föl nyusztsubádat, hogy ahhoz képest tudják megcsinálni az újat, és ugyanitten megbilleni, hogy készülhessen meg az innepre. A szekereket küldd el Pozsonyba, hogy mehessek haza. Sárkányt itt hagyom, hogy az nyusztot és az bársonyt hazahozza. Most Velencébe bocsátom, hogy az nekünk valót meghozassa. Azért bizon mind az kettőnknek roncoskodnunk kell jövendő húsvétig, kit ha az kegyelmes Isten érni hágy, akkor felöltözünk. Egyéb aprólékot megvetetek. Az két lúdfira ingyen ne vássék az fogad, mert azt királyné asszonynak kell küldened.

Bizony engem az senyedék nemrég annyira meggyötört, hogy elkezdem magam orvoslani. Az lóromgyökeret írósvajjal és viasszal főzték egybe, és először az komlót főzték meg, annak az vizébe fürösztöttek meg, és aztán így kentenek meg kenővel. Csak délest történt, de úgy tetszik, hogy estére használt. Mindennap kétszer kell förödnöm és kenődnöm. Azt mondják, egy hét alatt elmúlik, de ha nem, írd meg, te es mit tudsz, mert igen nyughatatlan vagyok miatta. Amikor innét levelet visznek hozzád, meghintsék először ecettel, és úgy vigyék föl hozzád. Az ki viszi, előtted ne forgolódjék. Az házakat füstöljék Íremmel és fenyővel. Én Isten akaratjából már egészséges vagyok, gyalogjáráshoz kész vagyok mind Bécsbe, mind Pozsonyba, de úgy, hogy te is velem gyalogoljál. Ha lehetséges volna hazamennem, egy pillanatig se késnék itt, de nincs módja, mert az király senkit el nem bocsát, míg el nem megyén. Kérlek, hogy mindennap írj, de ne fáraszd magad, írass György úrral; azt, amit ű vele nem illik, írasd vajdáné asszonyommal. Ma ebéden négy püspök volt nálam, ivánk egészségedért és hosszú életedért, kit engedjen az kegyelmes Úristen.

Küldök posztót az udvarnépnek. Öreg ifjaknak kék dolmánt sárga posztóval bélleni, nadrágot kenturából. Az ifjaknak vörös kentura dolmánt. Vörös kenturából kell ruházni mosónőt, sütőnőt és házseprőket. Az posztót mérve adják Gordócs kezébe, hogy számot tudjon adni."

Orsika ámult, hogy Tamás országos gondjai közt mi mindenre képes gondolni. Neki nincs másra esze, csak a könyvre!

A levelek megint elmaradtak. Ki tudja, merre járt az, akinek írnia kellett volna?

Sárkány uram szorgalmasan küldözgette a ruhaféléket: atlaszt, posztót, kenturát; megérkeztek a prémek is. Orsika csak egy pillantást vetett a bálákra: szabóra vagy szűcsre most nincs ideje, mert tömérdek dolga van a nyomtatóműhelyben.

Megjött a Dévaival küldött fullajtár, öszvérje hátán két puttonyban elhozott mindent, ami az újszigeti nyomdából még hiányzott. Levélben jelentette Dévai, hogy a briggeni kolostor vállalta az Újtestamentum kötéstábláinak elkészítését. Legújabb módi mönchsbandot - barátkötést - fognak készíteni, ércbélyegzőn domborítják a táblabőrbe a kiemelkedő és bemélyedő ábrákat. Kérésére fémsarkokat és gombokat is alkalmaznak, a borításnak a kopástól való védelmére.

De ez még a jövő munkája. Ám itt vannak már a fűző- és kötőszerszámok! Abádi ismerte használatukat, s a próbálgatás közben kiderült, hogy az úrnő könnyed ujjai mindenki másénál ügyesebben bánnak a tűző-, fűrészelő-, fűző-, varrószerszámokkal.

Orsika megkezdte a már megnyomott levelek összefűzését.

A számozást gondosan ellenőrizve deszkák közé illesztette a lapokat, s a kecses verőkalapáccsal gyöngéden megütögette. Majd a varróládára helyezett köteg hátrészébe vékony barázdákat fűrészelt, hogy a varrószalag keresztöltéseit azokban vezethesse. Vigyáznia kellett, nehogy túl magas borda keletkezzék. A varrószalagok végét szépen eloszlatta, hogy majd azzal ragassza a következő levélcsomaghoz.

Miután több köteggel elkészült, azokat egymásra helyezve ismét kalapáccsal simítgatta gerincüket, beenyvezte, keményítőragasztóval megadta végső alakjukat. Végül egyenesre vágta, megfestette a lapok szélét.

Gyönyörű munka volt!

Szép lesz, nagyon szép lesz a sárvári Biblia!

Saját szépségére sohasem gondolt. Pedig nagy betegségéből számos pörsenés maradt vissza arcán és egész testén. A vén Gergely doktor nem sokat törődött velük, távozáskor azt mondta:

- Isten és az idő elmulasztja az ilyesmit.

A vénasszony azonban nem nyugodott belé a hibákba, talált a faluban egy Szipirtyónak csúfolt nőszemélyt, aki értett a gyógyfüvekhez. Szipirtyó csak ránézett nagyságos betegére, bólintott és elment. Egy hét múlva hozta sokféle fűből kotyvasztott kenőcsét, azzal kell a sebhelyet napjában háromszor „törölni".

A pörsenések csakhamar száradni kezdtek, porként leperegtek; helyükön halvány elszíneződés maradt, s Orsika már nem is kente volna, ha a vénasszony nem abajgatja. Tükörbe sohasem nézett, a Testamentum egyenes sorokkal vonalazott lapjain látta önnön arculatát, benne olykor elmosódottan az eljövendő Nádasdy Ferkó arcocskáját.

Már tavaszodott, amikor egy kolduló baráttól érdekes híreket hallottak, amelyek aztán napokig foglalkoztatták a nyomtatóműhelyben dolgozókat is.

Zápolya szepesi grófnak, miután Károly császár elismerte Magyarország királyának, végre igent mondott Zsigmond lengyel király, s leányát, a szép és fiatal Izabellát Perényi Péter és Werbőczi István elhozták Budára a szenvedélyes vajdából megtört, öreg királlyá lett Jánosnak feleségül.

- Nagy a felháborodás az egész országban - újságolta a csuhás, merthogy János úr keresztény uralkodó létére nem átallotta nagyböjt idején tartani kézfogóját és esküvőjét. És micsoda cécó vala!

Izabella nyolclovas hintón vonult be Budára, hatlovas és bőrfödeles lengyel kocsikon követte százfőnyi személyzete: frájok, szakácsok, frizérek, hajfonólányok, varrócselédek, hárfaverők, még bohócok, kutyapecérek, majomtáncoltatók, sőt jósnők is.

A szép királylány az esküvőn minden tánchoz ruhát váltott, és húsz igric hangicsálta a muzsikát. Folyt az ingyen bor, böjtben! Izabella mindent fitymált Mátyás király palotáján, és azt mondta, hogy neki kétszázezer arany kell a vár helyreállításához. A takarékos Martinuzzi püspök nem ad pénzt puccra, ezért nagy veszekedések vannak a palotában.

Kanizsai Orsolyát más ruhája sem érdekelte, a budai páváskodás csak mosolyogtatta. Mehetne ő a másik, az igazi királynéhoz, a bécsi Annához a Burgba, de ő nincs másért most a földön, csak azért, hogy mielőbb elkészüljön a sárvári Biblia.

2.

Habsburg Ferdinánd kitalálhatta: Izabella nem szerelemből lett egy beteg aggastyán felesége, hanem magyar királyt óhajt szülni. Vagyis: Bundán a váradi szerződést nem fogják megtartani. Ámbár persze Ferdinánd sem kívánta megtartani. Elküldte Nádasdyt Erdélybe, lázítsa föl sógorát, Majláthot, kergessék el Jánost a trónról.

Közben azonban a szultán tudomást szerzett a váradi béke törökellenes pontjairól, és háborúval fenyegetőzött. Ferdinánd erre összehívta Pozsonyba a magyar rendeket, katonát kért. A rendek dohogtak:

- Adjanak a nyugati keresztények, akiket Magyarország véd a töröktől!

Ferdinánd maga mellé vette Nádasdyt, és elment Regensburgba, hogy segítséget kérjen a németektől.

Ez idő tájt a szultán már mozgósított, Erdély ugyanakkor föllázadt János ellen.

A királyt - még egyszer, utoljára - vad indulat fogta el.

Fölkelt betegágyából, felkötötte azt a kardját, amellyel Dózsát verte tönkre. Budán hagyta várandós feleségét, csapatai élén a lázadók ellen lovagolt. Szászsebesen szélhűdés érte, bal oldalára megbénult; ebben az állapotban kapta a hírt, hogy felesége fiat szült.

A király kérte híveit, ajánlják fiát és az országot a szultán oltalmába, s kilencnapi haláltusa után meghalt 1540. július 23-án, életének ötvenharmadik évében.

Elérkezett tehát az egység helyreállításának nagy pillanata.

Ferdinánd nem habozott, visszatért Bécsbe, Nádasdyt Erdélybe küldte, hogy tudassa mindenkivel: ő az egész országot magának követeli.

Perényi Péter Sárospatakon harangszóval, ágyúlövésekkel ünnepelte János halálát, aztán Frangepán érsekkel együtt felszólította a nemességet, hogy ne harcoljon Majláth ellen. Károly császárhoz levelet intéztek:

„Attól tartunk, hogy a török császár el akarja foglalni országunkat. Mi gyöngék vagyunk, felségedtől várjuk a haza javát. Ha Buda, az ország feje török kézbe kerül, amit ne adjon Isten, odavan minden, Isten örök irgalmára kérjük felségedet: gondoskodjék az ország elfoglalásáról és megtartásáról. Ha azonban felséged nem óhajt fegyverhez nyúlni, ne akarja vesztünket, hanem mondassa le fivérét az ország azon részéről, amelyet kezében tart; hadd kíséreljük meg, magunkra hagyatva, legalább imigy-amúgy megtartani a hazát."

Csakhogy már késő volt.

Mohács után egy ideig a szultán azt hitte legjobb megoldásnak, ha török védelem alatt független Magyarország áll ellen a Habsburg-terjeszkedésnek. De már jó ideje gyanakodott, hogy a magyarok elárulják őt a császárnak. Most már csak török megszállásban bízhatott.

Pozsonyban fejvesztett izgalom uralkodott, de Bécsben Ferdinánd magabiztosan nyugodt volt; nem kell félni, Budán minden eladó, meg kell vásárolni Izabellát, Martinuzzit, mindenkit.

Bár ősz volt már, sereget küldött Buda alá Fels tábornagy és a kancellár-főkapitánnyá kinevezett Perényi Péter vezetésével, de nem azért, hogy ostrommal bevegyék, hanem azért, hogy Izabellával a vár átadásáról tárgyaljanak.

Csakhogy a két vezér magyar, illetve német zsoldosai közt belháború támadt, csatázás közben a két vezér is megsebesült. Erre mind a két sereg elvonult Buda alól, Fels elfoglalta Visegrádot, Perényi Székesfehérvárt.

Pedig sietni kellett volna, mert a szendrői basa hadteste már a télen Kalocsánál állomásozott, oda várta a boszniai sereget, továbbá Török Bálint és Petrovics magyarjait. Tavasszal megérkeztek Pest alá, megostromolták, de bevenni nem tudták. Ferdinánd Fels helyébe Roggendorfot tette meg főtábornoknak, és Buda alá vezényelte húszezer emberrel.

Az öreg tábornok a budai polgárokkal folytatott titkos tárgyalást, de a tanács törökbarát tagjai mindent elárultak Martinuzzinak, és ezért amikor Palcán kisbíró június 14-én éjjel az egyik kis kapun beengedte a várba a német zsoldosokat, az éber védősereg a főtemplom előtti téren rájuk támadt, és felkoncolta őket.

A bűnösnek talált polgárokat György barát kivégeztette, vagyonukat elkobozta.

3.

Június 9-én Frangepán Ferenc érsek drámai beszédben tárta föl Magyarország veszedelmét a regensburgi gyűlésnek. Kérte, tegyék félre vallási feleseléseiket, és mentsék meg Magyarországot, vele együtt Németországot is a török dühe elől.

A beszéd nagy hatást tett; a német rendek tízezer gyalogos és kétezer lovas költségeit vállalták, négy hónapra. Egyelőre a pénz is csak ígéret volt, ám hol voltak még a német zsoldosok? Ferdinánd remélte, hogy bátyja kiegészíti a sereget, és vele együtt Magyarországra jön. De a császár Algír megtámadását fontosabbnak mondotta.

Nádasdy feladata volt, hogy a német rendek ígéretéből katonaság legyen. A zsoldosok lassan gyűltek, a riasztó hírek annál sűrűbben. Mohamed basa átkelt a Dráván, Balibég basa Fogarasban foglyul ejtette Majláth Istvánt. Szulejmán a fősereggel az Al-Dunához közeledett. Buda alatt Roggendorf már harcban állt a török elővéddel...

Augusztus 26-án érkezett meg az első hír Pozsonyba a katasztrófáról. Amikor a szultán már csak egynapi járásra volt Budától, Roggendorf elrendelte, hogy serege keljen át Pestre. Először a cseh tüzérség, utána a magyar és a német lovasság hajózott át a bal partra. Ekkor a budai védősereg és a déli török hadtest egyszerre két oldalról támadt a parton veszteglő gyalogosokra, és egy szálig lekaszabolta őket. Török naszádok váratlan támadása szétverte Ferdinánd hajóraját, majd a pesti oldalon is megrohanták a már átkelt csapatokat; a lovasságmegfutott, az ágyúk török kézbe kerültek. Roggendorf sajkán menekült, eközben érte a halál.

A Budáról menekülők hírül hozták, hogy iszonyú nagy török haderő körülzárta Budát, fölprédálják a környéket, a fővárost legföljebb csak madarak tudják megközelíteni.

- A szultán azt teszi velünk, amit akar - így hangzott a Pozsonyban vesztegelő, megdöbbent urak summázó véleménye. Sokan azt latolgatták, hogy innen is menekülniük kellene, mert a török most nem áll meg Bécsig. Riadt várakozásban Nádasdy szállásán üldögéltek reggeltől estig, lógatták a fejüket, és hallgattak reménytelenül. Volt, aki azt mondta:

- Jobblettvolna Mohácsnál hősi halált halni...

Több mint egy hét telt el tanácstalan összeomlásban. Akkor beállított Thurzó. Már rég nem látták. Felvidéki várainak biztonságában, jól jövedelmező bányák birtokában unta már a sok hercehurcát. Egy vékony ember jött vele; csapzott, seszínű haja volt, borostás arca; tépett csuhát, foszlott sarut viselt. De nem barát volt, hanem tegnapi „ellenség": Podmaniczky János, Zápolya buzgó híve, nagy lator, aki zenebonás időkben rablókalandokra járt palotai várából.

Most azonban tőle végre megtudták, mi a helyzet Budán.

Hat napra a pesti vérfürdő után ért Buda alá a török császár. A Duna mentén jött, szemben a lefelé úszó hullák ezreivel. Megérkezése után elrendelte a német foglyok lenyakazását, azután fölüzent a várba: köszöni Izabella királynénak a vitézi ellenállást, látni akarja János király fiát, a kormány urai kísérjék őt holnap táborába.

Augusztus 29-én, a mohácsi csata tizenötödik évfordulóján ment a követség a szultán táborába. Aranyozott fogaton dajka vitteölében a kisdedet, idős udvarhölgyek ültek mellette. Kétoldalt gyalog kísérte: Martinuzzi és Petrovics, a két kormányzó, továbbá Török Bálint, Werbőczi, Batthyány Orbán, Markos Péter, Podmaniczky János és még számos főúr és polgár.

Mindenkit egy nagy, őrzött sátorba tereltek.

Szolimán basa megparancsolta Turkovith városbírónak, hogy vezesse föl a török katonákat a várba. A janicsárok megszállták a főbb utcákat, a basa magasra emelte a lófarkas zászlót, és nagy szóval kikiáltotta, hogy Buda a szultáné; nemesek és katonák takarodjanak ki a városból, a polgárok ne mozduljanak házukból, holnap mindenki szolgáltassa be fegyvereit, még a késeit is.

Az ország nagyjai visszatérhettek a várba. Izabella a szultán engedélyével elindult Lippára, Török Bálint fogságban maradt. Podmaniczky levágta szakállát, tonzúrát nyírt hajába és kötélen leereszkedve kiszökött a várból. Buda a töröké, finis Hungariae - fejezte be most elhaló hangon.

Thurzó merev arccal hallgatta végig, már másodszor, a szomorú elbeszélést.

Nádasdy összetörten hallgatott. Olyan sokszor vigasztalta magát, hogy ameddig Budán magyar az úr, nincs veszve az ország, hogy most, e szerencsétlen fordulat után nehéz volt az ellenkezőjében bíznia: még sincs veszve minden.

Mint haldokló emlékezete az utolsó percekben, úgy futott végig Nádasdy Tamás élete utolsó tizenöt esztendején. Amit az alatt gondolt és tett, az most mind semmivé vált. Annyi más hazafival egyetemben rosszul ítélte meg a helyzetet.

Kár volt az ország szekerét Károly császáréhoz kötni, aki nem érti, talán éppen gyűlöli a magyar ügyet, de mindenképpen harmadrangú kérdésnek tekinti!

A török, vagyis János oldalára kellett volna vinni az egész országot?

Kései fölismerés.

Ferdinándot szolgálva a két rész egyesítése helyett háromfelé szakították e szerencsétlen országot.

Lesz-e még ebből föltámadás?

Szótlanul lógatták fejüket mind a vendégek. Nádasdy bort kért az inasától. Tor lesz? Halotti tor? Megtöltötték a kupákat, senki sem nyúlt hozzá.

Az udvar nagy kapuja csikorogni kezdett. Éles koppanások után patkócsengés és kerékzörgés hallatszott. A fiatal Ernuszt Gáspár, aki összefont karral az ablaknál állt, megfordult és fölkiáltott:

- Négylovas hintó!

Tamás az ablakhoz sietett. Az udvar közepén állt már a nagy sárvári utazóbatár, hat Nádasdy-huszár most kanyarodott be az utcáról. A fullajtár leugrott a kocsi hátuljáról, kinyitotta az ajtót, és kisegítette Kanizsai Orsolyát.

Az úrnő szegfűszínű atlaszruhát viselt, lenge kék bársonygallérkát és ugyanolyan színű csokros főkötőt, amelyet szalag fogott össze álla alatt. Olyan frissen és könnyedén szökkent le a fogat lépcsőjén, mint aki néhány száz lépésnyire levő kastélyából jött át.

- Orsi! - horkant föl Tamás, és sietett le az udvarra.

- A felesége? A Kanizsai lány? - kérdezte félhangon Bánffy. - Elég rossz bőrben van.

- Beteg gyermek - mondta Bedeghi. – Hány éves?

- Tizennégy volt, amikor elvette - szólt a mindentudó Thurzó. - Most talán ha huszonegy...

- Mikorra lesz belőle nő? - csippentett a szemével Bánffy. - Már értem, hogy Tamás miért nem megy haza soha.

- Hát persze Bécsben, Boselnénál... - mosolygott Thurzó, és két kezével duzzadt melleket gömbölyített maga elé.

- Szegény Tamás! - sóhajtott álszentesen Lobóczi.

- No de a Kanizsai-tartomány! - jegyezte meg fölrántott fejjel Thurzó.

- S lám, az asszonyka a tartományt otthagyja Tamásért - szólt nevetést mímelőn rezgetett vállal Bánffy.

- Most lesz nemulass szegény Ursulának! - gonoszkodott Thurzó. - Tamás talán még szigorúbb családfő, mint a boldogult Dorottya palatina volt.

Mire Tamás leért az udvarra, Orsika éppen visszanyúlt a hintóba, kivett egy brokáttal beburkolt csomagot. Eközben előbújt a másik ajtón Erdősi SylvesterJános uram egy másik köteggel, szokatlanul fényes öltözékben, nagy felleghajtó köpönyegben, fején négyszögletes magiszterföveggel.

Az Újtestamentumot hozták.

A nevezetes mű már hónapokkal ezelőtt elkészült. Ünnepélyes hangulat töltötte be a sárvár-újszigeti nyomtatóműhelyt, amikor a Jelenések Könyvének végére a magiszter kiszedette:

„Égisz az Úy Testamentumnak víghe, mellből az Úr Isten díczértessék."

De ezután következett még Máté, Lukács és János evangéliumának versekbe szedett Summázata, majd az Ighék és Nehéz Ighék Magyarázatai. Az utolsó oldalra került az egyesített Nádasdy-Kanizsai-címer nyomata, a még Strutius készítette fadúcról, majd legvégül a Hibajegyzék, és az oldal alján azimprimatúra: Uyszighetben Abadi. Benedek n'omtatta vala 1.5.4.1. esztendőben.

Közben megsürgették a briggeni kolostorban a bekötőtáblákat, de még jó ideig kellett várni, amíg az első tíz darabot elküldték egy alamizsnáló baráttal.

Szép kötés volt!

Fatáblákra feszített fényes dióbarna bőr. A gerincre négy bordát prégeltek, a második és harmadik közt kis mélyedéssel. Ide fogja Abádi arannyal benyomni:

Nádasdy Tamás könyve

Az első és a hátsó oldal majdnem egyforma: a széleken egymást keresztező párhuzamos vonalak keretet alkotnak; középen kisebb négyzet, benne öt virág, mindegyiken nyolc szirom.

Az izgalmas napokban Nádasdy mindenféle holmit küldött egy szekéren, s a hajtóval jött szolga jelentette: a nagyúr a király kíséretében Németalföldre utazott.

Orsika nagyot és merészet talált ki: lovas szolgát küldött Pozsonyba, nyitva legyen a szeme, s mihelyt bizonyosat tud az országbíró érkezéséről, lóhalálában vágtasson haza. Így Nádasdy Pozsonyba érkezése után harmadnap útra készen állt Sárvárott a négyfogatú batár. Orsika és Sylvester helyet foglalt benne, két fullajtár fölmászott a hátsó ülésre, elindultak Pozsonyba. Mint látjuk, szerencsésen meg is érkeztek.

Nádasdy Tamás az izgalomtól remegve indult az érkezők elé. Hogyan is gondolt volna ő mostanában Sylvester fordítására, nem tudta tehát kitalálni, mi szél hozta feleségét ide Pozsonyba éppen ebben a rettenetes pillanatban. A folyosón végigrohant, majd akeskeny, sötét lépcsőn indulatosan szitkozódva letapogatózott. Senkivel nem törődve, kiáltó hangon akart volna Orsikára rárivallni: hogyan jut eszébe!?... De amikor meglátta a szeretett, nehéz szívvel elhagyott és oly régóta nélkülözött élettárs fakó bőrét, szeme alatt a zöld karikákat, arcán a himlő foltjait, hirtelen rémület szorította össze torkát, és egy szempillantás alatt átélte az életveszélyben forgó asszony ápolásának minden elmulasztott szenvedését. A betegségről szóló levelek könnyű szavai tüzes villámként cikáztak át elméjén, de a következő másodpercben a megmenekvés életöröme forrósággal öntötte el egész testét. Ugrott, magához ölelte a kedvest, és észre sem vette, hogy annak kezéből a csomag a földre esett. Sylvesterodasurrant, fölemelte, azután tapintatosan elvonult a batár másik oldalára.

- Orsikám! Holnap, de legkésőbb holnapután mentem volna haza, hozzád!

- Csakhogy én már egy percig sem tudtam várni tovább kegyelmedre. Több levelet küldtünk...

- Minden postámat Bécsbe irányították... én meg egyenest ide jöttem.

A hosszú utazástól, a találkozás bizonytalanságától beteges sápadtan érkezett Orsika a kedves fogadtatástól, a meleg öleléstől magához tért, arca kipirult, a himlőhelyek láthatatlanná váltak, és tisztán fénylő szeme úgy ragyogott, mint még soha, hiszen most fogja meglepni Tamást az örvendetes hírrel.

Thurzó köhintésseljelezte, hogy ő is jelen van. Őt követve az egész társaság lejött az udvarra, és felsorakozott bemutatkozásra a király helyettesének háta mögött. Bánffy oldalba döfte Lobóczit:

- Nézd csak, micsoda helyre kis asszonyka! - súgta. - Nem is tudom, megérdemli-e ez a vén keselyű? - Kihúzta magát, megpödörte bajuszát.

Nádasdy bemutatta az urakat feleségének, aztán meglátta a batár végében két csomaggal szerénykedő Sylvestert. És csak most találta ki, hogy alighanem a Szentírásról van szó.

- Nemzetes úr - intett neki. - Jöjjön közelebb. Csak nem...?

- Igen, elkészült - hajolt meg a magiszter.

- Menjünk föl a szálába, uraim - mondta Nádasdy, és vezette a menetet.

Orsika megvárta, amíg valamennyien fölértek, akkor szembefordult férjével.

- Szerelmetes és nagyságos jóuram! - kezdte előre kitervelt kis köszöntőjét. - Hallottam, hogy megérkezett messzi országokból; nem akartam elmulasztani ittlétének netán rövidre szabott idejéből egy percet sem, hogy mennél előbb tudomására hozhassam az örömhírt...

Morajnak beillő nagy lélegzetvételektől sűrű lett a levegő. Mi lehet itt ma, ezen a helyen, örömet gerjesztő hír? Nádasdy türelmetlenül nyúlt volna a csomagért, de Sylvester megelőzte a mozdulatot, és hátralépett.

- Az örömhírt - ismételte meg Orsika. - Családunk, családjaink és az egész haza örömére ímhol elhoztuk kegyelmednek az Újtestamentumot, Sárvár büszkeségét, melyből maga Jézus isten szól a magyarokhoz, magyar nyelven. Az első kötet, amely elkészült, a gondolat szerzőjét, a munka elindítóját és legfőbb istápolóját illeti, akinek nevét aranybetűkkel jegyeztük föl.

Sylvester meghajolva előlépett, kibontotta az egyik fényesen csillogó brokátot, és átadta művét Nádasdynak.

Tamás két kézzel vette át és kifeszített karral maga elé tartotta a könyvet. Halk köszönömöt mondott, megnézte a gerinc aranyozott névnyomatát, aztán jobb tenyerébe fogva a kötetet, bal keze hüvelykujját végigfuttatta az arannyal szegélyezett oldaléleken.

Különös érzés remegtette.

Ifjúkorának szenvedélyes vágya volt, hogy fordítót találjon, aki átülteti magyarra a Szentírást, bölcs magyarázót, olyat, mint Erasmus, aztán gazdag pártfogót szerezzen a kinyomtatáshoz, és méltó könyvvel támassza föl Hess András elpusztult budai műhelyét.

A megvalósítást sikerült elindítania, de amikor a nagypolitika boszorkánykonyháján az üst közelébe került, elszédült annak füstjétől, becsvágya a történelmi hírnévre hangolt át, és olykor már csak mosolygott elmúlt szeszélyén; hiszen egy könyvcsináló főúr csak sajnálkozást kelthetne Magyarországon. Milyen szerencse, hogy Orsikában mélyebben csírázott a könyvszeretet magja, ő akadályok legyőzése árán ápolhatta csak a betűk kertjét, és magas fát növesztett benne.

Sikert ért el! Győzelmet! Célhoz ért. Elvégezte a megújítás munkájának egyik szép feladatát, elismerés és hódolat illeti érte. Ő meg ezalatt kudarcot kudarcra halmozott, nem kapott elismerést, csak aljas rágalmakat, gonosz gyanúsításokat.

Bemocskolt neve pedig most, íme, töretlenül fénylik az elkészült könyvön. Hogyan tudná most nagyságosán kifejezésre juttatni háláját és tisztelő csodálatát ennek a törékeny, még csaknem gyermek asszonynak, aki az ő nevét viseli, s akit ő hiú vágyaktól vezérelve magára hagyott? Lám, Orsika, mint mezőben magányos szálfa, kitartott a viharban, és éppen abban a pillanatban jelentineki a nehézségek fölött aratott diadalát, amikor az ő életének minden számítása értelmetlenné vált.

Majdnemhogy szégyent érzett.

Mit tegyen?

Hová lesz a tekintélye, ha a többiek észreveszik, hogy legyőzöttnek érzi magát egy gyerekasszony ellenében. Ő ábrándok után futott, s mint bohó gyermek, eltévedt, Orsika szívósan harcolt, és elérte célját. Szeretett volna leborulni előtte, térdet hajtva megcsókolni a kezét, de ehhez nem volt bátorsága.

Sylvesterhez fordult.

- Nemes és nemzetes uram! Kegyelmed nagy tettet hajtott végre: lefordította nekünk, népünknek Isten igéjét magyar nyelvünkre. Isten igéjét, amelyre mostani rettenetes megpróbáltatásunkban, amikor fővárosunk a pogány kezére került, és a Boldogasszony-templom ősi tornyán egy gonosz idegen hatalom jelvényét lobogtatja a szél... nagyobb szükségünk van, mint bármikor az ország történetében. Kérdem kegyelmedet, tudóst és papot egy személyben, hogy talál-e valamit a Szent írásban, ami hozzánk szól, a mélybe zuhantakhoz.

SylvesterJános bocsánatkérő mozdulattal átadta a kezében fogott csomagot úrnőjének, kivette a könyvet Nádasdy Tamás kezéből, meghajolt.

- Nagyságos uraim! Egy nemzet lelke a nyelve. Amíg magyarul beszélünk, áll Buda vára a szívünkben, és él a magyar. Nagyságos urak! Emeljétek szemeteket az égre, és hallgassátok János apostol igéit! - Felütötte a könyvet, néhányat lapozott, aztán olvasni kezdte: - „És új eget és új földet láték, mert az első ég és az első föld elmúlt vala. És én, János, látám az szent várost, az Jeruzsálemet..."

- Budát látom - sóhajtotta Ernuszt Gáspár.

János magiszter fölnézett, megkeményített hangon folytatta:

-„...látám az szent várost, hogy új és az mennyországból száll le, az Istentül alkottatott vala, mint az menyasszony az férjnek számára. És hallék nagy szózatot, mellyel ez mondatik: lm az Isten hajléka az emberekkel vagyon, és ű velük fog lakozni. És az Isten el fog törülni minden könnyet azoknak szemeikről, és az halál nem lesz többé, sem siralom, sem kiáltás, sem fájdalom."

Sylvesterlapozott egyet. Akkora volt a csönd, hogy a papír zizegése visszhangzott a falakról.

- „És megmutatá énnekem élő víznek tiszta folyóvizét, ki fénylik vala, mint egy kristály, mely az Istennek és az báránnak királyi székiből foly vala ki. És. az folyóvíznek mindkét partján életfa vala, és minden holdnapon tizenkét gyümölcsöt termett vala..."

Sylvesterösszecsukta a könyvet.

- Mindkét parton, Budán és Pesten - mormolta Bánffy.

- Úgy legyen, ámen! - suttogták a többiek. - Ami nagy elesettségünkben a vigasztalás igéje volt ez - mondotta komor hangon Nádasdy. - Ez a könyv, a magyar életnek ez az új jelképe vezessen bennünket új csatákon át a bőven termő életfához, pótolva az elvesztetteket. Legyen jelképünk a fölemelkedésben az életvíz két partján növekvő fa. Leteszem tehát a nemzet asztalára gondolatainknak mindennapi kenyerét.

Nádasdy a könyvért nyúlt. A magiszter azonban megrázta fejét:

- Úgy lenne rendjén, nagyuram, hogy a magyar nemzetnek a magyar Újszövetséget az adja át, aki legtöbbet tett érte, és akinek kitartása és fáradsága nélkül nem hirdetné ma nekünk az írás a vigasztalás igéit. Úrnőnket, Ursula őnagyságát ezer érdeméért áldja meg tízezerszer az Isten!

Kanizsai Orsolya az asztalhoz lépett, kibontotta csomagjának takaróját, és előtűnt egy barnára színezett, faragott, virágdíszes falap. A végét fogva két kézzel széthúzta, az egy darab szétnyílt egymást derékszögben keresztező kettővé, míves vályúcskát alkotott. Orsolya eligazította az asztalon, ráterítette fényes-mintás terítőjét, s az ekként keletkezett bölcsőbe gyöngéden befektette a János magisztertől átvett könyvet. Meghajtotta térdét, s a pillanat tökéletes boldogságától tündöklő arccal így szólt:

- Újszülött kicsinyünket templomian ünnepélyes áhítattal mutatom meg a nagyságos nemzetnek. Fogadják szeretettel, és neveljék nagyra, dicsőre szépséges nyelvünket.

Thurzó közelebb lépett, kiemelte a bölcsőjéből a könyvet, és két kézzel melléhez szorította, aztán továbbadta.

Tamás lehajolt, és nem törődve illemmel, a jelenlevő sokasággal, magához ölelte hitvesét.

- Orsikám, te többet tettél a hazáért, mint mi, férfiak valamennyien együtt.

Az asztal mellett kézről kézre járt az Új testamentum. Lobóczi átadta Bánffynak, Bánffy meg Bedeghinek, Bedeghi pedig Ernusztnak és így tovább. Értetlenül tapogatták. Életükben először fogtak kezükbe könyvet.

KŐSZEGI IMRE

Szerelmetes Orsikám

Orsika nem más, mint Kanizsai Dorottya nagyasszonynak, a mohácsi gyásztér temető angyalának unokahúga. 1526-ban árvaságra jut, tizennégy éves korában férjhez adják egy szegény királyi titoknokhoz, Nádasdy Tamáshoz. A művelt, nagyravágyó férfi Parnasszust, magyar Wartburgot szeretne felvirágoztatni Sárvárból, de a király hívására el kell hagynia otthonát, terveit, hitvesét. A még szinte gyermek asszonyka ragadja magához a nemes feladatot, megtanul írni és olvasni latinul is, messze földön híres kertészetet nevel, tudósokat gyűjt udvarába, köztük Sylvester Jánost és Dévai Biró Mátyást, létrehozza a sárszigeti nyomdát. Buda elvesztekor, 1541-ben teszi le Orsika a nemzet asztalára az első magyar nyelvű könyvet, a vigasztalás szózatával.