Kántor Zsuzsa

CSALÁNBA NEM ÜT A MENNYKŐ

SZERELMEM, CSIKÓ

KÉT IFJÚSÁGI REGÉNY

Marton Magda rajzaival

© 1963, 1973

CSALÁNBA NEM ÜT A MENNYKŐ

Január 6.

Kihajtott ma a galagonyaág, amit még a múlt hónap közepén nyestem a Ligetben. A levágott hajtást én akkor néhány óráig langyos vízben tartottam, aztán meg beállítottam egy vizesedénybe, és azóta lestem, történik-e vele valami.

Ma aztán, ahogy hazajövök az iskolából, s nézem – hát megjött a szobánkba a tavasz, rügyezik a faág. Senki se hinné el, mennyire megörültem ennek. De most kinek mondjam el? A fiúk tán ki is nevetnének, hogy mindig ilyen bigyókkal: maggal, rüggyel, bogyókkal kísérletezem. Mama meg mostanában mindig későn jár haza esténként. Megint különmunkát vállalt, rengeteget dolgozik.

Így hát nincs kinek elmesélni, hogy megéledt a galagonyabokrom ága. Sem ezt, se más eseményt nincs kinek elmondanom. Azért vettem elő ezt a vastag, régi noteszt, hogy leírjam, mi minden történik egy-egy ilyen szürke hétköznapon.

Az iskolában ma nem volt semmi különös. Csak számtanból kaptam egyest. Másból nem feleltem.

Ebéd után mindjárt elmentem csavarogni.

A Liget felé indultam, mert a Ligetet nagyon szeretem még ilyenkor is, amikor alszik minden fa, bokor és növény. Aludt az én galagonyabokrom is, aminek egy ága már otthon, a meleg szobánkban szépen kivirult. Végigmentem a tölgyfasoron, aztán kijutottam a Körútra, s addig-addig mentem, míg egyszer csak megint ott álltam a szőrmebolt előtt, ahol a világ legédesebb kismackója ül a kirakatban, egy oldalpolcon. Újra megállapítottam, hogy ilyen édes kismackó nincs a világon még egy. Mert sok mackó van, majd mindnek buta a képe, ennek pedig okos szeme van, és ez az enyém lesz, ez senki másé nem lehet. Van már valami gyűjtött pénzem, és még gyűjtök hozzá, amennyi kell. A tréningruhám felső zsebében fog ülni, és irigykedik rám, tudom, az egész hatodik bé.

Január 7.

Tegnap azt írtam, hogy van valami gyűjtött pénzem, és tegnap volt is, de ma már alig van valami, mert közben uszodában voltam. Pedig nem is akartam oda menni.

Eszemben sem volt, hogy úszni menjek, mivelhogy nem is tudok úszni, és nem rajongok a hideg vízért. De napi csavargásom közben a hídnál találkoztam Vendellel, és Vendel megkérdezte: „Nem kísérnél el, Zsizsik?” Én meg mondtam: „Miért ne?”

Vendel kiváló úszó, büszke rá az egész őrsünk. Ha minden jól megy, bekerül az ifjúsági válogatottba. Már sok versenyt nyert. Én is büszke vagyok rá.

– Nem vinnéd az aktatáskámat? – kérdezte Vendel. – Dögnehéz, és nekem úgyis van elég cipelnivalóm.

Én ugyan nem láttam, mi mindent cipel még egy könnyű sportszatyron és saját magán kívül, de gondoltam: miért ne segítsek neki? Hátha akkor jobban megy majd a tréning. Vittem a holmiját, és nálam is felejtődött az egész, amikor bement az uszodába. Mire észbe kaptam, már el is tűnt, s hiába magyaráztam, hogy csak a barátomnak adom át ezt a táskát, s már jövök vissza; nem akartak beengedni jegy nélkül. így hát muszáj volt váltani egyet, és így a kismackó messzebb került tőlem, mint volt valaha.

Én viszont bekerültem az uszodába. És ha már ott voltam, gondoltam, maradok is egy kicsit, magam is nekivetkőzöm. Adtak nekem egy ócska, lila pamutnadrágot kölcsönbe. Olyan volt, mint a szíta, sok apró kis lyukkal, de mégiscsak nadrág volt.

Vendel akkor már ott feszített a medencénél a fecskéjében, fején sárga fürdősapkával; nagyon jó úszónak látszott, már csak úgy szemre is. Akárki megmondhatja első látásra, hogy bajnok lesz ebből a Vendelből. Hosszú karú, hosszú lábú srác, a feje, akár a halé. Csak néztem, ahogy a vízbe dobta magát; nincs az az angolna, amelyik jobban húz.

Mondtam is a mellettem álló fiúknak, hogy Vendel a legesélyesebb minden versenyen. Volt, aki bólogatott erre, de volt, aki dühbe gurult és kijelentette, hogy Vendel Roburhoz képest tuskó, és tízet egy ellen, hogy ma is lemarad, mint a borravaló.

Nem tudtam, ki az a Robur, de rögtön megmondtam róla a véleményemet, mire az illető fiú szidni kezdte Vendelt, engem, de még az iskolámat is. Ránéztem, hát akkora volt, mint egy ház, a válla, akár egy atlétáé, és csak úgy dagadtak a karizmai. Akkor egy kicsit megcsendesedtem.

Hanem amikor az edző beintett a versenyre, és megindultak egymás mellett vagy hatan a kötelek közt, hát csak természetes, hogy torkomszakadtából ordítottam: „Vendel, Vendel!” Vállas szomszédom Roburt kiabálta, és olyan lázba jöttünk mind a ketten, hogy nem tudom, miképpen történt, de egyszerre csak kiment a part a lábam alól, és benne voltam a vízben.

Ha valakinek nem volt kedve vízbe menni, hát az én voltam, és nem is tudom leírni, milyen kínos volt az a pillanat, amit a levegőben töltöttem a víz lelett. Ami azután történt, az sem volt sokkal kellemesebb.

Aztán már csak arra emlékszem, hogy valami szőnyegen fekszem, dögönyöznek, és úgy rángatják a karomat, mintha ki akarnák tépni. Már akkor magamhoz tértem, de még nem nyitottam ki a szememet, mert valahogy lusta voltam hozzá. Hallani hallottam mindent. Azon vitatkoztak fölöttem, hogy a lábam kapott-e görcsöt, vagy netán a szívem. Vendel megjegyezte, hogy nem volt semmi görcs a dologban, csak hát sohasem tudtam úszni.

Erre aztán tettek egy-két kedves megjegyzést rám, főleg az a behemót, akivel vízbe pottyan ásom előtt vitatkoztam. Nem tagadta, hogy ő lökött a medencébe, de szépítgette a dolgot. Azt mondta, hogy ő éppen csak hogy barátságosan oldalba bökött; ki sejthette volna, hogy máris elvesztem az egyensúlyomat, pláne meg, hogy elmerülök a vízben, mint a balta?!

Nem tudták, hogy már magamnál vagyok, ezért elneveztek mindenféle mulyának, maflának, s közben biztatták egymást, hogy mindjárt magamhoz térek, nem lesz semmi baj. Az ilyen kétballábasok, mint én, kimásznak minden csávából, csalánba nem üt a mennykő, engem se visz el az ördög, mert annak se kellek. Közben olyan istenesen dögönyöztek, hogy végül is meguntam a dolgot, s kinyitottam a szememet.

Akkor aztán kaptam még egy pofont az edzőtől, mivelhogy ő húzott ki a vízből, és most már második atyámnak tartotta magát. Senki se simogatott, senki se ölelgetett. Ahelyett, hogy örvendeztek volna, hogy visszatértem az élők sorába, szidtak, mint a bokrot, amiért nem vigyázok magamra. Még a vaskos alak, aki a vízbe lökött, még az is csak a vállát vonogatta, és grimaszokat vágott felém. Egyedül Vendel vigyorgott barátságosan.

– No, Marci, látod, mégse hiába váltottál uszodajegyet. Legalább megmártóztál.

Örültem, mikor végre hazaértem. Mama nem volt még otthon, hát kentem magamnak egy jókora karéj zsíros kenyeret, és leemeltem egy könyvet a polcról, hogy majd falatozás közben olvasok. Lehet, hogy akkor billentettem meg a bagoly egyensúlyát, de leesni csak akkor esett le, amikor már a díványon hasaltam a könyvespolc alatt. Pont a fejem mellett zöttyent le a padlóra, s egészen belefúródott.

Én meg csak néztem megmeredve, még a szájam is tátva maradt, ahogy épp a kenyérbe akartam harapni. Ha csak egy centivel idébb pottyan az a buta vasbagoly, hát éppen a fejem búbjára esik. Akkor aztán megnézhettem volna magamat. Vagyis hogy akkor már csak nézhettek volna – mások.

Úgy megdöbbentem ettől a váratlan támadástól, hogy moccanni se tudtam, csak feküdtem hason a díványon, s néztem a földre, ahol a bagoly kikötött.

Ez már sok egy napra – gondoltam –, ez már sok.

A vén bagolyfej meg néz rám vissza, mintha élne, avval az élénkzöld, ravaszdi szemével, s majdhogynem vigyorog a görbe csőrivel: csalánba nem üt a mennykő, Marci!

Akkor jutott eszembe, hogy ezt mondták ott felettem az uszodában, és akkor kezdtem csak bogozgatni, hogy mit is jelent ez. „Egyszerű, mint a vakablak – hunyorgatott Bagolypapa a földről –, akár a növények közt a csalán, olyan vagy te az emberek közt, Marci. Ha nem is éppen szúrós, de semmire se jó, senkinek se kellő.”

Ez már igaz – gondoltam –, az bizony. Papám nincs, mama mostanában mindig későn jár haza. Legfeljebb ha a szomszéd néni szól ki a konyhájából, ha meglát: hová már megint, Marcika? Nem hiányoznék én a tanároknak se; csupa rossz osztályzatom sorakozik az osztálykönyvben. Még a növénytanos, a Buksi is mulyának tart, s alig hív ki, már elég is volt neki belőlem: hármas. Ülök a padban, de akár ott se volnék. Ha legalább egy testvérem lenne, kisebbforma, akinek segíthetnék ebben-abban, és aki várna, amikor hazajövök. De hát nincs senki, főképp most, hogy mama is későn jár esténként. S ha megjön, akkor is olyan fáradt, ideges, szava sincs hozzám. Ki is szeretne engem, amikor olyan ügyefogyott vagyok, és ráadásul ferde képű? Igen, olyan ferdére fut fel a szájam, hogy a két lány a házból, akik mindig együtt járnak, abban a pillanatban összenevetnek, ahogy csak szembejönnek velem. Nem tudom a nevüket, nekem ők csak a Kétlány, mivelhogy mindig együtt járnak. Nem csodálkozom, ha nevetnek rajtam. Hadd nevessenek.

Ahogy ezt így mind szépen végiggondoltam, tán el is búsultam volna magam, de a vén bagolyfej a földről csak hunyorgatott felém, majd nemhogy mosolygott az okos, ravasz képe: „Nagy szó ez, fiam Marci, nagy szó! Nem kell neked félni semmitől se. Olyan bátor lehetsz, akár egy oroszlán. Mert ha más nem is tudja, de te tudhatod, hogy nem kellesz a bajnak se. Ha én mondom neked, elhiheted, Marci, elég vén vagyok ahhoz, hogy kiismerjem a dolgok közt magam.”

Így szépen megvigasztalt engem Bagolypapa. Felemeltem a földről, letörölgettem szépen. A napokban arra gondoltam, hogy két lyukas fazékkal együtt ezt az ócska vasbaglyot is leviszem a MÉH-be. Ügyis csak annyit ér, amennyi súlya van, az pedig bőven van neki. De most megváltoztattam az elhatározásomat. Maradjon csak itt, jó lesz néha elbeszélgetni vele.

Visszatettem a helyére, aztán leültem az asztalomhoz, ahol a galagonyaág virít, s elkezdtem írni a vastag noteszba. Azt hiszem, mindent leírtam, ami ma történt velem.

S mama még mindig nem jött haza.

Január 8.

Nem sokat tanultam mára, de nagy nyugalommal mentem iskolába. Valahogy úgy voltam, hogy semmitől se féltem.

Bagolypapa igen alaposan megnyugtatott az este. Szívesen elmeséltem volna valakinek, hogy miről tárgyaltam én ővele, miután a fejem mellett a földre pottyant. Erre azonban nem került sor, mert a szünetekben úgy zsibongott az őrsöm, mint a felvert méhraj. Bugyor Balázsról beszéltek, a vaskos srácról, aki tegnap úszáshoz segített. Kisült, hogy nem véletlenül akaszkodtam össze vele; lehetetlen, kötekedő alak. Amúgy Robur testőre, és iszonyú féltékeny Vendelre, aki az utóbbi időben többször is megelőzte úszásban Roburt. Mindketten egy közeli iskolába járnak, és híres, nagy verekedő fiúk. Most tudtam csak meg azt is, hogy tegnap – miután engem már elintézett Bugyor –, mintha csak véletlenül tenné, jól rálépett Vendel lábára, s mikor Vendel emiatt méltatlankodott, egyszerűen és röviden kijelentette: jobb lesz, ha hallgatsz, te keszeg!

Körben álltak a fiúk: Griboj, Trofim, Ricke, Malac meg az Elnök, és egyik dühösebb volt, mint a másik, míg Vendel mesélte a történteket. Nem volt kétséges, Vendel csakugyan keszeg formájú, hosszú és sovány. Bugyorhoz meg Roburhoz képest feltűnően sovány hal. Remekül úszik, és természetesen izmos is, de a verekedéshez nem ért. Roburhoz és Bugyorhoz képest azonban a többiek se jöhettek számba, nem is beszélve rólam, aki hosszú se vagyok, csak sovány.

Az erőt azonban pótolta őrsünkben az indulat.

Griboj kijelentette, hogy az undorító Bugyornak pusztulnia kell; pimasz tettei vért kívánnak. A kis Reinic, vagyis Ricke bólogatott, Trofim belefújta mindig taknyos orrát a zsebkendőjébe, s ez úgy hangzott, mint egy harci kürtjel. Elnök azt ajánlotta, hogy vágja valaki Bugyor arcába a fürdősapkáját, akárcsak a régi lovagok a kesztyűt. Malac röhögött. Jómagam kijelentettem, hogy számíthatnak rám, de akár semmit se mondtam volna, oda se figyeltek. A megbeszélések minden tízpercben azzal fejeződtek be, hogy Griboj rávert Vendel vállára: megbosszulunk, ne félj! Délfelé Vendel már egész féloldalas lett, és igyekezett lezárni a Bugyor-vitát.

Láttam, éntőlem nem sokat várnak ebben a dologban. Nemigen bíznak benne, hogy éppen én bosszulom meg majd az őrsöt, ha végül is csatára kerül a sor. Én azonban óriási bátorságot éreztem magamban, és valami furcsa sejtés azt súgta, hogy lesz ezeknek még szükségük rám.

Egyelőre persze még levegőnek néztek, és amikor Griboj elment mellettem, most se tudott jobbat kérdezni, mint hogy: „Mi van a vasgyűjtéssel, Marci? Hányszor mondjam már, hogy legalább 10 kilóról szóló nyugtát adj be végre nekem?”

Mindig evvel gyötri az embert, mivelhogy ő a MÉH-felelős.

Megígértem újra, hogy délután rendezem a vasügyet, és lelkesen fogtam az öltözködéshez, mivelhogy az utolsó óra torna volt. Nem vagyok különleges tornász, sőt mondhatnám, elég ügyetlen vagyok, de ezen a napon a buzgóság és bátorság fűtött: úgy éreztem, megcsinálok mindent. A legmagasabb bakot is átug-rom, hogyha kell.

Néha a legjobb szándék is félresikerül. Az ember bakot akar ugrani, és ehelyett bakot lő. Ez történt velem. Az egésznek a klottnadrág volt az oka. A gumi ugyanis kissé laza volt benne. Megkötöttem csomóra még óra elején, hogy jól tartson, és fent maradjon a derekamon. Igazán nem tehetek róla, hogy épp akkor oldódott meg, mikor versenyt kúszva a mászórudakra, remek formában vezettem a társaim között. Már-már tetején voltam a rúdnak, amikor a nadrágomnak hirtelen eszébe jutott, hogy elhagy engemet. Ha nem kapok utána mind a két kezemmel, hát ott függtem volna a póznán pucéron, mint egy majom.

Persze az ilyen váratlan mozdulat megbontja az ember egyensúlyát. Az az igazság, hogy miközben a nadrágomat markoltam, valahogy elfelejtettem, hol is vagyok. Nem tudom már, hogy történt, egyszer csak a földön ültem, pedig nem is akartam még lemászni. Zúgott a fejem, és egy darabig nem láttam, csak ködfoltokat. Millió méhraj zsongott a fülemben. Mikor végre megint láttam és hallottam, ott állt körülöttem az egész osztály. Izgatottan zsibongtak. A tanárunk magához emelt, és ijedten tapogatott, hogy nem törtem-e el valamimet.

Amilyen kedvesen csak bírtam, rámosolyogtam, és megnyugtattam, hogy nem történt semmi baj.

Megint dühösek voltak.

Griboj rám förmedt:

– Elaludtál odafönt a póznán, te majom? – Elnök a fejét csóválta.

– Miattad röhög mindenki az őrsünkön! – Trofim úgy fújta bele orrát a zsebkendőjébe, mintha evvel akarná megvetését kifejezni. Malac vigyorogva érdeklődött:

– Egészen megsüsültél, Marci?

Egyedül Ricke volt jó érzéssel irányomban.

– Fájt? – kérdezte.

– Á, dehogy – mondtam –, meg se éreztem. Eshetem én akármekkorát, meg se kottyan énnekem semmi se.

– Hogyhogy? – kérdezte, és csudálkozva nézett rám.

– Csak úgy – mondtam, és odább mentem.

Tanítás után együtt jöttünk haza Rickével. A szomszéd iskolából is akkor engedték ki a lányokat. Jöttek libegősen a nagyok, s közénk csellengtek elbámészkodva a kicsik. Honnan, honnan nem, egyszer csak előttünk termett a Kétlány. Én elfordítottam a fejemet, de ők hátranéztek rám, aztán egymásra villant a tekintetük, és kipukkant a nevetés belőlük. Ugyanakkor nagy puffanás hallatszott, és egy tréningmackós, kétcopfos lány ijedten kapott a táskája után.

– Nem tudsz vigyázni, kis mafla?!

Csak ennyit hallottam, s már el is tűnt a Kétlány.

A táska szétnyílt, s minden kihullt belőle. A sok gyerek, mint megáradt folyó hömpölygött el mellettünk. Senki se állt meg, csak Ricke.

– Gyere – mondta segítsünk.

Így hát leguggoltunk a kislány mellé, és visszanyaláboltuk holmiját a táskába. Szótlanul iparkodott ő is, csak a végén mondta:

– Ők löktek meg, a nagyok. Kilökték a táskát a hónom alól.

– Láttam – mondta Ricke.

– A Kétlány, ugye? – kérdeztem.

– Azok – bólintott a kicsi, és rám emelte mérges pillantását. Széles arcú kislány volt, kicsit szeplős, barna szemű.

– Köszönöm – mondta, hóna alá kapta a táskát, és tovább-baktatott. Helyes kislány volt. Megsajnáltam.

– Undokok ezek a nagylányok – mondtam Rickének.

– Eléggé – bólintott.

Még otthon is erre gondoltam. Jobb nem is látni őket, akkor lássak egyet is közülük, mikor a hátam közepét. Lehevertem kicsit a díványra, behunytam a szemem – s hát nem a Kétlány ugrik megint a becsukott szemem mögé? Ott vihorásztak, mint egy fényképen, rám mutogattak és nevettek. Imbolyogtak előttem, összeolvadtak egybe, aztán megint különváltak, s egyre csak szórakoztak rajtam. Végül is meguntam a dolgot, és kinyitottam a szemem. Épp Bagolypapára esett a pillantásom. Barátságosan hunyorgott rám, s mintha azt mondta volna: „Áll az alku, Marci fiam, áll az alku. Ha mondom, veled nem eshet semmi baj.”

Friss vizet adtam a galagonyaágnak. Aztán megmelegítettem és megettem az ebédet, amit mama készített nekem reggel a konyhába.

Utána fogtam a két öreg lábast, és elindultam a MÉH-be.

Január 11.

A MÉH-hel soha sincs szerencsém.

Már negyednapja járok ott hiába. Mindig becsukják, mire odaérek. Igaz, ma is kicsit elcsavarogtam az időt a lábasokkal. Ma úgy történt, hogy találkoztam a sarkon Rickével.

– Ennyi az egész vasad? – kérdezte. – Több nincs?

– Nincs kedvem házról házra járkálni a sok lomért – mondtam –, hát csak azt hoztam el, amit otthon találtam. Van még ezenkívül egy öreg bagolyfejem, tömör vas, jó nehéz. Azt is be akartam adni, de aztán meggondoltam magam.

Amint ezt kimondtam, hirtelen kedvem támadt, hogy többet is mondjak. Egyszerre nagyon szerettem volna valakivel őszintén beszélni. Mit szólna Ricke, ha elárulnám neki a titkot: énvelem nem történhet semmi baj, én – sérthetetlen vagyok. Ha valaki megérthetne, Ricke volna az. Keveset beszél, de van esze.

– Ricke – mondtam hirtelen elhatározással – beszélni szeretnék veled.

– Miért? Most mit csinálsz? – kérdezte csodálkozva.

– Nem úgy. Másképp. Mondani akarok valamit.

– Jó. Hát mondd – bólintott komolyan.

Volt nála egy tejesüveg meg egy szatyor. Vásárolni küldték, de azonnal rendelkezésemre állt. Megindultunk a Liget felé. Jócskán fújt a szél. Ő vitte a szatyrot a tejesüveggel, én vittem a lábasokat. Egyikünknek se volt kesztyűje, és jó pirosra fújta kezünket a szél.

– Most már mondd, amiért hívtál – szólalt meg Rícke, amikor beértünk a Liget fái közé. – Vagy csak sétálni akarsz?

– Dehogy – mondtam semmi kedvem sétálni.

– Akkor jó – mondta Ricke, és mentünk tovább, egész az öreg tölgyekig. Nyáron ezek a legdúsabb lombúak a Ligetben. Ősszel pedig már minden fa kopár, csak ők tartják meg vöröslő lombkoronájukat. Ezek itt a legöregebb fák, és nagyon jó barátaim. A tölgyfákról meg a kerek tisztást szegélyező galagonyabokrokról sok mindent tudtam volna mesélni Rickének, mert én aztán eleget csavargók a Ligetben, ismerem itt még a fűszálakat is. De hát most nem erről volt szó, hanem a titokról.

– Ricke – kérdeztem végre –, ismersz te közmondásokat?

– Már amelyiket – vonta meg a vállát. – Van, amit igen. Például: ki korán kel, aranyat lel. Vagy azt, hogy: addig nyújtózz, amíg a takaród ér. Meg még több ilyet.

– Azt ismered-e, hogy csalánba nem üt a mennykő?

– Hallottam már emlegetni – mondta Ricke.

–No és mi a véleményed – faggattam tovább –, igaz ez?

Szelíd, kék tekintetét csodálkozva emelte rám.

– Miért ne lenne igaz? – kérdezte. – Ha egyszer úgy mondják, hát igaz. Ebben biztos lehetsz.

– Komolyan mondod ezt?

– A legkomolyabban.

– Becsszó?

– Becsszó.

– Akkor jól van. Kösz, Ricke.

Nézett rám, mint aki egy kicsit kételkedik benne, hogy észnél vagyok-e. De nem szólt semmit. Ricke sohase goromba, mindig nagyon megértő. Én pedig, bárhogy akartam, most egyszerre sehogy se bírtam többet kinyögni erről a dologról. Gondoltam: minek elsietni? Ráérek – gondoltam. A többit elmondom legközelebb. Hogy mégis szóljak valamit, hát megkérdeztem: – Nem akarsz snúrozni egy kicsit?

Éppen jó szélvédett helyre értünk. Ahol nincs szél, hideg sincs. Ricke letette a szatyrot a tejesüveggel, én is a lábasokat, és addig pénzeztünk, amíg leszállt a köd. Akkor visszaindultunk a tejcsarnok irányába. Mire a MÉH-be értem – zárva volt.

Ácsorogtam egy darabig a lehúzott redőny előtt, pedig sejthettem, hogy azt ma már nem húzza fel a kedvemért senki se. Egyszer csak látom, jön a minapi tréningruhás kislány egy fekete kutyával. Sapkája egész hátracsúszott a fején, haja homlokába röpködött. Arcát, kezét vörösre fújta a szél. A járdaszélen volt egy csenevész fa. A kis fekete kutya ott megállapodott.

– Szervusz – köszönt nekem a kislány –, te segítettél nekem a múltkor, ugye?

– Én is – bólintottam – meg Ricke is. Mit csinálsz erre? Sétáltatod a kutyát?

– Ő sétáltat engem – mondta mérgesen. – Amilyen kicsi, olyan erős, húz, vonszol maga után. Nagyon erőszakos. Mindig félek, hogy kitépi a pórázt a kezemből. Hát te mit keresel erre? Itt jártál tegnap meg tegnapelőtt is, tudom!

– Láttál?

– Láttalak hát. Jöttél s mentél. Míg szólhattam volna, már sarkon is fordultál. Miért járkálsz mindig ezekkel a lábasokkal?

– Sétáltatom őket – mondtam – mint te a kutyát.

Csak nézett rám kikerekedett szemmel. Mutatóujját az orra hegyéhez illesztette csodálkozásában.

– Miket beszélsz!

– De – bólintottam komolyan – úgy van, ahogy mondom. Jót tesz nekik a friss levegő, ennyi az egész. Ezért jövök le velük mindennap. Szépen fejlődnek, mióta így járkálok velük.

– Hamis vagy te – mondta – még a szemed is hamis! – S úgy nevetett, hogy nekidült a falnak, mikor végre megértette, mi járatban is vagyok itt. – Nálunk otthon a faluban is volt egy ilyen gyerek. Az is mindig csak tréfált!

– Falusi vagy?

– Az. Öten vagyunk otthon testvérek. De a néném addig-addig hívott, hogy ő milyen egyedül van, míg édesanyám azt mondta egyszer: menj, Toncsi, lássál várost, te vagy a legnagyobb gyerekem. Mert én már a negyediket járom az idén.

– Toncsinak hívnak?

– Úgy. Perec Antóniának. Hé, Szurok! Hova szaladsz?

A kutya kitépte magát a kezéből. Úgy eliramodott, mintha vissza se akarna jönni többet.

– Fussunk utána! – kiáltott rémülten Toncsi. Szaladtam én is inamszakadtából. A következő utca sarkánál kaptam el a kis fekete kutyát. – Jaj de ügyes vagy! – hálálkodott Toncsi; nyakig vörös volt, kapkodta a lélegzetet. – Mit is csináltam volna most nélküled? Egyedül sose értem volna utol a Szurkot. De hogy is szabadult el? Hisz annyira fogom, hogy már csupa hurka lett a póráztól a tenyerem.

– Add csak ide azt a pórázt – mondtam –, jobban tudok én az ilyen városi kutyákkal bánni, mint te.

És csakugyan jobban is tudtam. Nálam Szurok mindjárt meg is juhászkodott. Toncsi tisztelettel nézett rám.

– Te aztán jó erősen tartod, az már igaz!

Mondtam neki, hogy hát nem vagyok éppen gyönge. De vannak még nálam erősebb fiúk is az őrsömben. Például Griboj csuda magas és izmos, csak az a baja, hogy kissé kötekedő, verekedős természetű. Egy időben az volt a szokása, hogy nagy fölényesen mindenkit bojnak nevezett. Ezt az egy szót tanulta meg angolból, és tudta, hogy fiút jelent. Namármost: őneki Egri a rendes neve. Hozzáragasztottuk a kedves szavát, s így lett belőle Egriboj, később röviden csak annyi, hogy Griboj. Trofím hosszú, lóképű, nyakigláb alak; mindig náthás. Orrát fújja szakadatlan, s akkorákat prüsszent, hogy a ház is beleremeg. Sok verset tud, irodalomban kitűnő, de az orosszal hadilábon áll. Egyszer is kérdezgeti tőle a tanár a szavakat, s köztük azt is, mit jelent oroszul: kérjük. Súgtunk neki jobbról-balról is, hogy: proszim, proszim, de a szamár nem értette, vagyis hogy rosszul értette, és kivágta magát nagy büszkén, hogy: trofim. Ez aztán rajta is maradt, le sem kopik róla talán sohasem. Malac alacsony, kövér, és akkorákat tud nevetni, hogy csak úgy gurul. A számtantanárunk kedvence. Ha kihívja Malacot felelni, úgy tárgyalnak ők ketten, mint a szakemberek. Elnökünk kancsal és rókaképű. Mindig van valami ötlete, s ha nagy a lárma, kocogtat az asztalon zörgős tolltartójával, hogy csend legyen, az Elnök akar szólni. A kis Reinic bezzeg sohasem akar szólni. Szép csendesen és szelíden végighallgat mindenkit. Ha aztán egyszer mégis mond valamit, hát akkor mindjárt látni, hogy van a Rickének esze.

Toncsinak érdemes mesélni, mert olyan jókat tud nevetni. Mikor elbúcsúztunk, hát még a szeme is nevetett. Olyan ferde vágású szeme van, mint egy kis kínainak.

Január 12.

Nagy hiba, hogy Elnök oly sokat beszél. Nagy hiba volt bizony, hogy múltkor az iskolában azt javasolta vágjuk Bugyor képébe a fürdősapkáját. Senki se vette ugyan komolyan ezt a javaslatot, senki se készült rá, de mégis – kimondták, és tán így jutott eszébe Gribojnak. Tegnap megint csak találkoztak az uszodában, s a mi nagy halunk, Vendel megint csak legjobb formáját mutatta. Mindenki őt dicsérte, az edző megveregette a vállát, és amikor boldogan ültek a kőlépcsőn – középen Vendel, kétoldalt Griboj és Malac –, egyszer csak odatelepedik melléjük Bugyor.

– Ültök a babéraitokon, mi? – kérdezte gúnyosan, és letette maga mellé a fürdősapkáját. Csak legalább azt ne tette volna le. Mert Griboj rögtön felvette, és a képébe csapta neki.

– Azon ülünk, amin akarunk !

Aztán mindjárt megrémült, mert Bugyor azonnal nekiesett. De éppen csak hogy elkapta a vállát, mindjárt el is engedte. Az edző ugyanis éppen akkor ért oda, és elpenderítette onnan: „Gyere csak velem!”

Nem tudni, mit mesélt Bugyor az edzőnek. Lehet, hogy semmit, mert az edző ismerte Bugyort, tudta, hogy milyen veszekedős alak. Azt se lehet tudni, hogy mit mondott az edző Bugyornak. Az azonban biztos, hogy délben megvárt minket az iskola előtt egy zömök, vállas fiú, és azt mondta Vendelnek:

– Engem Bugyor küldött. Nem kívánunk botrányt a tegnapi dologból; tisztességes elégtételt akarunk. Jöjjön át holnap délben az iskolánk elé egy fiú közü-letek, akiben van annyi bátorság, hogy megverekedjen bárkivel Robur hívei közül. Ha senki sem jön, hát úgy is jó. Akkor legalább tudjuk, hogy kikkel állunk szemben. De akkor aztán vigyázzatok magatokra az uszodában, mert nincs mindig közelben az edző.

Ennyit mondott, és el is ment. Még maradhatott volna, mert úgyis csak álltunk ott egy helyben, mint a faszentek. Máskor mindig egyszerre zsibong mind, és az Elnök rázza a zötyögős tolltartóját, hogy csend legyen, de bezzeg most behúzta a fejét a válla közé, és pislogott, mint a béka a kocsonyában. Griboj nyerte vissza legelőbb a lélekjelenlétét.

– Megyek – mondta, és kilépett előre a bal lábával, mint aki máris indulni akar. Mintegy vívóállásba lendült. – Természetesen én megyek. – Nem olyan biztos – szólalt meg mindig náthás hangján Trofim. – Egyáltalán nem olyan biztos. Igaz, hogy a sapkát te verted Bugyor képébe, de mi is bele-verhettük volna. Ha nekem jut előbb eszembe, hát én csinálom. Amit tettél, valamennyiünk nevében tetted. S ha meg kell verekedni, hát menjen a legerősebb. Hosszú vagy és izmos, de bokszolni például nem tudsz. Menjen az, aki jól ért a verekedéshez.

– Persze. Menjen az – mondta Malac.

Erre nézegetni kezdtük egymást. Ha úgy igazából, jól megnézem az őrsömet, hát nincs köztünk egy se, akit indítanék kötöttfogású birkózásban. De bokszmeccsen se. Se pehelysúlyban, se nehézsúlyban. Vendel remekül úszik, Ricke úgy fut, mint a csík, Trofim az irodalomhoz ért meg az orrfúváshoz. Elnöknek csak ötletei vannak, Gribojnak meg főképp nagy szája. Malac jól birkózik – a számtannal. A verekedéshez túl kövér. Senki se szólt egy szót se, csak álltunk, és törtük a fejünket. Egyszerre megrázta zörgős tolltartóját Elnök. Ő mindig külön viszi ezt a szerszámot. Egyik kezében a táska, másikban a tolltartó. Így szokta meg.

– Mit zörögsz? – mordult rá Trofim. – Hiszen csend van.

– Van egy ötletem – mondta magas fejhangján Elnök –, hát csak úgy, szokásból zörgettem. Javaslom, húzzunk sorsot. Döntse el a véletlen, hogy ki menjen. Ricke nevét ne írjuk egy papírra sem. Mi, többiek, nagyjából egyformán erősek vagyunk.

Hát jó. Elfogadtuk a javaslatot. Felírtuk a neveket külön papírcédulákra, s ott helyben beleraktuk az ösz-szehajtogatott lapokat Ricke sapkájába. Trofim addig rázta a sapkát, amíg egészen belezsibbadt a keze. Aztán Rickének kellett húzni, mivelhogy ő volt a legkisebb köztünk. Minden teketória nélkül kiemelte sapkájából a cédulát, és fölolvasta a nevet: Egri Gyula!

Trofim felkiáltott:

– Mekkora szerencséd van, Griboj!

Griboj egy kicsit belesápadt, aztán elvörösödött.

Újra vívóállásba lendült, és fennhangon kijelentette:

– Így igazságos, és így a leghelyesebb! Azért igazságos, mert én vágtam Bugyor képébe a sapkát. És azért leghelyesebb, mert mégiscsak én vagyok a legerősebb közületek.

Ezen egy kicsit vitatkoztak, de azt hiszem, senki se bánta igazából, hogy így sült el a dolog. Bugyor társai igen erős fiúk hírében álltak, ami pedig Bugyort illeti, hát akkora, mint egy ház, és olyan erős, mint egy bika. Elnök, Malac meg Trofim még egy ideig morogtak, hogy ők is szívesen mentek volna, de érezni lehetett a hangjukon, hogy magukban örülnek Griboj „szerencséjének”. Megbeszélték vele, hogy átmennek hozzá délután, és edzést tartanak. Elnök állította, hogy pompás fogásokat ismer. Malac ajánlkozott, hogy elhozza a bátyja sportkönyvét. Néhány nagyszerű bokszmeccs leírását látta benne.

Úgy estefelé ráértem, hát én is átfutottam Gribojhoz. Malacék épp akkor szedelőzködtek, hogy mennek már haza. Mindkettő vörös volt és izzadt. Elnök inge végighasadt egy helyen. Trofimnak kék folt díszelgett a szeme alatt. De legsiralmasabban Griboj festett. Nem volt se kék, se piros, de valahogy zöld volt, vagy hogy is mondjam – fehér. Olyan sápadt volt, mint a fal.

– Mi baj, Griboj? – kérdeztem, mikor már elmentek a többiek. – Akarsz még edzeni egy kicsit? Nem bánom, ha az ügy érdekében nekem is raksz a szemem alá egy tapaszt.

– Menj az ördögbe! – morgott Griboj.

Láttam, rossz hangulatban van. Gondoltam, felvidítom egy kicsit.

– Földhöz vágod te holnap azt az undok Bugyort, hogy csak úgy nyekken – mondtam neki. – Aztán majd meggondolja a pimaszkodást legközelebb.

Griboj nem szólt semmit, de úgy nézett rám, mint aki legszívesebben engem vágna földhöz. Nem értettem a dolgot.

– Talán nem érdemli meg? – kérdeztem. – Talán nem szolgált rá? Boldog leszek, ha jócskán elintézed.

– Én is – szakadt fel az elfojtott sóhaj Gribojból. Ebben a szempillantásban megértettem, hogy fél. Kutyául fél. Egészen más Griboj ült előttem, mint akit valaha is láttam. Egy egészen icipici Griboj. Amilyen nagyhangú és kötekedő volt máskor, most alig volt hangja. Bicke hozzá képest óriásnak tűnt ebben a pillanatban. Úgy látszik, edzés közben valahogy elment a bátorsága. Ült az asztal előtt, és öklére támasztotta a fejét. Akármi legyek, ha nem Bugyorra gondolt.

Egészen bizonyosan őt látta maga előtt a dagadó izmaival, két lapátkezével. Nagyon megsajnáltam Gribojt.

– Hány órára kell ott lenned holnap? – kérdeztem.

– Kettőkor várnak – mondta.

– Ne menj el, Griboj – mondtam – ne menj el. Majd én ott leszek.

– Megőrültél, Marci? Te megőrültél, ugye? Elment az eszed!

– Nem – mondtam. – De én tudok valamit, amit te nem tudsz. Valamit, amit senki se tud közülünk. Van egy fogásom. Olyan fogás, hogy... Nincs az leírva egy könyvben sem.

Hogy magyarázhattam volna meg, miféle fogásom van nekem? Ricke hamarabb megértette volna a Bagolypapa-ügyet, mint Griboj. Gribojnak lassú az esze, és nincs semmi képzelőtehetsége. Derék fiú, és nem is egészen gyenge, de most úgy rájött a félsz, hogy ha Toncsi megérintené egy ujjal, hát hanyatt esne. Ha ilyen gyáván áll oda Bugyorék elé, ronggyá verik. Az én fogásom az, hogy nem félek. Cseppet se félek. Engem nem érhet semmi baj.

– Eredj haza most – mondta Griboj szokatlanul csendesen és szelíden. – Eredj szépen haza, Marci. Butaságokat beszélsz. Nekem kell mennem holnap, hát el is megyek. Ami téged illet, tudhatnád, hogy nem vagy birkózótípus. Mondd csak, néztél te már tükörbe?

A kérdés váratlan volt. Rögtön eszembe jutott, hogy egyszer, mikor színházba mentünk az iskolával, a folyosón szembejött egy gyerek. Vékony volt, mint egy piszkafa, vöröses haja az égnek állt, a szája még ferdébbnek tűnt, mint az enyém. Na – mondom magamban –, én ezt a srácot egyből földhöz vágnám. Még örültem is, ahogy ezt gondoltam, de persze korán. Mert amint közelebb kerültünk egymáshoz, hát látom, hogy az ott a folyosó végében egy tükör, és saját magamnak örvendeztem. Szóval hát – néztem már tükörbe. Hiszen amikor a Kétlánnyal találkozom, az is mindig, akár egy tükör.

– Szóval nem bízol bennem? – kérdeztem Gribojt.

– Nem – azt mondja. – Őszintén szólva nem.

Erre elköszöntem tőle, és hazaindultam. Az utcán találkoztam Malaccal.

– Gribojtól jössz? – kérdezte. Aztán vállát vonogatta, és gurgulázva, mélyen belülről, valahogy a hasából nevetett. Egy kicsit olyan volt, mint mikor a malac röfög. – Letettem az előbb a földre – mondta – és kicsit beverte a fejét. Eleredt az orra vére. Nem nagyon, csak egy kicsit. Más fel se veszi. Ő meg úgy elkomorult tőle, hogy aztán már edzeni se akart. Gondolod, hogy meg bírja verni holnap Bugyort?

– Lehet – mondtam. – Ha jó formában lesz, talán megveri. Griboj erős fiú.

– Az – mondta Malac, és újra gurgulázott egyet. – De ha láttad volna, milyen mulatságos volt, ahogy az orrát tapogatta. Egészen más Griboj lett. Muszáj volt röhögnöm.

Már elég késő este volt, s épp a leckét írtam, mikor csengettek, s bejött hozzánk Griboj. Még mindig olyan fehér volt, mint az előbb, és a szája szélét rágta. Nem nézett rám, a földre nézett, úgy mondta:

– Nem mondanád meg, Marci, hogy miféle különleges fogásról beszéltél az előbb?

– Nem – feleltem –, mert azt csak én tudom.

– Taníts meg rá.

Bagolypapára esett a pillantásom. Mintha vigyorgott volna.

– Nem lehet – mondtam – én is rettentő soká tanultam. De elmegyek helyetted. És nem lesz semmi baj.

– Arról szó se lehet – mondta Griboj, és megindult az ajtó felé. Már félig kint volt, aztán újra csak bejött.

– Egészen biztos fogás?

– Egészen biztos. Jó trükkös dolog.

– Bugyor nagyon erős. És durva. Ismered!

– Ismerem.

– Jól meggondoltad ezt a dolgot?

– Nagyon jól.

– Akkor se lehet.

Még kétszer elment, és mindig visszajött. Végül is beadta a derekát, de majdnem bőgött. Folyton a földre nézett, rekedt volt a hangja.

– Ugyanis belázasodtam, tudod? Rám jött az influenza. Náthás vagyok. Még nem látszik rajtam, de bennem van. Érzem.

– Biztos Trofimtól kaptad – mondtam –, majd elmúlik.

– Igazán kár, hogy éppen most – mondta –, nagyon restellem, de igazán kutyául érzem magam. Nem is tudom, mit szólnak majd a fiúk.

– Semmit – mondtam –, mert nekik semmit se kell tudni a dologról. Legyen a kettőnk ügye.

– Gondolod? – kérdezte Griboj, és most először visszatért arcába a vér. Egészen nyakig vörösödött.

– Gondolom – mondtam –, és légy egész nyugodt, nem lesz semmi baj.

– Biztos fogás?

– Biztos fogás. Aludj nyugodtan.

Végre hazament. Kutyául érezte magát igazán. Láttam rajta, hogy szégyellte magát. Sajnáltam. Egész más Griboj lett belőle, úgy beleállt a félsz. Ilyesmi sose történhet meg velem, mert én nem félek. Nekem nem kell. Bagolypapa megmondta. Levettem a polcról, és megint gondosan letörölgettem róla a port.

Január 13.

Reggel leesett a hó. Szép nagy pelyhekben esett, pillanatok alatt fehérbe borult az utca, az udvar az iskola előtt, fehér tetők alól kukucskáltak a szemközti házak. Mindenkinek csuda jó kedve lett, senki nem figyelt a magyarázatra. Griboj se, de neki azért nem volt jókedve. A délelőtt folyamán még kétszer jött oda hozzám. Egyszer, hogy megmondja, mégis ő megy Bugyorral megverekedni. Aztán másodszor, már délfelé, hogy nem bánja, menjek én. A többiek mit sem tudtak az egészről. Egyrészt tapintatból nem zavarták Gribojt, másrészt meg ki is verte fejükből a hóesés az egész Bugyor-ügyet.

Tanítás után óriási hócsatát vívtunk egymás közt meg más osztálybeliekkel. Aztán a lányokat kezdtük dobálni. Szörnyen visongattak, és ez még csak nagyobb harci kedvre tüzelt. Nem is igen figyeltem Gribojra, amikor reszkető hangon odasúgta nekem: – Aztán vigyázz magadra, kérlek. – Bekaptam az ebédet, fogtam a lábasokat, és indultam a Bugyorék iskolája felé. Két hosszú utcán kell végigmenni, aztán egy keresztutcán, végül még egy fordulat balra egy telek mentén, melyet fakerítés szegélyez. A kerítés mentén egy helyt ormótlan bucka magasodik a járda szélén, az itt álló kukákat fedte be a hó, s kis dombnak nézné most őket az ember messziről. Az útszéli fák mindenhol fehérbe öltözködtek. S még egyre hullt a hó. Annak a függönyén keresztül látszott már a Bugyorék iskolája. S a sarkon egyszerre elém tűnt három hóember. Álltak, bámultak, vártak. Akkor már tudtam, ők azok: Robur, Bugyor meg a zömök, vállas fiú, aki a kihívást hozta tegnap. Így havasan még nagyobbnak és erősebbnek látszottak. Marconán bámultak az útra, amelyen jöttem, s meg sem rezzent a pillantásuk, amikor megálltam előttük.

– No, hát itt vagyok! – kiáltottam nekik. – Megjöttem.

– És aztán! – vont vállat az óriás Bugyor. Úgy vetette oda a szót, hogy alig nyitotta ki közben a száját. Jóformán rám sem nézett.

– Mi az, hogy megjöttél? – kérdezte a jambósapkás Robur. – Hova jöttél meg, és mit akarsz?

Kicsit leráztam magamról a havat, ahogy a kutya szokta lerázni szőréről a vizet. Talán így jobban megismernek, és mindjárt tudják, miről van szó. Még annyit mondtam:

– A kihívás dolgában járok. Vagy tán nem volt kihívás a fürdősapka miatt?

Erre feléledtek. Egymásra néztek, aztán rám. Bugyor még a szemét is megdörgölte. – Téged küldtek – kérdezte végül mély, dörmögő hangján – pont téged?

– Pont engem – mondtam kicsit megsértődve – mert én akartam jönni. S hát el is jöttem. Talán nem tetszik valami?

Erre megint egymásra néztek, aztán megint rám, aztán újra egymásra. Akkor megszólalt a zömök:

– Vegyük ezt sértésnek?

– Miért? – vont vállat Robur. – Ezek mind ilyen nyápic fickók.

– Ők küldték – mondta Bugyor. – Ha volt szívük elküldeni, ám lássák, mi lesz. Én nem fogok finomkodni, ha engem választ. A finomkodás nem esetem. Úgy belesimítom a hóba, hogy olvadásig ott marad.

– Csak lassan-lassan – mondta Robur –, tudod, nem szeretem a vadulást. Amit megérdemelnek, azt megkapja, de többet nem engedek.

– Jó, jó – morogta Bugyor –, csak az a kérdés, mennyit érdemelnek. Véleményem szerint mindent megérdemelnek, amit csak adhatok.

A zömök, vállas fiú erre elvakkantotta magát. Azt hiszem, nevetett.

– Jószívű vagy, Bugyor – vigyorgott –, ismerünk. Valamit már nekem is kellett mondani. Kihúztam magamat.

– Én is jószívű vagyok – jelentettem ki –, és ha verekszünk, hát én is ott leszek!

Robur csodálkozva nézett rám. Sapkáját kicsit hátratolta a fején.

– No tessék – mondta. – Ez bátor srác, nem akármilyen gyerek. Kár annyit papolni, Bugyor. Elvégre joga van választani közülünk. Azzal mérkőzik, akivel akar. És még nem választott téged. Választhat például engem is. No tessék, válassz hát közülünk!

Láttam, hogy valahogyan jó szívvel lett hozzám. Úgy nézegetett, mintha a kisöccse volnék. Szép, magas homlokú, kék szemű fiú ez a Robur. Gondoltam – ez biztos csak kicsit verne meg. De ez ne verjen meg engem sehogyan. A zömök, vállas fickót csak tegnap, futólag láttam. Jobb, ha az ember nem kezd újakkal. Bugyort már jól ismertem. Az már egyszer vízbe lökött engem, és megúsztam azt is valahogyan.

– Bugyort választom – mondtam ki hangosan. A zömök vállat vont. Robur megcsóválta a fejét.

– Bolond vagy te, öcsém – mondta sajnálkozva. Bugyor kilépett, és vállamra tette a kezét.

– No, akkor menjünk – mondta keressünk magunknak valami jó helyet.

Roburék visszafordultak, mi meg elindultunk, amerről jöttem. Bugyor egyre csak a vállamat markolta, mintha attól félne, hogy megszököm. Közben meg szóval tartott.

Látod – azt mondja –, kellett ez nektek? Szemtelenkedtek, aztán ez a vége. Szoktál te bőgni?

– Nem én. Csak nagyon ritkán.

– No, ma fogsz. Aki velem összeakaszkodik, mind sír a végén.

– Sok a szöveg – mondtam –, ilyesmiket már hallottam tőled.

– Majd lesznek tapasztalataid is, csak ne sürgess. Ezek a lábasok mire valók a hónod alatt? Azt kívánod, hogy a verekedés után benne szállítsalak haza? Tudtam, hogy túlzás, de gondoltam, úgyis mindegy, hát azt mondtam:

– Éppen a te részedre hoztam, Bugyor. Mert a végén olyan kicsi leszel, hogy elférsz bármelyikben.

– Szájatok, az van, az igen. Csak tudnám, mitől van akkora szájatok. Az az egy Vendel, az a halképű tud egy kicsit úszni, aztán betelt. Mi korcsolyában is nagyok vagyunk.

– Mi is – mondtam rögtön.

Oldalról méregetett, gyanakodva.

– Tán még sízni is tudtok, mi?

– Remekül – vágtam rá azonnal.

– És ezt el is higgyem, mi?

– Elhiheted – mondtam. Miért ne mondtam volna? Aki akarja, elhiheti. Már akkor nem is nagyon figyeltem, hogy mit beszél. Szerettem volna túl lenni az egész dolgon. Mint mikor az ember tudja, hogy kihúzzák a fogát. Fájni fog, de elmúlik. Legrosszabb a várakozás.

– Meddig megyünk még? – kérdeztem.

– Sürgős? – mordult rám.

– Nem annyira – mondtam –, de azt hittem, verekedni hívtál, nem gyalogtúrára.

Épp a telek elé értünk, amit a hosszú kerítés szegélyezett. Olt álltunk meg, ahol a kis domb emelkedett a hóval fedett kukákból. Arra jóformán senki se járt.

Bugyor szétterpesztette a lábát, megdörzsölte két kezét.

– No, köpj a tenyeredbe te is – mondta. Aztán hirtelen átkapta a derekamat. Én is megragadtam a vállát, és lábamat az övé alá csúsztattam, hogy elgáncsoljam. Csak egy pillanatra tántorodott meg, aztán valahogy megroppantott, és repültem. Egyszer már repültem így miatta – a vízbe. De most nem lefelé, felfelé a levegőbe vitt az út. Épp csak megvillant előttem Bagolypapa bölcs, huncut képe, máris fent ültem a hóval födött kukák tetején. Úgy ültem ott, akár egy trónon. Szép kilátás nyílt föntről. Láttam, hogy a kerítésen belül farakások húzódnak, s mögöttük kis ház áll a telken. Csupa üvegből van minden oldala. Melegház. Kertészet. De jó volna bejutni oda!

– Jössz le onnét, vagy levegyelek! – mordult fel Bugyor. – Ez csak a kezdet volt, hogy lásd az erőmet. Ami most jön, attól sírni fogsz.

Nem vártam meg, amíg utánam nyúl, leugrottam, s egyenest a nyakába. Sikerült feldöntenem. Egy másodpercig a földön kalimpáltunk, aztán egyszerre ugrottunk fel. Láttam, ökölben van a keze. Ökölbe szorítottam az enyémet is, és egyenest az állát céloztam meg. Talált. Jó. Most jön az orra. Aranyos Bagolypapa, segíts! De már akkor kaptam én is egyet a fülem alá, s ott táncolt újra a Bugyor ökle az arcom előtt. Nem szabad találnia, túl nehéz a keze! Villámgyorsan leguggoltam, s a súlyos csapás a palánkot érte, pont a kerítés ajtaját. Egy reccsenés, egy kattanás; jó kis ütés volt, az ajtó is kivágódott bele. Na most, most kell újra az állát céloznom, jó célpont, szépen előreugrik. Na most, most jövök én!

De nem én jöttem, hanem jött vágtatva egy nagy, fehér bundás kutya a telepről. Nem ugatott, csak zúdult előre, mint a szélvész, s a nyitott ajtón át egyenest közénk ugrott. Bugyor hangosan elkiáltotta magát: – Fussunk! A telepi kutya! Ez harap!

Ő futott, én nem tudtam futni. A telepi kutya ugyanis foga közt tartotta már a nadrágom szárát.

Jól ráharapott, sehogy se akart elengedni. Úgy látszik, ízlett neki. Aztán megindult. Úgy, velem együtt, édes kettesben. Mentünk befelé a kapun. Még az ajtó is bevágódott utánunk, ahogy besodródtunk. Furcsán morgott, miközben így vitt magával. Mikor fog belém harapni? Most vagy később? Mindegy, ez se sokkal rosszabb Bugyornál. Nem lehet nekem semmi bajom.

Éppen a farakások végére értünk, kifordul elénk a fűrészgép mögül egy bundás ember, az őr. A kutya odahurcolt elébe. Ott aztán elengedte a nadrágomat. Helyette az őr kapta el a kabátom nyakát.

– Mit akarsz itt, mi? Hogy kerülsz a telepre?

– A kerítésajtón át jöttem – mondtam –, rossz a retesz. Az első ütésre ugrik, nyílik, úgy látszik, meglazult.

– Majd megvizsgáljuk mindjárt – mondta az öreg –, semmit se félj. Azt mondd inkább, hogy miért döngetted az ajtót, mi dolgod itt?

Ott magasodott előttünk nem messze a kis üvegház, a kertészet. Még magam sem gondoltam meg jóformán, s már rámutattam: – Oda... oda szeretnék menni. Nagyon érdekel.

Tetőtől talpig végignézett engem kétszer is a bundás ember. Aztán fejét csóválta, mint aki hiszi is, nem is, amit mondok. A galléromról nem vette le a kezét. – No gyere, menjünk – mondta meglátjuk, mit szólnak hozzád odabent.

Így jutottam be az üvegházba, rózsák, ciklámenek, virágzó szegfüágyások közé. Egyik sarokban hatalmas dézsában páfrány, mellette terebélyes fikuszok, másik sarokban rügyező lila ágak; csak nem orgonabokor az ott?

– Mit keresel itt nálunk, fiam?

Munkazubbonyos öreg bácsi állt előttem. Nyakig vörösen dadogtam:

– Én itt... engem itt... minden nagyon érdekel. Van otthon egy galagonyaágam. Rügyezik már. És végeztem már sok más érdekes kísérletet. De itt, itt aztán rengeteg a látnivaló!

Valami ilyesmit hebegtem őszinte belső sóvárgással. Az öreg bácsi, úgy látszik, megérezte, hogy nem hazudok. Összenéztek a bundás őrrel. Az eleresztette a galléromat, és egy enyhe fülessel sorsomra hagyott.

Jó félórával később ismét kint álltam a kerítés előtt.

Odakint addigra már belepte a verekedés helyét a hó.

A lábasokat is ellepte a kukák aljában. De azért meg vártak tisztességesen. Bugyor nem várt meg. Okosabbnak tartotta odébbállni. Őszintén szólva nem hiányzóit nekem. Fogtam a lábasokat, és elindultam a MÉH-be. Mire odaértem, persze zárva volt. De Toncsi épp akkor jött le a kutyával. Szurok vadul rángatta maga után. Elébe szaladtam.

– Toncsi – kiáltottam –, mesélek valami csuda érdekeset!

Kivettem kezéből a pórázt, és míg a kutyát sétáltattuk, mindent elbeszéltem az üvegházról. Hogy én már régen láttam kitéve ezen a környéken egy kis táblát valamiféle kertészetről, de sohase tudtam, hogy lehet bejutni oda. S hogy most bent voltam, s míg idekint minden csupa hó, odabent minden csupa tavasz. A legkülönbözőbb növényeket láttam. Egy öreg bácsi dolgozik bent. Juhász bácsi nevű. Nagyon kedves volt hozzám, s azt mondta, hogy eljöhetek máskor is. Ha nincs ott a főnök, sok mindent szívesen elmagyaráz és megmutat nekem.

Elmondtam Toncsinak, hogyan próbálkoztam én már otthon babbal, mindenféle bogyókkal, orgonaággal is. Az orgonaágról lefejtettem a kérget, meggyűrűztem több helyen, s piros tintába állítottam. Figyeltem aztán, hogy szívja fel magába a folyadékot a növény. Mintha pumpa húzná fel, úgy haladt szép lassan, egyenletesen, mintha lépcsőről lépcsőre hágna a piros tinta a levelek felé. De nemcsak az ág bírja felszívni a nedvességet. Ha száraz leveleket tesz vízbe az ember, szárukkal felfelé – azok is kisimulnak egy idő múlva. Sok mindenféle érdekes dolgot figyeltem én meg muskátlikon is.

Toncsi nagy gyönyörűséggel hallgatott. Azt mondta, neki nagyon hiányoznak a fák, bokrok, erdők, nagy széles mezők itt a városban a szűk utcák között. Mindenütt csak ez a sok magas ház! Minden olyan furcsa, idegen neki itt.

De én nem voltam már neki idegen. Mikor elbúcsúztunk, megkérdezte:

– Ma megint hiába jártál itt a MÉH-nél, ugye?

– Hát bizony... hiába sajnos.

– Nem is olyan sajnos – mondta –, hisz magad állítottad, hogy jót tesz a lábasaidnak a friss levegő! – Mutatóujjával az orra hegyét dörgölve, komolykodva nézett rám, aztán nem bírta tovább, kipukkadt belőle a nevetés, átvette tőlem a pórázt, s elszaladt.

Január 13.

Tegnap este felszaladtam még Gribojhoz is, hogy beszámoljak neki a Bugyorral történt verekedésről.

Úgy gubbasztott a szoba sarkában, mint egy túzok. Mikor a mamája beengedett, felugrott, és elébem rohant. Végignézett tetőtől talpig. Aztán még a kezével is megtapogatott. Végre felsóhajtott. Csodáltam, hogy nem hallom koppanni a követ, ami leesett a szívéről.

– Hát megvagy – kiáltotta –, megvagy!

– Meg hát – mondtam –, el se vesztem. Miért vagy olyan ideges, Griboj?

Lehúzott maga mellé a székre, és tövéről hegyére el kellett neki mesélnem mindent, ami Bugyorék és köztem történt. Akkor végre megnyugodott egy kicsit. De csak egy kicsit. Mert nagyobbrészt még mindig nyugtalan volt. Hátha Bugyor nem elégszik meg ennyivel? Hátha még több elégtételt kíván? És hátha kisül, hogy nem ő verekedett vele, hanem én? Nem éli túl a szégyent az őrs előtt.

Akkor csöngettek. Vendel jött meg Malac. Az uszodából érkeztek. Griboj megint olyan zöld lett láttukra, mind egy béka. De Vendel odalépett hozzá, és megveregette a vállát.

– Remek srác vagy – mondta. – Köszönöm, Griboj.

Griboj leült, pedig azt hiszem, nem is akart leülni.

De most csak ült, és nézett a fiúkra. Elég ostobán bámult. Akkor Malac is odalépett mellé, és hátba vágta barátságosan.

– Ezt megcsináltad – mondta –, höhöhö! – Elégedetten gurgulázva röhögött, és újra hátba vágta Gribojt. Griboj kínosan tekergette a nyakát.

– Megteszi az ember, amit bír – motyogta –, megteszi. De hát ti, ti honnan tudtok már a dologról?

Erre leültek Vendelék is, és egymás szavába vágva mesélték el a történteket. Megvolt az edzés az uszodában, mint rendesen. Ahogy mennének befelé öltözködni, odalép melléjük Robur. Amit még sose tett, tisztességesen bemutatkozott. – Urlik Róbert vagyok – mondta, és kezet nyújtott mindkettőjüknek. Úgy meglepődtek, azt sem tudták, melyik kezüket tartsák felé. – Ez a kézfogás – mondta Robur – legyen a barátságkötés kézfogása is. Délután ott járt nálunk a küldöttetek, és az igazat megvallva, megtetszett nekem. Szó ami szó, kemény gyerek. Amilyen kicsi és vékony, olyan bátor. Sehol egy izom, lapos a bicepsze, de a szíve, az a helyén van, meg kell adni. Azt gondoltam, ahol ilyen bátrak a kicsik, ott erő lehet az őrsben. S az ilyen őrssel mi jó barátságot akarunk!

– Na, mit szólsz, mit szólsz? – gurgulázott Malac, és térdét csapkodta örömében. – Még azt is mondta, hogy dühös Bugyorra, mert úgy elszaladt, amikor verekedés közben közétek vágtatott az a vad telepi kutya. Látta, hogy a kutya rád ugrott, s ahelyett hogy segített volna neked lerázni magadról, elrohant. Most otthon ül, és restelli magát. Hű, de sajnálom, hogy nem láttam, amint szalad! Hű, de szeretném látni egyszer, ahogy rémülten fut Bugyor!

– Még azt is mondta Robur – folytatta Vendel –, hogy szeretné, ha ezentúl nemcsak az úszásnál találkoznánk. Ők rendszeresen járnak sízni, kimennek jövő vasárnap is, hisz a Szabadság-hegyet tán már tízcentis hótakaró fedi. Te állítólag azt mondtad Bugyornak, hogy mi sízni is tudunk. Ezt nem egészen értem. Hát tudunk mi síelni, Malac?

– Hát tudunk? – kérdezte Malac is, és Gribojhoz fordultak mind a ketten. Griboj meg, az a mafla énfelém: hát tudunk? De aztán gyorsan összekapta magát, és fülig vörösen rávágta, hogy hát, ami őt illeti, ő csakugyan tud egy kicsit.

– Meg aztán van itt még egy furcsaság – mondta Vendel –, ez a Robur folyton úgy beszélt rólad, mintha te ilyen meg amolyan kicsi és vékony volnál. Vékony vagy, az igaz, de izmos fiúnak ismerünk, és Robur se sokkal magasabb tenálad. Már épp szólni akartam, hogy téved ebben a dologban, de Malac oldalba bökött, hogy hagyjuk, hadd beszéljen, minek vitatkozzunk vele. Így hát ő beszélt, és mi főleg hallgattunk, s a végén egész jól megbarátkoztunk. Újra kezet szorítottunk egymással, és hívott vasárnapra síelni, és üdvözölteti Gribojt, és reméli, hogy nem tett benne kárt a kutya. Igaz is – kérdezte Vendel –, nem harapott ki belőled egy font húst az a dög?

– Nem – mondta Griboj –, egyáltalán semmit se harapott ki belőlem. Vakargattam a szőrét a nyaka alatt, és arra megjuhászkodott.

„Vakargattad te a füled tövét – gondoltam magamban – próbáltad volna csak vakargatni azt a vad telepi kutyát... de nem szóltam semmit. Annál többet beszélt Malac.

– Hős vagy – kiáltott – nagy hős! Maga Robur mondta: kemény gyerek, szó ami szó. Csak azt tudnám: fordított távcsővel nézett téged, hogy olyan aprónak látott? Persze lehet, hogy neki Bugyor a mérce.

Megragadta Griboj karját, és tapogatni kezdte.

– Hogy lehet erre azt mondani, hogy semmi muszkli, semmi izom?

Griboj máskor odáig lett volna a boldogságtól, ha ilyesmiket hall. Most azonban úgy ellökte magától a Malac kezét, mintha csúf varangy lett volna. Malac azonban nem sértődött meg. Kijelentette:

– Ez a Robur helyes fiú, de úgy látszik, kicsit hülye.

– Dehogyis – mondta Vendel –, lehet, hogy csak a nagy hóesésben káprázott kicsit a szeme. Te mit gondolsz erről, Zsizsik?

Mondtam, hogy biztos a hóesés volt az oka, és hogy nem is ez a lényeges, hanem hogy rendben befejeződött ez a dolog. Erre aztán még egyszer körbeveregették Gribojt, és mentek. Szedelőzködtem én is, de Griboj visszatartott, hogy még mondani akar nekem valamit. Megvárta, míg a másik kettő már lement a lépcsőn, s akkor kibökte:

– Te Marci! Én gyalázatos disznó vagyok.

– Á, nem vagy – mondtam. – Miért volnál az?

– De! Az vagyok!

– De nem.

– De igen! – Tűzpiros lett az arca, és ordított:

– Igen, igen, az! – És megragadta a vállamat, és jól megrázta. Gondoltam, ha Bugyortól szabadultam, majd csak szabadulok tőle is.

– Nagy disznó vagy, tényleg – mondtam –, az már igaz.

Erre eleresztett, és hazamentem.

Ma tízpercben aztán jött, nem szólt egy szót se, csak odanyomott a kezembe egy csodaszép, nagy cseh radírt. És aztán számtanóra jött, és dolgozatot írtunk, s egyszerre honnan, honnan nem – a füzetemen terem egy pompás puska. Persze, hogy pompás volt-e, az majd csak a javításnál „sül el”. Én mindenesetre leír tam szó szerint a Griboj elgondolását, bár ő is eléggé gyönge számtanos. Később még az uzsonnáját is meg akarta velem osztani. Nem voltam éhes, de azért megettem a sonkát a kenyeréről; hátha ettől rendbe jön a lelkiismerete.

A szanszeveriánk egy letört levelét csak úgy beültettem egy cserépbe a múltkor. Mára szépen megéledt, gyökeret hajtott. Erről eszembe jutott a kertészet, s már indultam is, hogy megint benézek oda. De aztán meggondoltam magam. Illendőbb, ha várok egy-két napot, s aztán a hét végén annak rendje-módja szerint becsöngetek a kertészetre nyíló kis kapun. Nem a palánkajtón, hiszen az a fatelepre vezet. Remélem, hogy Juhász bácsi megint olyan kedves lesz, mint tegnap, és szívesen fogad.

Január 19.

A számtandolgozatom kettesre sikerült. Egyáltalán nem búsultam, hiszen általában egyeseket szoktam kapni számtanból. Griboj azonban szörnyen elkeseredett. Nem is a saját kettes dolgozata rázta meg, ha nem hogy a legjobb szándékkal rossz puskát küldött nekem. Lógatta az orrát és alig mert rám nézni. Bolond ez a Griboj. Már rég elfeledte mindenki a Bugyorral való verekedést, csak ő nem bírja elfeledni.

A héten kétszer is fent volt nálam. Mindkét alkalommal elszánt képpel beszélt arról, hogyan fedi majd fel az igazságot az őrs előtt. Lehet, hogy ezután mindenki megveti majd, de még mindig jobb lesz, mint így, hogy ő saját magát veti meg. Ha nem is ma és nem is holnap, de a következő őrsgyülésen mindent kipakol.

– Nekem nem fontos, Griboj – mondtam –, énmiattam ne fáraszd magad.

– Nem temiattad, magam miatt teszem! – kiáltotta erre, és a mellére csapott.

Ma aztán megvolt az őrsgyülés. Először Elnök vezetett le egy érdekes játékot. Behozott egy csomó újságpapírba kötött könyvet. Mindből felolvasott egypár sort, és nekünk el kellett találni, hogy melyik író melyik müvéből idéz. Malac minden felolvasás végén felröffent, hogy megvan, ő pontosan tudja, és aztán csak ugyan pontosan – mellétalált. Legjobban Trofimnak ment ez a dolog. Sokat otthon marad a náthája miatt, s olyankor mindig olvas. Én egyet találtam el, Griboj egyet sem. Nem is csoda. Olyan izgatott volt, hogy majd megette a ceruzáját, amivel a megfejtéseket írta mindenki külön papírra. Az irodalmi játék után ugyanis az ő beszámolója következett. Mint társadalmimunka-felelősnek be kellett számolnia, hogyan teljesítette feladatát az őrs. Máskor az ilyesmit úgy mondja el, mint egy hadvezér. Újból ismerteti tervünket, megdicséri a szorgalmasakat, és dörögve sújt le azokra, akik semmit sem csináltak. Most azonban úgy állt fel a helyéről, mint egy félénk nyuszi. Háromszor is megköszörülte torkát, krákogott, köhögött, és végül kinyögte valahogyan:

– Pajtások, mielőtt a társadalmi munkáról beszélnék, volna itt még valami más elmondanivaló...

Aztán újra krákogott kettőt-hármat, és kijelentette:

– Vagyis hogy mielőtt a más elmondanivalóra térnék, nézzük csak előbb a társadalmi munkát.

Erősen küszködött, azt láttam. Őszintén szólva meg is sajnáltam. Mert még ezt a társadalmi munkáról szóló beszámolót sem tudta tisztességesen elmondani, olyan izgalomban volt. Olyan csendesen, hogy alig lehetett hallani, elrebegte, hogy Télapóra tisztességes sípokat és furulyákat faragtunk a kicsiknek, ezenkívül Ricke több ízben tartott számukra bábelőadást. A papírgyűjtésben Elnök vezet, a vasgyűjtésben Vendel. Nem gyűjtötte be a szükséges vasmennyiséget Malac.

Griboj szelíden beszélt, nem úgy, mint máskor – dörögve és villámokat szórva. Malac mégis megsértődött, és rögtön odavágta:

– S talán bizony csak én maradtam el a vasgyűjtésben egyes-egyedül? Tudomásom szerint Marci se hozta még be a MÉH-cédulát!

Puff! Ezt megmondta. Nem mertem Gribojra nézni. Griboj se rám. Mert én csakugyan még mindig eredmény nélkül folytattam az ingajárást a lábasokkal, és ott tartottam, ahol a legelején. Griboj azonban nem merte az én nevemet említeni. Nem merte, vagy nem akarta. Ő engem nem óhajtott bemártani az őrs előtt, mert adósnak érezte magát. Ezért most is csak hallgatott, és rágta a szája szélét.

– Azt kérdeztem – emelte fel hangját Malac –, miért csak énvelem van bajod? És különben is, meg kell mondanom, hogy nagyon furcsán viselkedel az utóbbi időben, Griboj.

Erre mindnyájan elkezdtek zajongani. Volt, aki ugyanezt állította, és volt, aki védte Gribojt. Elnök megrázta a tolltartóját.

– Szerintem Malac mulasztása nem védhető azzal, hogy más is mulasztott. De megkérjük Gribojt, hogy ezentúl tisztán és igazságosan tárja elénk a dolgokat. Eddig is ezt szoktuk meg tőle, és kérjük, hogy máskor se hagyja el a mondanivalója felét. Biztos eszében volt, hogy Zsizsik nevét is említse, csak elfeledte. Mert mostanában kissé szórakozott.

Vendel oldalt hajtotta lapos halfejét, és jóakarattal nézett Gribojra.

– Mondd, már régen akartam kérdezni, nincs neked valami bajod? Én nem akarlak megbántani, de azelőtt akkora szád volt, mint a Bécsi kapu. Most meg olyan csendes és szerény vagy, mint egy harmadikos a lányiskolából.

– Talán megfázott, és valami betegség lappang benne – vélte ugyancsak jóindulattal Trofim.

– Hagyjátok békén – visított magas hangján újra az Elnök talán szép, ha valaki olyan nagyszájú és kötekedő, amilyen Griboj volt? Most egy ideje szerény és csendes. Kár ezt a szemére vetni.

– Nem úgy van az – mondta a maga lassú módján Vendel. – Gribojnak tényleg undok, kötekedő és hangos természete volt, de azért az valahogy természetesebbnek tűnt nála, mint ahogyan most viselkedik. – Hosszúkás halszemével újra figyelmesen nézte Gribojt. – Valami baja van, vagy valami történt vele...

– A nátha – mondta újra Trofim. – Velem is így szokott lenni. Valami lappang benne... Én azt hiszem.

Griboj hirtelen visszanyerte régi természetét, és ordítani kezdett: – Most már elég volt! Beszéljetek valami másról, ne énrólam! Semmi bajom nincs, és semmi se történt velem!

No tessék. Hirtelen elfeledte, hogy éppen arról akart beszélni, mi történt vele és Bugyorral, illetőleg hogy mi nem történt vele és Bugyorral. Ő is rájött mindjárt, hogy kár volt felmérgesednie, jól elvágta útját a tisztességes vallomásnak. De talán még mindig visszabotorkált volna erre az útra, ha Vendel nem szólal meg hirtelen:

– Igaz is, Griboj, tegnap az uszodában beszélgettem Roburral. Azt mondja, holnapután tanítási szünet, felmennek sízni a hegyre. Nagyon szeretné, ha mi is mennénk. Már többször hívott, és sose mentünk. Azt mondta, úgy látszik, mégse akarunk velük barátkozni. Megígértem hát, hogy majd kímész.

– Hogy én? – kérdezte Griboj, és megint falfehér lett. – Hogy én menjek? Miért nem ígérted inkább, hogy ti mentek ki?

– Bolond vagy, Griboj – röfögött Malac –, hiszen még sose volt a lábunkon síléc. Azok meg úgy mennek már, mint a vihar. Csak nem járatjuk le az egész őrsöt előttük!

– Te mondtad, hogy tudsz síelni – vont vállat Vendel. – És nemcsak Bugyornak mondtad, hanem nekünk is. Talán nem mondtál igazat?

– De – motyogta Griboj iszonyú zavarban. – Nektek is mondtam, meg nekik is. Mondtam, hát mondtam – tekergette a fejét, és izzadságcsepp jelent meg a homlokán. – Végeredményben nem olyan nagy dolog.

– Persze hogy nem! – kiáltott elégedetten Malac.

– Majd gyakorolsz egy kicsit idekint a Ligetben a domboldalon, ahol szánkózni szoktunk. Úgy belejössz, hogy szemük-szájuk eláll a csodálkozástól.

– Ez is csak az őrsünk becsületét emeli majd előttük – mondta Trofim. – Ami meg a náthádat illeti, majd kimegy belőled a friss szélben. Náthának legjobb a magaslati levegő. Én csak tudom.

– Csak ügyesen, okosan – mondta Elnök –, úgy viselkedj, ahogy a múltkor. Ne felejtsd el, hogy az őrs nevében mész megint.

– Megcsinálja ő jól, amit rábíznak – zörgött tolltartójával az Elnök. – Megcsinálta eddig, megteszi ezután is. Igaz, Griboj?

– Hát persze – mondta Griboj olyan arccal, mint aki savanyú uborkába harap.

– Valamit akartál még mondani – kérdezte szerényen Ricke. – Említetted, hogy a társadalmi munkán kívül volna még valami más elmondanivalód.

Griboj kimeredt szemmel bámult a kis Rickére.

Csupa izzadt volt már a homloka. Letörölte.

– Már nincs – nyögte végül. – Vagyis hogy nem is tudom már, mit akartam. Elfeledtem.

– Sok mindent elfeledsz te – mondta szemrehányóan Malac. – De azt bezzeg megjegyezted, hogy elmaradtam a vasgyűjtésben.

Végre befejeztük ezt a témát, és aztán megbeszéltük a soron következő feladatokat. Nekem a vasgyűjtést kellett rendeznem. Malac a vas mellé megkapott még engem is, vagyis megígérte, hogy segít nekem a számtanban, mivelhogy meglegyintett már a bukás szele.

– No, szegény Marci – mondta –, meggyúrlak én téged, hogy belenyögsz.

Én nem szóltam semmit, csak gondoltam valamit.

Azt gondoltam, hogy nem lesz neki könnyű dolga velem.

Játszottunk még egy kicsit, aztán hazamentünk.

De még be sem csuktam az ajtót magam mögött, kopogtak. Kinyitom, hát Griboj az. Áll egy darabig a szája szélét harapdálva, mindenhová néz, csak rám nem. Keresgéli a szót, hogy mit is mondjon. Aztán végre kinyögi:

– No, Marci, beütött a mennykő evvel a síeléssel!

Január 20.

Ma nagy öröm ért.

Feleltem növénytanórán, pedig nem is hívtak ki.

Úgy történt a dolog, hogy kicsit eltértünk az anyagtól. A növényi tápsók kerültek szóba, aztán meg a növények keresztezése. Meg se gondoltam, máris felmutattam. Ha máskor kihívnak a táblához felelni, hát csak dadogok, töröm a fejem: hogy is van ez a könyvben, melyik is ez a szakasz... s közben elfelejtek beszélni. Most meg azt is elfeledtem, hogy beszélek, s csak soroltam, soroltam; mit mondjak – csinos kis szónoklatot vágtam ki. Buksi meg csak néz rám, csak hallgat elmerültem pedig nem is olyan hallgatós természetű. Hamar rámordul a felelőre, s helyreküldi, ha nem tud: „Ebből bizony bukás lesz, szép kis buksi!” így ragadt rajta a Buksi név.

De most még a szemüvegét is feltolta a homlokára, úgy figyelt. És úgy nézett rám, mintha még nem látott volna soha.

– No lám – azt mondja végül –, mi szép sok mindent tud ez a fiú! Aztán honnan tudod te ezeket a dolgokat ilyen alaposan?

Éppen tegnap voltam a melegházban. Előttem keresztezett Juhász bácsi ciklámeneket. Aprólékos munka, de csoda érdekes. Jól megfigyeltem. Legközelebb talán már magam is megpróbálhatom. Juhász bácsi szívesen lát, s már én akár a kisinasa lennék neki.

– Lejárok ide a közeli kis kertészetbe – mondtam. – Megengedték, hogy lejárjak és segítsek, amiben tudok.

Buksi megint csak úgy nézett, mintha először látna. – Hányasod volt neked tavaly növénytanból, Marci?

– Hármasom, tanár úr.

Csak néz, a fejét csóválja.

– Ki volt az a bolond, aki neked hármast adott?

Ez szép volt tőle, hogy ezt mondta. Tévedni emberi dolog –, tévedtem. Ez volt benne. De ettől nem lett kisebb, csak nőtt a fiúk szemében: jó fej ez a Buksi!

Én meg csak állok s emelkedek. Lebegek a padló meg a mennyezet közt megdícsőülve.

– No lám – mondta még a szemüvegét törülgetve –, itt áll előttünk a jövő agronómusa.

És beírt nekem egy ötöst, pedig nem is feleltem, vagyis hogy feleltem, pedig nem is hívott ki. S ehhez még hozzá kell tenni, hogy nagyon keményen osztályoz. Remekül tanít, de tud követelni is. Jól megnézi, hogy kinek ad ötöst. Ő a legszigorúbb tanárunk.

Hinni se akartam, amikor bekerült az osztálykönyvbe ez az ötös. Mióta iskolába járok, talán még sohase történt velem ilyesmi. A lóképü Trofim nagyot fújt örömében a zsebkendőjébe; úgy hangzott ez, mint valami diadalmi trombítaszó. Malac úgy vigyorgott, fülig szaladt a szája. Elnök egy icipicit megzörgette a tolltartóját, s rám hunyorított. Ricke felemelte két összeszorított tenyerét, így gratulált. Én meg csak ültem a helyemen egész belezsibbadva a csodálkozásba: Zsizsik és az ötös – hogy ilyesmi is létezik!

Alig vártam, hogy mehessek a kertészetbe, s elmeséljem ezt a dolgot Juhász bácsinak. Már éppen készültem, amikor csengetnek, és szerencsétlen képpel megint beállít Griboj, s újra kezdi a tegnapi dolgot: – Ki mondta Bugyornak, hogy síelni tudunk, te vagy én?

Én csak tudom, hogy én mondtam. Most aztán vakarhatom miatta a fejem.

– Nézd, Marci – tekergeti szörnyű zavarban Griboj a nyakát –, engem borzasztóan bánt ez az egész. Látod, már mindent be akartam vallani. Aztán egyszerre csak jönnek evvel a sível. Tegnap még azt gondoltam, kimegyek, bár még soha életemben nem próbáltam lécet. De Bugyorék téged várnak, hisz Vendel azt mondta, hogy én megyek, vagyis hogy te, azazhogy...

Abbahagyta, egészen belezavarodott. Siralmasan festett, mondhatom. És hát erről tulajdonképpen csakugyan nem tehetett. Én hencegtem a síeléssel, úgy illik, hogy én törjem miatta a nyakam.

Bagolypapára esett a pillantásom. Biztatóan vigyorgott felém. Csalánba nem üt a mennykő – gondoltam. Mi történhet velem? Sok kedvem nincs most a dologhoz, de hát mit tegyek?

– Szerezzél lécet valahonnan, Griboj – mondtam neki –, aztán síelek egy jót helyetted.

– Meglesz – tért vissza az élet Griboj arcára. – Meglesz, és fogadom, hogy olyan pompás felszerelést hozok neked, amilyet még nem látott Bugyor. A nagybátyámét hozom el majd. A nagybátyám pedig bajnok volt valaha!

Hát meg is lett. Két olyan rozzant pata, hogy mikor megpillantottam, végigborsódzott a hátamon a hideg. Hisz ez már olyan vékony és kopott, hogy ha ráállok, szétmegy alattam. Ezenkívül túl nagy, túl hosszú nekem. No, ha ezeket a léceket meglátja, csakugyan elámul Bugyor!

Griboj mentegetőzött. Rég nem síelt már a nagy bátyja, azért kopott meg kicsit a felszerelés. Új korában a legjobb fajta volt. Nagybátyja szerint ma nem is lehet ilyen finom léceket kapni. Csak nagy könyörgésre adta kölcsön. Gribojnak meg kellett ígérnie, hogy nagyon vigyáz rá, s most engem kérlelt, hogy óvjam minden erőmből a léceket.

– Finoman kell rugózni rajta – magyarázta –, mindig behajlított térddel hajtsd magad. Hátra soha ne hajolj, csak előre.

– Ha ilyen jól tudod, menj te – ajánlottam. Erre mindjárt nagyon csendes lett Griboj.

– Én csak azt mondtam, amit a nagybátyám mondott nekem – sóhajtotta –, én csak segíteni akartam ebben a dologban. Ha kívánod, ki is megyek veled a Ligetbe. A Kása dűlőnél próbálkozhatunk.

– Köszönöm – mondtam –, majd edzek én magam.

– És ha kimentél a hegyre, és ha megjöttél a síelésből, én másnap elébe állok az őrsnek, és mindent felfedek. Elébük tálalom az egészet, elhiheted.

– Jól van, tálald – mondtam – de most már elmehetnél haza.

Amint egyedül maradtam a lécekkel, előhoztam az ócska bakancsaimat, s nagy küszködéssel hozzájuk kalapáltam a lécek vaspofáját. Aztán megpróbáltam mászkálni a lécekkel a szobában. Furcsák voltak, akár valami gólyalábak. Aztán megfordulni velük úgy, hogy az egyik léc orrát a magasba tartottam, és egészen kitekertem a törzsemet. Sikerült a dolog, csak egy vázát döntöttem le az asztalról. Darabokra tört.

Akkor csöngettek. Malac jött szélesen vigyorogva.

– Gyere, Marci, számtanozni.

Ahogy meglátta a léceket meg a cserepeket a földön, elbámult.

– Mi az – mondja –, te is kimész síelni Bugyorékkal?

– Még az kéne – vakartam a fülem tövét –, látod, hogy itthon is ripityára verek mindent.

– Az már igaz – nézett körül a földön heverő cserepeken.

– Aztán meg ez nem is léc, csak valami cséphadaró. A kamrában találtam. Őskori maradvány.

Malac alaposabban szemügyre vette a léceket.

– Az is igaz – vallotta be.

– Csak azért vettem elő, mert szó került a sízésről. Gondoltam, megnézem, mi fán terem.

– Ügyes fiú ez a Griboj – mondta Malac –, hogy ehhez is ért. Csak azt nem tudom, miért olyan kelekótya mostanában. Egy kicsit olyan... olyan, minthogyha a fejére ejtették volna időközben.

– Majd a sízéstől helyrezöttyen – mondtam.

– Lehet – vélte Malac. – No, gyere, Marci, üljünk le számtant tanulni.

– Azt nem lehet – ráztam a fejem –, azt az egyet nem. Rettentő fontos dologban el kell mennem. Nagyon beteg szegény nagymamám. És nincs mellette senki. Nincs, aki egy pohár vizet adjon neki.

– Nem is kell neki pohár víz – villantotta ki sárga agyarait Malac –, mert nincs is neked nagymamád. Nekem ne beszélj, Zsizsik, mert nem vagy az iskolában, és nem a tanárokkal beszélsz. Egy tanár sok mindent bevesz, amit egy Malac nem vesz be. Fogd a könyved meg a füzetet, aztán tessék, lássunk munkához.

– Nem lehet, Malac – mondtam –, becsszóra nem lehet. Most éppen el kell mennem valahová. Feltétlen el kell mennem. Várnak.

– Randevúd van, mi? A sarkon vár az ördög unokahúga?

Nem volt benne egy szikra belátás se. Mondhattam, amit akartam, csak ült szélesen a székén, mintha odaragasztották volna. Láttam, semmire se megyek vele. Malac nagyon erőszakos.

– Jól van, hát tanuljunk – mondtam –, hozom a táskámat.

Kimentem a konyhába, vettem a kabátomat meg a lábasokat. Aztán szépen bezártam magam után a konyhaajtót. Ha Malac megunja a várakozást, az előszobán kimehet. Annak csak be kell csapni az ajtaját, kívülről gomb van rajta.

Igazság szerint csakugyan ki kellett volna menjek a Kása dűlőre a lécekkel próbálkozni – de ezt kora reggelre halasztottam. Mielőtt a hegyre felmegyek, olt csúszkálok majd egy kicsit. Most az üvegházba kell mennem, Juhász bácsihoz. Elmondom majd neki, hogyan kaptam növénytanból ötöst. Tán azt is elmondom, hogy négyéves koromban kalauz akartam lenni, ötéves koromban sofőr, hatéves koromra meg, ha jól emlékszem – miniszterelnök. Azóta megszűnt a tervezgetésem. El nem tudtam volna gondolni, hol látná valaki hasznomat. De hogy a tanárom azt mondta: itt áll előttünk a jövő agronómusa – hát ez nagyon jólesett. Kertész vagy agronómus, mindegy – de hogy kedvem volna hozzá, annyi bizonyos. Ezt mind el akarom mondani Juhász bácsinak. Aztán meg Toncsi is vár. Mire menne nélkülem Szurokkal? Egyszóval – bocsássa meg nekem Malac, hogy meglógtam előle, de rá ma igazán nincs egy percem se.

Aztán mégiscsak akadt időm még a számtan tanulásra. Igazán nem hittem volna. Valószínűleg Malac se hitte volna. De hát történik néha olyan is, amire senki se gondol előbb.

Úgy történt a dolog, hogy amikor a kertészetből kijövet a bezárt MÉH előtt találkoztam Toncsival – mindjárt láttam, hogy valami baja van. Nagy búsan lógatta a fejét, és egyetlenegyszer se mosolyodott el.

– Mondd csak meg, hogy mi bánt, Toncsi – biztattam –, hátha tudok segíteni.

– Ezek nem szeretnek engem, ezek a lányok az osztályban – mondta végre. – Valamelyik hozott egy kis gumielefántot. Álltak körülötte a szünetben, nyomogatták, és jól szórakoztak vele. Jaj de édes! Kié ez – kérdeztem –, és mi a neve? Nem is feleltek, csak összenevettek a hátam mögött.

– De Toncsi – csodálkoztam –, hiszen eddig nem panaszkodtál, hogy ilyen komiszak veled az osztálytársaid. Azt mondtad, egészen jóban vagy velük.

– Így volt, vagyis hogy így van, de tudod, én azért mégiscsak idegen vagyok itt egy kicsit, és már észrevettem máskor is, hogy szórakoznak rajtam, ma meg éppen hogy kinevettek – vallotta be. – Kint álltam a táblánál, és mind nevetett, ők nem tudják, hogy mi sok mindent másképp tanultunk az otthoni iskolában. A tanító néni se tudja, s csak kérdez, kérdez. Aztán mondok valamit, mert már valamit csak mondani kell, igaz? S akkor az egész osztály nevet. Én meg csak állok ott kint egyedül, s hallom, ahogy az első padban odasúgja egy lány a szomszédjának: „Jaj, de édes! Kié ez, és mi a neve?” A vak is látja, hogy rám értik, hogy engem utánoznak, s csak úgy pukkadozik mind a kettő. S aztán feladják a leckét, hazaviszem, s egész délután csak töröm a fejem: nem bírom megcsinálni.

– No, ha csak ennyi a bajod – kiáltottam fel –, azon könnyen segíthetek! Amit te tanulsz, azt én mind már régen tudom. Hadd halljam, miből kaptad azt a nehéz házi feladatot?

– Számtanból – szipogott Toncsi –, borzasztó egy példa, szöveges. Elolvastam már százszor is, betéve tudom. Csak azt nem értem, mit csináljak vele.

S nagy bizalommal elém tálalta mindjárt azt a szöveges számtanpéldáját. Furcsa egy példa volt, mondhatom.

– Hadd halljam még egyszer – ráncoltam a homlokomat.

Elismételte egyszer, kétszer, háromszor is. Akkor se tudtam, hogyan kell megoldani. De hát ezt sehogy se akarózott bevallanom.

– Aha – mondtam inkább –, aha, most már látom, mi a fortély benne. Hanem most nem érek rá, Toncsi, várnak otthon. Vidd csak fel a bevásárlószatyrot meg Szurkot, aztán szaladj le ide a házatok elé egy jó óra múlva. Akkorra visszajövök, és elmagyarázom neked ezt a dolgot tökéletesen.

– Tényleg – derült fel Toncsi arca és nem fáradság neked?

– Sose félts engem! Nem fáradok ki olyan hamar.

Akkor mindjárt elrohantam Malachoz. Majd bekapott, amikor meglátott az ajtóban.

– Félórát vártam rád, te akasztófavirág – mondta. – Le is út, fel is út, látni se óhajtlak, tudd meg!

– A számtan végett jöttem – mondtam –, könyörgöm, taníts!

– Nem tanítlak. Engem csak egyszer tettél bolonddá!

– Soha többet nem teszlek. Még ez egyszer taníts.

– Ez egyszer se!

– Malac – néztem rá olyan szépen, ahogy csak bírtam –, olyan jól senki se tud számtant, ahogyan te. Csak állsz kint a táblánál, s vágod a törteket ide meg amoda, az eredmény mindig helyes, s a tanár úgy néz rád, mintha saját édesgyermeke volnál. Egész kikerekedik az a hosszúkás, bús arca, olyan boldoggá teszed. Hát volna szíved engem most kidobni innen? Minden Malac közt te vagy a legkedvesebb, csak taníts!

Láttam, hogy megtört, nem bír tovább hallgatni.

– Bolond vagy te – legyintett, és kötélnek állt. Elmagyarázta a holnapi anyagunkat, s akkor előhozakodtam a Toncsi számtanpéldájával. Azt is rögtön megfejtette, mert Malac igazán tud. Megköszöntem, és rohantam viszontoktatni Toncsit. Azt hiszem, még Malacnál is jobban magyaráztam. Elmondtam neki töviről hegyire, mi a vicc a példájában. Mindjárt meg is értette. Mosolygott a két ferde vágású szeme, az egész széles, szeplős képe. Az egész Toncsi csupa mosoly és elismerés volt.

– Milyen okos vagy te, Marci! – mondta. Csak legyintettem.

– Semmiség az egész.

Január 23.

Ma feleltem számtanból, és kijavítottam az egyesemet. Külön szerencse, hogy Toncsi példája miatt mégiscsak átvettem Malaccal az anyagot. Trofimot is felszólították, de hiányzott. Tanítás után felszaladtam hozzá, hogy megnézzem, mi baja. Hát persze megint meghűlt. Még a szeme is bedagadt a náthától, és egyfolytában tüsszögött. A mamája alig engedett be hozzá, máris tuszkolt kifelé. Azt mondta, fél, hogy megkapom a náthát. Ezen majd elnevettem magam. Dehogyis kapom én meg – gondoltam –, ha tegnap nem lettem beteg, akkor már soha. Ugyanis a bakancsom nem éppen síelésre való, és úgy átázott, mint egy likas ladik.

De hiszen ha csak a bakancsaimmal lett volna bajom! Még visszaemlékezni is rossz! Ott voltak gondnak a lécek – elindulni is alig bírtam velük. Kínkeservesen cipeltem őket végig a városon. A villamoson majd kiszúrtam velük a kalauz szemét, egy idős bácsi kalapját levertem, és egy kislányt gyomorszájon billentettem a botokkal. Aztán valahogy mégiscsak elértem a fogaskerekű-állomásig, és éppen amikor jegyet váltottam a pénztárnál, valaki olyan alaposan hátba vert, hogy kihagyott a lélegzetem. Megfordultam, hát Bugyor állt mögöttem szélesen vigyorogva. Nem is láttam még ilyen nyájasan mosolyogni. Olyan lett tőle az arckifejezése, mint egy jóllakott komondoré.

Ott volt a kék szemű, csinos képű Robur, a múltkori zömök fickó meg még másik két fiú. Barátságosan üdvözöltek, aztán elkezdtek kérdezgetni. Előbb azt tudakolták, mióta síelek. Mondtam, hogy az idén először vagyok kint. Krisztiániázni tudok-e? – faggattak tovább. – Pont úgy, mint minden mást – feleltem erre, de a következő kérdést már én tettem fel:

– Hogy álltok az ugrással? Jól megy-e? S ha igen, milyen magas sáncokról szoktatok ugrani?

Mindjárt abbahagyták a kérdezősködést, és másról beszélgettünk. Közben felértünk a hegyre. Bugyor segített felkötni a léceimet, s megálltunk a lesiklónál. Jó kis lejtő volt. Nem féltem. De a gyomrom, az kavargott.

Robur indult elsőnek. Úgy repült a mélybe könnyedén, mint aki síléccel jött a világra. Utána a széles vállú, zömök fiú indult. Aztán sorban a másik kettő.

Mi még mindig csak álltunk egymás mellett odafent, Bugyor meg én.

– Induljunk? – fordult felém.

Igazán kedves volt tőle, hogy annyit törődött velem. De most nem bántam volna, ha kevésbé kedves.

– Hát... indulhatnánk – mondtam, de csak álltam.

– Hát akkor induljunk – mondta Bugyor, de ő is csak állt.

– Szép idefent – jegyeztem meg szép innen a kilátás.

– Nagyon – gyönyörködött Bugyor is.

– Odalent a völgyben gomolyog a köd.

– De még hogy gomolyog – mondta Bugyor.

– A lejtő aljában meg egy hókupac.

– Egész kis domb, az ám!

Így, ilyen szépen elbeszélgettünk. Akkor megvakarta a füle tövét.

– Menni kéne.

– Hát menj.

– Jössz mindjárt utánam?

– Persze.

Erre megindult. Ment, mint a veszedelem. Csak úgy porzott utána a hó. Belekápráztam, ahogy néztem. Egyszer csak megszólal valaki mögöttem: – Hát te, fiam, gyökeret eresztettél?

Lábhoz feszülő sínadrágban, vízhatlan zubbonyban magas fiatalember állt mögöttem. Mosolyogva szemlélt.

– Mióta síelsz?

– Ma óta – vallottam be.

– No, akkor gyorsan menj innen, és próbálkozz enyhébb lejtőkkel.

– Jó lesz ez nekem – mondtam –, én nem félek.

És megindultam.

Olyan érzésem támadt, mint mikor a vízbe repültem. Minden ködbe borult a szemem előtt. Hosszú léceim észveszejtő gyorsasággal repítettek. Mióta repülök már és még meddig? Hol állok meg és vajon mikor? Egyszer csak felködlött előttem a hókupac, amit fentről szemléltem Bugyorral. Aztán egyszerre csak benne álltam. Egész a közepéig belecsúsztam. Jó puha volt és otthonos. Hamarosan kimásztam belőle, és boldogan vigyorogtam. Felettem kéken áramlott az ég. Úgy hallottam, mintha madarak is daloltak volna. Hát lejöttem. Hát itt vagyok. Remek! Épp akkor ért le a zubbonyos fiatalember. Éles ívben fékezett és odacövekelt mellém.

– Nagyszerű volt – kiáltott –, bátor gyerek vagy! Belőled még lesz valami!

Barátságos kis pofont adott, megveregette a vállamat, aztán továbbsiklott. Merész ugrással tűnt el egy újabb lejtőn a fák között. Engem meg egyszerre körülvett egy sereg idegen.

– Mit mondott neked?

– Megdicsért, hallottam!

– Azt mondta, tehetséges!

Mire Roburék odaértek, ott álltam egy sűrű kör közepén. Már hallották az újságot. Robur hátratolta fején a jambósapkát, és sugárzó arccal nyújtott kezet.

– Gratulálok. Hallom, megdicsért a Mester.

– Ki?

– A Mester. Hát nem ismered? Többszörös bajnok. Szabad idejében tanít is néha itt a hegyen. Ha látnád, hogy ugrik a nagy sáncról!

– Miért dicsért meg? – kérdezte a széles vállú, zömök srác. – Olyan gyönyörűen siklottál le?

– Hát nem láttátok?

– Éppen nem figyeltünk oda.

Nagyon megörültem. Ha nem látták, hát akkor jó.

Ha nem látták, akkor minden rendben van.

– Előtte siklottam le, igen – mondtam szerényen.

– Hozzánk tartozik a fiú – mondta Bugyor kidüllesztett mellel az újabb érdeklődőknek. – A mi barátunk! Stramm srác! Megdicsérte a Mester!

Ők nem tudták, amit én, hogy miért kaptam ezt a dicséretet. Nem tudták, hogy a dicséret az első próbálkozást illette. A legelsőt, amit lécekkel tettem.

A Mester tudta, és ő már messze volt.

Nekem mindenesetre megalapozta a tekintélyemet.

Most már mondhattam fapofával, hogy sajnos baj van, ennél a lesiklásnál berepedt az egyik lécem orra.

Ott volt rajta az a repedés már előbb is. De most bólogatva nézték, most észrevette mind, és Robur mindjárt ajánlotta, hogy akkor fussunk inkább hosszú távot sík terepen. Kerüljük a nagy lejtőket.

Teljes egyetértésben indultunk tovább, és a sík terepen nem is volt semmi baj. De aztán elfeledték a nagy elhatározást, és ráfordultunk egy erdei útra, az meg egyre jobban lejtett.

Hogy mekkorát huppantam én azon!

De eshettem már akármekkorát, véletlennek tartották. Meg annak, hogy hibás a léc. Fel se tűnt Bugyoréknak, ha összegabalyodtak a lábaim, vagy ha orrommal szántottam bele egy bokorba: a Mester azt mondta, tehetséges vagyok.

A végén már elhittem magam is.

Mentem én utánuk merész lejtőkön, keskeny, kanyargós utakon, hogy csak úgy surrogtak el kétoldalt mellettem a fák. Csalánba nem üt a mennykő – súgták léceim –, semmit se félj, bízd ránk magad. Rájuk is bíztam; mit csináltam volna mást?

Amikor végre leérkeztünk a völgybe, és lecsatoltunk, reszkettek a lábaim. Magam se akartam hinni, hogy megúsztam ezt a kirándulást. Csak az orromon volt egy véres horzsolás, csak a kezemet rándítottam meg egy kicsit, és a karomban meg a lábamban bujkált valami furcsa görcs. Akkor kezdődött az izomlázam. A cipőm átázását még akkor nem éreztem. Csak akkor kezdtem érezni, hogy nagyon fázik a lábam, amikor végre késő este hazaértem, és nem tudtam bemenni a lakásba. Álltam az ajtónk előtt, és számtalanszor kifordítottam valamennyi zsebemet, és mindannyiszor hiába. Végre beletörődtem: elveszett a kulcs. Lehet, hogy az első hókupacnál hullt ki, lehet, hogy amikor a bokorba szánkáztam bele. Hiszen meghemperegtem jó néhányszor a hóban. Az a finom, jó por hó őrzi most már az én lakáskulcsomat tavaszig.

Mama pedig nincs itthon, mama későig dolgozik.

Odabent vár az írás biztos az asztalon: „Sparherdon a lábas, vacsorázz meg, Marci, aztán feküdj le.”

Akkor hirtelen nagyon kezdett fázni a lábam. Lentről jött a fázás, és végigszaladt egész a fejem búbjáig. Kirázott a hideg. S amellett olyan fáradt voltam, hogy semmi kedvet nem éreztem semmiféle külön sétákra. Becsöngettem a szomszéd néninél, de üldözött a balszerencse: ott se nyitottak ajtót.

Végül az udvarunkban húzódtam meg. Ráültem a sötét sarokban megbújó ócska lomosládára, és ott gubbasztottam. Felhúztam a lábamat a hasamhoz, és fejemet a térdemre hajtottam. Úgy összegömbölyödtem, mint egy sün. A talpamat millió tű szurkálta. Lehunytam a szemem, és újra a hegyen voltam. Ingott-ringott velem az udvar, hajtottam árkon-bokron át.

Még ugrottam is. Átrepültem a poroló felett. Akkor egy nagyot tüsszentettem, amekkorát Trofim szokott – és felriadtam. Addigra már égett a lámpa a lakásunkban. Akkor felbotorkáltam. Már alig álltam a lábamon.

Mama először veszekedni kezdett, amikor meglátott, aztán majdnem sírva fakadt. Aztán újra csak szidott, s azt mondta, megesküszik rá, hogy másnapra beteg leszek. Őszintén szólva én se csodálkoztam volna ezen cseppet sem, hisz csuromvizes volt a lábam, és csak úgy rázott a hideg.

De nem lettem beteg. Kutya bajom sem esett. Még csak egy zsebkendőt sem kellett elővennem. No lám – gondoltam magamban –, így van ez. Engem elkerül még a nátha is.

Január 29.

Most este megint eszembe jutott a kismackó, az az okos szemű. Hányszor néztem a szőrmebolt kirakatában! Mindig úgy képzeltem, enyém lesz egyszer, beültetem a tréningruhám felső zsebébe, s onnan kandikál ki a nagyvilágba.

Hát most elhatároztam, hogy megveszem. Méghozzá nagyon hamar. Holnap lesz a napja. De nem magamnak, hanem – ajándékba veszem! Hogyan is verselte meg ezt a dolgot ma délelőtt Trofim? „Répa, retek, mogyoró – ajándékot adni jó!” Csak megtámasztja egy ujjával a homlokát, máris rímbe szaladnak a fejében a szavak: „Én magam csak azon töröm, máson lássam, mi az öröm!” Csuda alak ez a Trofim. Ha ő nem verselget, ha nem bolondozunk annyit ma az iskolában, lehet, hogy eszembe se jut az egész. De hát éppen eleget bolondoztunk. Vendel körül csináltuk a ricsajt. Tegnap ugyanis megvolt a nagy ifjúsági verseny az uszodában, s ketten győztek fölényesen: Vendel mellúszásban, pillangóúszásban pedig Robur.

Szörnyen büszkék voltunk Vendelünkre. Hogyne, hiszen még a Népsportban is benne volt a neve. Úgy megszorongattuk, hogy lélegzethez is alig jutott. Trofim nemrég jött meg az iskolába, kigyógyult náthájából, de azért belefújt egy harsányat a zsebkendőjébe, s az úgy szólt, mint a diadalmi trombita. De nemcsak ezt tette. Verset is költött sebtiben a győzelem megünneplésére. A vers valahogy így kezdődött:

Hazánk nagy fia, Vendel!

Szívünk örömmel telt el

sikerednek hírére...

Tovább nem tudom, csak azt tudom, hogy legalább öt szakaszra terjedt a költemény. Tetszett nekünk, hogy így sebtiben rímbe foglalta az érzéseinket. S amikor átnyújtotta Vendelnek a verset, mindnyájunkat elfogott valami ajándékozási láz. Elnök széles mozdulattal csúsztatta elé a tolltartóját.

– Nesze, halképű, válassz magadnak belőle valamit!

A tolltartóban ugyan csak ócska tollhegyek és ismeretlen célra tárolt fém alkatrészek hevertek, Elnök mégis egészen átszellemült önnön nagylelkűségétől.

– Válassz nyugodtan, ne szégyelld magad!

Malac nagy becsben tartott zsebkését csúsztatta Vendel zsebébe, és erősködött, hogy csak hadd maradjon ott. Ricke két értékes afgán bélyeggel ajándékozta meg a halképüt. Griboj szép kis jelvényt adott neki, én meg a legszebb színesemet. Vendel zavartan állt köztünk, kicsit oldalt hajtotta a fejét, és hol egyikünkre, hol másikunkra nézett.

– Megbolondultatok? Nincs se születés-, se névnapom...

De nem tehetett semmit, muszáj volt neki elfogadni az ajándékainkat. Ugráltunk körülötte, mint a sziú indiánok, és ordítoztunk: – El-fo-gad-ni! Zseb-re ten-ni! A tied!!!

És erre a jelenetre költötte sebtiben Trofim a nagyszerű rímet: „Répa, retek, mogyoró – ajándékot adni jó!”

Tanítás után egy csoportban vágtattunk hazafelé, és akkora lármát csaptunk, hogy zengett az utca.

Vitatkoztunk egymással, Malac azt állította, hogy Vendel a zsebkésnek örült legjobban. Elnök éles hangja messzire sipított:

– Tán megőrültél, elment az eszed, Malac? Hogy jön az a csorba bicska egy tuskotróhoz? Valódi tuskotrót választott Vendel a tolltartómból. Ilyen tuskotrója nincs senkinek az iskolánkban. Sőt az egész városban nincs senkinek. Sőt mondhatnám, hazánkban...

– Mi az a tuskotró? – kérdezte szelíden Ricke.

– Te csak hallgass – üvöltött Elnök – a két arab bélyegeddel!

– Afgán – mondta szerényen Ricke.

De senki se figyelt rá. Senki se figyelt, csak a magáét kiabálta. Mindenki biztos volt benne, hogy Vendel az ő ajándékának örült legjobban. Vendel az első saroknál gyorsan elillant, mert már zúgott szegénynek a feje. Trofim akkor megkérdezte tőlünk: – Láttátok, milyen boldog volt?

Őszintén szólva én is úgy láttam, hogy mindennek ellenére Vendelnek jólesett az elismerésünk és barátságunk megnyilatkozása. Én is igen szép színest ajándékoztam neki, aminek még bizonyára jó hasznát veszi. Majd ha rajzol vele, rám gondol. „Ezt Zsizsiktől kaptam – mondja magában –, derék gyerek. Enélkül nem is tudnék tisztességesen rajzolni. Szép tőle igazán, hogy megajándékozott vele.” Nekem is eszembe jut majd a színes, és talán hiányozni is fog. Mégse lesz baj, mert tudom, jó helyen van. Vendel derék fiú – neki szereztem vele örömet. Egyre a Trofim versét zümmögtem magamban: „Répa, retek, mogyoró – ajándékot adni jó...” Még dallamot is költöttem hozzá.

Délután aztán kis időre kiverődött a fejemből ez a mondóka meg az egész délelőtti bolondozás. Juhász bácsinál a melegházban csak a munkán állt a fejem.

Az öreg úgy fogadott, mintha segédje lennék: „Gyere csak, Marci, vártalak már! Ma sok munkánk lesz. Nagy szállítmány virágmag érkezett!”

Jócskán elidőztem nála. Odabent mindig repül az idő. Mire elköszöntem Juhász bácsitól, már leszállt odakint az alkonyat. Ahogy baktatok a ködben, egyszer csak belém botlik egy megtermett alak. Rácsap a vállamra, s elkiáltja magát: – Hát csak te vagy az megint, Öcsi!

Bugyor volt. Nagy örömmel vigyorgott rám.

– Találkoztunk mi már itt egyszer. Pont itt, bizony hogy ugyanitt. Épp rád gondoltam, amikor eljöttem erre. Te Öcsi! Tudod-e, miről nevezetes ez a hely?

Körülnézek, s hát épp ott állunk a hosszú fakerítés előtt, orrunk előtt a palánk ajtaja, mögöttünk a kopott, havas-jeges kukák.

– Itt verekedtünk meg – mondom –, arra gondolsz, ugye?

– Itt – bólint rá egy nagyot. – Itt verekedtünk meg, s itt lettünk jó barátok. Mert legalábbis úgy érzem, hogy jó barátom vagy már te is nekem. Tudod-e, hogy bántott a lelkiismeret, amiért otthagytalak akkor a telepi kutya fogai között? Vissza is jöttem később, kerestelek, de már nem láttalak sehol. Izgultam is: tán megharapott az a dög.

– Nem bántotta egy hajszálamat se.

– Az jó – mondta Bugyor –, nagyon jó. Mert tudod, nem vagyok én olyan komisz, amilyennek látszom. Én csak amolyan buta medve vagyok. De azért nem vagyok komisz természetű, elhiszed?

– El én – mondtam –, nagyon rendes fiú vagy, Bugyor.

– Szeretném, ha azt is tudnád – mondta még –, hogy akit egyszer barátomnak mondok, az mindig maga mellett érezhet engem. Tudd meg: rám mindig számíthatnak a barátaim.

Elácsorogtunk ott a kerítés mentén egy darabig. Ácsorogtunk és beszélgettünk. Sose hittem volna, hogy ilyen jól megértem magam Bugyorral. Csak nagyra nőtt, de különben éppúgy gondolkodik egész csomó dologról, mint én. Szó került az iskolánkról, tanárainkról, az őrsünkbeli fiúkról, de még a síről is.

– Aztán kigyere jövő vasárnap a hegyre! – kötötte lelkemre búcsúzóban Bugyor. – Akit egyszer megdicsért a Mester, ne lustálkodjon. Gyakorolj velünk szorgalmasan!

Megígértem, hogy kimegyek, hacsak lehet, és aztán nyakam közé szedtem a lábamat, úgy vágtattam a MÉH felé. Jól elbeszélgettük az időt, tán már nem is találom lent Toncsit. Egyedül küszködik szegény a komisz Szurokkal. Tán meg is ugrott tőle azóta az a haszontalan kutya.

De Toncsi nem ment még el. Ott állt a MÉH előtt, és ahogy meglátott, már messziről integetett. Szurok is megismert, nekiiramodott, rohant felém, s Toncsi is vele, utána.

– Nagy újság van – kiáltotta Toncsi –, nagy újság! Hosszú levelet írt az édesanyám!

Húzta is már elő a levelet a tréningje zsebéből, s lobogtatta.

– Két egész oldal, s mind nekem szól. Ritkán ír különben, hisz sok a dolga, meg nem is szeret annyira irkálni, de holnapután születésnapom lesz, s látod, csak nem feledte el. Mind írtak nekem, az egész család. Csak a legkisebb testvérem nem írt, mert az még nem tud írni. Meg aztán beteg is. Rá megy el minden pénz. De azért csomag is lesz, lesz mégis, azt írja édesanyám, megjön hamarosan. Remélem túrós béles is lesz benne, a legkedvesebb süteményem. Abból aztán adok majd, Marci, neked is!

– De vajon lesz-e benne igazán túrós béles?! Ebben a pillanatban éppúgy festett a kis tréningruhás Toncsi, mint egy mackó. Méghozzá nem is akármilyen mackó. Az én szőrmebolti kismackómhoz hasonlított a töprengő, okoskodó tekintetével. Jól hallottam az előbb, de azért mégis megkérdeztem:

– Holnapután lesz a születésnapod, Toncsi?

– Akkor. S látod, nem felejtették el odahaza. Máris megjött a levél. Holnaputánra a csomag is itt lesz. Biztos elgyere, Marci, hozok belőle neked.

– Csak csomagot küldenek? Mást nem kapsz?

– Csaaak csomagot? – nyújtotta el a szót Toncsi. – Hogyhogy csaaak csomagot? – S nézett rám csodálkozva. – Te nem tudod,milyen az a csomag, Marci, amit én otthonról kapok. Alig várom, hogy itt legyen.

Csak beszélj nyugodtan – gondoltam –, csak beszélj. Járjon csak a csomagon az eszed, annál nagyobb lesz a meglepetésed, ha valami mást is kapsz a születésnapodra. Mondjuk – egy kismackót. Egy igen aranyos, okos szemű kismackót. Amilyet még sohase láttál. Amilyet elképzelni se bírsz. Eltátod majd a szádat a csudálkozástól, azt tudom. Szörnyen megörülsz neki, annyi bizonyos. Ott ül majd a tréningruhád zsebében, és kikandikál a nagyvilágba.

Nem az enyémben fog ülni – mondta bennem egy kis nyafogó hang –, a Toncsiéban. De ez a hang gyorsan elhallgatott, mert ráfeleltem neki a Trofim kis versével:Répa, retek, mogyoró – ajándékot adni jó...

S ebben a percben már jobban szerettem a Toncsi zsebében elképzelni a kismackót, mint az enyémben.

De hiszen ez csak természetes! Ha az én zsebemben ül, magam csak pislogva nézhetek le rá, s alig látom.

De ha majd Toncsinál terpeszkedik a tréningzsebben, egyenest szembevigyorog velem. Úgy lesz az igazi!

Egész úton hazafelé jövet azt számolgattam, mennyi pénzem is van összesen, ha a lábasokat végre igazán beadom a MÉH-be. A megtakarított forintjaimmal együtt, azt hiszem, éppen futja a kismackóra.

No, Perec Antónia – gondoltam –, ez egyszer igazi ajándékot veszek neked!

Január 30.

Talán ha Griboj nem mondja, eszembe se jut a Bagolypapa. De Griboj egyszerre csak félbeszakította handabandázását a főpróbával, felnézett a polcra, és azt kérdezte csudálkozva:

– Jé, hát az mi odafönt? Jaj de fura kis figura az!

– Látod, hogy mi. Mit kérdezed?

– Bagolynak bagoly, azt látom. De mire jó?

– Sok mindenre.

Erre abbahagyta végre a kérdezősködést, és folytatta a főpróbát.

– Itt ülsz te, ott ül Trofim, amott meg Malac. Az asztal mellett Vendelék. Én a középen állok. Vagyis hogy nem állok rögtön, de amikor sor kerül rá, hát felállók. „Fiúk – kezdem majd –, pajtások! Van számotokra egy kis történetem. A történet rólam szól. Ha végighallgattátok, lehet, hogy megszavazzátok számomra a három g betűt. Griboj – Gyula – gyáva – ez lesz a három G-vel kezdődő szó. De én csak addig voltam gyáva, amíg hallgattam. Ezután másképp lesz már minden. Ezután...”

Félórája szónokolt már ilyen mód. Alighogy hazajöttem a MÉH-ből, alighogy szétdobáltam minden szekrény, fiók tartalmát – csengettek, s beállított.

Nem törődött a rendetlenséggel, észre sem vette. Nagyon izgatott volt. Pírban égtek a fülei.

– Holnap lesz a nagy nap – mondta –, tudod, az újabb őrsgyűlés. A múltkorit elpackáztam, de ezt a holnapit semmiképp. A múltkor, mikor a fiúk elé álltam, minden kiment hirtelen a fejemből. De most nem úgy lesz, hohó, de nem ám! Támadt egy remek ötletem! Leírtam az egész Bugyor-históriát elejétől végig, és holnap egyszerűen csak felolvasom. Azért jöttem, hogy előbb hallgasd meg te. Jól van-e, nem hagytam-e ki semmit?

– Biztos jól van – mondtam –, rád bízom én azt, Griboj.

Egész máson volt a fejem. Beadtam végre-valahára a MÉH-be a lábasaimat. Úgy számoltam, kapok értük annyit, hogy a megtakarított pénzemmel együtt elég lesz a kismackóra. De hát nekünk nincs otthon mérlegünk. S a két fazék megcsalt engem; a mérlegen kevesebbet nyomtak, mint a kezemben. Mit vigyek le még? Honnan szerezzem meg a hiányzó forintokat?

Ezért dobáltam szét mindent a lakásban. Ezért borítottam ki az összes fiókot. De egy csomó papíron, ócska vasfedőkön kívül se égen, se földön nem találtam semmit. Néha – semminek tűnik pár forint. Máskor meg – egész vagyon. Honnan teremtsem elő?

– Te csak ülj szépen a helyeden – mondta Griboj – így ülsz majd holnap az őrsgyűlésen is. Ahol a dívány, ott lesz Ricke meg az Elnök. Úgy kezdem el, hogy felétek fordulok. Te csak ülj szépen ott a helyeden.

Hát ültem a kiborított fiókok kupacán – szanaszét a szobában minden, mint valami zsibvásárban –, és törtem a fejem. Griboj közben vívóállásba lendülve szónokolt. Nem is hallottam, mit beszél. Egyre csak a saját gondomon törtem a fejem. Gribojt csak úgy láttam, a gondolataim ködén át. Időnként felemelte a karját, máskor meg lecsüggesztette a fejét. Mindjobban égtek a fülei. Most vettem csak észre, hogy elég nagy fülei vannak. Végül csak állt, kicsit fáradtan, de láthatóan elégedetten.

– Mit szólsz hozzá? Mondd már! Mit szólsz hozzá?

– Mihez ?

– Hát ehhez. Amit itt elmondtam. A felolvasáshoz!

– Remekmű.

– Ne gúnyolódj, Marci – mondta. De láttam: jólesett neki a dicséretem.

– Csak az elején lesz nehéz – vakarta a fejét –, csak amíg elkezdem. Ha már az ember benne van, megy minden, mint a karikacsapás. így voltam valamikor a vízbe ugrással is. Mondták, hogy nem lesz semmi bajom, de nem hittem. Félórákat ácsorogtam az ugródeszkán, s csak nem bírtam elszánni magamat. Amíg aztán egyszer mégiscsak nekilendültem. Nem volt jó érzés, de túlestem rajta. Most már úgy ugrálok, mint a szöcske. De ilyen históriákba persze, mint ez a mostani, nem akarok még egyszer beleugraní. Csak kikeveredjek belőle egyszer – sóhajtott – aztán újra a régi Griboj Gyula leszek.

– Ugyanakkora szájjal, Griboj?

Elgondolkodott.

– Lehet, hogy egy kicsit kisebbel.

S újra kezdte:

– De jó lesz már holnap. Úgy értem, az őrsgyűlés után. Azt az egy részt ott az elején, Marci, még egyszer felolvasom.

Közben egészen besötétedett. Felgyújtottam a villanyt, és visszarámoltam mindent a fiókokba. Nincs itthon semmi, hiába is kutatnék tovább. Kérjek pénzt mamától? Ad úgyis eleget, nem kérek tőle, hisz így is túl sokat dolgozik. Kérjek Gribojtól? Nincs húsz fillérje se, mert ha van, azonnal kiadja. Összegyűjthetném a kiflipénzeket, de az még pár napba telik. Még iscsak itthon kell valamit találnom. De mit, de mit?

Ebben a pillanatban tévedt Griboj pillantása a polcra. Épp felemelte a karját, s a magasba nézett, épp Bagolypapára. Abbahagyta szónoklatát, és megállt. Ekkor kérdezte meg: jé, hát az mi odafönt? Villanásként futott át rajtam a gondolat: Bagolypapával együtt volna a pénz. Ezt gondoltam, igen, de máris elszégyelltem magam.

„Nem, Bagolypapa – gondoltam –, téged nem adlak oda.”

Ő meg csak állt ott a polcon, régi helyén, és barátságosan hunyorgatott rám.

„De hiszen azért jó barátok maradhatunk.” „Nem adlak. Jó voltál hozzám. Itt maradsz velem.” „Maradhatok is – bólintott Bagolypapa szívesen maradok én. De akkor mit adsz Toncsinak?”

– Te Marci! – kiáltott rám Gr iboj. – Hol a csodában jár az eszed? Harmadszor kérdezlek már, és mégsem felelsz!

– Mit kérdeztél? – rezzentem fel.

– Hogy biztosan számíthatok-e rád holnap? Biztosan ott leszel-e? Mert nélküled semmit se ér az egész, ígérd meg, hogy pontosan ott leszel!

Megígértem! Most, nemrég, végre elment. Én meg itt maradtam Bagolypapával. Néz rám barátságosan hunyorgatva, amíg írok, s mintha azt mondaná: „Ha nem találsz mást, vigyél csak engem. Nem sértődöm meg én, Marci fiam. Élj velem legjobb hasznod szerint. Úgysem felejtesz el soha, megtartasz jó emlékedben mindig, úgyis tudom. És te is tudhatod, hogy én nem feledlek el. Én már eztán bárhol is vagyok, rajtad tartom a fél szememet.”

Február 2.

Sokan voltak ma nálam, de most legutóbb és legtovább Ricke. Olyan jól elbeszélgettünk, egész kiállt a fájás a lábamból.

Nem nagyon fáj most már, csak a kötés egy kicsit nehéz rajta. Megszokja az ember. Szép kényelmesen fekszem, a lábam felpóckolva a dívány támlájára. Jókora nagy fehér bunkó. Igen tiszteletreméltó külleme van. Nem is illene tegezni. „Hogy tetszik lenni? – kérdezném tőle, ha megszólítanám. – Maga aztán jól fest, kedves lábam” – így is mondhatnám neki. De nem igen szoktam beszélgetni vele, csak bámulom néha, hogy milyen tekintélyes lett. Napközben, ha nincs itt senki, inkább olvasok, mint Trofim. Ha sokat olvasok, talán még én is megtanulok verseket faragni.

Hanem ritkán vagyok egyedül, sok a látogatóm. Itt volt már az egész őrs; egy csoportban mind, de meg egyenként is. Úgy néznek rám, mint valami hősre, mivelhogy Griboj mindent elmondott nekik az őrsgyűlésen. Végre-valahára sikerült neki a dolog. Én sajnos nem lehettem ott. Griboj ezt már többször is szememre hányta. De elejétől végig elmondta nekem, hogy s mint történt a nagy vallomás. A kezdet csakugyan nehéz volt. Mintha gombóc telepedett volna a torkára: alig bírt beszélni. Különösen az zavarta, hogy én hiányoztam. Nálam a főpróbán már beleélte magát: ott ülök én, amott Malac, emitt meg Ricke. Legelőször is rám néz – határozta el. No, aztán legelőször is nem tudott hova nézni, mert én nem voltam ott.

– De azért túlestem rajta – büszkélkedett Griboj. – Sajnos belekerül a dolog az őrsi naplóba. A három G-t is megszavazták nekem, magam javasoltam ezt a büntetést. De most mégis könnyebb. Tudom, visszaszerzem még a becsületemet. Tulajdonképpen máris visszaszereztem evvel a vallomással. És így a három G most már a múlté. Nicsak, figyeled, Marci, versben beszélek én is, akár Trofim! Jó, mi?

És vidáman, elégedetten dudorászta: – Biz a három Gé, ez már a múlté!

Gribojnál az a jó, hogy nem kell neki mindent elmesélni, hogy s mint történt a dolog a lábammal. Ő mindig a magáét fújja, elmondja újra meg újra, és ez tökéletesen elszórakoztatja. Hallgatom én is szívesen. Egész jól színezi a mondókáját. Az embernek az az érzése támad, hogy moziban ül, s filmet pergetnek előtte.

Őis , Bugyor is kellemes látogató. Itt volt nálam, és ő se sokat kérdezgetett. Hallotta, hogy megrándítottam a lábamat, hát feljött, leült ide a dívány mellé, és barátságosan vigyorgott rám.

– Fáj ? – kérdezte.

– Nem fáj.

– Akkor jól van, Öcsi.

Hozott egy szép nagy almát. Azt megettük mindjárt ketten. Megkérdezte, mit üzenek Roburéknak. Hát a Mesternek üzenek-e valamit a hegyre? Ha véletlenül találkoznának vele, átadják az üzenetemet.

Aztán megkérdezte, mit hozzon legközelebb, s hogy nem haragszom-e valakire, mert azt ő szívesen megveri. Mondtam, hogy senkire se haragszom, a lábam saját ügyetlenségem miatt rándult meg. Kár – mondta. Aztán barátságosan oldalba vert és elcammogott.

Mamával nehezebb a dolog. Mama mindig újra faggat, hogy s mint pottyantam ki a villamosból.

– Nem vagy már csecsemő – ismételgeti –, nem először jársz a városban. Hogyhogy nem tudtál vigyázni magadra?

– Jött egy váratlan zökkenő – mondom ilyenkor –, valaki véletlenül meglökött. Nyitva volt az ajtó, és kizuhantam. Szerencsére a villamos már akkor lassított.

Mama mostanában sokat ül mellettem. Feladta a különmunkáját, korábban jár haza. Tegnap este is odaült az ágyamhoz, és egyszer csak elsírta magát.

– Marcikám – mondta –, nehéz sorunk van minekünk. Sokat vagy egyedül, tudom. De hát én azt akarom, hogy mindened meglegyen, semmiben se érezz hiányt. Én mindent csak a te kedvedért teszek. Hiszen énnekem te vagy a legfontosabb.

Ilyet még sohasem mondott nekem. S ahogyan mondta – egyszerre csak a régi mama volt. Mert nagyon régen, amikor még papa élt, mama mindig kedves, jókedvű volt, és sokat törődött velem. De aztán egészen más lett, nem is ismert volna rá az ember.

Láttam, hogy szomorú, és szerettem volna segíteni neki. De ő nem várta és nem is hagyta, hogy segítsek.

Nem mosolygott, és alig szólt hozzám. S akkor azt gondoltam: nem is kellek én már neki. Nem kellek senkinek se a világon. Most meg azt mondta: énnekem te vagy a legfontosabb!

Hirtelen úgy éreztem, egészen kis fiú vagyok megint. Ülök mama ölében, simogatja a hajamat. Nem vigyorog össze a Kétlány, ha szembejön velem, amiért olyan csúf, ferde szájú bogár vagyok. Senki se kiált rám: tágulj innen, vörös! Senki se int le: eredj odább, te mafla!... Nincs semmi baj. Minden rendben van.

Ezt érzi az ember. Ehhez nem kell sok szó. Épp azért azt se mondtam el, hogy füllentettem. A kedvéért. Hogy ne izgassa fel magát. Mert persze nem úgy történt a dolog a villamoson, hogy a zökkenőben véletlenül meglökött valaki, és elvesztettem egyensúlyomat. Egyáltalán nem úgy történt. Magam ugrottam le, mert nem volt nálam se bérlet, se jegy. És jött az ellenőr.

Hosszas, keserves töprengés után azon a délutánon vittem le Bagolypapát a MÉH-be, és pontosan annyi pénzt kaptam érte, amennyi hiányzott, evvel együtt most már megvehettem a kismackót. S amikor már az enyém volt, nagyon siettem, hogy idejében odaérjek, átadhassam a születésnapjára Toncsinak. Egy fillér se volt a zsebemben, mégis villamosra szálltam.

Kint álldogáltam a peronon, és ügyesen elvegyültem a tömegben. Mikor már majdnem hazaértem, az utolsó állomásnál felszállt az ellenőr. Szigorú képű, magas, szikár ember volt. Valahogy megijedtem tőle. Egy perc, és odaér hozzám. Hová bújjak? De hiszen ez itt már a mi utcánk! Épp akkor lassított a villamos.

Közel álltam az ajtóhoz, leugrottam; a bokámra estem. Kibicsaklott. Percek alatt embergyűrű vett körül. Tapogattak, hogy élek-e még. Híre futott, hogy nagy baleset ért. Akkor mindjárt elvittek a kórházba, megröntgeneztek.

Hiába mondtam én mindenkinek, hogy semmi bajom. Csak akkor hitték el, amikor a röntgen kimutatta, hogy nincs törés. Az öreg doktor megcsóválta a fejét.

– Nagy szerencséd volt, kölyök! Hallottam, mekkorát repültél. Hét végére már iskolába mehetsz.

Aztán felállt, s barátságosan fültövön legyintett.

– Nagyobbat érdemelnél, fiam! Nem vigyáztál magadra !

Úgy éreztem, hogy igaza van.

Most aztán ülhetek idehaza, s ha mama faggat, hogyan történt a dolog, hogy ne izgassa magát, próbálom szépíteni. Még azt hinné, vagányságból ugrándozok... Nem dicsekszem én evvel senkinek, inkább restellem. Csak Rickének mondtam el az előbb. Valahogy őhozzá vagyok leginkább bizalommal. S hogy már úgy benne voltam a vallomásban, egyszer csak felhoztam neki azt a régi ligeti beszélgetést:

– Emlékszel, Ricke, mit kérdeztem én tőled akkor?

– Valami közmondásról faggattál. Azt kérdezted, igaz-e, hogy csalánba nem üt a mennykő. Én meg azt feleltem: ha mondják, hát biztosan igaz.

– Na látod, Ricke – tártam most már elébe az egész igazságot –, én akkor saját magamra gondoltam. Mert hát én voltam az a csalán. Ha nem is szúrós, de sem mire se jó. Az iskolában is: levegő, mindenhol csak olyan: eredj odább; mi baj érhet egy ilyet? Csalánba se üt a mennykő, énnekem se lehet semmi bajom.

Ricke ült egy darabig csendesen az ágyam mellett. Kék szemét bepólyált lábamon nyugtatta.

– Nem így van ez – mondta –, valami tévedésben vagy te, Marci. Mert lehet, hogy volt idő, amikor olyan csalánféle voltál, de most már egész másképp fordult minden. Te hoztad rendbe az őrs dolgát Roburékkal, és azóta nagy a becsületed a fiúk közt. Az iskolában se vagy épp a legutolsó. Számtanból javítottál, és Buksi ma is megkérdezte: mi történt Zsizsikkel, miért hiányzik a mi „agronómusunk”? Szóval ami a csalánt illeti, az is más, meg te is más vagy, ez bizonyos.

– Hm – mondtam –, komolyan gondolod, Ricke?

– A legkomolyabban.

– Becsszó?

– Becsszó.

Valahogy jólesett, hogy olyan határozottan állította ezt. Persze azért tudom én, amit tudok. Nem felejtem el, amit Bagolypapa mondott nekem, és azt se, amit ígért: hogy bárhol is van, rajtam tartja az egyik szemét. Már majdnem róla is ejtettem egy-két szót Rickének, aztán meggondoltam: Bagolypapáról nem beszélek. Az az én titkom. Ehelyett megkérdeztem:

– Akarsz sütit?

– Persze – mondta –, van?

A dívány mellett a kisasztalon volt a kis csomag. Már egyszer kibontottam, ettem belőle, aztán visszacsomagoltam. Most újra kinyitottam, megkínáltam Rickét. Ricke elvett egyet, aztán nyúlt a következő után.

– Jó túrós bélés – mondta szakértelemmel –, mamád sütötte ?

– Nem ő, küldték nekem. Beadták a házmesterékhez, aztán a szomszéd néni behozta nekem.

– Nem is tudod, hogy kitől kaptad?

– De – mondtam –, az a negyedikes lány hozta, akit egyszer fellöktek a nagyok, mikor mentünk hazafelé. Leesett a táskája, széthullt belőle minden, s mi szedegettük fel neki.

– Emlékszem – mondta Ricke –, helyes kislány.

– Ühüm, eléggé helyes. Aztán én még többször segítettem neki. Egyszer... a számtanpéldáját is megmagyaráztam.

– Te? – kérdezte Ricke, és egész kikerekedett a szeme.

Kicsit elpirultam. – No igen – mondtam –, nem volt nehéz.

Ricke nem firtatta a dolgot. Nem olyan.

– A túrós bélés jó – mondta remek. Egyébként arról tudsz-e, hogy Trofim megverselt téged is az őrsgyűlés után? De nem mutatta még senkinek. Azt mondta, csak akkor olvassa fel, ha te is ott leszel.

– Holnapután ott leszek már az iskolában, Ricke!

Őszintén szólva kíváncsi vagyok, mit irkáit össze rólam Trofim.

– A Rugyorral való verekedésről meg a síelésről írt, meg ilyesmikről. Gyógyítsd meg hamar a lábad, aztán megtudhatod.

Most nemrég ment el Ricke. Rendes kis srác, nagyon szeretem. Mindig nagyon jól megértjük egymást. Kíváncsi vagyok arra a Trofim-féle versre is. No, még egy nap, aztán meghallhatom. Kíváncsi vagyok, közben miben fő a mi őrsünknek megint a feje. Mert a mi őrsünkben mindig zajlik valahogyan az élet, az bizonyos. Aztán a kertészetbe is elmennék már. Juhász bácsi biztos csodálkozik, hogy nem látogattam meg pár napig. Sok dolgom lesz holnapután.

Február 4.

Annyi minden történi délelőtt az iskolában, hogy majd elfeledtem, hogy még bicegek egy kicsit.

Aztán délután már teljesen elfeledtem. Mert ahogy baktatok a kis utcába a MÉH felé, hát már messziről hallatszik az ugatás, és az ugatás nyomában repül egy fekete felhő, a Szurok, a póráza söpri az utca porát. aztán meg rohan a Toncsi, egyenesen bele a karomba, és mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, átölel:

– Marci, csakhogy meggyógyultál, Marcikám! Nekem azt mondták, a lábad törted.

– Á, ugyan, Toncsi! – s csak-csak kicsúszott a szájamon: csalánba nem üt a mennykő!

Erre csak nevet, nevet, csillog a barna szeme:

– Megkaptad a bélest, Marcikám?

– Meg én, de már nincsen meg.

– Akkor jó, akkor ízlett biztosan!

– Miért nem jöttél fel, miért csak a házmesterhez adtad be?

Erre csak a vállát vonogatja:

– Restelltem. Még sose voltam odafönt nálatok.

– De még lehetsz. S most is kár volt restellkedni. Várt rád nálunk énrajtam kívül valaki.

S azzal előhúztam nagy hókuszpókusszal a zsebemből a kismackót. Tartom a tenyeremen, billegetem, hintáztatom. Ő meg egyből boldogan felkiált:

– Jaj, de édes! Kié ez? És mi a neve?

Erre vártam, éppen erre a kérdésre, s mindjárt kihúztam magam, s azt mondtam nagy mellénnyel:

– A tiéd, Toncsi. S ha akarod – hát akár Marcinak is nevezheted!

Ő meg csak néz rám csodálkozva, elbámulva, s ami napfény azon a téli délutánon, hát mind a széles, szeplős arcán. Bennem meg mintha egész zenekar húzná-fújná a Trofim költötte verset: „Én magam csak azon töröm, máson lássam, mi az öröm. Hej, répa, retek, mogyoró – ajándékot adni jó!...”

– A születésnapodra. Világos?

– Nahát!

Akkor fordult be a sarkon a Kétlány. Toncsi is észrevette, s egyből rámhunyorít: – Ott jön a két gagó!

Merthogy olyan hosszúak, s csupa kéz-láb.

„A két gagó.”

Úgy tudta ezt mondani a Toncsi, hogy egyszerre ránkjött a nevetés. Ballagdál a Kétlány, mi meg nézzük, és nem bírunk magunkkal, csak pukkadozunk.

A Kétlány meg elvonul mellettünk, s zavartan bámul vissza ránk.

S ahogy távolodnak, széjjelválnak. S már nem a Kétlány, hanem csak két lány, cseppet se gyönyörűséges, két egész közönséges gagó lány. Csak mennek, mennek, aztán úgy tűnnek el a sarkon, ahogy szétpattan a szappanbuborék.

Ők szétváltak, mi meg összetartozunk.

A Toncsi meg én.

SZERELMEM, CSIKÓ

Szeptemberben a második padban ültem, később hátrakerültem az utolsóba, méghozzá teljesen egyedül: az volt a jó világ! De hamarosan rájöttek a tanárok, hogy én ott nyugdíjba helyezkedtem, és azt csinálok, amit akarok. Ezért aztán úgy november eleje táján az első padba ültetett az osztályfőnökünk, a Petter Panni mellé.

Borzalom! Az első padban ülni!

Elkaptam Ilcsi pillantását. Aztán Nándiét. Jólesett a részvét a szemükben. Vannak még jó barátok. De a Száraz Karcsi meg a Cseri Gyula összevihogtak. Legszebb öröm a káröröm.

Régtől utálom őket. Attól fogva, hogy a Karesz úgy írta a csapatfénykép hátára a nevemet, hogy Bencse Erzsi középcsatár. Mert még írni se tudott akkoriban rendesen. Ahelyett, hogy Bencze, azt írta: Bencse.

És nem sok időre rá kifúrtak a csapatból. Lány nem való focicsapatba!

Rég volt. Még negyedikben. Két éve. De ilyet nem lehet elfelejteni. Ők fúrtak ki: Karesz meg a Cseri.

A Nagy Száraz Károly! Ő kezdte. Cseri meg segített neki.

Azóta is ott verekszünk, ahol lehet. A tanárok meg: ki látott már ilyen lányt, folyton verekszik, és csúnyán beszél; az ilyennek túl jó a hármas magatartási jegy, túl jó!

Kár annyit ismételni: úgyis tudom.

Most meg az első padba ültettek a Petter Panni mellé. Hát itt megesz majd az unalom!

De ebben tévedtem. Alig ültünk egymás mellett két percig, máris rákezdte a Panni: – Ne szívjad mellre, Benő!

Benő. Az én vagyok. Merthogy Bencze. És merthogy olyan fiús vagyok. A hajam rövidebb, mint a Zéman Attiláé. Verekszem, bohóckodom, és csúnyán beszélek. Szóval az ismert szöveg: neked fiúnak kellett volna születned, Bencze Erzsi!

Jobb lett volna. Szerintem is.

– Ne szívjad mellre, Benő – mondta Petter Panni, vagyis P. P., röviden Pépé –, majd jól elszórakozunk.

És csakugyan be nem állt a szája egész órán. Olyan ügyes, hogy megcsinálja, amit senki: beszél, puskázik az első padban, és nem veszik észre, ő a jó kislány. Magatartás: ötös.

Pontosan az ellentétem. Apró növésű, lencsiképű, kétcopfos, folyton a ruhákon meg a fiúkon jár az esze. Meg a mozin. Folyton moziban ül, és másnap elmeséli részletesen, hogy mit látott:

– Tudod, úgy kezdődött, amint... és akkor a fiú, és akkor a lány.. .

Mindezt az első padban.

Akármit csinál – nem látják meg. Petter Panni szép-szép, Bencze Erzsi rút-rút. Két intőt kaptam miatta az első héten. – Nézd csak – súgja például az osztályfőnöki óra alatt – Tomcsinak új póthaja van. Nem is tudtad? Nem vetted észre? Hogyhogy nem? Hát te semmit sem látsz meg? Az új cipőjét se? Mire tartod a szemedet? Mondd csak, tudod te, hogy kell használni a szemfestéket? Nem? Majd én megmutatom. Nagyon fontos. Majd azt is megmutatom, hogyan vágd le a hajad. Mert a kopit is lehet divatosan. Értek hozzá. Nálunk az egész család fodrászatban dolgozik. Különben is fel kéne javítani a szerelésedet. Ha akarod, kölcsönadom a sálamat, azt a sárgás színűt, az illene a kabátodhoz. Nem tudod, melyik az? Hát a mustár! De adhatom a másikat is, a pirosat. Igaz is, elmeséltem már a tegnapi mozit? Úgy kezdődött, amint a fiú... és akkor a lány...

Nem lehet kibírni, annyit beszél, a végén már nem is bírom, elkotkodácsolom magam.

– Hát ez meg mi?! – kapja fel a fejét Tomcsi, de már késő. Még egy elnyújtott tehénbőgés, és dől az osztály. – Ó, te bohóc – mondja Tomcsi –, már megint intőt adjak neked?

Szemfesték meg divatos frizura meg trapéznadrág – és mustár színű sál – csupa ilyesmivel van tele a Pépé feje. A vállamig ér és kancsít. Nem nagyon, csak egy kicsit. De azt a kancsi pillantását úgy forgatja; fűz vele mindenkit. Mindig más fiú kíséri haza. Egyszer a Zéman Attila, máskor a Cseri vagy a Éried vagy Lukács Atya.

– Neked még senki se vitte hazafelé a táskádat? Nahát, Benő! Ha akarod, én szerzek valakit. És az majd viszi a táskádat, és neked adja az uzsonnája felét, és még boldog is, ha elveszed. Mert az azt jelenti, hogy beléd esett, tudod...

– Kopj le – mondom. – Pépé, te hülye. Kell is nekem az ilyen, nekem, aki bandafőnök voltam valamikor, és ha azt mondtam: „Mászás fel a fára!” – hát pattant mind, akár a parancsolat. És ha azt mondtam: „Ugrás le egy magas töltés tetejérőlI” – hát ugrott az egész. Szemfesték, még mit nem! Majd behúzok neked egyet a szemed alá. – Persze Pépének nem lehet, az ember félne, hogy letörik az a finom kis orra.

– Jó, jó – ingatja a fejét – csak beszélj, jó, jó... Cseppet sem sértődik meg, sőt hív, hogy menjek vele délután moziba. Csakhogy van nekem jobb dolgom is. Egész őszön Ilcsiékkel jártunk a Ligetbe minden délután, azok még fociznak velem, tudják, micsoda középcsatár voltam valaha. De aztán sajnos vége szakadt a ligeti csavargásoknak, mert Tomcsi egyik nap meglátta a naplóban, hogy bukásra állok számtanból, és attól fogva a napköziben ültem délután.

Az bizony szomorú volt.

Egy hétfői nappal kezdődött.

1.

A számtanfüzetem pocsékul festett. Csupa áthúzás, összevissza firkák. Az egyik lapon meg számok helyett vastagon körülkerített négyzetek, benne a kockák mind áthuzigálva; torpedójáték nyomai. Az egyik órán játszottuk, amikor még az utolsó padban ültem.

A „Nagyokos” lapozgatta a füzetet: – Újat kéne venni. Holnapra vegyél újat. Most kezdd el itt, ahol még tiszta. És vegyük elsőnek a szöveges példát. A legnehezebbel kezdjük. Írd... de ne olyan rondán, jó, légy szíves!

Nem szóltam semmit, írtam a példát. Csak beszélj – gondoltam. Majd bolond leszek új füzetet venni. Még a fele üres ennek. Ha nem is szép, azért még jó. Nem kell dobálni a pénzt.

Csend volt a napköziben, mindenki dolgozott. Épp csak egy kis duruzsolás hallatszott, innen-onnan, meg az ablaknál dongott egy nagy légy. Már dögledezett.

Milyen legyen egy légy szeptember végén? Egyáltalán, hogy került ide? Honnan a csudából kerülhetett?

– Figyelj, légy szíves, jó?

– Jól van, Nagyokos.

– Ne hülyéskedj! Miért hívsz Nagyokosnak?

– Hát nem vagy az?

Kint csak egy kicsit fújt a szél. Látszott a fákon, hogy épp csak kicsit fúj; meg-megrezzentek az ágak. A felhők mögül kis napsugarat az ablakba kergetett a szél. Mire odafújta, átfázott szegény napsugár, kékeslila lett. Szép lehet most a Ligetben! De hát ha egyszer ilyen rámenős osztályfőnöke van az embernek! Csak belenéz a naplóba, és máris írja az intőt: „Kedves Szülők! Lányuk bukásra áll. Hétfőtől napközibe járásra kötelezem. Üdvözlettel: Tomcsányiné”

– Most jól figyelj, elmagyarázom a példát. Figyelsz?

– Majd kiesik a fülem!

Az elején figyeltem is, aztán már nemigen. A Nagyokos magyarázott, rajzokat is csinált, látszott rajta, hogy igyekszik. Hát csak igyekezz is – gondoltam –, ha egyszer vállaltad, hogy kihúzol a bukásból. „Ez társadalmi munka – mondta Tomcsi az iskolánk tizenkét osztályos, a nagyok segítenek a kisebbeknek. Holnap már ott is lesz a napköziben három nagydiák.” Vidák azt mondta: fenét lesznek ott! Tanítás után fej vagy írást játszottunk: ha fej, eljönnek; ha írás, akkor nem. Feldobtuk a pénzt, lestük: háromszor fej, kétszer írás. Aztán még ötször feldobtuk, és ötször fej volt, egyszer se írás. Kalapos kurjongatott örömében. Aztán mégiscsak eljöttek a nagyok. És most itt ülnek ötig.

– Csakugyan ötig maradtok, Nagyokos?

– Ameddig kell. Ne ezen törd a fejed. És van rendes nevem, Hábel János. Ki találta ki ezt a Nagyokost?

– Egy Nagybuta. Lehet, hogy én.

– Hát butának elég nagy buta vagy.

– Légy szíves, ne sértegess!

– Te magad mondtad az előbb.

– Az más. Most hány óra, három?

Tegnap ilyenkor még a tükör előtt ácsorogtam otthon. Tánclépéseket próbáltam. A mozgást, ahogy az. embernek éneklés közben jár keze-lába. Azt nem lehet előre kigondolni, azt a dal hozza. Zumzumdudutiti-lalla...

– Most mit dudorászol? Érted, amit mondok?

– Nem értem. Ez nekem magas.

– Dehogy magas. Elmondjam még egyszer?

– Mondjad!

Ha az ember dudorászik és ugrál, egyszeriben elfelejt minden rosszat. Hogy a mama alá se akarta írni az intőt. Hogy hiába „Kedves Szülők”, most csak a mama van, a papa tavaly elment, mert összevesztek a kedves szülők. Mama kissé ideges mostanában, és hamar eljár a keze. Akkor már a pofon után voltunk, s azért is ugrándoztam és dudorásztam, hogy elfelejtsem. De egyszer csak felhangzott az egyezményes füttyjel: fühü-füüüühü-füfüfü. És csakugyan: ott ácsorogtak az udvarban Nándiék.

– Gyere le!

– Még el kell mosogatni!

– Miii?

– Mosooo-gatniI – Draskó bácsi kint állt a folyosón, a korlátnak támaszkodott, nézelődött. Nyugdíjas. Ráér. Odabiccentett: – Siess, ne várasd őket! – Jaj, dehogyis! – Rohanás be a konyhába, ott meg még minden szanaszét. Csak úgy repkedtek a tányérok. Meleg vízből hideg vízbe. Egy kis tányér a földre. Hamar összesöpörni, nyoma se maradjon! Törölgetés nem kell. Jobb is anélkül. Tisztább.

A konyhakövet viszont fel kell mosni. Mama szereti, ha ragyog. Csirr-csörr-zimzimdudlala – kész. Csattant az előszoba ajtaja. Hát a kulcs! Hová lett? Az asztalon maradt. Vissza! Rémséges rohanás. De a srácok ott álltak a kapu előtt türelmesen. A pózna Ilcsi, a mókus Nándi. Ilcsi igazából Iliász. Görög gyerek. És Nándi is. Annak valami olyan fura, hosszú neve van, meg se lehet jegyezni. Ilcsi karján hozta az új rep-modellt. Olyan finoman fogta, mint egy kismadarat. Nándi belemarkolt a zsebébe. – Kell szotyola? – Kell. Menjünk? – Merre? – A Ligetbe!

A napközi ablakán nem volt függöny. De ahogy a felhők összefutottak az égen, már csepp játékos napsugár se jutott az ablakba; mintha függönyt vontak volna elé. Ködből. Előbb kékes ködből, aztán lilás és legutoljára szürke ködből. Hová lett a légy? Annak már vége. A teremben mind hangosabb lett a duruzsolás. Hozták az uzsonnát. A Nagyokos megtörölte a homlokát.

– Mára készen vagyunk. Viszlát holnap!

S már ott se volt.

Erősen sötétedett. A köd miatt is. Úgy belebújt az iskolánk keskeny utcája a ködbe, mint egy zsákba. Nyakig jártunk az őszben. Az út szélén mind kopárak voltak már a fák. Egy nagy szél még a múlt hetekben letépte mind a sárga-vörös levelüket. Aidákkal meg Kalapossal mentünk hazafelé. Ők is bukásra állnak.

Az egyik történelemből, a másik fizikából. Útközben egy radírt rugdostunk. Közben meg-megálltunk. A három nagydiákra terelődött a szó.

– A tied milyen? – kérdezte a kövér Kalapos.

– Rémes – mondta Vidák.

– Aszondod? – kérdezte Kalapos, és csudálkozva bámult rá. Aztán felém bökött. – Hát a tied?

– Az is rémes – mondtam.

– Aszondoood? – És majd kiesett a szeme.

– Miért? A tied milyen? – kérdezte Vidák.

Kalapos azonnal és a legtermészetesebb hangon felelt:

– Rémes! – És belerúgott a radírba, hogy az fél utcasarkot gurult. Vidák rástartolt, aztán mikor utolérte, kicsit driblizett vele, s közben magyarázott.

– Az enyim, az olyan, mint egy zsiráf. Félméternyi a nyaka. A tied meg – bökött Kalaposra ahogy néztem, olyan mandifejű. Tisztára csapott állú. A Benőé meg... – levette szemüvegét, összehunyorította a szemét, úgy gondolkodott, s végre rájött – a Benőé, az egy csikó. Barna sörényű! – És elvihogta magát: – Nyihahaaa... – Csak aztán futott neki a radírnak.

Még nagyobbat gurított rajta, mint Kalapos.

Már sötét volt, mire hazaértem. A kapunál, mintha csak onnan fordult volna ki, beleütköztem Nándiba.

– Szia, mi újs? Élsz még?

– Alig. Voltatok a Ligetben?

– Voltunk. Nem soká. Fociztunk meg repülőztünk.

– Csúszka is volt?

– Volt. Télapó kérdezte, hogy hova lettél. És mesélt.

– A menyéről, mi? Mit csinál a menye?

– Őröl. A kölyök meg...

– ...bőg. És a reuma...

– ...hasogat.

Nekidűltünk a kapufának, úgy nevettünk. Aztán Nándi megkérdezte, hogy Karesz piszkoskodott-e. Mert Karesz is napközis. És már az első napon összejöttünk. Ki is zavartak az ebédlőből. Nem is ebédeltem, csak amit uzsonnára vittem: két jó karéj zsíroskenyeret.

– Az nem sok – mondta Nándi, és mindjárt nyúlt is a zsebébe, mindig volt benne szotyola. – Kell?

Jó darabig elszotyoláztunk ott a kapualjban, és mindenféléről eldumáltunk. Pépéről, hogy milyen csuda kis majom, és hogy regényt akar írni legújabban a szerelemről. Miért ne, azt mondja, minden evvel van tele, a mozi, a tévé, az egész világ; innen-onnan összehozza, csak mondjak neki egy jó címet. És Lukácsról is beszéltünk, hogy ma is össze akart békíteni Kareszszal, aztán majdnem ő járt, pórul; mindig úgy van, hogy ő jár pórul, a nagy Békítő Atya. Aztán arra jött egy kalapos ember, nagy orra volt és szúrós, fekete szeme, arról eszünkbe jutott Rettegett Iván, a matektanárunk, és hirtelen elment a jókedvem; mondtam is Nándinak, hiába a Nagyokos Csikó, ha engem kihívnak számtanból, azt se tudom, mennyi kétszer kettő.

2.

A matektanárunk az orosz tankönyvből kapta a nevét. Annak a végén van egy kép, híres festmény képe egy híres múzeumból, egy bizonyos Rettegett Iván cárról, akinek legalább olyan szúrós a szeme, mint a mi Ivánunké, aki ha rám néz azzal a szúrós szemével, egy szót se bírok kinyögni. Más is izgul a matekórán, nemcsak én. Ivánunktól csak egy ember nem fél, az Atya. Viszont más mindenkitől fél az Atya. Mert nem tanul a hibájából. Ha ketten összevesznek, nekiáll békíteni. Egyiknek se ad igazat, vagyis hogy mind a kettőnek igazat ad, a végén aztán őt billentik fenékbe.

Szóval az Atya nem fél Rettegett Ivántól, mert tudja a matekot. Pépé nem tudja, de azért most is, mint máskor, egész óra alatt szórakoztatott. Én persze nem figyeltem, mert rettegtem, és rettegve véstem a füzetbe a számokat, főleg ha egy felelő a helyére ment, és Iván körülnézett, hogy kit szemeljen ki következő áldozatul. Pépé még az ilyen veszélyes pillanatokban sem hagyta abba, folytatta kiselőadását a szemfestékről, aminek helyes használatát a szünetben bemutatta a lányoknak.

– Nagy kár – mondta – hogy te ilyenkor oda se figyelsz, nem érdekel, már odább is léptél; miféle lány vagy te? Látszik, hogy senkinek se akarsz tetszeni. Különben – mondta – az abból is látszik, hogy a körmöd koszos. Aki tetszeni akar valakinek, az kikaparja a körme alól a koszt.

Időnként egy-egy szava eljutott hozzám, és sértődötten motyogtam:

– Az én körmöm koszos? Mikor koszos?

– Elég sokszor – mondta Pépé –, és sokszor közepes.

– Erős túlzás – védekeztem.

– Mutasd! – szólított fel Pépé. Kitettem a kezemet az asztalra, ő meg diadalmasan kuncogott. – Ott van ni, most is, a gyászszegély!

– Ez neked gyászszegély? Ez semmi!

De nem volt semmi, mert Rettegett Iván azonnal lecsapott rám:

– Bencze már megint nem figyel! Talán nem tudja, hogy bukásra áll? Talán nem figyelmeztette az osztályfőnöke? Talán nem osztotta be a napközibe?

Minden talánja talált, akár egy szerencsés és okos torpedójátékosnak. S készen voltam a végső telitalálatra, arra, hogy kihív felelni. De nem hívott.

– Tíz nap haladékot adok – mondta végül is –, tíz nap a felkészülésre nem kevés. De akkor aztán mindent tudni kell, amit eddig tanultunk! És ahhoz az órákon is figyelni kell!

Leültem. A vihar elvonult. Legalábbis egyelőre. Tíz nap szélcsend. Az is valami. Még ki se pihegtem magam az izgalomra, hallom, mintha mi sem történt volna közben, Pépé duruzsol tovább. Már egy filmet mesélt. Az a film úgy kezdődött, hogy egy fiú meg egy lány sétáltak egy városban.

Irtó dühös lettem.

– Miféle városban?

– Nem mindegy? – azt mondja. – Egy városban. Egy utcán. Csak mentek, mentek. Aztán megálltak. Aztán megint mentek. Semmit se lehetett látni, csak az utcát, és az utcán a fiút meg a lányt.

– Állati izgalmas – motyogtam – minek mentek annyit?

– Nem az az érdekes – mondta Pépé.

– Hová mentek?

– Az se érdekes.

– Miről dumáltak?

– Semmiről – mondta –, csak mentek, mentek, és hol a lábukat mutatta a kép, hol meg a fejüket. Aztán megint az utca látszott. Aztán megint ahogy mentek.

A felelő kettest kapott, és az is ment. A helyére.

Már tudtam, hogy most én nem felelek, az izgalom mégis elkapott, úgyhogy percekig nem hallottam a Pépé duruzsolását. Amikor megint elért hozzám, már éppen azt magyarázta, hogy így kezdődött a film, és az nagyon fontos, hogy hogyan kezdődik, minden elkezdődik valahogy, vagyis hogy mindig elkezdődik valami, csak jól oda kell figyelni. És mindig kezdődhet valami, teljesen mindegy, hogy hol.

Akkor azt gondoltam, hogy behúzok neki egyet, mert ezt már nem lehet tovább bírni, pedig igaza volt, mert délben a napköziben velem is elkezdődött valami.

Jobban mondva nem kezdődött, hanem folytatódott: csúnyán egymásnak mentünk Karesszal. Még gondolni se jó rá! Ha csak eszembe jut a Nagy Kirohanás meg a villamos! Az az érdekes a dologban, hogy a villamos előtt egy cseppet sem izgultam, akkor nem, ha nem sokkal később, amikor már bent ültünk a napköziben, és elővettem a könyveket, hogy tanuljunk, ha már muszáj, és a Nagyokos megint rákezdte: – Hát nézzük itt, ezt a legnehezebb szövegest...

Akkor éreztem, hogy a lábam reszket egy kicsit.

– Nem érted? Jó, Hát akkor elmagyarázom. Próbáltam figyelni, de a hangja összeolvadt a terem zsongásával, és egyszer csak zümzüm... megint hallom az ablakban a tegnapi legyet. Azt, amelyik egyszer már megdöglött, vagy legalábbis úgy gondoltam, hogy vége. Most megint rákezdte a zümmögést, és minél jobban zümmögött a két ablak közt, annál inkább ellustultam, vagyis hogy elgyöngültem az előbbi nagy izgalomra, végül is nem bírtam tovább.

– Hagyd abba, Csikó...

Megrebbent a pillája, csodálkozva sandított rám.

– Csikó? Mi az, hogy Csikó? Miért Csikó, mit találtál ki már megint? És miért hagyjam abba? Mi van veled?

A légy elhallgatott az ablakban, és én hirtelen nagyon is felébredtem és megmérgelődtem: hogy lehet valaki ilyen fafejü, mint ez a Csikó? Elrántani a villamos elől, azt tudott, meg rám ordítani, hogy: „Hülye! Mit csinálsz, elment az eszed?!” – meg még utána dühösen nézni, azt is tudott, olyan sápadt volt, mint a fal. Csak vigyorogtam akkor, nem értettem, hogy miért olyan fehér. Aztán később elfelejtette, hogy sápadt volt, leültünk tanulni, és arra már nem gondol, hogy énrám meg most jött rám, hogy én most érzem az oldalamban azt a villamost.

– Most miért hallgatsz? Nem mondanád meg, hogy mi van veled?

Letette a golyóstollát az asztalra, és féloldalról sandított rám. Sovány, hosszúkás a képe, a haja féloldalt mindig belelóg a szemébe. Csak nézett rám, aztán elkezdett fölfelé görbülni a szája, és bólogatott. Láttam, hogy pedzi már. Bólogató csikó. Csikó. Megmondta Vidák, hogy az.

– Máskor majd nem rohansz olyan veszettül az átjáróban – mondta –, ez jó lecke volt!

A nagy busz miatt nem láttam a villamost. Azért csak az autóbuszt néztem, hogy ha az elrobog, akkor én is roboghatok, és nem láttam, hogy mögötte ott a villamos. Mert csak azon járt az eszem, hogy elkapom Kareszt, el kell kapnom, és a Karesz átrohant a busz előtt, és előttem elhúzott a busz, csak akkor vágtathattam tovább, és akkor valaki hátrarántott a galléromnál fogva, de úgy, hogy ha nem fog erősen, hát hanyatt vágódom; kiszaladt a lábam alól a föld. És akkor elhúzott a villamos, csak valami sárga maradt a szememben: a színe. És néztem utána. És aztán szemben, az ÁPISZ előtt megláttam Kareszt. Ott állt, ránk bámult, és kicsit ijedt volt a képe neki is. Egy helyben állt, most elkaphattam volna, de Csikó szorosan markolta a galléromat. És nem is engedte el, csak mikor már visszavonszolt a járdára. „Megőrültél – azt mondta –, tisztára elment az eszed...” – és csak akkor hagyott ott, mert épp jöttek a barátai, a Mandi meg a Zsiráf. Én meg befordultam az iskola kapuján, és ahogy megyek fel a lépcsőn, hát koppkopp, hallom, hogy jön valaki utánam, és ahogy hátrafordulok, hát a Karesz.

– Tulajdonképpen miért rohantál olyan veszettül? – kérdezte Csikó. Megrándítottam a vállamat.

– Egy srác az osztályunkból – mondtam – mindig piszkoskodik. Már tegnap is az ebédnél, ma meg már annyira, hogy nekimentem volna, de elrohant. Ki az ebédlőből, végig a folyosón, le a lépcsőn.

– És aztán ki a kapun.

– Igen.

– Te meg utána. Mivel mérgesített fel annyira?

Csak legyintettem: hosszú.

Azt röviden nem lehet elmondani. Azt a Csikó nem tudhatja, hogy ha mi Karesszal összejövünk valahol, annak verekedés a vége. Tegnap is, alighogy bementem a napközibe, rákezdte: „Hát te is közénk kerültél, Benő? Csak te hiányoztál nekünk! Ha valahol nem vagy ott, máris hiányzol.” „Te is – mondom –, Karesz, te is nekem.” Ma meg éppen nem volt hely már az ebédlőben, s az ő asztalukhoz ültettek. Legszívesebben mindjárt felállók, előző nap se ebédeltem, megleszek ugyanúgy ma is. Nem is voltam már éhes, csak szomjaztam. Ha ideges leszek, mindjárt kiszárad a szám. Töltöttem a kancsóból, Kareszék meg nézték. „Nicsak, reszket a kezed – azt mondja Karesz –, vigyázz, mellé ne töltsd!” Én meg: „Bízd csak rám!” Cseri vigyorgott: „Volt már úgy, hogy rád bíztuk. Akkor is megjártuk..." A szomszéd asztaltól átszólt Lukács, az Atya: „Ejnye már, ne hülyéskedjetek, nem bírtok egy percig nyugton ülni egymás mellett?”

„Egy más mellett igen – vigyorgott Karesz de Benő csak egy van. Ő a mi Benőnk, a nagymenőnk és már dúdolták is összebújva Karesz meg Cseri: „Benő csak egy van, Benő csak egy...” Épp ittam volna, a kezemben tartottam a poharat. Aztán hirtelen, meg se gondoltam, már az arcukba loccsant a víz. Ahogy egymás mellé dugták a képüket, hát mindkettőnek jutott egy kicsi. Erre Karesz kapja a kancsót: lotty! – a nyakamba; végigfutott a hátamon a hideg zuhany, egészen megvadultam, és ugróm, hogy behúzok neki egyet, ő meg nevetve elrohan. Azt se tudtam, mit csinálok, csak rohantam utána; mire észrevették, már az utcán voltunk.

– Nagyon vad vagy te – mondta Csikó –, és verekedős.

Akárcsak a tanárokat hallanám: ez a Bencze olyan, mint egy fiú. Verekedős, csúnyán beszél, és folyton bohóckodik. Ez az utóbbi különösen bosszantja őket.

Ha én akarom, hát dűl a nevetéstől az egész osztály.

Ha én akarom... Persze ez nem olyan nagy dicsőség.

Az igazi dicső korszakom a negyedik osztályban zajlott. Középcsatár koromban. Minden meccset megnyertünk az á-val szemben. De akárkivel játszottunk – nyertünk, és mindenki tudta, hogy azért, mert én vagyok a középcsatár. Pia én valamit mondtam – úgy volt. Mert én voltam az egész bandának a feje, ameddig csak meg nem jelent Karesz. De ő megjelent, a Nagy Száraz Károly, és hadjáratot indított ellenem.

És hatodikra mi maradt? Ha én akarom, dűl az osztály...

Csikó abbahagyta a magyarázatot.

– De nagyon elkomorultál! Mondd csak, figyelsz te rám? Azt hiszem, egyáltalán nem is figyelsz.

– De. Csak tudod, az a légy ott az ablak közt nagyon zavar.

– Nem is vettem észre.

– Pedig folyton zümmög meg dönög.

Már rég elmentek a Nagyokosok, mi még ott sündörögtünk a napköziben: ki kellett takarítani a szemetet. Derékig jártunk almacsutkában, papírban. Én még az ablakot is kinyitottam, és a két ablak közti sarokban leütöttem azt a bizonyos legyet.

– Béke poraira. Ez volt az idén az utolsó.

– Akkor meg kár volt agyonütni – mondta Vídák.

– Nem sajnáltad?

– Ugyan! Már olyan öreg volt, hogy örült neki.

– Aszondoood? – csudálkozott Kalapos.

– Azt. Egyedül érezte magát.

– Aszondoood?

– Annyira gyönge volt?

– Frászt! – mondta Vidák. – Életerős, vidám légy volt. Egy bivalyerős légy.

Ahogy mentünk elfele, az ajtóban ott ücsörgött Karesz. De most nem kötött belém. Sőt lehet, hogy akart valamit mondani a nagy kirohanással kapcsolatban. Már a lépcsőn is, amikor utánam jött, úgy tűnt, hogy szeretne mondani valamit. De akkor se szólt és most se. Én meg átnéztem rajta, mint az üvegen.

Azt hiszem, őt is idegesítette egy kicsit, hogy majdnem elütött miatta a villamos. Legalábbis úgy tűnt, hogy megzavarta a dolog.

3.

Pépé másnap folytatta a beszámolót a filmről. Egész fizikaórán mesélt. Képről képre haladt, és még mindig csak ott tartott, hogy a fiú meg a lány kiérnek a városból. Nem látszik más, csak az ég és a szántóföldek. Az égen kékeslila felhők úsznak. A szántóföldek már kopárak. Borongós az idő. A lány hosszú haját a szél meg-meglengeti. Hol az arcába száll a haja, hol visszalebben a hátára, mint egy kendő. A fiú feltűri a ballonja gallérját. Csak mennek, mennek, nem néznek semerre se. Az országúton néha elszáguld egy autó.

– És az egyik elüti őket, mi?

– Hogyhogy elüti, miért ütné el?

– Ha egyszer nem néznek semerre se.

– Hülye – mormolta megvetéssel Pépé –, csakugyan történt majdnem egy baleset, de ez csak később. Egy kocsiban. A lány vezetett, és amikor éppen előzött volna, bevágott oldalról egy Cadillac. De a fiú elrántotta a kormányt, és megúszták, nem történt semmi baj. De én még csak ott tartottam, hogy mennek az országúton, az idő borús, az eső lassan cseperegni kezd.

Így képről képre haladt, haláli unalmasan. Nekem is volt egy képem: a tegnapi villamoseset. Ahogy a Csikó elrántott előle, és gorombán rám ordított. Én meg csak hülyén vigyorogtam. Kíváncsi voltam, mit szólna Pépé, ha elmesélném neki, mi történt tegnap az átjáróban. De nem meséltem. Az én dolgom, nem rá tartozik. Van, aki mesélős, van, aki nem. De a magyarórán ő is abbahagyta, mert dolit írtunk. Pépé majd két oldalt, én meg nagy keservesen egyet. Azt is róla lestem. Megírna akármennyit is, fel se néz, csak ír meg ír; ez csakugyan összehozná azt a regényt, ha volna hozzá egy jó címe. Szerinte csak a címen múlik az egész. Találjak csak neki egy jó címet, és máris nekiül, a cím majd viszi az egész történetet.

Alig hevertük ki a dolgozat izgalmait, kitört a botrány az Atya körül. Valaki megcsapta a kisrádióját, egy világvevő japánt. Padtól padig szaladgált, és szörnyen izgult.

– Ki vette el? Adjátok vissza rögtön! Nem is az enyém a kis japán, a papámé, csak behoztam, hogy megmutassam...

– Minek hoztad be?

– Máskor majd nem is hozom!

Dehogynem. Mindig újra becipel valami érdekeset, és büszkén mutogatja. Aztán eltűnnek a kincsei, ő meg odavan. A tanítás végére csodálatosképp visszakerül hozzá, ami elveszett, s akkor megnyugszik az Atya, és mindent elfelejt.

Most is így történt. Délre visszakerült hozzá a kisrádió.

– No látod, Atya – mondta Vidák –, el se tűnt, megvolt egész idő alatt, csak csinálod a zíírt, szereted magad körül a kavart.

– Nem én – morog az Atya –, csak tudnám, ki kavarja!

– Te magad – köti az ebet a karóhoz Vidák. – És mi lesz belőle? Öngól.

Az osztály röhög, az Atya vörösre gyúl és elódalog.

És megy már mind, csak mi maradunk, a napközisek.

Fúj a szél, vadul fúj, zörgeti a napköziben az ablakokat. A Ligetben ilyenkor nem jár senki. Vagy csak kevesen. Tépi a fákat a szél. Azok nem mehetnek el.

És szárnyra kel a domboldalról a sok sárga, barna levél. Milyen dús szőnyeg volt belőlük még legutóbb!

Akár síléccel a havon, úgy csúszik az ember a levél-szőnyegen.

Számolni akartam, de csak nem ment. Megjelent előttem kékeslila ködökben a Liget, a csúszkapálya, és egyszer csak ott volt Télapó, a botját rázta és kiabált: „Mit csináltok ott, mit lármáztok? Piszkos csibészek, komisz csibészek..

Télapónak kereszteltük el, mert olyan öreg. Kicsit selypít, mert alig van már foga. Rázza a botját, és kiabál, de nem komoly; régi barátok vagyunk. És alighogy feltűnik a domb aljában, máris beszélgetésbe kezdünk: – Hogy tetszik lenni, csősz bácsi? – Elég rosszul, gyilkol a régi reuma. Hasogat. A menyem azelőtt masszírozta. De most már nem. Van jobb dolga is. Lassú, mint a csiga. Felkel reggel, aztán nekilát, eszik. – Mit eszik? – Amit lát. Felenné az egész házat. Kövér is már, csak úgy reng. És ül meg ül, és őröl meg őröl, a gyerek meg bőg, a konyha meg szalad, a reumám, az meg hasogat. De meg nem masszírozna, mint azelőtt. Hát ti mit csináltok? Te lány, hazajött már az apád? – Még nem. – Hát a te papád jobban van már? – Nem sokkal – mondja Ilcsi. – Hogy is hívnak téged? – Iliász. – Furcsa egy név... – És ingatja a fejét. – Hát tégedet? – Tessék már hagyni, nem mondom, mert mindenki nevet. Hosszú... – És Nándi megbök: – Gyertek, csúszkázzunk tovább! – Jó, jó, de ne visongjatok, azt nem szabad. Azért vagyok én itt, hogy rend legyen! – És eltűnik, bele a kékeslila ködbe. Úgy foszlik szét az alakja benne, mint a felhő az égen, a felhő, ami innen az ablakból látszik. Kergeti a szél. Fut, mint a vitorla. Mint Iliász repmodellje. Ilcsi mindennap újít rajta valamit. Ilcsinek Vidák szerint őzképe van. Kicsit szomorú, mindig komoly. A papája a tüdejével beteg. A börtönben kapta ezt a betegséget. Soká volt börtönben. Amikor végre kiengedték, akkor eljöttek ide hozzánk.

Nándiék is azért jöttek, hogy ne üldözzék őket. – De hát miért üldöznek? – kérdezte Télapó. – Politika – babrált Ilcsi a repmodelljén. – Az is baj – bólogatott Télapó –, nemcsak a reuma.

Rágtam a tollamat, bámészkodtam ki az ablakon.

Csikó nem jött. Mandi meg a Zsiráf ott voltak már, Csikó csak nem. Nekem meg nem fűlt a munkához a fogam. Az ablakon át látszott, hogy tépi, rázza a fákat a szél. Így megy ez tegnap este óta. Az este – ott süvöltözött a Draskó néniék ablakában. Átmentem, mert a politechnikára kellett a kötés. Tíz sor. Simafordított. Nekem a szemek mindig lehullanak. Ami megmarad, az meg úgy tapad a tűre, mintha csirizzel kenték volna oda. – Majd én rendbe hozom a kötést...

– És Draskó néni már bele is hull a fotelba, és fejti fel az egész munkámat. – Nem ér ez, édes lányom, kutyabagót se, újra kell kezdeni... – Duruzsol a kályha a kis lakásban, és duruzsol a klubtagság – tisztára klub van itt mindig nyugdíjasokból, azok pedig okosok mind: ráérnek nézelődni; Draskó bácsi is nagyon okos.

Érdemes odafigyelni, mit mond: az emberek rohannak, futnak a szerencséjük után, mindig valamerre messze keresik, közben meg ott bújik az orruk előtt.

Lám, itt ez a Szerémi Tivadar a harmadikról, bejárta a fél világot, volt Amerikában, Ausztráliában is, most meg rájött, hogy mégis legjobb otthon... – No nézd csak, hát így kell kötni, lányom... – mondja Draskó néni. A klubtagok zsonganak, a kályha duruzsol, a szemek szaporodnak a tűn. – Ez a sima, ez meg a felkelt... – Draskó néni arca kerek, fején a konty akkora, mint egy teniszlabda, a szeme mindig nevet. A ráncok is felfelé szaladnak az arcán. Nem tudom, mi van a Szerémi Tivadarral, aki a harmadikon lakik, csak azt, hogy a világ végén kereste a szerencséjét, pedig ott kuksolt a szobája sarkában. Jó kis eset.

Csikó csak nem jött. Leírtam a legnehezebb példa szövegét. Aztán egyszer csak: zümzümzüm... hát ez meg mi? Felkaptam a fejem, s hát az ablakban felszállt a tegnapi légy. Hinni se akartam a szememnek. Felálltam, közelebb mentem, nézem, és csakugyan: a légy ott köröz és zümmög a szárnyával. Hát ez hogy létezik? Vidák hátrapislogott, és menten odaszaladt.

– No, mit mondtam? Nem is ütötted agyon, életre kelt. Egyet aludt az éjszaka, és most vidámabb, mint valaha volt. Ez egy bivalyerős légy. Ezt agyonütheted százszor is...

– Gyere már vissza – szólt rá Zsiráf, s ahogy hátrafordult, láttam, csakugyan csuda hosszú a nyaka –, sose leszünk készen a történelemmel!

Hát én mikor leszek készen a számtannal? Háromszor is felállítottam a példát, mindig rosszul.

Már éppen összecsuktam az összevissza torpedózott füzetemet, hogy megyek haza, amikor nyílt az ajtó, és beállított végre Csikó. Közel négy óra volt.

4.

Nem szóltam egy szót se, pedig hát ennyit azért mégse illik késni. Szólhattam volna, de gondoltam, finom leszek. Csikó se szólt, csak ledobta a kabátját egy székre, pedig a fogasra is felakaszthatta volna, és rögtön kezdte, hogy nézzük a legnehezebb szöveges példát. Mondtam, hogy már leírtam, és mutattam is, de alig pillantott bele a füzetembe, elfutotta a méreg, hogy még mindig a régi, és nem egy gyönyörű új.

– Neked aztán beszélhet az ember, hogy minek nézel te engem, hogy csak papolok, és hiába: kár is! – Olyan szövege volt, hogy bármelyik tanár megirigyelhette volna. Ilyet eddig nem csinált, nem szövegelt, nem zörgött, de gondoltam, hagyom, valamiért morcos, majd elmúlik. De alig kezdtem bele a számításokba, rám förmedt: – Most mit csinálsz? Most mit?! Hát még mindig nem érted? Hiába magyarázok? Hát hogy a csudába gondolkozol te?!

Áthúztam, amit írtam, és újrakezdtem. S az már, úgy látszik, jó volt, mert Csikó hagyta, hadd küszködjek tovább magam, felállt, odasétált a könyvespolchoz, ahol lexikonok meg képes folyóiratok hevernek, és a kezébe vett egy ifjúsági lapot. Csak egy pillantást vetettem rá, azt néztem, hogy meglehetősen vékony a nyaka. Meg azt, hogy a cipőjének a hegye felfelé kunkorodik; Pépé azt mondaná, hogy ócska a szerelése.

A könyvespolc két oldalán kardvirágok zöldelltek, s míg odakint vágtatott a szél, itt bent, mint egy melegházban, meg se rezzentek, egyik hajtás a másik után fakadt. Idebent csupa napsütés volt a világ; a falakon tavaszi, nyári képek folyóparttal, fűzfákkal, ligetekkel. Nem csoda, ha a légy feltámadt az ablakban, és zümmög és zavar, de már csak megcsinálom ezt a példát...

Már majdnem a végére értem, amikor látom, Mandi is feláll Kalapos mellől, odasétál a könyvespolchoz, rám pillant, aztán Csikóra hunyorít, és azt kérdi tőle:

– No, hogy érzed magad?

– Gondolhatod... – felelte erre Csikó.

Éreztem, hogy elvörösödöm, nagyon melegem lett hirtelen. Persze, hogy érezheti magát szegény? Engem kell neki tanítania. Akkor már forrt bennem a méreg, de nagyon. Ki mondta, hogy kell, minek vállalt, hívtam én, hiányzott nekem?

Egy idő múlva otthagyta Mandit, és visszatelepedett mellém.

– No mutasd, mire mentél. Hát ez micsoda itt? Minek az a szorzás? Mit szoroztál te itt be és mivel és hogyan?

Fogtam a füzetet, áthúztam a szorzást, és nekiálltam, hogy elosszam egymással a törteket. – Most mit csinálsz? Mit csinálsz már megint?! És elhúzta a száját. És még abból a szeméből, amibe mindig belelógott a haja, meg abból is csak úgy sütött a türelmetlenség: most mit csinálsz?!

Abban a pillanatban a légy megint felszállt, és körözni kezdett a két ablak között.

Bennem felvillant a fényes múlt emléke. Negyedikben még voltam valaki. Mit tud ez erről, ez a Csikó? Semmit se tud. Csak pimaszkodik. Azt hiszi, velem lehet. Hát nem lehet. Felálltam, félrelöktem a füzetet, hogy a földre hullt.

– Kösz – mondtam –, nekem ebből elég. Ahhoz későn keltél, hogy velem pimaszkodj. Mert aki énvelem pimaszkodik, az kihúzhatja a lutrit.

– Tessék?

Állt velem szemben, és hallgatott. Aztán oldalt hajtotta a fejét, úgy pislogott rám. És aztán váratlanul elkezdett felfelé görbülni a szája. És addig-addig, hogy elnevette magát.

– Csak be ne húzz nekem egyet, kérlek.

Csak ezt ne mondta volna! Csak ne hajtotta volna úgy oldalt a fejét!

Én nem akartam, becsszó nem, de lekentem neki egy jókora pofont.

És ijedten elfordultam, szembe az ablaknak, de nem láttam a szélfútta fákat, se a szemközti ház tetejét.

Otthon voltam, és a mama a fejét csóválta: mit csináltál már megint, mit csináltál, nincs elég bajom?

Nem tudsz egyszer már valami örömet szerezni nekem?

És Pépé mesélt egy filmről... – Borongós volt az idő, az eső cseppekben esett. – Amikor a focimeccset elvesztettük az á-sokkal, már jó idő volt, tavaszodott, és pirosán ragyogott a nap. Olt állt a pálya szélén Karesz, a Száraz Károly, a lába szétvetve, a keze a zsebében, és röhögött. És ott állt mellette Cseri Gyuszi, aki a versikét költötte, és szétküld le mindenkinek: „Benő csak egy van, Benő csak egy...” Persze hogy mindenki lazsált, és persze hogy az Atya öngólt rúgott. Az Atya, ha bőg, a könyökével maszatolja a szemét, hogy szétkenje a könnyeket. – Ellopták a bélyegalbumomat! Ellopták... – Csend! – kiáltotta Rettenetes Iván, rám sütötte mélyen ülő fekete szemét, és az ujjával felém bökött: – Te fogsz felelni, Bencze, te... – Én nem, ki se megyek a táblához, úgyis egyes, mindig egyes.

Mire visszafordultam, Csikó már felvette a kabátját, és indult az ajtó felé. Vissza se nézett, csak ment.

Eltűnt már a Zsiráf és a Mandi is. A srácok egymás közt szórakoztak, vége felé járt a tanulás. Ketten még a katedránál a tanárnak mondták fel a leckét. A pofont senki se vette észre. A szél újra nekizúdult az ablaknak. A légy csendben volt, közelebb léptem, s hát látom: a hátán hever. Most már csakugyan vége.

Akár a mi tanulásunknak Csikóval.

Vettem a kabátomat, a táskámat, köszöntem, s már ott sem voltam a napköziben.

A szél éppen szembesüvített nekem az utcán, nem néztem, csak mentem, és csak a sarkon pillantottam fel, az átjáróban, s akkor megláttam a túlsó oldalon a Csikót. Hosszú léptekkel vágtatott, kicsit előredőlt, mintha a fejével vágna a szélben utat. Már majdnem befordultam a mellékutcába, amikor hirtelen meggondoltam, és mentem egyenesen tovább. Egy idő múlva átjött az én oldalamra, én meg kicsit szaporáztam a léptemet, és beértem.

Mentünk egy darabig egymás mellett.

Hamar észrevett, de nem szólt.

És én se.

Csak mentünk. Mint a Pépé filmjében az a fiú meg a lány. Csak épp a Csikónak nem volt ballonkabátja, hanem rövid szövetkabátja volt neki. Kis kockás. És annak se tűrte fel a gallérját. És nekem se vállig érő a hajam. Sőt. Jó, ha a fülemig ér.

Azt akartam neki mondani, hogy legyen szíves, ne dühöngjön rám. Én azt az előbb nem akartam. Sőt, én nagyon rendes akartam lenni máma. Mert gondolkodtam a villamoseseten. És azt gondoltam, mégis csak meg kéne köszönni, hogy elrántott a villamos elől. Az meleg helyzet volt.

Hát szépen megköszöntem! Lekentem neki egy frászt. Most hogy magyarázzam ezt meg? El kéne kezdeni valahogy. De hogyan? Ha legalább egy mukkot kinyögne! Mindegy, hogy mit!

De egy mukkot se szólt. És csak mentünk, mentünk, mint a moziban. A szél meg szembe nekünk. Én úgy magamban egyre mondtam, mondtam: te tehetsz róla, nem én. Mire való volt az a morci, már ahogy bejöttél, és mire való a késés, és mire való az a beszélgetés a Manóival: „Hogy érzed magad?” „Gondolhatod!” Gondolhatom, mit beszéltek ezek kettőn rólam.

Hogy ilyen címeres szamár, mint én, egy ilyen tökfej az egész iskolában nem akad. Nekem se mindegy, ha hülyének néznek. Azt senki se szereti. Pláne ha nem is az. Én például régebben...

Közben kiértünk a Kőrúthoz, és megálltunk a nagy átjáróban. S ahogy ott álltunk, oldalról rám sandított.

– Na, mit akarsz? Akarsz talán valamit mondani?

– Én? – mondom. – Ja igen, persze: azt, hogy a csukád orra irtó muris. Fölfelé kunkorodik!

Csak nézett rám, aztán meghökkentett a cipőjére.

A villanyjelző közben zöldre váltott. Megböktem a vállát.

– Jól van, na, nem olyan nagy baj. Most már átmehetünk.

5.

Így aztán túlestem a nehezén. Elnevette magát, én meg mégúgy, és alig bírtunk átvergődni a túlsó oldalra, úgy nevettünk. És akkor már könnyen ment minden.

– Nézd – mondtam –, tisztázzuk, hogy tudjam: szólsz Tomcsinak arról, mi volt ma, vagy nem szólsz semmit? Ha szólsz, az se baj. Legfeljebb kapok egy intőt.

Nézett rám, mint aki nem érti.

– Hogy képzeled – azt mondja –, hát mi vagyok én, pólyás? Hogy majd árulkodni szaladok?

Persze. Ez természetes. Egy rendes hatodikos se tenne ilyet. Hát még egy gimista. És ez már majdnem felnőtt, ez a Csikó. Hozzám képest az. Másodikos. Ki tudja, talán már tizenhét éves! Azért mindenesetre nagy kő esett le a szívemről.

– Jól van – mondom –, ez hát idáig rendben van. De ez még nem elég. Azt is szeretném tudni, hogy el jössz-e holnap, és tanítasz-e tovább. Mert lehet, hogy a mai után nem jössz többet. Úgy is jó. Nekem jó. Persze – mondom –, ha az ember valamit elvállal társadalmi munkában, akkor...

Nézett rám oldalról, és már megint vigyorgott.

– Akkor, mi van akkor?

– Akkor nem nézi a nehézségeket – mondtam.

– De a míndenit – vágta rá –, te aztán igazán nem vagy valami könnyű eset!

– Nagyon butának tartasz, mi?

Rám mordult:

– Nem a butaságról van szó, nagyon jól tudod. A számtanban nem vagy lángész, az biztos, de különben nagyon jópofa vagy. Csakhogy téged nem lehet tanítani, mert nem figyelsz.

– Te meg nem tudsz tanítani, csak elvállalod „társadalmi munkában”! Aztán mit csinálsz? Mit csináltál például ma is?!

És elmondtam neki, hogy mit csinált. Későn jött, türelmetlenkedett, és megjegyzéseket tett rám a barátjának. Pedig nekem jövő héten beszámolóm lesz Rettegett Ivánnál. És én attól nagyon rettegek.

Akkor már nem voltam olyan hetyke. Hirtelen eszembe jutott a papa, hogy már majd fél éve nem volt otthon. Hogy időnként elmegy, új munkahelyet vállal, legutóbb is egyszer vidéken dolgozott hónapokig. Talán most is. De talán már útban van hazafelé.

Talán hirtelen felbukkan itt az utcán a sok ember között. És akkor együtt megyünk haza.

Erről persze nem beszéltem Csikónak, csak annyit mondtam, hogy nem egész mindegy nekem az intő vagy a bukás. A mamám miatt nem mindegy. Úgyis elég baja van velem. Csakugyan nem vagyok „könnyű eset”. És ha morciznak velem, hát mindjárt dühbe jövök.

– Hogyhogy morciznak, mi az a morci?

– Finoman kifejezve – mondom – morcos voltál ma, dühös és türelmetlen, beláthatod.

Figyelmesen nézett rám, aztán megvakarta a füle tövét.

– Csakugyan – bólintott –, lehet, hogy igazad van. Ideges voltam egy kicsit. Tudod, sok zűröm van mostanában.

Akkor már kint jártunk a Keleti közelében, a szél úgy fújt, hogy csak nekifeszülve bírtunk menni, de nem zavart. Jólesett nekem, hogy Csikó úgy beszél, mintha régi barátok volnánk. Elmondta összes gondját. Hogy tropára ment a kerékpárja, pedig az nagyon fontos neki, elsősorban mert egyesületben edz és versenyez, másodsorban, mert mindig avval jár. A telepen lakik, az iskolába is használja meg mindenhová.

Most aztán javíthatja: napokba telik, amíg készen lesz vele. Mert nincsenek megfelelő szerszámai. Mert a nyakán egy csomó dolgozatírás. Es ha legalább nyugodtan dolgozhatna otthon, de hát hol a telefon szól, hol a mamája hívja, hol a Tordaiékhoz csengetnek a szomszédba, és mert azok soha nincsenek otthon, mindig hozzá térnek be, hogy megtudakolják, mikor jönnek haza. Főleg a lányokat keresik, a Marit meg a Juditot a barátnőik, s mindjárt bámészkodni kezdenek, hogy jé, milyen érdekes kis műhely ez, és mire való ott az a bigyó, satu vagy mi a csoda... Mert a lakásuk az udvarban van, és mellette egy kis kalyiba, abban a kerékpár, sílécek, mindenféle lom; no és egy klassz kis munkapad. Nagyszerűen lehet rajta dolgozni. Ha lehet. De hát most is a nagynénjéhez lohol, telefonált, hogy beteg. Nincsen senkije, és a mamája rábízta, hogy vásároljon be neki. Egész listát írt össze.

Őt pedig várják már valahol. így minden összejött, és azért ideges, mert semmire se marad ideje.

– Hol az a lista? Mutasd!

– Minek?

– Csak. Mutasd már!

Fanyar képpel kotort elő a táskájából egy kis bevásárlószatyrot, abban volt egy papír, azon véges-végig a fél közértre való.

– Add ide a címet, ahová menni kell. Meg a pénzt.

Csak nézett rám. Előbb nem értette, mit akarok.

Aztán lassan leesett a tantusz. Láttam az arcán. Mert hirtelen felragyogott.

– Megfennéd helyettem, Erzsike?

Majd leültem ott az utcán. Erzsike? Hát ez meg mi? Engem nem szoktak így szólítani. Még a mamám is csak Erzsinek. A papa néha viccesen úgy, hogy Zsi, Zsike. Az iskolában a tanárok Benczének, a gyerekek meg csak úgy: Benő.

– Jól van, na – mondom –, persze hogy megtenném. Miből áll az nekem? Semmiből se áll. Meglesz minden rendben, légy csak nyugodt. Otthon is az én munkám a bevásárlás. Értek hozzá. Holnap a napköziben megkapod a szatyrot meg a visszajáró pénzt.

– Nem jár vissza semmi, pontosan annyi, amennyi kell. Anyám kiszámolta. De igazán nem nagy fáradság neked?

Még egy kicsit kérette magát, de aztán csak odaadta a cédulát meg mindent, és csupa meghatottság volt a képe.

– Irtó rendes lány vagy, Erzsike, kösz...

És már rohant. És én is, be a metróba, a Stadion felé, mert annak a környékén lakott a Csikó nagynénije.

6.

Pépé egy mozit három-négy napig is mesélt, szép lassan, tempósan, addig mondta, amíg csak új filmet nem látott. A hosszú hajú lány meg a ballonos fiú történetének se akart vége szakadni.

Ezek csak mentek, mentek, és addig-addig, amíg nagy szerelembe estek egymással, de ez a szerelem nem volt felhőtlen, mert egyszer csak összekülönböztek valamin, és akkor nem találkoztak egy ideig. Végre a fiú telefonált. De amikor a lány beleszólt a készülékbe, úgy megijedt, hogy lecsapta a kagylót. Vagyis hogy kétszer-háromszor is tárcsázott, amíg végül is beszélni bírtak egymással. És akkor minden rendben volt egy ideig, sőt amikor a ballonost igaztalanul megrágalmazták, egyedül a hosszú hajú tartott ki mellette, és minden áldozatot vállalt érte.

Akárcsak én a Csikóért. Már akkor harmadszor voltam fent a nagynénjénél helyette. Vittem neki kenyeret meg vajat meg különféle ennivalót, és ez nem volt elég. A nagynénje úgy megszeretett, mintha az én néném volna; sohase akart elengedni, elvárta, hogy szórakoztassam is egy kicsit, mert ínhúzódása volt, csak feküdt, és unatkozott egyedül.

Mindenfélét meséltem neki, ami csak eszembe jutott, mert csakugyan megsajnáltam szegényt. Meséltem neki a dicső korszakomról, hogy milyen volt az, meg egyik nap, amikor esett az eső, a Madonnáról, amelyik ott alakul a Draskó bácsiék szobájának a mennyezetén. Merthogy beázik egy kicsit a tető, és ha esik, akkor készül a „freskó", ahogy a Draskó bácsi szokta mondani. A felesége meg csak nevet, hogy reng a hasa meg a kis konty a feje tetején. Mert soha semmin se búsulnak, mindenben – azt mondja Draskó bácsi meg lehet találni a vicceset meg a jót; ez a Madonna is egyre szebb lesz, élesednek a körvonalai, mindennap egy kicsit más, csak elnézi az ember, és gyönyörködik. Ilyesmiért sok pénzt adnak – azt mondja –, megnézik a múzeumban: Madonna gyermekével... Meséltem a Szerémi bácsiról, aki bejárta a nagyvilágot, és otthon találta meg a szerencsét egy szájharmonika képében, avval láttam legutóbb, ült a Draskó-féle nyugdíjas klubban, és játszott rajta szépen, halkan; akkora, mint egy gyerek az egész Szerémi Tivadar.

Lehet, hogy azért is meséltem, mert a Csikó nagynénje olyan elragadtatással hallgatott. Nem mindegy, milyen a közönség; ez a „közönség” akkora nagydarab volt, akár egy hegy, szinte kidagadt a díványból, amin feküdt, és akkorákat nevetett, hogy majdnem legurult.

– Nahát – azt mondja –, hogy te milyen ügyes vagy, kész színésznő, belőled még lesz valami, ahogy te tudod mondani, az nem mindennapi, mondod, és mindjárt játszod is, hogy az ember látja: ott áll előtte az, akiről te beszélsz.

Az persze tetszett nekem, hogy úgy tetszem neki, és gondoltam, nem baj, legalább elmondja a Csikónak, az meg nem baj, ha tudja, hogy ha a számtanban buta is vagyok, sok minden másban egyáltalán nem vagyok az. Ezért hát mondtam, mondtam, és ha abbahagytam, csak hogy el ne menjek, hát gyorsan megkért erre-arra, hogy törölgessem le a tévé tetejét, mert csupa por, és nem bírja nézni, és hogy vigyem oda neki a könyvszekrényből a fényképalbumot. Akkor azt lapozgatni kellett, mert abban benne volt a háborúban meghalt férje, és benne volt a felnőtt fia is, aki most Ausztráliában él a családjával; felesége és két kisgyermeke. És ott volt az albumban az egész rokonság, közte a Csikóék is; a papája meg a mamája meg ő maga mint egészen kicsi fiú; rövid nadrágban volt, csíkos trikóban, és egy óriási labdát szorongatott, mint aki fél, hogy elveszik tőle. És csupa ránc volt az orra meg a homloka, mert belesütött a nap a szemébe, és azért hunyorított. A nagynénje mindent elmesélt a családról, megtudtam az egész fel-meg lemenő rokonságot, és hogy az egyik nagybátyjuk tánc-mester volt, a másik meg sorhajókapitány. És amikor elkészültünk az albummal, akkor megmutatta a képeslapokat, amiket a fia küld Ausztráliából. Gyönyörű képeslapok voltak, de a lap az csak lap – mondta és nem a fia. És a rokonság se ér rá, mind a dolga után szalad. Csak a gyerekek szoktak jönni a házból, mert ő szereti a gyerekeket, mindig van otthon, amivel megkínálja őket, nem úgy, mint most, amikor beteg. Máskor, hogyha hazajön a munkából, mindjárt nekiáll és süt-főz, kinek-kinek, amit szeret. Ha már az unokái messze vannak, itt ez az öreg ház és ennek a gyerekei. Sokszor jönnek, s ha jönnek, hangos a konyha, s akad mindig a fogukravaló.

– S tudod, hogy neveztek el a taknyos kölykök? Toronyház néninek szólítanak, merthogy olyan óriás vagyok. Jól kitalálták, mi? Tudod mit? Szólíthatsz te is így, hogyha akarsz. Nem sértődöm meg rajta, dehogy! És ne siess még, csak még egy kicsit maradj!

Sohase akart elengedni, így aztán mindig későre vergődtem haza, otthon pedig még várt rám a mosogatás, takarítás, nem beszélve arról, hogy tanulni is kellett volna. Egyszer a mama korábban jött haza, mint én, és csúnyán letolt.

Vagyis hogy Csikóért én is hoztam egy-két áldozatot, nemcsak a hosszú hajú a ballonosért. Ami pedig a számtant illeti, avval mégis pocsékul álltam, mert kevesebbet gyakoroltam, mint azelőtt. Mégis, hogy az osztályfőnöki órán Tomcsi megkérdezte: „No, Bencze, jól haladtok a napköziben?” – hát azt mondtam, hogy igen, minden rendben van.

Örültem, hogy nem firtatta tovább, és hogy a pofon híre se jutott a fülébe; tartottam tőle, hogy mégis észrevette valaki. De szerencsére nem.

Annak is örültem, hogy az Atya nem jelentett be semmit. Mert bejelenthette volna éppen, hogy már meg a szerszámos tokja tűnt el. De nem. Az Atya egy szót se szólt, csak lógatta búsan a fejét. Biztosan arra gondolt, csak letolnák, amiért megint becipelt az iskolába valamit.

A jövő heti klubnapról beszélgettünk, meg még néhány osztályügyről, aztán Tomcsi rátért az óra anyagára.

A babonákról volt szó. Azt mondta, sokan még ma is hisznek bennük. Mondott példákat is. Közepesen unalmas volt, de egyszer csak felállt Vidák, ravaszul pislogott a szemüvege mögül, és kijelentette, hogy szerinte igenis vannak csodák. Például egy légy, amit már többször is agyoncsaptak a napközi ablakában, és másnapra újra megelevenedett. Erre kitört a röhögés. Vidák meg hátranézett felém, vonogatta a vállát, levette meg újra felvette a szemüvegét.

– Ülj le – mondta Tomcsi –, szamár vagy, fiam, magad is tudod, hogy az mindig másik légy ott a napközi ablakában, mert csodák nincsenek. Ezzel te csak húzni akartad az órát, de fölösleges, mert már úgyis mindjárt vége van.

De a légyhistóriának csak nem lett vége, hallottam, ahogy a szünetben Vidák vitatkozik a srácokkal: – Ugyanaz a légy volt, szavamra ugyanaz, és ma is ott lesz, és holnap is.

– Aszondod? – Azt! – Gyere, nézzük meg! – Olyan hangosan beszéltek, mintha csak azt akarták volna, hogy meghalljam. És amint megyek be ebéd után a napközibe, hát az ablakban ott kóvályog a légy, és Vidák éppen piros tintát pötyögted a szárnyára, hogy megjelölje. Persze azegész ablakpárkány piros lett, amíg egy pötty végre a légy szárnyára is jutott.

Az asztalom közel van az ablakhoz, jól láttam, milyen nehezen vonszolja azt a piros tintát a szárnyán, talán zavarta, vagy hideg volt neki – fel se szállt, csak lassan cammogott a párkányon, és még csak meg se próbált emelkedni. Néztem egy darabig, aztán lapozgatni kezdtem a füzetemet, hogy megnézzem a „legnehezebb” szövegest, és felállítsam a példát. És fel is állítottam, de szokás szerint megmakacsolta magát, és nem jött ki. Ehelyett hátrajött hozzám a kövér Kalapos, és lehuppant mellém egy székre.

– Játsszunk valamit – azt mondta. – Nincs kedved torpedózni? Ha egyszer nem jöttek a Nagyokosok! Csak Zsiráf. Vidáknak peche van. A Zsiráf mindig eljön. De a Mandi meg a Csikó lazák. A te Csikód átlagban egy órát késik, és aztán is rohan elfelé.

– Nem is laza – motyogtam –, elég komoly.

A kisujjóval belepiszkált az orrába, és elmerengve bámult rám.

– Aszondod?

Elég ócska idő volt. A múltkori nagy szél meleget hozott, és napok óla esett. Vacak, undorító havas eső.

És mind befolyta az ablaküveget. Az újjáéledt légy lustán mászkált. A szárnyán kicsit elkenődött a vörös festék, enyhén rózsaszínű lett. A példát újra kezdtem, egyre rosszabb eredmények jöttek ki.

– De unalmas vagy! – mondta Kalapos –, mit töröd magad? Nekem is lesz beszámolóm fizikából, mégse vagyok úgy oda.

Nyílt az ajtó, felnéztem, de nem Csikó jött, csak egy kislány a szomszéd teremből krétáért. Nem baj, majd még jön. Nem beteg, bent volt az iskolában délelőtt. Tízkor, a szünetben felszaladtam a harmadik emeletre. Az üvegajtó mögötti folyosóról nyílik az osztályuk. Csak épp odaadtam a bőrtáskát a szerszámokkal, kérdeztem, jó lesz-e a bringájához. Azt mondta, nagyon jó, de tűnjek el hamar, mert alsósoknak nem szabad az ő folyosójukon járni – ha meglát egy tanár, akkor intőt kapok. így hát hamar visszajöttem, és mire visszatértem, az Atya már kereste a bőrtokot.

Kalapos rákönyökölt az asztalra, álla a tenyerén, a kisujjával egyre piszkálta az orrát. Keskeny vágású, ferde szeme van, mint egy kínainak. És ha nevet, a dagadt képében csak egy résnyi a szeme.

– Még az a jó, hogy a lányok nem mostak ablakot. Fogadkoztatok, hogy megmossátok, igaz? Na, most jól megmossa az a rohadt eső.

Bicskát vett elő a zsebéből, és finom kis faragásokat csinált vele az asztalon.

– A Karesszal – azt mondja – úgy nézem, már nem bántjátok egymást. Legalábbis pár nap óta nyugi van...

És ez így is volt. És nem ok nélkül. Ma az osztályfőnöki óra után odajött hozzám. Nagyon megkönnyebbültnek látszott.

– Rendes vagy – motyogta – hogy nem szóltál a villamosról semmit.

Vagyis hogy ő meg ettől tartott. A villamostól, ami majdnem elütött miatta. Sose láttam még ilyen kicsinek a Nagy Száraz Károlyt. Nem is nézett rám, csak dünnyögött:

– Kösz, így jó volt. Nem akarsz az asztalunknál ebédelni?... – Csak bámultam. Ezt is megértük?! De azért nem ebédeltem velük.

A példa kijött, vagyis hogy valami kijött. De az is rossz volt. Áthúztam az egészet vastagon. Kalapos csóválta a fejét.

– Az a hülye Csikó – mondta – jól megtanított. Szeretném tudni, miért mondtad Tomcsinak, hogy jól haladtok a napköziben, és minden rendben van. Fura vagy te mostanában, Benő! Hagyd azt a vacak példát a lenébe, játsszunk! Igaz is, csinálsz valamit a klubnapon? Mi gúlával készülünk. És az nem is olyan könnyű dolog. Pláne aki az egész gúlát tartja, annak cefetül nehéz. A szünetben próbáltuk a folyosó végében, és mi volnánk az alap, a Száraz Karesz, az Atya meg én. S amikor már állunk terpeszbe merevedve, felettünk meg három srác imbolyog, az Atya egyszer csak elbőgi magát: „Elég, másszatok le! Nem csinálom tovább! Süssétek meg a klubnapot; meggondoltam. A fene szakasztja magát miattatok! Ez az egész osztály egy rablóbanda, nem játszom, amíg a szerszámos táskát nem adjátok elő!”

– Az Atya hülye – motyogtam. Kalapos ráduplázott:

– Óriási hülye! Tudhatja, hogy csak ugratjuk, elvesszük a holmiját, aztán visszakapja. Ami eltűnik, meg is kerül. Az, hogy kinél volt, nem érdekes.

Hirtelen zsebre vágta a bicskát, és akkorát fújt, mint egy lokomotív.

– Csakhogy idehozta az ördög!

Az ajtóban Mandi állt.

Kalapos keserves képpel előrecaplatott, és előkotorta a fizikát. A másik asztalnál Vidák meg Zsiráf ki se látszottak a történelemből. Csak én maradtam facér. így volt ez tegnap meg azelőtt is. Csikó mindig legutoljára jön. De jön.

És jött aznap is. Négy után. Úgy jött, mint aki megy. Tíz percet ha ült mellettem, aztán nézte az órát.

– Nem jönnél velem? Útközben még számtanozhatunk.

– Miért ne? – mondom. – Lehet.

Kint esett az eső. Ronda, latyakos idő volt. Egy szer fúj, máskor esik. De mi csak mentünk, mentünk, akár a hosszú hajú meg a ballonos.

7.

Levelező oktatásról már hallottam, sétáló oktatásról még nem; azt a Csikó fedezte fel. És még száraz időben csak hagyján, de aznap délután esett, és nem sokára bőrig áztunk. Közben mindenféle hülye számtanpéldákat talált ki nekem.

– Tételezzük fel – azt mondja –, hogy két vízcsapból három órán keresztül folyik a víz...

– Ne tételezzük fel – vágtam közbe vízből elegem van, találj ki másik szövegest.

– Akármilyet találok ki, egyiket se tudod megoldani, mert nem figyelsz.

– Te sem – mondtam –, mindenre figyelsz, csak arra nem, amiről beszélsz.

És ez igaz volt, mert látszott, hogy máson jár az esze. Mint ahogy nekem is máson járt az eszem. Már két napja ott volt a táskámban az a bizonyos régi kép a negyedikből. Amin rajta a focicsapat, és a közepén én. Kicsit megkopott már, de azért meg akartam mutatni Csikónak. De valahogy sose nyílt rá alkalom. Vajon ő is ilyesmin gondolkodik? Talán magáról mesélne valami érdekeset? Ha így van, megpróbálok segíteni neki.

– Milyen érzés – kérdeztem –, ha elsőnek futsz be egy kerékpárversenyen ?

– Csuda klassz.

– És ha lemaradsz? Ha utolsónak érsz be?

– Dögvész – azt mondja –, de úgy még szerencsére nem volt, hogy utolsónak értem volna be.

Most se figyelt. Beszélt, és közben valahová pislogott. Min járhat az esze?

– Csikó – próbálkoztam –, szereted a dzsesszt? A jó slágereket ?

– A jókat igen.

– Mondjál egyet, amit szeretsz.

Egy kicsit gondolkozott, aztán azt mondta: – Egyszer volt egy kemence...

Ránézek, látom vigyorog. És már a füléig ért a szája. \

– Micsoda? Ne hülyéskedj! – Elvörösödtem. – Ez egy gyerekdal. Óvodásoknak való.

– Miért? – azt mondja. – Szerintem nagyon helyes dal. Mi nem tetszik rajta? A te dalod. Egyszer volt egy kemence, belemászott kis Bencze, kormos volt a kemence...

– Hagyd abba, ismerem.

– Nagyon jó – bólogatott ~, én nagyon szeretem. Ebből is csináltak már dzsesszt. Sztrizs Anna énekelte.

– A Sztrizs – lelkesedtem –, hát az kitűnő, ugye?

– Az. Csak kicsit majmos a hosszú hajával.

– A rövid jobb?

Bólogatott.

– Az jobb. De mennyire. Szerintem.

Nem nézett rám. Lehet, hogy rám gondolt, amikor ezt mondta, lehet, hogy nem. Mindenesetre jólesett, mivelhogy én is „köpi” vagyok, már ahogy Pépé nevez.

Ő vajon hogy irányítaná ezt a beszélgetést, hogy a képre kerüljön a szó?

Próbálkoztam, de végül is a „sorhajókapitány” nagybácsinál kötöttünk ki, akiről kisült, hogy mindössze egy Juliska nevű propellert kormányoz a Dunán.

Elmesélte, hogy Muhi bácsinak hívják, imádja és vedeli a sört, s ettől már állati nagy pocakja van. Nagyokat nevettünk, és már épp nekibátorodtam, hogy na, most benyúlok a táskámba, és minden külön bevezetés nélkül előhúzom belőle azt a régi fotót, de akkor Csikó hirtelen azt mondta :

– No szia, Erzsike! – És beugrott egy ház kapuján, én meg mit tehettem? – elhúztam a csíkot a metró felé, és kiutaztam a Stadion környékére, hogy bevásároljak a nagynénjének.

Már igen jó barátságban voltunk Toronyház nénivel. Minden alkalommal új kívánsággal várt. Aznap például arra kért: nem főznék neki egy jó feketét? Megfőztem, ő meg kijelentette, hogy pompás, se nem gyenge, se nem túl erős, pontosan eltaláltam, ahogyan ő szereti. És amikor végre elengedett, arra kért, hogy ha meggyógyul a lába, akkor is látogassam meg, mert már annyira hozzám szokott. Mégis a metrón kissé eltöprengtem azon, mire vezet, ha így ellógom a délutánjaimat. És miért is csinálom mindezt?

S még az kellett hozzá, hogy hazafelé az iskola előtt találkozzam az Atyával. Bárkivel szívesebben találkoztam volna, mint ővele. Úgy tettem, mintha nem vettem volna észre, de hiába, mert szaporán talpalt utánam, s már hallottam is a mackóbrummogását:

– Benő, állj meg, Benő!

Csak a portán volt, ott érdeklődött, hogy nem adta-e le valaki a szerszámos táskát. De nem adták, ő meg nem bírt magára maradni bánatával; muszáj volt megvárni s hallgatni, ahogy panaszkodik.

– Fura dolog – azt mondja –, nem vetted még észre, Benő? Engem az osztályban mindenki utál.

Mentünk egymás mellett, az eső már csak apró szemekben esett, épp csak hogy a szemébe spriccelt az embernek, mintha bosszantani akarná. Az utcán már jó nagy tócsák szélesedtek, amikbe gondosan belelépkedtünk, és hagytam, hadd beszéljen az Atya, mert éreztem, hogy nagyon kívánkozik belőle.

– Fura dolog – mondta megint –, hogy az embert kiskorában mindenki szereti. Ilyen édes, meg olyan édes, és akármit csinál: ez igen! Aztán minél nagyobb lesz az ember, egyre rosszabb. És akárhogy is jót akar, és szeretne mindenkinek segíteni, mindenhol rendes lenni, semmi se elég, sőt – minden rossz. Körülnézel, és mit látsz? Azt, hogy mindenhol piszkoskodnak veled, és fütyülnek rád. Es ha megszakadsz az igyekezettől, hogy ne így legyen, még akkor is. Sőt talán annál inkább. Itt van például ez a Vidák. Bántottam én valaha? Nem bántottam. És mégis. Láttad volna ma, ahogy rám nézett, amikor a gúlát próbáltuk! Nekem egyszerre elegem lett az egészből, és kimásztam a gúla alól.

– Miért, hogy nézett rád?

Csak a vállát rándította.

– Nehéz elmondani. Ravaszul. Mint akinek jár valami abban az okos, hegyes fejében. Hogy mi, azt nem lehet biztosan tudni. Biztosan nem, de gyanúm van rá, érted? Gyanúm. Az ember az ilyesmit nem kiabálja ki, mert a gyanú az csak gyanú. De annyit mondok, hogy a mögöttem levő padban ül. Pontosan mögöttem. Ha valami eltűnik, kire gondol az ember? Arra, hogy ki ül a közelében.

Nagyon kínos volt hallgatni az Atyát.

– Marhaság – mondtam – ezt vesd ki az eszedből.

Kicsit kiszáradt a szájam az idegességtől. Ha ideges leszek, mindig így van. Alig bírtam folytatni:

– Minek nyúlt volna a padodba? Minek neki a szerszámos táska? Kisegér, nyúl, tengerimalac vagy szalamandra meg mit tudom én, miféle állatok: az kell. Szerszám – az nem. Csak az állatkertjével szórakozik. Meg a Kis-osztályállatkerttel, amibe mindnyájunkat belerajzolt, és amit tökéletesít.

A villanyok kigyulladtak már az utcán, hosszúra nyúlt az árnyékunk a fényben az aszfalton. Az Atyáé széles, az enyém keskeny. Az Atya feje kétakkora, mint az enyém, és még az árnyékán is látszik, hogy lógatja a fejét. A hangja meg olyan volt, mintha náthás lenne:

– Csak tudnám, miért csinálják! Hogy miért utálnak?

Nem is akartam felelni, igazán nem is volt szándékomban, aztán egyszer csak mégis kicsúszott a szájamon:

– Mert jellemtelen vagy, Atya!

Hirtelen megállt. És úgy fordult, hogy az árnyéka a vizes utcán egész kicsire zsugorodott.

– Mit mondtál?...

Olyan rémült volt a hangja, hogy már szerettem volna visszaszívni, amit mondtam. Most hogy magyarázzam meg neki? Hogy mondjam el, hogy ha az ember kicsi, az más. Akkor édes így is meg úgy is, de az nem érdekes. Hanem ha az ember már nagyobb, akkor többé nem édes, akkor színt kell vallani a világ dolgaiban, és akkor az egyik ember szereti, a másik meg fúj rá. Azt nem lehet, hogy mindenki szeresse az embert. Aki erre megy, mint ő, a nagy Békítő Atya, hogy mindenkinek mindig igazat ad, vagyis hogy soha senkinek – azt a végén persze senki se szereti.

Még mindig egy helyben állt, mint aki belegyökerezett a tócsába.

– Miért mondtad ezt?

Az eső egyenesen a szemembe fröcskölt, hunyorogtam bele. Már mentem volna. Egyik lábamról a másikra himbáltam magam.

– Csak nem... az öngól miatt? Amit én akkor régen, még a negyedikben rúgtam?

Ez váratlan volt. Azt hittem, már mindenki elfeledte. Hogy már csak én tudom, hogy olyan is volt. Öngól, ami beadta nekem a kulcsot. Akkor már Kareszék mindenkinek megküldték rólam a gúnyversikét, és mindenkit rábeszéltek, hogy lazsálják le a döntő meccset. És mindenki a pártjukra állt, csak Mesi meg Nándi nem. No és az Atya – ő senki pártjára sem állt.

Aztán végül is – öngólt rúgott. Aztán a fejéhez kapott, hogy micsoda balfácán ő, és csak állt megsemmisülten.

Most is csak állt, toporgott egy helyben, és vörösödött, egyre csak vörösödött.

– Csak nem hiszed, hogy készakarva?!

Már éppen felelni akartam, de nem maradt rá időm.

Olyan hirtelen-váratlan fordult sarkon, mintha nem is lett volna sohase ott. Még csak nem is köszönt. És már eltűnt a ködben.

A csuromvíz hajamból a nyakamba szivárgott a víz. Kellett nekem még ez a szerszámos táska is! Most mi lesz? Mit csinálok, ha Csikó nem hozza vissza holnapra azt a vacak tokot? Megmondtam neki, hogy csak kölcsönbe adom a kerékpárjavításhoz. Merthogy panaszkodott, hogy nincs hozzá jó szerszámja. No és ha nincs? Megjavította volna azt a bringát, nélkülem is. Mint ahogy nekem is meg kell tanulnom a számtant nélküle. Mert szó ami szó, az a tanítás, amit csinál...

Megmondta Kalapos: egy kicsit laza. Akárhogy is, ez sajnos igaz. Kalaposnak jó szeme van. Valaki mást kéne keresni, aki segít.

– Jaj, drágám, hogy milyen kis aranyos vagy!

Egy néni szatyrából hullt szanaszét minden vagyona, azt szedegettem össze. A pénztárcája is kinyílt, kidült az apró. Volt közte telefonérme is.

–Minden megvan? Én már olyan rosszul látok!

S ez az átkozott szatyor! Mindig leszakad a füle!

Arról az érméről jutott eszembe, hogy telefonálok Csikónak, el ne feledje elhozni holnap a szerszámos táskát.

De ezzel is csak ellötyögtem az időt. Amíg jó készüléket találtam, időbe telt. Az is, amíg a nő, aki éppen beszélt, abbahagyta a grimaszolást, hunyorgatást és szájcsücsörítést, és amíg a telefonkönyvben kikerestem a számot. És amíg jelentkezett valaki, és annyit mondott, hogy hall...

Többet nem mondott, mert én lecsaptam a kagylót. Valahogy megijedtem és lecsaptam. És máris mentem tovább. Olyan melegem lett szégyenemben, hogy ki kellett nyissam a kabátomat. Most miért nem mertem beleszólni a kagylóba?

Akár a Pépé filmjében az a hülye ballonos meg a lány. No, én se telefonálok többet!

– Mi van veled? – kérdezte Draskó néni, amikor ázottan-csapzottan beállítottam hozzájuk. – Kitettek az esőre nőni? Megvan már a kötésminta? Áthoztad?

A Madonna a kis szobában szépen kerekedett. Már határozottak voltak a körvonalai, világosan látszott a hasa és ölében a gyerek. Az arca fölé hajolt. Ha még pár napig esik, teljes lesz a kép a mennyezeten. A kisasztal körül többen üldögéltek, a sarokban a kis Szerémi Tivadar, kezében a szájharmonika.

– Szóval a kötés rendben van; most a számolással van baj? Aha! – És Draskó néni felkapta a fejét, hogy megrezzent a búbján a konty. – Dezső, mikor érsz rá? A kis Benczének gyöngén megy a számtan.

Nagy beszélgetésben voltak, de Draskó bácsi felnézett, és felém biccentett kedvesen.

– Szívesen látlak bármelyik délután!

Már mentem volna, de még az ajtónál utánam szólt:

– Igaz is, kerestek telefonon.

– Engem?

– Téged. De nem tudom, hogy ki. Valamelyik pajtásod. Nem mondta meg a nevét.

8.

Másnapra az eső már elállt, de szürke, nyirkos maradt az idő, s még délutánra se szállt fel a köd. A napközi ablakát befogta, alig láttam ki rajta.

Kalapossal szórakoztunk megint, szokása szerint hátraballagott az asztalomhoz, megcsodáltuk az ablakban a halhatatlan legyet, torpedóztunk és dumáltunk. Kalapos mindig mindenen csodálkozik, és minden napra akad csodálkoznivalója, amit meg kell tárgyaljon részletesen. Most leginkább az Atya foglalkoztatta: hogy lehet, hogy ennyire megváltozott? Eddig a szelídség mintaképe, a békesség és békéltetés Tere, most meg, akár egy dúvad; ma is úgy nekiment délelőtt Vidáknak, hogy a folyosón gurultak végig, fel is törölték istenesen. A biológiaóra után történt. Vidák ötösre felelt, mint biológiából általában. Az Atya ezen megdühödött, óra után lestréberezte, aztán hogy Vidák visszafelelt valamit – egyből behúzott neki egyet. Az Atya! Aki máskor mindig a veszekedőket békítgette! Nem lehet másképp – az eltűnt táska vadította meg. Eddig mindig visszakapta a holmiját, most meg már azt hiszi, végképp eltűnt.

– Az idomított vadállatoknál is így van – magyarázta Kalapos –, ha minden szokás szerint történik: szelídek. De ha valami váratlan mozzanat akad, akkor kimutatják a foguk fehérjét, vagyis kijön az igazi természetük. E4, E5... Talált? Aszondod?! Nagyszerű! Akkor elsüllyedt az a hajód, ugye? Ne félj semmit, most már elintézem az egész flottádat, mind a víz alá kerül, amíg megérkezik a drágalátos szerelmed, a Csikó.

– Szerelmeeem? Miért „szerelmem”?

– Talán nem véded mindig? Tomcsinál is. Nem lehet rá semmi rosszat mondani, mert máris megsértődök Jó nálad. Pedig egyre később jár, ma talán nem is fut be egyáltalán.

– Dehogyisnem. Eddig még mindig megjött.

– Látod? Már megint véded. Na mibe, hogy nem jön máma?

Vidák hátrapislogott felénk, egyébként is hosszúkás arca még jobban megnyúlt a nagy tanulásban.

Roppant irigyelt minket, s pillantásával meg kézjelekkel adta hírül, hogy a mellette ülő Zsiráfot hülyének tartja, de hát mit tegyen? El kell viselnie. Aztán meg az ablak felé mutogatott, nyilván azért, hogy figyeljem a legyet, az élő csodát. Aztán sóhajtva visszatért a történelemhez.

Kalapos kegyetlenül torpedózta a hajóimat, nagy szerencséje volt, de az is lehet, hogy engem hagyott el a jó formám; ennél a játéknál figyelni is kell, nekem meg másutt volt az eszem. No meg aztán Kalaposnak állandóan járt a szája, azzal is zavart.

– Hogy bírod az első padot – kérdezte –, no meg a csodálatos Pépét?

– Megszoktam. És vannak előnyei is. Ma például, amikor matekórán bejött a másodikos tanító néni, hogy valami dolga akadt, mi voltunk éppen a legközelebb, és így minket kért át, hogy vigyázzunk addig a kicsikre. És Iván átengedett.

– Üm – mondta Kalapos –, azt láttuk. Akkor irigyeltelek is. És mit csináltatok odaát?

– X4, X5 – talált! No végre!... Y7!

– Ez viszont nem – örvendezett Kalapos. – Szóval mi volt a másodikban?

– Bohóckodtam nekik egy kicsit, Pépé meg mesét mondott.

– Képzelem...

– Miért? Egészen jól mesélt!

– Aszondod?

– Azt.

Ami azt illeti, kavari kis mese volt. Egy lányról szólt, akinek rémségesen nehéz gyerekkora volt, de végígküzdötte tisztességesen, aztán egyszer csak kisült, hogy kacsalábon forgó kastélyban született. De ez akkor már mindegy volt neki, mert a maga erejébői szerzett lakást központifűtés-melegvíz-összkomforttal. A lakásában volt tévé, rádió, telefon, és a ház előtt állt a Fiat 850-es. A kicsiknek nagyon tetszett a mese, és az egyik kisfiú megkérdezte: „Honnan lehet azt tudni, hogy az ember királyfinak születette vagy nem?” „Azt senkiről se lehet biztosan tudni” – mondta Pépé. Jól kivágta magát. Aztán játszottunk velük, és ők is nagyon elégedettek voltak meg mi is, mert mi egy számtanórát végiglógtunk.

– Pépé olyan, mint egy kisegér – mondta Kalapos, és célzott és talált megint –, nézd csak meg a Vidák Kis-osztályállatkertjében. Olyan jó kisegér, hogy majd megszólal: cin-cin, én vagyok Petter Pannika. A fene érti, mit esznek rajta a fiúk! Nekem nem tetszik. Szerintem sokkal csinosabb lányok vannak nálunk. Mi szép a Pépén? Nem mondanád meg? Kancsi. Vagy talán nem az? Most min jár az eszed? Miért nem felelsz ?

A tanulási időnek nagyjából vége volt, valaki kinyitotta a rádiót, és halk zene szólt. Nem tudom, miféle zene volt, de szép volt, s tán még szebb attól, hogy olyan halkan szólt. Kalapos mind elsüllyesztette a hajóimat, elégedetten hátradűlt a székén, és azt magyarázta már, hogy szerinte Vidáknak igaza van.

Minden ember hasonlít valamilyen állathoz. A legtöbb majomhoz, de madárhoz is sokan, no és aztán a maradék, az például...

– ... például a malachoz, mint te, Kalapos.

– ... vagy csikóhoz, mint a szerelmed!

– Menj már a víz alá!

– A te hajóid mentek oda. Nincs kedved hazajönni, Benő?

– Majd.

– Majd mikor? Akkor játsszunk még egy torpedót!

– Hagyj békén! Unom a torpedót!

– Aszondod? – És úgy nézett rám, mint aki nem akar hinni a fülének. – Mondd még egyszer!

– Unom.

Megcsóválta a lejét.

– Veled valami nincs rendben, Benő. No, minden jót – mondta –, javulást! – És előrecaplatott a helyére. Egy ideig még lapozgatott a fizikában, várta, hogy elkészüljön Vidák.

Négy óra régen elmúlt már. Csikó, úgy látszott, csakugyan nem jön. Ez kínos volt, főleg a szerszámok miatt. De meg amúgy is: egy szóval se mondta tegnap, hogy ne várjam. S ha már nem mondta, üzenhetett volna legalább. Persze lehet, hogy üzent. Lehet, hogy tegnap ő telefonált. Említettem neki, hogy majdnem minden délután beugrom Draskó bácsiékhoz, és azt is, hogy a „nyugdíjasklubban” van telefon.

Ki más telefonálhatott volna? Ki keres engem? Az osztályból senki. Mert ha az osztályból lett volna valaki, akkor ma megmondta volna. De nem szólt egy se. Senkinek se volt fontos beszélnivalója velem. Az a valószínű, hogy Csikó keresett. Már akkor tudta, hogy ma nem jöhet, gondolta, megmondja idejében. Aztán nem mondta, mert nem voltam ott. Másnak nem akarta. Hosszú lett volna elmagyarázni.

Persze azért mégiscsak furcsa. Meg kéne kérdezni Pépét, mit gondol erről a dologról. Az ilyesmiben rend kívül éles az esze. Majd talán holnap. Ha lesz rá idő.

Talán. Ma valahogy nem volt semmire se, pedig már nem bántam volna, ha végigmondja azt a múltkori mozit. Szeretném tudni, hogy mi lett a ballonossal meg a hosszú hajúval. Hülyeség, de ha már elkezdte, hát fejezze be.

A zene egyre szólt, s hogy mind többen kész lettek a tanulással, már hangosabban.

A zsongás felerősödött a teremben; aki ott volt, már csak játszott vagy beszélgetett. Vidákék elmentek már. Képzeletemben megjelent Rettegett Iván, szúrós tekintetét rám szegezte, és annyit mondott:

„Te Bencze! Te fogsz felelni!”

Így benne hagy a vízben a Csikó.

Szerelmem, Csikó.

Jó kis cím volna a Pépé regényéhez.

Nincs szerencsém. A torpedót is csúnyán elvesztettem Kalapossal. Semmiben sincs szerencsém. Rémséges gyerekkor, rémséges! Aztán majd valamikor kisül a kacsalábon forgó kastély, hogy királykisasszonynak születtem benne.

Földig lógott az orrom, amikor otthagytam a napközit.

Talán még a kapuban találkozunk – gondoltam –, az utolsó pillanatban mégis eljön. S a kapuban csak ugyan ücsörgött valaki. De nem Csikó, volt hanem az Atya.

Elszánt képpel ücsörgött, komolyan, mint egy bika.

– Rád várok épp. Bejöttem a portára érdeklődni, hátha itt van azóta a kistáska. Aztán meg vártam itt, amíg lejössz a napköziből. Tudtam, hogy itt vagy dók után, azért vártalak. Beszélnem kell veled.

Ez borzasztó volt.

– Ne, Atya – kértem – ne most!

Mert úgy látszott, hogy már nem Vidákot gyanúsítja, már engem gyanúsít. És olyan vadul nézett, hogy megijedtem.

– Holnapra meglesz a szerszámos táskád – mondtam –, meglátod, meglesz. És akkor meg minek annyit beszélni a dologról?

– Honnan tudod, hogy meglesz?

Vörös lettem nyakig.

– Csak úgy. Eddig még mindig meglett. És éppen úgy meglesz most is.

Beharapta széles ajkát. Félelmetesen elszánt képet vágott.

– Nagy tévedésben vagy – jelentette ki egyáltalán nem a szerszámokról akarok beszélni. Hanem arról, amit tegnap mondtál nekem. Talán már nem is emlékszel rá, hogy mit mondtál? De én annál jobban emlékszem.

Úgy meglepődtem, nem is bírtam felelni. S hogy nem feleltem mindjárt, hát folytatta:

– A jellememről mondtál valamit. Ha pontos akarok lenni, hát azt, hogy nem vagyok jellemes.

A nagy nedvesség átjárt. Fáztam.

– Nem úgy gondoltam én azt – motyogtam –, hagyj már békén! Késő van, sietek haza.

– Jól van – rántotta meg magán a kabátot – megyek én is. Az csak nem baj, ha megyek én is veled? Nem úgy gondoltad, azt könnyű mondani! Csakhogy nem könnyű az ilyet elfelejteni!

Már nagyon fáradt voltam, és hirtelen nagyon nekikeseredtem.

– De rátarti lettél, Atya – mondtam –, hű, de rátarti! Most mit akarsz tőlem, mondd, mit akarsz? Hogy szívjam vissza, amit mondtam? Azt akarod?

Akkor hirtelen-váratlan megszelídült. S egyszeriben a régi volt. Lelógatta nagy, busa fejét.

– Dehogy – motyogta –, dehogyis. Hiszen igazad volt!

– Tessék?

Akkorát sóhajtott, hogy majd elfújt. Megálltam. És megállt ő is. Nem nézett rám. A cipője orrát nézte.

– De hisz éppen azért akartam beszélni veled, Benő!

9.

Valahogy nagyon megsajnáltam.

– Hát beszélj!

Csakhogy a dolog nem volt olyan egyszerű. Körülnézett, és azt mondta:

– A hely nem alkalmas. – Később megálltunk a házunk kapujában, de az se volt alkalmas, mert ott meg sokan jöttek-mentek. Akkor bementünk az udvarba, és ajánlottam, hogy üljünk le egy öreg fásládára a sarokban, de ott meg huzat volt.

A hátsó lépcsőnek a félemeletén volt egy ablakmélyedés, végül is oda telepedtünk. De még mindig hallgatott.

– Beszélj már, te szerencsétlen – mondtam – ez csak jó hely, nem?

– Ez jó – mondta és hallgatott.

Erre nemigen jártak, csendes zug volt. Egy kicsit macskaszagú. Van egypár macska a házban, és azok erre tanyáznak. Nem szeretem a macskaszagot. De hát az volt, és azt szagoltam. Az Atya miatt. Mert neki jó volt itt. Vártam, hogy beszéljen. Közben néztem a másik lépcsőház ablakaiból átsütő fényeket.

Innen a másik lépcsőház pompásnak tűnt. Kacsalábon forgó kastély. Benne csupa királyfi meg királykisasszony.

– Utálom a Vidákot – szólalt meg váratlanul az Atya. – Átsüt a zöld szeme a szemüvegén. Zölden néz, hogyha gúnyolódik. És örül a szíve, ha máson nevet. Rajtad is nevet, ha tudni akarod. Már egy hete mulat rajtad, és az egész osztály tudja, csak te nem tudod.

A lépcső alján, kétoldalt sorakoztak a kukák. Mint holmi mértani testek, amiket rajzórán elénk állítanak, hogy rajzoljuk le. Összehunyorítottam a szemem.

Az alkonyi homályban úgy festettek, mint holmi robotemberek. Mindjárt megindulnak, és elcipelik a szemetet.

– Te persze nem vetted észre, és annál mulatságosabb a dolog. Ne is érdeklődj, úgysem mondom meg, hogy miről van szó. Legalábbis most nem, mert most nem ez a fontos. Most az a fontos, hogy tudjad, én utálom. És még valakit utálok, éspedig a Száraz Károlyt, igen.

Nem akartam félbeszakítani, mert láttam, hogy nagyon nehezen indul meg a beszéddel, mégis attól féltem, hogy nagyon messzire kanyarodik. Ezért hát megkockáztattam szelíden: – Mintha magadról akartál volna mondani valamit...

Erre rögtön elhallgatott, és egy ideig megint csendben volt, aztán egyszerre kimondta:

– Azt az öngólt, akkor a negyedikben, készakarva rúgtam be. Készakarva. Nem véletlenül.

Vagy két emelettel felettünk nyílt és csukódott egy ajtó, nevetés hallatszott, és rádiózene úszott ki, majd visszacsúszott az ajtó mögé. És csend borult ránk

megint. Eltűnt a hátsó lépcső, odalent a kukák, eltűnt az őszi este. Sütött a nap, narancssárgán folyt a szemembe, hunyorgattam, hogy jobban lássak, és az Atyát láttam, amint az öngólt rúgja a pályán, és utána rémülten a fejéhez kap. Ki gondolta volna, hogy ez előre ki volt csinálva? Akkor még sajnáltam is az Atyát. Olyan szerencsétlen képet vágott, annyira odavolt.

Az udvar visszacsúszott a lépcsőházzal. Oldalról néztem az Atyára. Most is – nagyon odavolt. Mintha nem két éve történt volna, amit mesélt, hanem tegnap.

Nem szóltam, de nem is kellett, most már úgy beszélt, mint a megeredt patak. A hangját suttogóra fogta, és csak mondta, mondta, meg se lehetett volna állítani:

– Én azóta utálom a Vidákot. Egyszer régen, még a negyedikben, leselkedett. Karesszal beszéltünk a tanítás után, amikor már mindenki hazament. Legalább is azt gondoltuk, hogy hazament mindenki. És akkor mondta a Karesz azt a bizonyos dolgot. Es azóta utálom, igen. Mert az sötét volt, azt nem lehet megbocsátani. Mindenki megteheti, csak én nem. Mert miért éppen én jutottam az eszébe? Miért éppen én voltam jó rá, hogy azt mondja: „Igazán berúghatnál a holnapi meccsen egy öngólt, Lukács. Senki se gyanakodna rád, elég ügyetlen vagy, mindenki tudja. De persze nem csinálhatod akárhogy és akármikor. Majd én intek a megfelelő pillanatban.”

Valami elsurrant mellettünk. Csak a szeme villant, és huss! – már ott se volt. Egy macska. Nem nagy.

Közepes. Vagy inkább kicsi. Csíkos. Egyszer régen egy kölyökmacskáért odaadtam a nyári szandálomat.

De vissza kellett cserélni, mert a mama azt mondta, kidob macskástul.

– Most azt kérdezhetnéd – suttogott tovább az Atya –, hogy miért vállaltam el. Ez persze nem olyan egyszerű. A Karesz akkor új fiú volt, de már láttuk, hogy ő a Nagy Száraz Károly. Te most azt gondolod, hogy féltem tőle. És lehet, hogy abban is volt valami, de nemcsak az volt. Már akkor látszott rajta, hogy mond is valamit, ha beszél. És meg kellett hallgatni, ha valamit akart. És akkor az öngólt akarta. De én nem ígértem meg neki. Semmit nem ígértem. Csak hallgattam. Ő meg azt mondta, szégyen, hogyha fiúkat egy lány vezet. És hogy egy lánynak nem való a foci. És akkor azt gondoltam, hogy igaza van. Neki is igaza van. Meg neked is. Mert mi nagyon jól megvoltunk addig veled, amíg nem jött a Karesz.

A kapuból léptek közeledtek, egy öreg néni tűnt fel, lassan jött, csoszogva, egy ócska lábast hozott, bedobta az egyik kukába. Minket nem vett észre. Megvakarta a haját a kendője alatt, még egyszer utánanézett a lábasának, aztán rácsukta a tároló fedőjét, és ahogy jött, vissza is csoszogott. Az Atya megtörölte a homlokát. Jócskán megizzadt. De csak beszélt tovább.

– Alighogy elment a Karesz, a kis szertárból előbukkant Vidák. Emlékszel, a kis biológiai szertár nyílt az akkori osztályunkból, benne a zárt üvegszekrények a kitömött bigyókkal. Vidák mindig belógott, mert már akkor odavolt az állatokért. „Hát veled mi van – kérdezte tőlem –, min töröd a fejedet?” „Hallottad, mit mondott a Karesz?” „És ha hallottam – vont vállat –, nem érdekel. Te mindig fölöslegesen izgulsz, és minden hülyeséget komolyan veszel.” Ezt mondta. De hát hogy kellett ezt érteni?

Rám nézett, s a szeme olyan ártatlan volt, mint negyedikes korában. Amilyen nagy mélák, olyan kis gyerekképe van. Akkor már megint inkább sajnáltam. És láttam Kareszt a pálya szélén; szétvetett lábbal állt és vigyorgott. És leadta a jelzést, amikor a megfelelő helyre pattant a labda.

– Én nem akartam – mondta az Atya –, és akartam is. Vagyis hogy nem határoztam el még mindig sem mit, de amikor a labda elém pattant, s a Karesz csettintett az ujjával, akkor berúgtam a gólt. De mikor a labda bent táncolt a hálóban, már tudtam, kétszeres öngól: egy a csapatnak, egy magamnak. Mindenki röhögött a pálya szélén, és Karesz bekiáltott: „Ezt

jól megcsináltad, Lukács Atya!” Éz az „Atya” aztán rajtam maradt. Ezt már nem vakarja le rólam senkise. És tudod, mit mondott a meccs után? Hogy ezt azért nem kellett volna, ezt ő nem gondolta komolyan. Csak tréfált, én meg bevettem, és ezen leginkább ő csodálkozott. Aztán többet nem esett szó a dologról, de valahogy velem se esett több szó. Mintha levegővé váltam volna. És csinálhatok, amit akarok. Kedves vagyok mindenkihez, nem bántok senkit, sőt akik verekednek, próbálom összebékítení, és behozom otthonról a legjobb cuccokat, hogy lássák és örüljenek, de hiába. Mindnek lába kél: így ugratnak. S a legjobban Vidák. Zölden néz, vigyorog, felemeli a kezét, csettint az ujjával. És most végképp ellopták azt a táskát. És ez azt jelenti, hogy ennek már sose lesz vége, hogy egyre jobban utálnak. És ez olyan, mint egy hadüzenet: nem kellesz nekünk, és ha a fejed tetejére állsz, akkor se; nem hogy mindig inkább, de mindig kevésbé. S akkor jössz te, és azt mondod: „Jellemtelen vagy, Atya!” Hát ez így nem megy tovább. Akkor már tudtam, el kell neked ezt az egészet mondanom, hogy végre tisztázzuk, és nyugtom legyen. Hogy te mondd meg nekem, mit csináljak, hogy ez után jobb legyen. Hogy rendbe lehet-e hozni egyáltalán ezt a dolgot? Már arra gondoltam, átkérem magam az á-ba. És át is kérem, ha azt a táskát vissza nem kapom. Mert az világos beszéd: mind utálnak. És akkor minek nekem a klubnap meg a gúla meg az összes többi marhaság? Nem csinálom és kész!

Még beszélt volna késő estig is, de már nem bírtam, mert elgémberedtek a tagjaim, ahogy ott gubbasztottunk a keskeny párkányon, az ablakmélyedésben. És egyre jobban átjárt a nedvesség. Nem esett már, de csupa pára volt a levegő. így hát felálltam és kinyújtózkodtam. És előbb azt akartam mondani: „Nagy disznó voltál, Atya!” – aztán eszembe jutott a szerszámos táska, és felsóhajtottam: – Más is csinál dísznóságokat néha, Lukács!

Már akkor ő is feltápászkodott, és szótlanul mentünk a kapuig. Ott megállt, és csak annyit szólt búcsúzóban :

– Az rendes volt tőled, amit az előbb mondtál! És már ott se volt.

10.

Pépé új szerelésben jött iskolába. Hosszú, pepita trapéznadrág, maxikabát volt az új modell. Hozzá garbónyakú pulcsi. A lányok körülállták, többen végigpróbálták, kinek hogy áll a kis kabát. Egyiknek se állt jól, mert mind magasabb Pépénél. Ő a legkisebb az osztályban. Az új holmijában úgy nézett ki, mint egy kis kínai vagy japán – nem volt éppen rossz.

A szünetben a szemét is kifestette egy kicsit, csak nagyon halványan, nehogy rászóljanak a tanárok.

Tomcsi persze mégiscsak észrevette.

– Mi van a szemeddel, Petter?

– Semmi – bandzsított ártatlanul –, miért?

Tomcsi csak nézte, aztán nem firtatta tovább a dolgot. Ilyen jó kislányt, mint a Panni, miért is bántana? Folytatta a magyarázatot. Pépé pedig kihúzott a pad alól egy csodálatos kis vörös parókát.

– Ezt nézd – azt mondja –, hogy ez milyen klassz! Evvel én olyan frizurákat csinálok, hogy elámulsz. Ha akarod, majd felpróbálhatod. A nővérem készítette. Ő is fodrászatban dolgozik, tudod!

Nem érdekelt különösebben se az új modellje, se a paróka; ha valami érdekelt, hát az a régi mozi, amit még nem mesélt végig. Vártam, mikor jut eszébe. És eszébe is jutott egyik órán, de nem az.

– Benő – mondta – tegnap láttam egy új filmet. Úgy kezdődött, amint...

– Hagyd – mondom –, még a régit se fejezted be. Előbb azzal végezz. Mi lett a hosszú hajú lánnyal meg a ballonossal? Csodálkozva nézett rám.

– Miféle hosszú hajú?

– Tudod ! Akik csak mentek, mentek.

A homlokát ráncolta. Minden héten legalább két filmet lát; összekavarodnak a fejében. Nem emlékezett.

– Hát csak törd a fejed, jó? Majd az eszedbe jut.

De nem törte. Inkább levelezett a Frieddel. Fried a középső padsor utolsó padjából előreküldött egy levelet, hogy elhozná a fényképezőgépét, és levenné Pépét az új maxikabátban. Pépé válaszolt mindjárt, hogy rendben van, hozza holnap a gépet, és hozzon vakut is, akkor az osztályban is lehet fényképezni.

– Fried jó képeket csinál, ő a fényképész szakkör titkára. És Gyurinak hívják – mondta Pépé – és Gyuri nevű fiúm még úgyse volt. Pista meg Karesz meg Sanyi meg Gábor volt, de Gyuri nem. Igaz, hogy szeplős, mint a pulykatojás, de helyes srác; jöhet. Neked még azóta se akadt egy se, Benő?

– Képzeld – mondtam – nem, de nem is kell, és ha mégis, akkor is jobban megválogatom. Inkább a ballonost mondd meg a lányt, hogy tudjam, mi lett velük.

– Mi lett, mi lett? – Pépé mérgelődött. – Egy darabig mentek együtt az úton meg mindenfele, aztán szétváltak. Nem voltak egymáshoz valók.

Úgy meghökkentem, alig bírtam szólni.

– De Panni – mondtam végre –, te talán rosszul emlékezel.

– Miért emlékeznék rosszul, nagyon is jól emlékszem, úgy volt!

– Az nem lehet! – mordultam rá dühösen. Az orosztanár észre is vett, és rám szólt, hogy ne beszélgessek folyton, pláne az első padban!

Pedig lett volna beszélget nivalóm. Főleg a telefonügy. Szívesen megkérdeztem volna valakitől, hogy mit gondol róla. Hogy ki telefonálgat nekem? Mert tegnap megint kerestek Draskóéknál.

– Egy pajtásod – mondta Draskó bácsi –, kérdeztem, és meg is mondta, de én bizony nem értettem a nevét.

Tízet adtam volna egyért, hogy ő volt, Csikó. És ott maradtam jó sokáig, hogy hátha hív megint. És egyszer csak újra szól a telefon, és ki más vette fel, mint a kis Szerénai Tivadar, és odaszól bizonytalanul:

– Bencze Erzsit kérik...

Éreztem, hogy nyakig vörösödöm, megyek, felveszem a kagylót, de csak annyit mondtam: halló... már le is tették. Hallottam, ahogy kattant a készülék.

Hát ez mi? Hát ez máshogy nem lehet, mint úgy, hogy Csikó visszaadja nekem azt a múltkorit. Kitalálta, hogy én hívtam, és mindjárt le is tettem a kagylót.

– Vagy talán rossz itt a telefon? Gyakran előfordul, hogy szétkapcsolnak? – kérdeztem.

– Néha bizony elő – mondta Draskó bácsi –, de sebaj! Akinek fontos, tárcsáz újra. Akinek nem, azzal kár is lett volna lefetyelni. – És nem is beszéltünk többet a dologról, se én, se más, és aznap már nem is hívtak többet. Éjjel mégis Csikóval álmodtam. Egy szekrényben ültünk, fehérnemüs szekrény volt; ő a felső polcon, én meg alul, és telefonáltunk egymásnak.

A középső polcon volt a készülék, mind a kettőnk kezében egy kagyló, a telefonzsinór meg köztünk fityegett. „Halló – szóltam –, ott fönt ki beszél?” „Halló – jött a válasz –, itten a szerelmed, Csikó!”

– Sajnos – mondta az orosztanár – Bencze nem tudja, hogy hol tartunk az olvasmányban, de nem is csoda. Mert ma egyáltalán nem figyel. Figyelem, hogy mennyire nem. Csak ő tudja, hogy hol jár az esze, s csak én, hogy nem itt.

Ebben igaza volt, nem figyeltem. Csikó tegnap nem jött, és tegnapelőtt sem, és meglehet, hogy nem jön a napközibe ma se. Én meg azt mondtam az Atyának, hogy ne izgassa magát: úgy, ahogy eddig, most is meglesz a holmija. Majdhogy a szavamat nem adtam rá neki. És ki másnak a feladata, hogy meglegyenek azok a nyavalyás szerszámok, ha nem az enyém? De hogyan szerezzem vissza? Pedig most már igazán a legfőbb ideje! Az Atyát úgy-ahogy megnyugtattam, de csak annyira, hogy az egyik szünetben mégiscsak félrevonultak, és gyakorolták a gúlát. Ott állt az Atya sápadtan és elszántan terpeszben, magasra tartott lapáttenyerén meg egy kisebb srác imbolygóit. Vidák távolabb állt, és elégedetten bólogatott.

– Klassz lesz – mondta –, csak így tovább, fiúk, ebből még jó szám lesz a végén! De azért hiányzik még a tetőről egy gyerek. Akkor volna csak a gúla igazi!

– Majd megbolondultam! – morgott az Atya. – Talán az egész iskolát én tartsam a tenyeremen? Az egész drágalátos lopós társaságot?

– Csak egy könnyű gyerek lenne a hetedik – védte az álláspontját Vidák –, nem valami dagadt alak. Lehetne esetleg egy lány is. Olyan, akinek meg se érezni a súlyát.

– Te nem érezned meg – dühöngött az olykor olyan szelíd Atya –, onnan a sarokból bámészkodva nem éreznéd! Majd mindjárt megmondom, mit adok a véleményedre, Vidák! – És mindjárt utána meg is mondta.

Zéman csak röhögött.

– Azelőtt sokkal finomabb voltál, Atya.

– Az azelőtt volt és elmúlt, és nem is jön vissza többet. Mássz már le, mert összerogyok! – kiáltott a felsőnek.

– Szerintem – folytatta Vidák a magáét – igenis hogy elkéne a gúla tetejére a hetedik. Az lenne a csúcs. Egy gúla frászt ér a hegye nélkül! Láttatok már olyan gúlát, amelyiknek nincsen csúcsa?

– Igenis láttunk – mondta Cseri –, az a csonka gúla.

–Jó, hát akkor írjátok be a klubnap műsorába: csonka gúla. És röhögtessétek ki vele magatokat.

Erre elkezdtek vitázni, hogy ki lenne alkalmas hetedik a mutatványhoz. És egyszer csak azt mondja Karesz:

– Szerintem a legislegjobb lenne a Benő.

Csak fél füllel hallgattam őket, nem is nagyon figyeltem, de erre már felkaptam a fejem. Micsoda? Ez aztán igazán furcsa volt! Két éve, mint a kutya meg a macska; ha csak egymásra néztünk, fújtunk, morogtunk, s még jó, ha össze nem verekedtünk. Most meg a villamoseset óta úgy néz rám, mintha a kis testvére volnék. A Nagy Száraz Károly... hihetetlen! No persze én se felejtem el soha, ahogy a Csikó visszarántott, és rám ordított: „Elment az eszed?!”

– Mit szólnál hozzá, ha te lennél a gúla teteje?

Nem tudtam visszatartani egy csípős megjegyzést:

– Egyszer már elegelek volt abból, hogy valaminek is a teteje legyek. Egyszer már az is baj volt, hogyha valaminek a közepében voltam.

És mindenki tudta, hogy középcsatár koromra, a dicsőséges korszakomra gondolok. Egy pillanatig hallgattak, aztán azt mondta Karesz:

– Tudod mit, próbáld azt egyszer már elfelejteni. Ami volt, az elmúlt, és lehet másképp is. Én nem bánnám, ha másképp volna. Szóval – kérdezte – elvállalod?

Nem néztem rá. Ő sem rám. Vállat vontam.

– Megpróbálhatom.

És ez nem volt csekélység. Ez új korszakot jelentett. Azt, hogy a fiúbanda visszafogad teljes jogú tagként. Persze a vezető szerep nélkül. Mert az már végérvényesen a Nagy Száraz Károlyé. De hát kell-e nekem mellékes szerep ott, ahol valamikor az első voltam? Ezt meg kell gondolni persze. Nagyon meg kell gondolni.

De nem ezen gondolkoztam. Egész máson. Nagy volt a nevetés az ablak előtt. A lányok a parókát próbálgatták. Odamentem közéjük. És ahogy számítottam, Pépé rögtön odaugrott hozzám.

– Vedd föl már végre te is! Irtó kíváncsi vagyok, hogy áll neked!

– No, jól van – mondtam nagy kegyesen –, hát add ide.

És alig vettem fel, mind körülugrált, hogy óriási, remek! Panni összecsapta a kezét, és úgy lelkendezett.

– Te Benő – mondta –, nemhogy csinos vagy benne, de csuda klassz! Várj csak, egy kicsit igazítok rajta, csak épp egy csöppet elrendezem. így ni! Nahát, gyönyörű! Neked áll a legjobban!

Megnéztem magam az ablaküvegben, és hát csakugyan – a saját anyám se ismert volna meg. Furcsa volt nagyon, de nem volt rossz.

– Te Panni – kérdeztem –, kölcsönadnád nekem ezt a vörös parókát? Nem soká, csak egy kis időre. Valamit kipróbálnék vele.

Csodálkozva nézett rám.

– A klubnapra kell?

– Még nem tudom biztosan. Még csak terv. És kéne a szemfestéked is.

Pépé bólogatott.

– Aha – mondta –, világos. A klubnap. Az jár az eszedben. Ismerlek. Máskülönben téged az ilyesmi nem érdekel.

Panni könnyed természetű, és cseppet sem irigy.

– Nagyon szívesen odaadom. Hát persze! Csak egyre kérlek: vigyázz rá!

– Abban biztos lehetsz – mondtam. – Nem lesz semmi baja. És holnap visszahozom.

– Jó. És aztán a klubnapon megint a tied lehet!

11.

A felhők egy tömbben álltak az égen, köd volt megint, és olyan sötét, hogy már három után meg kellett gyújtani a villanyt a napköziben. Csikó nem jött, egyedül számtanoztam, és volt időm kigondolni apróra a tervemet. Elmegyek én hozzá a műhelybe, visszaszerzem magam a szerszámokat, és megtudom, miért nem jött napok óta, és mi igaz a telefonálgatás körül.

Más mód nincs. Fel nem megyek még egyszer a harmadik emeletre, az üvegajtó mögé, a gimnazisták osztályaihoz. Nemcsak hogy intőt adnak érte, de rossz szemmel is nézik – az ott fönt másik iskola. És nem csak ez, hanem hogy maga Csikó is dühös volt a múltkor, hogy ott kerestem. Nem szólt, de láttam rajta: elhúzta a száját kelletlenül. Én meg azt nem szeretem.

Nem szaladgálok senki után. Elég baj, hogy akkor is felmentem egyszer.

Gondoltam rá a napokban, hogy felküldök valakit egy cédulával: „Gyere le a napközibe, feltétlenül beszélnem kell veled!” – de mi történik, ha valaki más kezébe kerül? Pláne ha a szerszámokat említem, hogy sürgősen hozza el, nagyon fontos. Azokról jobb, ha nem írok. Meg aztán mit gondolna magában? Ennyire sürgős? Ha ilyen sürgősen kell, minek adtam oda egyáltalán? Kérte talán? Nem kérte.

Hiába. Ezt nem lehet írásban, ezt csak szóban lehet.

És reméltem, hogy majd csak eljön a napközibe, és akkor elmondom neki. De nem jött se háromkor, se négykor, se azután. Csak Zsiráf magolt Vidákkal. Mandi lekopott, és Kalapos se jött. Egyhangú zsongás úszott a levegőben, a központi fűtés úgy ontotta a meleget, hogy a kardvirágok kókadoztak a polcokon, s a légy, a halhatatlan, rózsaszínű szárnyú légy lustán döngicsélt a két ablaktábla közt.

Vannak még csodák!

Csikó eljön. Kicsit tanulunk, aztán elmegyünk, megyünk, megyünk, beszélgetünk, nagyokat hallgatunk.

Megmutatom neki végre egyszer azt a régi fényképet.

Azóta is magamnál hordom a számtankönyvben.

Nyakig ült az egész napközis társaság a tanulásban.

Én is számoltam: osztottam, szoroztam, meg egyszerűsítettem a törteket. S közben rajtam volt a csoda paróka, amiben senki se ismerne meg. Pláne ha meg játszok valaki mást, és úgy mozgok, mint például a Sztrizs Anna, a slágerénekes. És már bent is vagyok az udvarban, és megtaláltam a műhelyt, és hallom is a kopácsolást. Csikó bent van és dolgozik. Én meg beszólok csak úgy félvállról: „Szia, nem tudod, mikor jönnek haza a Tordaiék?”

Mert nem feledtem el, hogy mit mesélt a szomszédokról. Soha sincsenek otthon, őt meg mindig zavarják a lányok ismerősei: mikor jönnek haza? Mert két lány van, a Mari meg a Judit.

A szorzás hibás volt, újrakezdtem. S közben megállt a kezemben a toll, s csak társalogtam Csikóval.

– Azt se tudtam, hogy elmentek a Tordaiék – mondta –, kit keresel ott? – A Marit. – Gondoltam – azt mondja –, mindig őt keresik. A barátnője vagy? – Az. Jó barátnők vagyunk. Még a mamáék is az ő szüleivel. A mamám bemondó a Rádiónál, és ha elvégzem az iskolát, én is a Rádióhoz kerülök. – Gondoltam... – Honnan? – Hallod? Ha valakinek ilyen előkelő a frizurája, mint neked! Ha valakinek ilyen lila haja van! – Lila? Inkább vörös. – Nem, nem; lilának látszik. És mit csinálsz majd a Rádiónál? – Énekelek. Már volt is néhány szereplésem. Ami engem érdekel, az a könnyűzene. Slágerek, tudod? Zumzumzumdüdüdü, dalala, papapampampam... ha akarod, egyszer énekelek neked.

A napközis tanár kifújta az orrát egy nagy, kockás zsebkendőbe. Úgy hangzott, mintha trombitálna. És mindenki felkapta erre a hangra a fejét. Aztán mindenki visszasunyta, ő meg magyarázott valamit egy kislánynak, én meg társalogtam tovább a Csikóval: – A papám filmes, nagyon ritkán látjuk. De ha megjön végre, akkor mindenféle érdekeset mesél, és rengeteg jópofa cuccot hoz. – Merre jár? – Keresztül-kasul a világon. – És miket hoz? – Miket? Múltkor például egy pincsit Japánból. – Ne mondd! És mit csináltatok vele? – Mit csinál az ember egy kutyával? Betettük az üveges szekrénybe. Merthogy nem volt igazi. De hozott mást is. Angórából macskát, Tibetből lámát, Kínából pagodát, Perzsiából perzsát... – Hülyéskedsz? – Persze. De most már megyek. Talán már hazajött a Mari. – Dehogy jött. Hallottuk volna. Különben is mindig késik. Ráérsz. Mit sietsz? – Muszáj mennem. Várnak a Rádióban is. – És ha otthon lett volna a Mari?... – Hozzá is csak öt percre ugrottam volna be! Hanem holnap eljövök megint, jó? Mikor? – Három óra körül. – Akkor nem lehet! Miért nem? – Mert akkor vár egy kislány a napköziben. – Miféle kislány? – Egy nagyon helyes kislány, nagyon helyes. – Mégis milyen? – Jópofa. Tudod, én még soha nem láttam olyan jópofa kislányt...

Innen már lassabban ment a társalgásunk. Sőt el is akadt egészen. Magamat már nem is láttam, csak a Csikót, ahogy rákönyököl a satupadra, abbahagyja a munkát, és a halvány fényben kicsit összehunyorítja a szemét, és rám gondol, és rólam beszél. A kis műhelyt is pontosan láttam, egy lámpa ingott benne hosszú dróton, de a fényt csak egy helyre vetette, ahol a munka folyt. A bringára, amin Csikó bütykölt az imént. A sarokban mindenféle lom és egy vasláda.

A falon az árnyékunk, az enyém meg a Csikóé, aki most megint kezébe veszi a laposfogót, kiemel a kerékpárból egy küllőt, beleilleszti a satuba, és úgy mondja: – Még én olyannal nem találkoztam eddig. A nagynéném is mondta, az kész színész, az a lány. Az nem mindennapi...

Csend. A beszélgetés elakadt. Már csak a Csikó beszél. És ő is lassan: – Egy kicsit fiatal hozzám, de nem baj. Nekem nem. Nem számít. Sokat sétálgatunk. Nekem jó. Én szívesen sétálok vele. Gondoltam, hogy meg is mondom ezt neki, gondoltam, telefonon, hogy úgy könnyebb. És tárcsázok, de ha beleszól, akkor leteszem a kagylót. Furcsa, mi? – A műhelyben már csak a Csikó van egyedül. És már ő se beszél. Csak dolgozik. A fény az arcára esik, a hosszú csikóképére, megvilágítja az orrát meg a szemét, amibe belehull mindig a haja.

Egy kicsit szégyelltem magam. A számtan még mindig nem volt kész. Még jó, hogy más nem tudja, micsoda bolondságokon jár az eszem. Még jó, hogy Draskó bácsi megmagyarázta, hogy kell felállítani az ilyen példát. Még jó, hogy csak két nap múlva lesz a beszámoló. Holnap próbáljuk a klubnapi műsort. Holnapután találkozás a táblánál Ivánnal: „No, Bencze, hadd látom, mire mentél! Volt elég időd... Remélem, nem szomorítod meg anyádat, apádat a bukással!”

Még hogy a mama a Rádiónál dolgozik... Darus! És a filmes papa kamiont vezet. De hogyan! Azt mondják, nincs nála jobb gépkocsivezető; akkora nagy dög teherkocsikat járat, mint három vonatvagon. És hát az igaz: keresztül-kasul járja a világot. Pincsit, azt nem hoz, nem: minek? Kell a fenének a pincsi!

Más volna, mondjuk, egy nagy farkaskutya.

– Te meddig maradsz? – kérdezte Vidák. Hátrajött, elintézte a legyet, és rám kacsintott. – Majd nézd meg holnap, milyen vidáman köröz megint!

Csakugyan zölden nézett a szemüvegén át. Pedig a szeme szürke volt. De most azt is láttam, hogy a szemüvegének van az a zöldes árnyalata. – Te Vidák – mondtam – ne ugrasd az Atyát. Hagyd békiben.

A vállát vonogatta.

– Ki érti, mi van vele? Én nem bántom. De ha csak ránézek, ugrik. Tegnap is majd átharapta a torkomat. Én már úgy bánok vele, mint a hímes tojással. Hidd el, én is sajnálom, mert látszik rajta, hogy valami nagyon a májára ment. Majd csak elmúlik. No jössz?

– Mindjárt – mondtam –, még befejezem ezt a példát.

–Te? Befejezed? Soha – mondta Vidék, fogta a kabátját, és otthagyott.

Utolsónak mentem el a napköziből. De nem hazafelé. Egyenesen a Csikóék utcájának vettem az irányt.

A köd egyre sűrűsödött, és a köddel együtt jött az alkony.

Előbb gyorsan mentem, hosszú, határozott léptek kel. Aztán egyre lassabban. Kétszer is gondoltam rá, hogy visszafordulok, és izgalmamban a szájam egészen kiszáradt. De egyszer csak odaértem mégis a telepre, az utcájukba, és nagy elhatározással beléptem a kapujukon. Aztán csak ácsorogtam az udvar szélében.

Muszáj volt egy kis erőt gyűjteni. Csak néztem: micsoda kis szürke udvar. Egyáltalában nincs benne virág. Vagyis hogy a túlsó szélén néhány csenevész bokor.

A középen fű lehetett valamikor, de már letaposták.

Szemben a tűzfalnál poroló. És még odébb egy pad-féleség. Inkább lóca. Zöld. Az ajtók is zöldesek, barna keretben. Az a kis kalyiba ott a szélen a műhely volna talán ?

12.

Valaki jött lefelé a lépcsőkön. Nem ácsoroghattam tovább a kapuban. Kiléptem az udvarra, és elmentem a lakások mellett. Az első a Tordaiéké volt, a második a Hábeléké, a harmadikban bizonyos Malackovics lakott.

A ház falához kis bódé simult, falécekből volt az ajtaja. A réseken át gyér fény világított. Belestem egy résen, és csakugyan – műhely volt ez; a műhely, amiről Csikó mesélt.

Kopogtam. Nem jött válasz. Kicsit hangosabban zörgettem az ajtón. Erre se jött felelet. Akkor lenyomtam a kilincset, és az ajtó kinyílt. Csak résnyíre nyitottam, és bedugtam a résen a fejem.

A lámpakörte nem dróton lógott, mint ahogy elképzeltem, hanem a földön állt, vaslábazaton. A munkapadra vetette a fényt. De a satu mellett nem volt senki.

A műhely üres volt.

Először önkéntelenül hátraléptem az ajtóból, aztán csak visszamerészkedtem és körülnéztem. A falnál a bringa, szanaszét szerszámok, fém alkatrészek, a satuban kis rézpálcika. Látszott, hogy itt még az előbb munka folyt, hogy csak percekre hagyták abba. Csikó bármelyik pillanatban itt lehet. Hol várjam meg? Itt vagy az udvarban? Esetleg a lócára ülök odakint. Aztán ha jön, mindjárt elébe megyek.

És már léptem volna ki, amikor a munkapad fölött egy polcon megpillantottam a szerszámos táskát. Ott hevert egy nagy kalapács és egy véső alatt. Úgy vonzott magához, mint a mágnes.

Vajon benne van-e minden, ahogy odaadtam?

Odaléptem a polchoz, és leemeltem a műbőr tokot.

Kinyitottam. Egy kis csavarhúzó meg egy reszelő híján minden benne volt. És a reszelő után nem kellett soká kutatni, ott találtam egy csavarokkal teli kis bádogdoboz alatt a munkapadon. A csavarhúzót soká kerestem, nekem legalábbis úgy tűnt, hogy öt perc is eltelt bele, amíg megtaláltam egy szerszámosládában a földön.

Közben úgy megizzadtam, hogy lucskos lett még a tenyerem is. Kisandítottam az udvarra: senki. Csak a porolón ugrált egy kis veréb.

De meleg lett ebben a műhelyben! Nem csoda. Ezt a szerszámos tokot kétszer loptam el. Egyszer attól, akié, egyszer meg ugyanannak vissza. Nem baj! Most már így volt a legegyszerűbb. Hiába kértem a Csikót, hogy hozza el. Nem kérem többet. Most már jó helyen

van: a zsebemben. És holnap már az Atya padjában lesz megint. Atya padja – ez jól hangzik. Atya-patya – mindent jól elintéztem. De ha már mindent elintéztem, akkor miért vagyok itt? Mit mondok, ha hirtelen megjön a Csikó? „A szerszámos táskáért jöttem; már itt is van a zsebemben.” És ha nem ő állít be, hanem valaki más? A legjobb lesz, ha most már eltűnök, mintha itt se lettem volna soha. Méghozzá gyorsan, mielőtt bárkivel is találkozom.

Már a kapuban voltam, amikor egyszer csak eszembe jutott, hogy nem így képzeltem ezt a dolgot. Társalogni akartam, méghozzá úgy, mint egy idegen. Az egész bomba tervem odalett. S ha mégis megpróbálnám?

A stift a zsebemben volt, csak benyúltam érte, és ahogy Pépé mutatta, meghosszabbítottam a szemöldökömet. A parókát a tornaszatyromban hoztam; most előkaptam, és mint egy sapkát, úgy húztam a fejemre. Meg kéne nézni, hogy sikerült. A táskámban van egy kis csorba tükör. Már kaparásztam utána, de hirtelen úgy maradt a táskában kezem. Egy ajtó nyílt, s hát látom, a Tordaiék ajtaja, onnan fordul ki épp Csikó, a haja a szemében, az arca fülig mosoly, s még visszaszól: – Aztán pontosan ott legyél! – A kapu falához lapultam, és nem hallottam, hogy mit feleltek neki, csak azt, hogy vidáman, hangosan felnevet rá, és azt mondja: – Fél négy? Hát akkor elég, ha fél ötre ott leszek! – és aztán már csukódott is az ajtó, és Csikó szaladt a műhely felé.

Nono – morogtam magamban –, és a napközivel mi lesz? Onnét már végképp lekoptál, se szó, se beszéd? Laza alak vagy, szerelmem, Csikó! Laza. Kár is veled társalogni; már ez is társalgás volt. Igaz, hogy rövid, de tömör. És ezután már hogy folytatnám, és hogy szólhatnék be félvállról a műhelybe: – Nem tudod, mikor jönnek haza a Tordaiék? Minek jönnének haza, amikor itthon vannak?

Kútba esett a bomba terv.

Fő, hogy megvan a szerszámos táska. Most már mehetek is. Persze jó lenne tudni, kivel beszélgetett Csikó. Marival vagy a Judittal? Jó lenne tudni valamit azokról a lányokról. Milyenek vajon? Szépek? Biztos már nagylányok. Lassan kifordultam a kapun, s még egyre töprengtem a Tordai lányokon. Az utca csendes volt, a köd földig ért. Egyszer csak szembejött egy hatévesforma kis kölyök. Rám nézett, elvigyorodott. Miért? Bepillantottam egy ház kapujának az üvegébe, és megláttam magam. Persze, a paróka! És hogy van rajtam! Siettemben fordítva húztam a fejemre: az eleje hátra, a háta előre került. Ez csak ugyan mulatságos volt. Egy kicsit elnézegettem magam. Panninak igaza van. Ez igazán jó lenne a klubnapra.

Egyelőre visszatettem a parókát a zsákba, és most csakugyan előkerestem a kis csorba tükröt, és megpróbáltam ledörzsölni a pótszemöldökömet. Halványan húztam meg, a nagyja könnyen lejött, csak egy kis piszok maradt a helyén; elkenődött a festék. Annyi baj legyen!

Majd otthon lemosom.

De mikor leszek otthon, ha ilyen lassan megyek, mint a csiga? Persze lassan mentem, mert még egyre töprengtem: szép kis alak ez a Csikó, tudja, hogy Rettegett Ivánnál beszámolóm lesz, itt van már ez a beszámoló a küszöbön, ő meg lekopik, mint a semmi – vízben hagy. Közben meg telefonálgat, hogy tudjam, azért létezik még, és gondol rám, csak hát éppen ideje nincs. Mert találkozni kellett neki, mit tudom én, hogy kivel. Nekem meg azt mondja: „Kösz, Erzsike!! Rém rendes vagy, hát igazán bevásároltál!” Laza ez a Csikó, megmondta Kalapos, és milyen igaza van; jó fej ez a Kalapos, jó kis malacfeje van neki.

Végre hazaértem, és ledobtam a holmimat, megmostam a fürdőszobában az arcom, és még ácsorogtam egy darabig a tükör előtt. Nem, hát nem vagyok éppen szépség, a szájam széles, az orrom kicsit vaskos, nem elég finom. A szemem szürke. A Vidák Kis-osztályállatkerti ében kutyakölyök vagyok. Nem a legrosszabb. Különben is kit érdekel? Nem az a fontos, nem a szépség. Hanem a mozgás. Az a legfontosabb.

A mozgás, ahogy az embernek éneklés közben jár keze-lába. Azt nem lehet előre kigondolni. Azt a dal hozza. Zumzumdudutitilalala. Tánclépéseket próbáltam, és máris elfeledtem mindent. Hogy a Csikó laza. Hogy nem jön többet napközibe. Hogy a ballonos meg a hosszú hajú nem voltak egymáshoz valók.

Zumzumznmdududutítilalala – ha az ember ugrándozik és dudorászík, mindjárt elfelejti, ha valami baja van. Miért? Mi bajom van nekem? Semmi se!

S egyszer csak felhangzott az egyezményes füttyjel odalentről. Mint a rigó hangja, úgy érkezett. Én mindjárt meghallottam, és mindjárt abbahagytam a dudorászást, a táncot is, egyből megmerevedtem, és csak hallgattam: de nem szaladtam ki a folyosóra. Tudtam, ott ácsorognak az udvarban a pózna Ilcsí, a mókus Nándi. A barátaim. Nem. Most nem megyek le hozzájuk. És meg se tudnám magyarázni, hogy miért nem. Nincs kedvem csavarogni. Ebben a ködben talán nincs is már Liget. Szétfoszlott és eltűnt Télapóval együtt. Egy helyben álltam, meg se moccantam, úgy füleltem. Még egyszer felhangzott a fütty. Aztán csend lett. Kicsit hosszabb, mint az előbb. Aztán még egyszer szólt, de már sokkal halkabban. Szinte láttam Ilcsit, karján a repmodellel. Nándinak a zsebében a keze. A zsebében szotyola. Felfelé pislog az emeletre. A lakásunk ajtaja felé. Hátha mégis kinyílik. Még kinyílhat. Aztán nem néz fel többet, és megindulnak a kapu felé. Ilcsi hosszú, mint a pózna, Nándi a válláig ér. És vékony, mint a nyíl. De csupa izom. A legjobb tornász. Egyszer megverte Kareszt, mert piszkoskodott velem. Mostanában már nem. Mostanában szokatlanul finom. Pépé azt mondja: „Csak rá kell nézni; ez beléd esett, nekem elhiheted.” A Karesz! Kit érdekel a Karesz?...

Többször nem hangzott a füttyjel. Elmentek. Zumzumzumdudutitílalala ... kicsit még ráztam magam a tükör előtt. Aztán kimentem a konyhába. Ott volt szanaszét az egész mosogatnívaló.

Szép lassan elmosogattam, és felmostam a konyhakövet.

13.

Másnap elmaradt az utolsó óra, és hallom, kiabálnak a srácok:

– Gúlások, próbálni!

Karesz még külön odaszólt:

– Akkor légy szíves, gyere, Vidáknak igaza van, feltétlen kell a hetedik.

Nézem az Atyát, mit szól a dologhoz, hát mintha kicserélték volna, kikerekedett képpel bólogat: – Persze, gyere csak, mire vársz? Ne félj, nem ejtünk le! És megfeszítette a karját, úgy mutatta: – Látod, van itt erő!

A gúlát Karesz rendezte. Különtornára jár egy komoly egyesületbe, onnan hozza ezeket a dolgokat. Ő magyarázta el a srácoknak, és most megmutatta nekem is, mi lesz a feladatom, és hogy álljak hozzá. Átrendezték az egész alapzatot, és Kalapos rám mordult: – Na most!

Kicsit izgultam, síkerül-e a dolog, és elsőre nem is sikerült, a srácok leugráltak az alsók válláról, az Atya pedig fenékre ült. De nem mérgelődött, együtt hahotázott a többivel. A harmadik nekifutásra megálltunk valahogy, félórás küszködés után pedig tisztességesen.

Fried, aki Pépét fényképezte az ablak előtt, hirtelen otthagyta, odarohant, és izgatottan kiáltozott:

–Állj, ne mozdulj, ez az! Maradjatok így, ez lesz az igazi fotó, akrobat oh! – és elkattintotta a vakut.

Épp egy grimaszt vágtam, s mivel még nem találtam meg igazán az egyensúlyomat, az egyik karom a magasban volt. – Semmi baj, jó lesz – lelkendezett Fried –, nem jó, de kitűnő, bízzatok a mesterfotósban! Én tudom, mikor és mit kell lencsevégre kapni. Ha jó volt a fény, és minden bevág, ez a kép még kiállításba kerül!

– Most erre gondolsz, vagy a Petter-féle sztárfotóra? – kérdezte Kalapos, amikor leugráltunk az„alap” széles vállairól, és kirázta elgémberedett tagjait.

– Csakis a gúlára – szaladt oda Pépé. – Én is azt mondom, csuda klassz! És Benőnek van még egy remek száma, tőlem már el is kérte kölcsönbe a parókát hozzá, itt is van, vedd föl és mutasd meg, irtó kíváncsi vagyok rá!

– Nem kell – mondtam – ugyan már hagyd, minek? – Ez a Pépé minden lében kanál, folyton nyüzsög, és bajt kavar. Még végig se gondoltam, hogy mit csinálok a klubnapon, ő meg már rohan a parókáért, a kezembe nyomja és sürget:

– No, tedd föl! Minek gondolnád végig, nem kell azt neked elgondolni. Jön az.

Ebben igaza volt. Az ember csak dudorászik, és már jön hozzá a mozdulat. Átrohantunk az osztályba. Fogtam a parókát, benyomtam a fejembe, azonmód csálén, fordítva, ahogyan előző nap. És aztán – zum-zumzumdudutitilala... már ráztam is magam, mint a nagy Sztrizs Anna, szétvetett lábbal és karokkal, s hátra-hátradobva a nem létező hosszú hajam. Persze Sztrizsnek a derekáig ér, és mindjárt megismerték, és dőltek a nevetéstől. S akkor eszembe jutott a Csikó nagynénje, ahogy kidagadt a díványból, és majd legurult róla, amikor meséltem neki, és most kipróbáltam ezt is, elmondtam, milyen a Liget, és bemutattam benne a Télapót. Hol én voltam, hol meg ő: „Hogy tetszik lenni, csősz bácsi? – Elég rosszul. – Miért? – Gyilkol a régi reuma. – Hogyan? – Hasogat. A menyem azelőtt masszírozta, most már nem. – Miért nem? – Van jobb dolga. Az folyton eszik. Csak ül meg ül, és őröl meg őröl, a konyha meg repül, a reumám, az meg hasogat.”

Az ajtó közben nyílt, de fel se néztem, mert játszottam, és egyszer csak a játék kellős közepén arra riadok fel, hogy az utolsó padban ül valaki. És az a valaki nem más, mint Rettegett Iván. Ő és mégsem ő, mert most annyira más, az arca csupa csodálkozás, és még a szeme is nevet. S hogy abbahagytam a mókázást, és lekaptam a parókát a fejemről, hát rám szólt:

– De miért? Csak vedd vissza! Vagy ne vedd vissza, de csak csináld tovább! biz nagyon jó, amit csinálsz!

Az egész osztály megfordult körülöttem. Ez aztán! Ilyen még nem volt. Hogy nekem azt mondta volna Rettegett Iván: ez nagyon jó, amit csinálsz! Egy darabig csak álltam, nem találtam vissza a játékba. Aztán csak hallom magamban a zümmögést: dududuzumzumzumtiralala, és akkor megint járt kezem-lábam, de most nem a Sztrizs Anna mozgására, hanem arra, ahogyan Iván jár-kel a padok között: „Most te fogsz felelni, Vidák, most te, Petter Panni, mit firkálsz még mindig a füzetedbe, Bencze? Te, te, te gyere ki!” Aztán megjátszottam magam is a táblánál, ahogy az izzadó tenyerem a köpenyembe törülgetem, és hátra-hátrasandítok a többiekre, hogy súgjanak.

Fölírok valamit a táblára, és gyorsan le is törülöm.

Aztán megint írok, rámeredek, de a szúrós pillantásától úgy megijedek, hogy az egész karommal eltakarom a szemem. És amikor leengedem a karom, hát már olyan hosszú a képem, mint az Atyáé, és akkor már az Atya hangján siránkozok: „Nem tudjátok, ki csapta meg a bajuszomat? Az előbb még itt volt a szájam fölött, mostan meg már nincsen sehol. Nem is az enyím, hanem a papámé, most mit mondok neki? Szégyellhetitek magatokat!”

– Nahát – mondta Rettegett Iván, amikor befejeztem, és lehuppantam egy padba –, nahát, igazán azt gondoltam, hogy te kettőig se bírsz számolni, Bencze...

– Nem is tud, számolni nem – mondta Kalapos.

Iván csöppet se volt rettegett így civilben, számtanórán kívül. Sőt mintha összement volna. Egyszerű kicsi ember volt, egy egészen icipicit mintha hasonlított volna a Szerémi Tivadarra.

– Meglátjuk holnap – mondta –, a beszámolón.

Azzal kiment. A srácok nagy rivalgásba kezdtek.

Pépé a nyakamba borult.

– Megfőzted – kiabált –, megfőzted puhára, holnap meglátod, semmi lesz nála a felelés!

– Aszondod – kérdezte Kalapos –, pedig én megmondtam, hogy azt se tudja, mennyi kétszer kettő.

– Igaz is – jegyezte meg az Atya –, ha már szóba kerültem az apám bajuszával, hát közölhetem, hogy ma délelőtt, pontosan a harmadik óra elején visszakerült a padomba a szerszámos táska, és megvolt benne minden hiánytalanul.

– Még számolunk – mondta Vidák –, amiért lopós társaságnak mertél nevezni minket!

Kalapos megkérdezte:

– Mit hozol be legközelebb, Atya?

Aztán ki haza-, ki meg ebédelni ment. Egy kicsit tűnődtem, melyikkel tartsak, aztán csak a napközis társasággal maradtam. Holnap felelek, Csikó is tudja, talán mégiscsak eljön, miért is ne jönne el? Az sem mit se jelent, amit tegnap hallottam. Honnan tudjam, hogy kivel beszélt? Az is lehet, hogy csak tréfált.

Eljön, aztán én meg nem leszek itt. Nem, az igazán nem való. Eddig nem jött, mert rengeteg dolga volt, ez érthető, ha jól meggondolom. De ma eljön, mert ez az utolsó napunk a beszámoló előtt.

Az Atya nem volt napközis, de bent ebédelt velünk. És aznap egy asztalhoz kerültünk. A sok izgalom után most friss és üde volt, mint eső után a rét. A levest egyből és jó étvággyal belefetyelte, aztán amíg hozták a többit, hátradőlt a széken, és elgondolkodott.

– Az a múltkori beszélgetésünk – mondta –, azt hiszem, jót tett nekem.

– Amit én mondtam?

– Nem – ingatta a fejét. – Az is jó volt persze, kevés volt, de jólesett. Hanem inkább az, amit én mondtam. Vagyis az, hogy egyáltalában elmondtam végre, hogyan is volt az a régi dolog. Egész mostanáig nagyon nyomott. Lehet, hogy megérted, lehet, hogy nem. Valahányszor ugrattak a srácok, úgy gondoltam, hogy én ebből nem bírok kimászni soha. Most meg úgy gondolom: majd csak kimászok. Persze majd vigyázok nagyon. Nehogy megint belepottyanjak valamibe.

– Sóhajtott. – Az embernek folyton nagyon vigyázni kell. Hogy mit csinál, kinek az oldalára áll, és kinek ad igazat. És eztán nem is békítgetek. Legalábbis úgy, mint eddig, soha. Azt hiszem, eléggé kajakos srác vagyok. Láthattad a gúlánál is. Az vagyok, igaz?

– Az vagy – mondtam –, csakugyan.

– Na látod! Nem verekszem, de jó tudni. És máskor majd meggondolom. Igaz, még tartozom neked valamivel. Már nem haragszom a Vidákra, de azért még tartozom. Említettem neked a múltkor valamit.

Már akkor hozták a húst meg a krumplit, és gyorsan nekiesett. – Egyél – biztatott engem is siess!

– Miért siessek?

– Csak hogy hamar elkészülj vele. Látod, a Vidák már a végénél tart.

Tőlünk a harmadik asztalnál ült Vidák, és csakugyan szaporán tömte magába a húst. És még senki se fejezte be az ebédelést, ő már megtörölte a száját a papírszalvétába, és fel is állt, és indult kifelé. Kérdőn néztem az Atyára.

– Mi közünk hozzá?

– Ne kérdezz semmit, egyél – mondta teli szájjal –, és ha kész vagy, akkor nosza!

Így történt, hogy hamarabb mentünk fel a napközibe, mint valaha is. És ahogy nyitjuk az ajtót, mindjárt meg is álltunk benne. Az ablaknál ott állt Vidák, kis dobozkával bajmolódott. Óvatosan nyitotta ki, kiemelt belőle, majd meg finoman, két ujjal az ablakba

pöccintett valamit. Közel hajolt hozzá, és jól megnézte. Talán még rá is lehelt. Úgy elfoglalta a munkája, hogy nem vett észre minket, csak amikor az Atya odaszólt:

– Tészta is volt, akkor hozták, amikor már elmentél. Minek szaladsz ki az ebédlőből mindig olyan hamar?

– Ha volt, remélem, utánam hoztad – felelt szárazon Vidák. – Ha meg nem hoztad, nem is volt. Sosincs olyankor, hogyha hús van. Tedd bolonddá a nénikédet, Lukács!

– Megpróbálok még szerezni neked egy finom tortaszeletet – szólt az Atya –, addig magyarázd el a Benőnek, hogy hol teremnek az örök életű legyek. – Azzal volt-nincs, lelépett az Atya. Villák nem is fordult felém, kinyitotta a történelemkönyvet. Én is leültem az asztalomhoz. Csend volt még idefent, csak a légy zümmögött a két ablaktábla között. Egy új légy, a Vidák tenyészetéből. Hát persze. Nincsenek csodák.

Sajnos nincsenek.

Akkor már biztosan tudtam, hogy nem jön ma se a Csikó.

Vidák egy idő múlva hátraült mellém, és azt mondta:

– Csak be akartam bizonyítani neked, érted? Csak bebizonyítani.

– Mit?

– Hogy egy bivalyerős légy volt. Az, amit agyonütöttél. Az első. És te bevetted. Legalábbis egy ideig bevetted, ugye?

14.

A számtanfüzetemben már csak két tiszta lap maradt. Elővettem a füzetet, és leírtam szépen a legnehezebb szövegest, és megoldottam úgy-ahogy. Lehet, hogy jó volt, lehet, hogy nem. Aztán megcsináltam a többi feladatot, és azzal aztán betelt a két utolsó lap is. Most már csakugyan új füzetet és új életet kell kezdenem. Akkor már négy óra volt, és nem volt kire-mire várnom tovább. Még egy pillantást vetettem a légyre, amint az ablaktáblák közt lustán körözött. Ha jól megnézte az ember, látta, hogy a szárnya enyhén rózsaszín. Hiába. Többé már nem érdekelt: lelepleződött, vége volt.

Ácsorogtam egy kicsit az utcán az iskola előtt, de nem akarózott hazamenni. Friss, hűs szél fújt, hideget hozó. Lassan megjön a tél. Egyik nap váratlanul összefutnak a felhők, amikor a szél kifárad és elül, szépen lassan leesik a hó.

Elindultam, de nem haza, hanem a Keleti felé, amerre Csikóval jártunk a napközi után. „Törtet törttel úgy szorzunk... – mondta Csikó, máskor meg: „Hogyha két csapból négy óra hosszat folyik a víz...” Szép kis tanítás volt ez, sétáló oktatás. Mert mindig rohant. Mert mindig várták. Jó lenne megtudni, hogy kicsoda. Ha most odamennék, ahol mindig fel-alá jártunk...

És arra mentem. De amikor odaértem a szűk utcába, a tér oldalába, ahol a bokrok aljában sorakoztak a piros padok, egyszerre nagyon megijedtem, hogy meglátom valahol Csikót, és nagyon el is szégyelltem magam, hogy itt leskelődöm utána. Sarkon fordultam, és úgy eliszkoltam onnan, mint aki ott se volt.

S már be is ugrottam a metró előcsarnokába.

A mozgólépcsőn meg se fogom a karfát, rohanok lefelé. Vagy csak állok, és bámulom, kik szállnak fel felé a másik oldalon. Szakállas fiúk, mandiképűek, szögletes állúak, maxi-meg miniszoknyás lányok, vidámak, bánatosak. Vége nincs ennek a kirakatnak, föl-le meg eltűnnek, rohannak, caplatnak a dolguk után, a mozgólépcső meg ontja a népet elfogyhatatlanul. Ehhez képest a Vidák Kis-osztályálllatkertje semmi; el tudnám bámulni akármeddig, lesem, kik tűnnek fel, níncs-e köztük véletlenül a papa. Állna a szemközti lépcsőn, hetykén feltartott fejjel, keze a zsebében, fütyörészne. Mert olyan. Mindig jókedvű.

Nemrég küldött egy lapot: „Minden rendben, és nagyon jó! Nemsokára otthon leszek!” Lehet, hogy beletelik egy hónap ebbe a nemsokába, lehet, hogy már meg is érkezett, s most itt száll felfelé a lépcsőn a túloldalon, én meg átkiáltok: „Papa, várj meg! Jövök!” De nem tűnt fel a papa. Jött egy lány, Pannihoz hasonlított. Pépéhez. Két kis copfja volt, lencsiképe, miniszoknyája, dzsekije, oldalt hajtott fejjel állt a lépcsőn, és elmerengett. Ennek is valami mozi járt az eszében?

A Stadionnál leszálltam, és addig csavarogtam a környékén, amíg egyszer csak fent voltam a Csikó nagynénjénél.

Úgy gondoltam, hogy megmondom neki, holnap felelek számtanból. Üzenem a Csikónak, hogy holnap lesz a beszámoló. Hátha elfeledte. De erre nem került sor, mert úgy megörült nekem, hogy előbb szóhoz sem jutottam, aztán meg segíteni kellett kivenni a sütőből a tortát, és elkészíteni a kávét.

– Látod – mondta –, hogy milyen jókor jöttél! Hisz úgyis akartam neked küldeni valami finomságot. Amikor feküdnöm kellett, milyen jól elszórakoztattál! Annyira megszerettelek!

Leültünk a konyhában, tortát ettünk, és tejeskávét ittunk. És közben beszélgettünk. És úgy forgattam, hogy megtudjam, ami érdekel. És már ott tartottunk épp, hogy a Csikó, az bizony ritkán jön, mert rém sok a dolga. – No és persze lóg is meg csavarog – mondta a nagynénije eleget panaszkodik az anyja. Az még csak szép, ha téged tanít, vagy ha más kisebbekkel töri magát. De amit a szomszéd Jutkával ellötyög, az már néha sok.

– A Jutkával?

– Avval. Két lány van a szomszédban, de a Mari, az már nagy, nemsokára húszéves, és dolgozik. Hanem a Jutka, az egyidős vele, aztán kicsi koruktól mindig együtt játszottak, most meg együtt szaladgálnak mindenhova. Azért van, hogy nem láttam két hét óta. Mondd már meg neki, hogy egyszer már idedughatná az orrát felém.

– Hogy én? Én mondjam meg?

– Hát persze. És te is gyere. Jól megbarátkoztunk, vagy nem? Jól érzed magad nálam, ugye? Engem szeretnek a gyerekek. Sokszor lógnak itt a házból, hogyha a munkából hazajövök. Nálam mindig akad valami finomság. Ez a torta például ízlett, ugye?

– Nagyon.

– Benéznek, és elmesélik, hogy mi újság az iskolában, mi érdekes történt velük. De egy se tud úgy mesélni, mint te. Csak csudáltalak. Ahogy te mondtad, mondtad, úgy nem tudta mondani senki se. Mit nevettem... tán attól gyógyultam meg olyan hamar!

Elmosogattuk együtt a tányérokat, csészéket, s elmeséltem, otthon hogy szoktam mosogatni.

– Már olyan nagy a gyakorlatom, hogy két tányérral eljátszom, akár a cirkuszi akrobaták. Feldobom meg elkapom, ami széttörik közben, azt gyorsan besöpröm a szemétbe. – Meg ne próbáld itt! – nevetett a Csikó nagynénje. Már akkor búcsúztam:

– Hát, nagyon köszönöm a tortát.

– Mikor jössz legközelebb?

– Sajnos – mondtam – az nagyon bizonytalan. Talán már soha. Mert mi elköltözünk nagyon messzire. Az is lehet, hogy vidékre megyünk.

Egész megnyúlt az arca a Csikó nagynénjének.

– Még az iskolából is kiíratnak?

– Sajnos... valószínűleg.

Úgy megölelgetett, kék meg zöld lettem.

– Sohase foglak elfeledni. Hiányozni fogsz... És te is gondolj rám néha! Toronyház nénire.

S megállt az ajtóban. Betöltötte egészen. S nézett utánam, amíg végigkocogtam a hosszú, málló vakolatú folyosón. Hogy befordultam a lépcsőházba, még visszaintettem neki, s ő is integetett.

Ebbe a házba se jövök többet.

Toronyház nénitől legalább elbúcsúztam. Kedves volt. Micsoda finom tortát tud sütni! Milyen különösen finomat!

Én meg hazudtam neki. Hogy jutott eszembe ez az elköltözés?

Most már mindegy. Kimondtam, kint van, vissza nem szívhatom. De hisz csak el akartam köszönni. Mert így illőbb. Mert csakugyan nem jövök többet, minek? Csikót se látom többet.

Dudutramtramzumzumlala... – dudorásztam, s közben enyhén ráztam magam a metró mozgólépcsőjén hazafelé: zumzumtilala...

– Szia! – szólt valaki a hátam mögött, s egyszer csak Nándi állt mellettem, fekete mókus, oldalról pislogott rám, mosolygott, kivillant fehér foga. – Gyere, fussunk, ki ér le előbb!

S mint a csúszkán, nekizúdultunk, aztán még kétszer fel és le. Sokszor játszottunk mi már így. Egyszer én győzök, máskor ő. Egyszer még a nyáron elbotlott, s végigharbuckázott a lépcsőkön, de meg se ütötte magát. Igaz, majdnem kidobtak, majd megvertek:

„Mit csináltok, elment az eszetek?!”

Most végre megint kirohangáltuk magunkat, s közben nevettünk szakadásig.

Holtfáradtan huppantunk le végre egy padra a kocsiban. Az meg száguldott velünk hazafelé.

Nem szóltunk, hallgattunk. Nándi csak mosolygott, de nem volt olyan vidám, ahogy mutatta. Megböktem.

– Miért nem beszélsz egy szót se?

– Miért nem beszélsz te?

– Kezdd te!

– Kezdd te!

Hallgattunk. Még meg is sértődtem. Most mit vacakol? Máskor úgy volt, hogy annyi volt a mondanivalónk, abba se bírtuk hagyni.

– Mi van? Nincs mit mondani?

– Nincs kinek!

– Hogyhogy nincs kinek? Hát én senki se vagyok?

– Nem tudom. Nem vagy. Napok óta nem vagy. Régen nem vagy. Vagy valahol, de hogy hol, azt nem tudom. Se én, se Ilcsi. Nem tudjuk. Ha ott vagy, akkor se vagy ott.

– Miket beszélsz? Most is mosolygott, de a szeme nem. Az komoly volt. Vállat vont.

– Csak azt, ami igaz. Ilcsi mondta is. „Hagyd – azt mondta –, hagyd, ne zavard. Más gondja van. Máson jár az esze.”

– Ugyan már, Nándi, ne hülyéskedj!

– Nem hülyéskedek.

És már nem is mosolygott. Kijöttünk a metróból. Már egészen bealkonyodott, lilás volt az ég, a szél megállt.

– Holnapra leesik a hó – mondta Nándi.

– Miért gondoltátok, hogy más gondom van?

– Mert más lettél. Nem olyan, mint eddig. Meg se szólítottál az iskolában se. Utána meg egyszerre sehol se vagy. Ki tudja, merre jársz? Aztán meg szerepelsz, fénykép lesz rólad, meg minden, hallom, megint nagymenő lettél, úgy, mint valaha. Fried azt mondja, olyan leszel a képen, mint egy sztár. Hogy nagy vagy, azt mondja, és nagy voltál a próbán is, amikor jött a Rettegett Iván. Most mindenki odavan, hogy így a Benő meg úgy a Benő! Ilcsi azt mondja: „Hagyd, ne zavard. Majd ketten járunk a Ligetbe. Vagy nem járunk...

Kinyitottam a kabátomat. Nagyon melegem lett.

Elvörösödtem. Szégyelltem magam.

– Miért nem hívtatok soha?

A vállát vonogatta. Halkan mondta:

– Miért nem jöttél? Volt szombat délután is. Vasárnap is volt. Egyszer se szóltál. Nem jöttél soha.

Mit feleljek erre? Igaza volt.

– Az Ilcsi apja – mondta Nándi csendesen – nagyon beteg. Kórházban van.

Akkor már odaértünk a kapuba. Megálltunk egy percre. És nagyon szerettem volna, ha minden olyan, mint régen, és ha éppen olyan vidámak vagyunk, mint valaha.

– Hé – mondtam könnyedén –, mire nézed a napot? Nyúlj már a zsebedbe! Nincs szotyola?

Megint csak vállat vont, de most már nevetett.

– Nincs – mondta.

– Hogyhogy nincs?

– Kinek? – kérdezte. – Nem gondoltam, hogy találkozunk.

15.

– Figyeled? – súgta Pépé. – Tomcsinak is ki van húzva a szemöldöke, és nagyon jól áll neki. No és új frizurája van. Mit szólsz a frizurájához, Benő?

Nem szóltam semmit. Csak épp felpillantottam, nem láttam semmi érdekeset Tomcsi szemén, és a haja is csak olyan volt, mint máskor: rendes, csinos.

A hiányzások igazolásával foglalkozott éppen, és az elmúlt heti osztályzatainkat ellenőrizte. Visszanéztem a könyvembe. A számtankönyvem volt, s benne két kép.

Egy régi meg egy új. Fried mára elkészítette a gúlás felvételét, és hát csakugyan jól sikerült. Én ugyan a középcsatár korombelit jobb szerettem, de ez érdekesebb volt, ahogy egymás vállán magasodott a csoport, én meg a legtetején. „Ez az igazi sztárfotó – mondta Fried – megnagyítom, és beküldőm egy pályázatra. Kitűnő vagy rajta, Benő; hogy grimaszt vágtál, az benne épp a jó, meg hogy a magasban a kezed. Megrendezni se bírtam volna jobban!” Néztem az „alapot” : az Atya elszántan állt terpeszben, Karesz kicsit vigyorgott, amitől résnyire szűkült a szeme. Mintha azon vigyorgott volna, hogy én a legtetején épp a nyelvem nyújtom rájuk, no meg...

– Bencze, Kalapos és Vidák! – szólított éppen Tomcsi, s ahogy felálltunk, elégedetten bólintott. – Örömmel látom, hogy javítottak – mondta legalábbis a bukásból, úgy nézem, hogy kikecmeregtek, és egyelőre ez is valami. Főleg a Vidáknál szép a haladás: négyesre felelt. De Kalapos is kapott egy hármast fizikából. És Bencze szerzett egy kettest. S ez tán a legnagyobb eredmény, mivelhogy neki év eleje óta csak és kizárólag egyese volt.

– Nagyon jól felelt! – szólt közbe Karesz. Nagyon jól persze nem feleltem, de feleltem, és én

tudom, milyen nagy szó ez. Mert eddig, ha Iván kihívott, csak álltam a táblánál, mint szamár a hegyen. De most nagyon akartunk javítani. Akartunk – mert nemcsak én, Iván is akart. Rám se mert nézni, hogy meg ne ijedjek, és ha valamit elrontottam, azonnal figyelmeztetett: „Vigyázz csak, kezdd el újra!” így aztán sikerült, megcsináltam a példát végig, és Iván bólogatott: „Ez az első kettesed nálam, és megy ez talán még ennél jobban is majd...

Tomcsi hátrasimította a haját, és most láttam, hogy csakugyan másképp áll, mint máskor, most konty nélkül magasodik, s oldalt dől; Pépének csalhatatlan a szeme.

– Az is valami – mondta Tomcsi – hogy a Száraz örül a kettesednek. Eddig folyton-folyvást verekedtetek.

– Az már elmúlt, kibékültek! – kiáltott Zéman. A gúlát is együtt csinálták. Tetszett látni a képet?

Tomcsi nem látta még, de egyelőre nem is volt rá kíváncsi. Inkább arra, hogyan sikerült mindhármunknak javítani.

– A gimnazisták sokat segítettek, ugye?

– Igen – állt fel kelletlenül Vidák –, minden délután a nyakamon ült a Zs..., vagyis hogy az a hosszúnyakú.

– Az a jó – bólogatott Tomcsi –, azért lett négyes a feleleted. A Kalaposé meg hármas.

– Nos, ami azt illeti – jegyezte meg Kalapos – az enyém nem sok vizet zavart. Hol jött, hol nem, szerencsére eléggé laza volt.

– Hát a Hábel? – kérdezte Tomcsi.

Először meg se rezzentem, csak amikor rám nézett, hogy no, mi van, akkor jöttem rá, hogy a Csikóról van szó. Elvörösödtem.

– Az rendes volt – mondtam –, rendesen tanított.

És leültem gyorsan. Csak már beszélnénk másról.

Kínosan éreztem magam. Ha utolsó este Draskó bácsi nem veszi át velem az anyagot, akkor talán mégiscsak, megint csak egyest kapok. De átvette. A klubtagság a szoba sarkába vonult, ott duruzsolt, a nagy fotelban a kis Szerémi egyszer-egyszer szájához emelte a harmonikát, és eljátszott rajta néhány maga költötte dalt. Draskó néni kávét főzött a konyhában, az ajtót nyitva hagyta, bejött a jó, erős kávészag, körüllengte a szobát. A mennyezetről a Madonna-kép enyhén pergette a földre a vakolatot.

– Akár a legfinomabb hópermet – mondta Draskó bácsi –, nálunk, látod, már kiszakadt az angyalka dunnája, megjött a tél. – És számoltunk, számoltunk, és másnap kettesre feleltem. Majd meg is köszönöm neki.

Tomcsi már a klubnapunkról beszélt. Hogy ki mit hoz az uzsonnához, és hogyan készítsük majd a szendvicseket. Annyit tárgyaltunk sonkáról, sajtról, szalámiról, hogy megéheztünk bele.

A szünetben meg Cseri hozta a hírt, hogy rántott hús lesz ebédre a napköziben.

– Akkor maradunk – mondta Vidák –, mára még befizetünk. Az még a miénk!

– Annál is inkább – szólt oda nekem Karesz –, mert a gúlát még próbálni kell.

Így aztán még egyszer, búcsúzóba benéztem a napközibe. Ahogy megyek az asztalomhoz, hát önkéntelen is az ablakba kellett pillantani. És nem véletlenül, mert vékony pálcikán kis fehér kartonpapír vonta magára a figyelmemet. Egy minitábla-felirattal: „Itt élt és körözött a halhatatlan légy, a valóságos csoda!” – s ahogy hátranézek, hát az egyik sarokban kuncog Vidák.

Fogtam, kivettem az ablakból a papírt, s eltettem emlékbe a táskámba. Aztán ha már ott voltunk, hát tanultunk egy kicsit. Elővettem az új számtanfüzetet, s írtam a legnehezebb szövegest. S egyszer csak arra rezzenek fel, hogy leül mellém valaki. Még fel se néztem, már tudtam: Csikó.

– Te Erzsike – azt mondja én kaptam egy dicséretet.

Akkor oldalt fordultam, s látom, a haja a szemében, a szeme nevet, de az arca kicsit piros. Csikó zavarban van.

– Merthogy te jól feleltél, sikerült a beszámolód matekból, és hogy azt mondtad, azért, mert jól tanítottalak. Hát... tanítottalak valahogy – és megvakarta a fejét –, de hát tudom, volt abban hézag is. Vagyis hát azért jöttem, hogy gratuláljak neked, és hogy megköszönjem, hogy azt mondtad rólam, amit mondtál, és azért is jöttem, mert utóbb nem tudtam jönni párszor, mert rém sok zűröm meg gondom volt, tudod...

– Tudom – mondtam – nem baj, Csikó!

Fülig szaladt az arcán a mosoly.

– Csikó... hogy miért is hívtál így mindig, hogy te miket mondasz... hiába, jópofa vagy, a legjobb!

A pillantásom a kezére tévedt. Azt néztem, hogy piszkos a körme. Vastagon alatta a kosz. Miattam ugyan nem kaparta ki soha. És közben egészen elkomorult.

– Igaz, hogy elköltöztök? A nagynéném mondta.

– Bizony – bólogattam – valószínű.

– Hát rém sajnálom... – És oldalt hajtotta a fejét.

A pillantása a számtankönyvre esett, és a könyvben ott volt a kép, a középcsatáros, a fehér lapjával volt, csak épp meg kellett volna fordítani, hogy megmutassam. De nem fordítottam meg. És arra gondoltam: jó is, hogy nem mutattam meg neki soha. Sokkal jobb.

Az egy olyan kép, azt nem mutatja az ember csak úgy. Csikó sűrűn ráncolta a homlokát, láttam, hogy töri a fejét, keresgéli a szavakat. – Az ám – mondta ki végre –, és még valami. Egy szerszámos tokot adtál nekem. Kerestem tegnap otthon. Nem találom. Attól félek, hogy elvesztettem. Igazán nem tudom, hogyan.

Még mindig a kezét néztem, ahogy az asztalra tenyerelt. És nagyon sajnáltam, hogy a körme koszos.

– Nem baj – mondtam –, ne izgasd miatta magad; vacak volt, nem ért sokat. Ha csak annyit vesztettél, nem baj!

– Kösz, Erzsike – mondta megkönnyebbülten –, klassz vagy, kösz!

És már rohant. Mint mindig. Most is. Csak néztem utána. Ballonban volt. Hát ez nem igaz! Ballonban!

És a ballon gallérja feltűrve. S csak megy, megy, mint a Pépé filmjében a fiú, és egyre távolodik, egyre kisebb a kép. Aztán eltűnik. Szerelmem, Csikó.

Mit szólna Pépé ehhez a regénycímhez?

Semmit se szólna. Nem értené. Ez nem az ő regénye elé való.

– Szerelmed, Csikó – mondta Kalapos hazafelé menet – csak bepofátlankodott ma a napközibe. Kész röhej. Felelés előtt nem. Felelés után igen. Várta a kézcsókot, mi, amiért annyit segített neked?!

Az ég megint csupa gomolyagfelhő volt, azok meg egyre lejjebb-lejjebb szálltak, a kis utcánk, mint egy zsákba, úgy bújt bele a ködbe. Vidák jókora fémgolyót talált, azt rugdosta, s ha beérte, driblizett vele. – Mit vacakolsz – szólt rá Kalaposra – kész, be van fejezve, kit érdekelnek már a Nagyokosok?

– De nem úgy van az – Kalapos begurult –, nem úgy van! Mert ami igaz, az igaz. Zsiráf, az járt és törte magát; elég bajod volt vele, azt lerázni se lehetett. A Mandi laza volt, tőle akár százszor megbukhattam volna. És én meg is mondtam, hogy laza. De a leglazább, az mégiscsak a Csikó volt, látta, akinek van szeme. Aztán mikor a Tomcsi kérdezte a Benőt, hát a Benő mit mondott? Azt, hogy a Csikó tanította rendesen. Csak azt tudnám, hogy mire és mikor! Mert az egyszer jött, és kétszer ment, éppen csak hogy nagy néha megmutatta magát. De a Benő beleesett és védte.

Vidák belerúgott a fémgolyóba, de utána se nézett.

Rátámadt Kalaposra:

– Tudod, mit mondok én neked? Azt mondom, hogy teljesen elment az eszed.

– Nekem?

– Neked. Most mi a fenének cukkolod itt a Benőt? Ha engem ugratnának így, már rég lekentem volna egy pofont.

– Aszondod?

– Azt.

– Én nem cukkolom – mondta Kalapos –, én csak látom, amit látok. Amióta ott ül az első padban Pépé mellett, hát megkótyagosodott. A Panni minden hülyeséggel telebeszéli a fejét. Ehhez csak ismerni kell a Pépét. Akár a kisegér, csak cincog-cincog, nem lehetetlen, hogy ő cincogta a Benő fejébe a Csikót.

Vidák rám nézett.

– Csak csodállak – mondta –, hogy ezt tűröd. Azelőtt már megpofoztad volna. Azelőtt már két pofont is lekentél volna neki

– Csakhogy Benő megváltozott – mondta Kalapos – ezt se vetted észre?

– Kopjatok le – mondtam, és belerúgtam a fémgolyóba. És mind a hárman ráhajtottunk. Kalapos lett volna az első, de Vidák hátra rántotta, és amíg verekedtek és huzakodtak, enyém lett a golyó. Kicsit játszottam vele, s hogy el akarták venni, már a sarkon túl táncolt.

– Tud ez a Benő, mint középcsatár korában – morgott Vidák.

– Aszondod? – dörmögött Kalapos. – No, hajtsunk rá megint!

Már sötét volt, mire hazaértem. A kapunál, mintha csak onnan fordult volna ki, beleütköztem Nándiba.

– Szia, mi újság? Ma is voltál a napköziben?

– Ma is. De utoljára.

– Örülsz?

– Hát persze. Elég volt.

– Nem nagyon látszik rajtad.

– Mi nem látszik?

– Hát hogy örülnél. Hogy ezután úgy és akkor tanulsz, amikor akarsz. Neked nem is hiányzik már a Liget.

– Honnan veszed?

Csak néztem rá, és nem értettem: honnan tudja, hogy csakugyan nem vagyok valami vidám? Hogy csakugyan – most minden kicsit üres?

– Onnan – mondta Nándi –, hogy a múltkorában erre jöttünk egyszer Ilcsível, és láttunk. Láttunk, ahogyan befordulsz a kapun. Akkor se voltál túl vidám. Lassan jöttél, nem néztél semerre se, és mentél egyenesen haza. És akkor azt gondoltuk, hogy örülnél nekünk, és jó lenne, ha csavarognánk egyet a Ligetben megint. És bementünk az udvarba, és leadtuk az egyezményes füttyjelet. Fütyültünk egyszer, kétszer, és aztán harmadszor is. És te hallottad, mert otthon voltál. De nem jöttél ki. Hallottad, és nem jöttél! Mi meg nem szóltunk semmit, se Ilcsi, se én. Csak hallgattunk, és kifordultunk a kapun.

Már tudtam, mikor volt ez. Ez akkor történt, amikor Csikónál jártam, és elhoztam a szerszámokat.

Amikor ott álltam a kapujukban, és utána megnéztem az ablaküvegben magam: bohóc lila parókában ... és egy kis fekete stift maradt a szemem körül.

Ez azután volt.

– Akkor csakugyan nem volt jókedvem, Nándi.

– Persze – bólintott –, gondoltuk, hogy valami ilyesmi van. De most már nevess, tudod mit, nevess egy kicsit. Ha akarod, mondom a nevemet, olyankor mindig nevetsz. – És mondta tagolva, grimaszolva:

– Epa-mei-nondasz, Epameinondasz Níkolitisz...

Úgy mondta, hogy muszáj volt nevetni. És nevet tünk vidáman, hangosan, éppúgy, mint azelőtt. És nekidűltem a kapufának, ő meg a zsebébe nyúlt és megkérdezte:

– Kell szotyola?

– Hát persze hogy kell...

Ropogtattuk, és a ködből hirtelen újra felmerült a Liget, és már vágytam utána, szerettem volna kint járni megint.

– Mit jelent az, hogy Epameinondasz? – kérdeztem. – Az is jelent valamit, mint az, hogy Iliász?

– Hát persze – mondta Nándi –, az egy bölcs volt.

És van még egy nevem: Agamemnón... Az pedig híres történelmi alak. Az nagy görög király volt.

– Király?

– Hát persze.

– Nahát!

Tessék, itt a kacsalábon forgó kastély, mint a mesében. Itt a Nándi, akinek „rémségesen” nehéz kiskora volt, aztán egyszer csak kiderül, hogy királyfi. Úgy kellett neki végigküszködni a gyerekkorát, hogy nem volt se palást, se jogar, se korona. Az ember mindig máshol keresi a királyokat, aztán ott van, tessék, egy igazi az orra előtt. Akár a Szerémi Tivadar, aki messze a nagyvilágban kutatott a szerencséje után, ami ott kuksolt a szobája sarkában egész idő alatt.

– Az a jó – mondtam –, hogy hoztál szotyolát. Hogy most már gondoltál rá, hogy találkozunk.

Buzgón ropogtatta, s úgy mondta, rám se nézett:

– Kerestelek már máskor is. De mindig későn jöttél. Pedig a napközinek ötkor vége van. Nem tudtam, merre a csudába jársz. És érdekelt. Már annyira, de annyira, hogy telefonáltam is. Gondoltam, hátha odaát, a szomszédban vagy. És kétszer a Draskó bácsi vette fel a kagylót, de egyszer felvetted te is. Csakhogy akkor úgy elrestelltem magam, hogy nem szóltam bele.

– Te voltál?

– Én. Nagy marhaság, mi? Most kinevetsz.

– Nem – mondtam – dehogy. Hülyeség, de meg lehet érteni.

– Akkor jó – és újabb szotyolát ropogtatott szét a foga közt akkor hát rendben van.

Az utcán, mint egy gongütésre, egyszerre gyulladtak ki a neonfények, s a kapunk is kéken megvilágosodott. Felfénylett benne a Nándi mókusarca és arcán a mosoly. Nincs kedvesebb barátom nála, és nem is lesz soha. Álltunk, szotyoláztunk, dumáltunk. Az utca sarkáról befordult valaki. Hosszú léptekkel vágtatott, kicsit előredőlt, mintha a fejével vágna az alkonyi ködben utat. A cipője orra felfelé kunkorodott, a kabát meg csak úgy lötyögött rajta. A járása után mint ha egy nagyon kicsit hasonlított volna Csikóra.

Összehunyorított szemmel néztem utána, és nem tudom, miért, az jutott eszembe, hogy Pépé mégis csak tévedett: az nem lehet, hogy az a ballonos meg a lány nem találkoztak már aztán soha többet.

Pépé annyi filmet lát. Csoda, ha összekeveri a dolgokat? Eltévesztette persze. Rosszul emlékezett. Biztos, hogy találkoztak még, egyszer később. És akkor már nem is váltak el egymástól soha!

.oOo.