Harlan Coben

LIDÉRCNYOMÁS

1. fejezet

Halála előtt három nappal anyám azt mondta – nem pontosan ezek voltak az utolsó szavai, de majdnem hogy a bátyám életben van.

Nem tett hozzá semmit. Nem bocsátkozott részletekbe. Ezt is csak egyszer mondta. Nem volt már jó állapotban. A morfium összeszorította a szívét, közeledett a vég. A napok nagy részét átaludta. Már csak egyetlen világos pillanatra lehetett számítani – ez volt az utolsó esélyem, hogy elbúcsúzzam tőle, hogy elmondjam neki: csodálatos anya volt, és nagyon szerettem. A bátyámról sohasem beszéltünk. Ami nem jelenti azt, hogy nem gondoltunk rá.

– Ken életben van.

Pontosan ezeket a szavakat suttogta. És nem tudtam, hogy ha igazat mond, az jót jelent-e vagy rosszat.

NÉGY NAP MÚLVA eltemettük anyámat.

Utána visszamentünk a házba sivót ülni, és apám bőszülten rontott be a nappaliba. Arca vöröslött a dühtől. Persze én is ott voltam. A nővérem, Melissa meg a férje, Ralph átrepült Seattle-ből. Selma néni és Murray bácsi fel-alá járkált a szobában. Szerelmem és társam, Sheila mellettem ült, és fogta a kezem.

Apám kinézett a nagy ablakon, és azt morogta az orra alatt: – Csirkefogók! – Aztán, ahogy megfordult, megint eszébe jutott valaki, aki nem jött el. – Az ég szerelmére, azt gondoltam volna, hogy legalább Bergmanék odatolják a képüket. – Lehunyta a szemét, elfordult, és megint elöntötte a méreg.

Még egy cserbenhagyás, azok után, hogy egy évtizeden át bőven kijutott az ilyesmiből.

Úgy éreztem, megfulladok, levegőre van szükségem. Sheila aggódó arccal nézett rám. – Járok egyet – szóltam halkan.

– Elkísérjelek?

– Most inkább ne.

Sheila bólintott. Mar majdnem egy éve együtt éltünk. Sohasem volt senkim, aki ennyire követni tudta volna a hangulataimat. Megszorította a kezemet, amivel azt üzente: szeretlek, és ettől a szívem megtelt melegséggel.

Kimentem a házból, és elsétáltam a Downing Place-ig. Az utcát bénítóan közönséges családi házak szegélyezték, még 1962-ben épültek. A sötétszürke öltönyöm volt rajtam. Mindenem viszketett a vadul tomboló hőségben. Anyám széles mosolya villant fel előttem még a tragikus eseményeket megelőző időből. Elhessentettem a látomást.

Tudtam, merre tartok, bár kétlem, hogy beismertem volna magamnak. Mintha valami láthatatlan erő vonzott volna arra a helyre. Van, aki ezt mazochizmusnak nevezné. Mások talán azt mondanák, hogy valószínűleg le akarok zárni valamit. Szerintem egyik sem igaz.

Egyszerűen csak meg akartam nézni a helyet, ahol mindennek vége lett. Rám támadtak a nyári kertváros képei és hangjai. Gyerekek nyikorgatták kerékpárjukat. Cirino úr, aki a l0-es úton Ford gépkocsikkal kereskedett, a füvet nyírta. A Stein házaspár – háztartási eszközöket árusító bolthálózatuk volt – kéz a kézben sétálgatott.

Eric Frankel háza, a Downing Place 23. előtt kerti locsoló forgott lassan. Eric bármicvópartiját az űrhajózás témájára építve rendezték meg a Short Hills-i Chanticleerben, amikor hetedikesek voltunk. A mennyezet úgy nézett ki, mint valami planetárium: fekete felület felfestett csillagképekkel. A meghívómon ez állt: Apollo 14. asztal. Cindi Shapiro meg én besurrantunk a kis imaterembe, és egy órán át ott maradtunk. Számomra ez volt az első alkalom. Azt sem tudtam, mit csinálok. Cindi bezzeg tudta. Ma is emlékszem, csodálatos volt.

Amikor Cindi meg én kissé borzasan, az esemény utáni kellemes állapotban visszatértünk az Apollo 14-es asztalhoz, Ken, a bátyám félrehúzott, és részleteket követelt. Én persze boldogan beszámoltam mindenről. Ken mosolygott, és belecsapott feltartott tenyerembe. Aznap éjjel, ahogy az emeletes ágyon feküdtünk, Ken a felsőn, én az alsón, a magnón Ken kedvence, a Blue Öyster Cult együttes száma, a Ne félj a kaszástól szólt, és a bátyám elmagyarázta az élet dolgait, úgy, ahogy egy kilencedikes érti. Ma is mosolyognom kell, ha az az éjszaka eszembe jut.

Ken életben van...

Megráztam a fejem, és Holderék régi házánál jobbra fordultam a Coddington Terrace-ra. Lehet, hogy csak képzelődtem, de olyan érzésem támadt, hogy az emberek figyelnek. A kerékpárok, a pattogó kosárlabdák, a lábteniszezők kiáltásai mintha mind elcsöndesedtek volna, ahogy elhaladtam. Néhányan bizonyára kíváncsiságból bámultak meg, mert a kánikulai estén a sötétszürke öltönyben gyalogoló ember különös látvány lehetett. A legtöbben azonban – nekem legalábbis úgy tűnt – rémülten néztek rám, mert felismertek, és hinni sem akarták, hogy erre a megszentelt földre merészelek taposni.

Közeledtem a Coddington Terrace 47. számú házhoz. Zsebre tettem a kezem, és a járda szegélyén egyensúlyozva lépdeltem. Mit keresek itt? Láttam, hogy a szobában megmozdul a függöny. Mrs. Miller aszott arca jelent meg az ablakban, mint egy kísértet. Rám bámult. Nem mozdultam, a tekintetemet sem fordítottam el. Egy darabig nézett rám, aztán meglepetésemre ellágyultak az arcvonásai. Mintha kölcsönös szenvedésünk valamiféle kapcsolatot teremtett volna közöttünk. Mrs. Miller bólintott. Visszabólintottam, és éreztem, hogy feltolulnak a könnyeim.

Lehet, hogy találkoztak is az esettel az esti híradóban. Azok kedvéért, akik nem ismerik, elmondom a hivatalos verziót. Tizenegy évvel ezelőtt, október 17-én a New Jersey állambeli Livingstonban az akkor huszonnégy éves bátyám, Ken Klein brutálisan megerőszakolta és megfojtotta a közelben lakó Julie Millert. Millerék pincéjében, a Coddington Terrace 47. szám alatt.

Ott találták meg Julie holttestét. A nyomok nem bizonyították egyértelműen, hogy ott ölték meg, de ez volt a feltételezés. A bátyám ismeretlen helyre szökött a letartóztatás elől – megint csak a hivatalos verzió szerint.

Az azóta eltelt tizenegy év alatt Ken mindig kicsúszott a nemzetközi körözés hálójából. Azért itt-ott néha felbukkant. Az első híradás körülbelül egy évvel a gyilkosság után érkezett Svédország északi részéről, egy kis halászfaluból. Az Interpol nyomban lépett az ügyben, de a bátyám kicsúszott a nyomozók markából. A feltételezések szerint valaki figyelmeztette.

A következő alkalommal négy év múlva látták, Barcelonában. Ken – a sajtó tudósításai szerint – „kibérelt egy tengerre néző haciendák”, ahol – ismét idézem – „egy karcsú, sötét hajú nővel tartózkodott, akiről feltételezhető, hogy táncosnő”. Egy ott nyaraló livingstoni lakos jelentette, hogy egy parti vendéglőben vacsorázni látta Kent és kasztíliai kedvesét, de megint sikerült egérutat nyernie a törvény elől.

Az utolsó alkalom, amikor a bátyámat állítólag látta valaki, a francia Alpokban volt, ahol Ken egy ottani lejtőn síelt (érdekes, hogy Ken a gyilkosság előtt sohasem csatolt sí lécet a lábára). Ebből a bejelentésből sem lett semmi, csak egy hír az esti híradóban, talán a szerkesztőknek kevés más anyaguk adódott aznap.

Természetesen gyűlöltem a tévések tevékenységét. „A kertváros sötét oldala” és hasonló hangzatos címekkel tudósítottak, és Kenről mindig ugyanazt a fotót mutatták: azt, amelyiken fehér teniszruhában van – akkoriban országosan jegyzett játékos volt –, és elbizakodottnak látszik. El sem tudom képzelni, hol szerezték azt a fotót. Ken jóképű volt rajta, de úgy, hogy azonnal ellenszenvet váltott ki az emberekből. Gőgös testtartás, Kennedy-frizura, napbarnított bőr, éles kontrasztban a fehér öltözékkel, széles mosoly úgy nézett ki, mint a társadalom kivételezettje (nem volt az), aki az életben a személyes varázsa (abból volt neki egy kevés) és kövér bankszámlája révén érvényesül (ez sem állta meg a helyet).

Elég az hozzá, hogy a hivatalos verzió szerint ez történt.

Én ezt sosem hittem el. Nem állítom, hogy lehetetlenség. De inkább egy sokkal valószínűbb forgatókönyvben hiszek, mégpedig abban, hogy a bátyám az utóbbi tizenegy évben már nem volt az élők sorában.

Anyánk is mindig abban hitt, hogy Ken halott. Az ő fia nem gyilkos. Az ő fia áldozat.

– Ken életben van. Nem ő követte el.

Kinyílt a Miller-ház ajtaja. Miller úr lépett ki, ökölbe szorított kezét a csípőjére támasztva, szánalmas Superman-pózban. – Eredj innét a fenébe, Willie! – szólt rám.

Én pedig engedelmeskedtem.

A következő nagy megdöbbenés egy órával ezután ért.

Sheila meg én fent voltunk a szüleim hálószobájában. A széles ágyon ültünk, az ágytakaróra borítottuk anyám legszemélyesebb dolgait – mindazt, amit az éjjeliszekrény degeszre tömött fiókjaiban őrizgetett. Apám a földszinten állt a franciaablak előtt, és dacosan bámult kifelé.

Nem tudom, miért akartam átnézni anyám holmiját. Előre tudtam, hogy fájdalmas lesz. De azt hiszem, akkor is meg kellett tennem.

Sheila bájos arcára pillantottam – fejét félrebillentve összpontosított az ágyon heverő tárgyakra és csordultig telt a szívem. Nemcsak a szépsége miatt – Sheila különben sem volt úgynevezett klasszikus szépség, vonásai kissé eltértek a szabályostól, aminek talán a genetika volt az oka vagy pedig – és ez a valószínűbb – a sötét múlt. Annyi elevenség, annyi kíváncsiság ült az arcán, és annyi finomság, hogy úgy látszott: elég volna egyetlen újabb csapás, és jóvátehetetlenül összetörik. Sheila azt a hatást váltotta ki belőlem, hogy bátor legyek a kedvéért.

Felnézett, meglátta az arcomat. – Mi az? – kérdezte.

Vállat vontam. – Te vagy a mindenem – feleltem egyszerűen.

– Azért én sem panaszkodhatom.

– Az is igaz – feleltem.

Olyan mozdulatot tett, mintha nyakon akarna csapni. – Tudod, hogy szeretlek.

– Mit nem lehet bennem szeretni?

Sheila grimaszt vágott, aztán megint anyám ágyára esett a pillantása. Arcvonásai kisimultak.

– Mi jutott eszedbe? – kérdeztem.

– Édesanyád – mosolygott Sheila. – Nagyon szerettem.

Végignéztük a megsárgult újságkivágásokat. Híradások a születésünkről – Melissa, Ken, végül pedig én. Tudósítások Ken sportsikereiről. Trófeái, az adogató férfit ábrázoló bronzszobrocskák még mindig ott díszelegtek Ken egykori szobájában. Voltak fényképek is, főként régiek, még a gyilkosság előtti időszakból. Sunny, azaz napsugaras, derűs. Ez volt anyám beceneve gyermekkora óta. Illett rá. Sunny volt az a felnőtt, akit a barátaim a legjobban szerettek. Örültek, amikor őrá került a sor, hogy a környékbeli gyerekeket hazafuvarozza az iskolából. Szerették volna, ha az osztálybulit mindig nálunk rendezhetnék. Sunny szülőként úgy volt kedves, hogy nem lett édeskés, éppen csak egy kicsit „furcsa”, talán egy picit bolond, úgyhogy az ember sosem tudta, mit tesz a következő pillanatban. Anyámat mindig enyhe izgalom vette körül.

– Olyan kedves volt – mondta Sheila.

Rémes közhely azt mondani, hogy anyámban meghalt valami, amikor Julie Miller holttestét megtalálták, de a közhelyek gyakran nagyon pontosan fejezik ki a valóságot. Anyám körül lecsendesült, elfulladt a pezsgés. Amikor hírét vette a gyilkosságnak, egész viselkedése egyhangúvá vált – egyszóval belefásult.

Emlékszem, amikor először lőttek be sörétes puskával az ablakunkon, nem sokkal a gyilkosság után – látom magam előtt, ahogy apám tehetetlen dühvel rázza az öklét. Úgy emlékszem, anyám el akart költözni. Apám szerint a költözés a megfutamodással lett volna egyenértékű. Azzal beismerték volna a fiuk bűnösségét.

Esztelenség.

Sheila rám függesztette a tekintetét. Szinte tapintható volt a belőle áradó melegség, egy pillanatra megmerítkeztem benne. Körülbelül egy évvel ezelőtt ismertük meg egymást. New Yorkban élek, a Negyvenegyedik utcán álló Szövetség Ház vezetője vagyok. Az intézményt jótékony célú alapítvány működteti, és otthonról megszökött fiataloknak segít az utcai túlélésben. Sheila önkéntesként jelentkezett. Idaho államból, egy kisvárosból érkezett, bár alig maradt benne valami az egykori vidéki lányból. Elmesélte, hogy sok évvel ezelőtt maga is csellengő volt. Csak ennyit mesélt a múltjáról.

– Szeretlek – mondtam.

– Mit nem lehet bennem szeretni? – vágott vissza.

Én nem vágtam grimaszt. A vég közeledtével, amikor Sunny már a Szent Barnabás Kórházban feküdt, Sheila nagyon jó volt anyámhoz. Láttam őt anyám mellett, és ez gondolkodóba ejtett. Tettem egy kísérletet.

– Felhívhatnád a szüleidet – szóltam halkan.

Sheila úgy nézett rám, mintha pofon ütöttem volna. Felállt az ágyról. – Ennek nincs most itt az ideje, Will – felelte.

Fölvettem egy bekeretezett képet, amely a szüleimet ábrázolta napbarnítottan. – Egyik alkalom ugyanolyan, mint a másik.

– Semmit sem tudsz a szüleimről.

– De szeretnék – vágtam rá.

Hátat fordított nekem. – Dolgoztál csellengőkkel – mondta. – Tudod, mik fordulnak elő.

Tudtam. Kissé szabálytalan arcvonásaira gondoltam, például az orrára, és tanakodtam.

– Azt is tudom, hogy rosszabb, ha nem beszélsz róla.

Aztán szembefordult velem. Ne most, jó? Kérlek.

Erre nem tudtam mit felelni, de talán igaza volt. Ujjaim közben szórakozottan forgatták a képkeretet. Ekkor történt.

A kép kissé elcsúszott a keretben.

Odanéztem. A fotó alól egy másik fénykép kandikált elő. Kitapogattam a keret hátán a fülecskéket. Kihajlítottam őket, és a kép hátlapja lepottyant az ágyra. Két fénykép hullott le utána. Az egyik a felső – a szüleimet ábrázolta nyaralás közben, kipihenten, boldogan, egészségesen. Tekintetemet mégis a másik, az elrejtett felvétel vonta magára.

Az alján piros betűkkel ott állt a dátum, amikor a kép készült: még két év sem telt el azóta. Valami magaslaton vagy fennsíkon készülhetett, a háttérben hósapkás hegyek látszottak. A képen egy férfi állt sortban, hátizsákkal, napszemüveggel, kopott turistabakancsban. Ismerős volt a mosolya. És az arca is, bár a képen barázdáltabbnak látszott. A szakállába ősz szálak vegyültek. De nem lehetett nem megismerni.

A bátyám, Ken volt a fényképen.

Éjszaka volt. Apám egyedül ült a hátsó teraszon. Teljes mozdulatlanságban bámulta a sötétséget.

Kiléptem az üveges tolóajtón. – Szia – köszöntem rá.

Hátrafordult, arcán széles mosoly jelent meg. – Szia, Will – mondta, és reszelős hangja ellágyult. Számára a gyermekei jelentették a boldogságot. Mielőtt ez az egész megtörtént volna, közkedvelt ember volt. Barátságos, megbízható, néha kissé morgós, de attól csak megbízhatóbbnak hatott. Csakhogy bármennyit mosolygott másokra, azért a legkevésbé sem érdekelték. Neki kizárólag a család számított.

Leültem mellé a kerti székbe, és azon törtem a fejem, vajon miként hozzam szóba a dolgot. Vettem néhány mély lélegzetet, és hallottam, hogy ő is ugyanezt teszi. Csodálatos biztonságban éreztem magam vele. Idős és kissé fáradt volt már – mostanra én lettem a magasabb, erősebb férfi –, de tudtam, ha baj történne, ő ma is elém állna, hogy felfogja a csapást.

– Vissza kell vágni azt az ágat – szólalt meg, és valahová a sötétbe mutatott.

Semmit sem láttam. – Aha – feleltem.

A tolóajtó üvegén át a fény megvilágította az arcélét. Haragja eloszlott, ismét megtörtnek látszott.

– Jól vagy? – kérdezte. Mindig ezzel kezdte a beszélgetést.

– Remekül. Már úgy értem, nem remekül, de...

Apa intett. – Persze. Hülye kérdés – mondta.

Ismét csendbe burkolóztunk. Apám cigarettára gyújtott. Én összekulcsoltam a kezem, és az ölembe tettem. Aztán belekezdtem.

– Anya mondott valamit, mielőtt meghalt.

Apám érdeklődő tekintettel nézett rám.

– Azt mondta, Ken életben van.

Apa megmerevedett, de csak egy másodpercre. Arcára szomorú mosoly ült. – Tele volt már gyógyszerrel, Will.

– Neked mondott valamit?

Apám vállat vont. – Azt, hogy Ken él, és nem ő ölte meg Julie-t. Meg már haza is jött volna, csak előbb el kell intéznie valamit.

– Elintézni? Mit?

– Zagyvaságokat beszélt, Will. A halálán volt.

– Meg sem kérdezted?

– Dehogynem. De csak félrebeszélt. Már nem hallotta, mit mondok. Lecsöndesítettem. Azt mondtam neki: minden rendben lesz.

Megint elfordult. Arra gondoltam, hogy megmutatom neki Ken fényképét, aztán úgy döntöttem, hogy mégsem. Alaposan át akartam gondolni, mielőtt egy lépést is tennék ebben az irányban.

– Azt mondtam neki, minden rendben lesz – ismételte apám, és felállt. – Mindjárt jövök.

Néztem, ahogy távolodik, amíg azt nem hitte, hogy már nem látom. A körvonalai azonban még ott is kirajzolódtak a sötétben. Láttam, hogy lehajtja a fejét. A válla megrázkódott. Azt hiszem, sohasem láttam sírni az apámat.

Elfordultam, és a másik fotóra gondoltam. Arra, amelyiket az emeleten hagytam: napbarnított, boldog szüleim a nyaralás alatt. Az járt a fejemben, vajon apámnak eszébe jut-e néha az a fénykép.

AMIKOR AZNAP KÉSŐ ÉJJEL FELÉBREDTEM, Sheila nem volt mellettem az ágyban.

Felültem, hallgatóztam. Semmi. Legalábbis a lakásban semmi mozgás. Három emelet mélységből felszűrődött az utca megszokott, késő éjszakai moraja. A fürdőszoba felé néztem. Nem égett a lámpa. Sehol sem volt világosság az egész lakásban.

Fölkeltem az ágyból, és a nappaliba mentem. Sheila az ablakpárkányon ült, és lenézett az utcára. Néztem a hátát, csodálatos vállát, fehér bőrére omló haját, és megint éreztem azt a bizsergést. Kapcsolatunk még a kezdeti lángolás időszakában tartott, a szerelem életvidám szakaszában, amikor az ember képes azért versenyfutást indítványozni kedvesének a parkon át, hogy utána lássa zihálni.

– Szia – üdvözöltem.

Csak alig fordult felém, de ez is elég volt. Láttam, hogy az arcán könnyek peregnek a holdfényben. Nem zokogott, csak a könnyei záporoztak. Nem tudtam, mit tehetnék.

– Sheila.

A második randevúnkon bemutatott egy kártyatrükköt. Ki kellett választanom két lapot a csomagból, majd visszatenni a csomag közepére, amíg ő elfordította a fejét, aztán az egész paklit leszórta a padlóra, csak az én két kártyám maradt a kezében. A mutatvány után széles mosollyal odaadta a két lapot, hogy vizsgáljam meg alaposan. Én is mosolyogtam. Olyan viccesen adta elő. Sheila valóban vicces volt, mint egy gyerek. Szerette a kártyatrükköket, a gyümölcsízű üdítőt meg a fiúzenekarokat. Operaáriákat énekelt, mohón olvasott, elérzékenyült a reklámoktól. És mindenekelőtt táncolni szeretett. Szerette lehunyt szemmel a vállamnak támasztani a fejét, és nem gondolni semmire.

– Bocsáss meg, Will – mondta anélkül, hogy felém fordult volna.

– Mit kellene megbocsátanom? – kérdeztem.

Merőn nézte az utcát. – Feküdj vissza. Én is mindjárt jövök.

Szerettem volna mellette maradni, hogy megnyugtató szavakat mondjak, de nem tettem. Sheila megközelíthetetlen volt. Bármit teszek vagy mondok, fölösleges vagy éppenséggel ártalmas lett volna. Legalábbis ezt mondtam magamnak. így nagy hibát követtem el. Visszabújtam az ágyba. Sheila azonban nem jött. Soha többé.

Rövid, kedves üzenetet hagyott: Mindig szeretlek. S. Nem feküdt vissza az ágyba. Azt hiszem, az egész éjszakát az ablakpárkányon ülve töltötte. Hajnali öt körül hallottam, hogy kisurran a lakásból. Az időpont nem volt szokatlan, Sheila korán kelő volt, így viselkedése inkább gondolkodóba ejtett, semmint aggodalomra adott volna okot.

Lezuhanyoztam, felöltöztem. Bátyám fényképe az íróasztalfiókban lapult. Elővettem, hosszan nézegettem. Gondolataim céltalanul örvénylettek, de a kavargásból tisztán kiemelkedett egy gondolat: Kennek sikerült.

2. fejezet

Felmerülhet a kérdés, vajon miért hittem, hogy a bátyám sok éve halott. Bevallom, ebben részben megérzésre, részint pedig a vak reményre támaszkodtam. Szerettem a bátyámat. Ismertem is. Ken távol állt a tökéletestől. Hirtelen haragú volt, a konfliktusok éltették. Belekeveredett valami zűrös ügybe. De gyilkos nem volt.

A Klein-féle családi elmélet ennél a bizarr hitnél azért többet tartalmazott. Például: hogyan volt képes Ken fenntartani magát menekülés közben? A bankban alig nyolcszáz dollárja volt. Honnan szerezte a pénzt, hogy a nemzetközi körözés ellenére mindig el tudjon rejtőzni? És egyáltalán: mi lehetett Julie meggyilkolásának a valódi oka? Hogyan létezik, hogy Ken az utóbbi tizenegy évben egyszer sem próbált meg jelentkezni nálunk? Miért volt olyan ideges az utolsó látogatásakor? Miért mondta nekem, hogy veszélyben van?

És ha már itt tartunk, én vajon miért nem faggattam, hogy mondjon el mindent?

A legrémesebbek – vagy leginkább biztatók, ahogy vesszük – mégis a helyszínen talált vérnyomok voltak. Egy részük Ken vére volt. A pincében jókora tócsa, onnan apróbb vércseppek vezettek fölfelé a lépcsőn, Millerék hátsó udvarába. A Klein-féle családi elmélet azt tartotta, hogy a gyilkos megölte Julie-t, és súlyosan megsebesítette, végül megölte Kent is. A rendőrség feltevése ennél egyszerűbb volt: Julie elszántan védekezett.

Volt még valami, ami alátámasztotta a család elméletét – valami, ami közvetlen összefüggésben állt velem, és azt hiszem, ezért senki sem vette komolyan.

Arról van szó, hogy aznap este láttam egy férfit Millerék háza körül ólálkodni.

Mondom, a hatóságok lényegében legyintettek rá – végtére is az az érdekem, hogy védjem a testvéremet. Ám ezt fontos tudni, hogy világos legyen, miért hittük, hogy bármilyen bajba került Ken, végső soron csapdába csalták.

Voltak, akik hitelt adtak családunk elméletének, de a legtöbben inkább a legendákat hitték el – az ilyenek hangoztatják, hogy Elvis és Jimi Hendrix valahol a Fidzsi-szigeteken éli világát, es együtt zenélnek. Ahogy telt-múlt az idő. már én is csöndesebben védelmeztem Kent. Lehet, hogy ez önzésnek tűnik, de saját életet szerettem volna. Karriert. Nem akartam egy szökésben levő gyilkos öccse lenni.

Biztos, hogy a Szövetség Ház vezetőinek is voltak fenntartásai, amikor alkalmaztak. Ki tehetne ezért szemrehányást? Ma már igazgató vagyok, a nevem mégsem szerepel a levélpapír fejlécén.

Munkám szigorúan a színfalak mögött zajlik. És nekem legtöbbször ez így megfelel.

Újra megnéztem annak az ismeretlen, mégis annyira ismerős férfinak a fényképét. Anyánk kezdettől fogva hazudott volna? Vajon támogatta Kent, pénzt küldözgetett neki, és közben apámnak és nekem is mindvégig azt mondta, hogy szerinte Ken halott? Vajon Sunny az elejétől fogva tudta, merre jár a fia? Megfontolandó kérdések.

Erőnek erejével elfordítottam a tekintetemet, és kinyitottam az egyik konyhaszekrényt. Feltett szándékom volt, hogy ma délelőtt nem megyek ki Livingstoneba – sikítani lett volna kedvem már a puszta gondolattól is, hogy abban a ház alakú koporsóban még egy napot eltöltsek –, ráadásul valóban sok dolgom akadt. Biztos voltam benne, hogy anyám megértené, sőt helyeselné. Öntöttem magamnak egy tál gabonapelyhet, és felhívtam Sheila munkahelyi hangpostáját. Azt üzentem, szeretem, és kértem, hogy hívjon vissza.

A lakásom illetve most már a lakásunk – a Huszonnegyedik utca és a Kilencedik sugárút sarkán van. Általában gyalog járok a Szövetség Házba, amely innen tizenhét saroknyira, a Negyvenegyedik utcában áll, nem messze a West Side-i autópályától. Ez a hely remekül megfelelt menhely céljára a Negyvenkettedik utca rendbetétele előtt, amikor az egész utca nyílt és szemérmetlen züllés színtere volt. A Negyvenkettedik valóságos pokolbugyornak számított, ahol a járókelők meg a turisták útja prostituáltak, drogüzérek, stricik, pornómozik és kukkoldák között vezetett, úgyhogy aki végigment rajta, vagy izgalomba jött, vagy kedve támadt jól lezuhanyozni, és beadatni magának egy penicillininjekciót.

A környék rendbetétele, a..megtisztítás” bizonyos értelemben megnehezítette a dolgunkat. A Szövetség Ház furgonja azelőtt jól tudta, merre cirkáljon. A csellengők kint kódorogtak a szabadban, jól látható helyeken. Most már nem volt ilyen egyértelmű a feladatunk.

És ami még rosszabb, maga a város nem tisztult meg, csak tisztább látványt nyújtott. A züllés ugyanis nem hal ki. Mindent túlél, csak elbújik szem elől. Kiirtani, azt hiszem, nem lehet.

Az első dudálásra még hátra sem néztem. Csak amikor meghallottam az ismerős hangot: – Hé, seggfej! – akkor fordultam meg.

A Szövetség Ház furgonja kanyarodott mellém csikorogva. Kocka letekerte az ablakot, és lekapta napszemüvegét. – Szállj be! -invitált.

Kinyitottam az ajtót, és beugrottam a vezető melletti ülésre. Kocka az úton tartotta tekintetét. – Mi a francot csinálsz?

– Bemegyek dolgozni.

– Miért?

– Terápia – feleltem.

Kocka bólintott. Egész éjjel fenn volt, cirkált a furgonnal – őrangyal, aki a megmenteni való srácokat keresi. Ehhez képest nem nézett ki rosszul, bár az is igaz, hogy legjobb pillanataiban sem nyújtott szemet gyönyörködtető látványt. Hosszú, zsíros haját középen elválasztva viselte. Frissen borotválva sohasem láttam, de rendesen megnövesztett szakállal sem. A farmernadrágja mindig olyan volt, mintha a prérin megtaposta volna egy bölénycsorda. Ingujját felgyűrte, és egy pakli Camelt tűzött bele.

– Szarul nézel ki – jegyezte meg.

– Az már jelent valamit – feleltem –, ha éppen te mondod.

Ez tetszett neki. A homlokán viselt tetoválás miatt neveztük Kockának: első ránézésre mintha be lett volna kockázva a homloka, de valójában csak négy négyzet volt rajta. Most, hogy Kockából nagymenő jógaoktató lett, videokazettái és iskolái vannak, a legtöbb ember azt hiszi, hogy a tetoválása valami fontos hindu jelkép. Pedig nem úgy van.

A tetoválás valaha horogkereszt volt. Később kiegészíttette négy vonallal. Lezárta.

Nehezen tudtam elképzelni róla ezt a múltat. Kocka valószínűleg a legszabadabb szellemű ember, akit valaha ismertem. Az is lehet, hogy ő a legjobb barátom. Amikor először elmondta a kockák történetét, elképedtem és megdöbbentem. Sohasem magyarázkodott, és akárcsak Sheila, ő sem mesélt a múltjáról.

– Jó, hogy eljöttél a temetésre – jegyeztem meg. A furgonnal néhány barátunkat is elhozta a Szövetség Házból. A családtagokon kívül gyakorlatilag ők alkották a gyászmenetet.

– Sunny csodálatos ember volt – mondta.

– Szerintem is az volt – helyeseltem.

Egy percre csend támadt. Aztán hozzátette: – Botrány, hogy milyen kevesen jöttek el.

– Kösz, hogy emlékeztetsz rá. Te aztán tudod, miként vigasztald az embert, Kocka. Nagyon köszönöm.

– Vigasztalást szeretnél? Fessék: az emberek egytől egyig seggfejek.

Ismét csend. Kocka megállt egy piros lámpánál, és rám pillantott. A szeme véreres volt. Inge ujjából kivette a cigarettát. – Elmondod, mi a baj?

– Hát nem emlékszel? A minap történt. Meghalt az anyám.

– Ám legyen – felelte. – Akkor ne mondd el.

A lámpa zöldre váltott. A furgon elindult. Felvillant előttem a bátyám azon a fényképen. Kocka!

– Figyelek.

– Azt hiszem, a bátyám életben van.

Kocka jó ideig nem felelt. Kihúzott egy szál cigarettát, a szájába tette, rágyújtott. Aztán így szólt: És mi okozta ezt a hirtelen változást?

A furgon bekanyarodott a Szövetség Ház parkolójába, de egyikünk sem mozdult, hogy kiszálljon.

– Hadd kérdezzek valamit! – szólaltam meg egy idő múlva.

Kocka várt.

– Sohasem mondtad el, mit gondolsz arról, ami a bátyámmal történt – mondtam.

Kocka vállat vont. Sosem kérdezted.

– Sokat beszéltünk róla.

Kocka megint vállat vont.

– Jól van, akkor most megkérdezem. Azt gondoltad, hogy a bátyám él?

– Egész idő alatt.

Csak így. – Tehát akármennyit beszélgettünk, akármilyen érveket hoztam fel az ellenkezőjére...

– Azon törtem a fejem, vajon kit akarsz meggyőzni: engem vagy magadat.

– Sosem fogadtad el az érveimet?

– Nem én – felelte Kocka. – Soha. Azt mondtad, a bátyádnak nem voltak meg az eszközei, hogy elrejtőzzön, de nincs szükség eszközökre.

Nézd meg a csellengőket, akikkel találkozunk. Ha valamelyik a fejébe venné, hogy eltűnik, már nem lenne sehol.

– De ellenük nem adtak ki nemzetközi körözést.

– Nemzetközi körözés – ismételte Kocka enyhe megvetéssel, miközben kiszálltunk a furgonból. – Azt hiszed, a világ összes zsaruja mindennap azzal ébred, hogy a bátyád jár a fejében?

Ebben volt valami – különösen, hogy tudtam, anyámtól is kaphatott támogatást. – Soha nem ölt volna meg senkit.

– Marhaság – mondta Kocka.

– Nem ismerted. Soha nem lett volna képes megerőszakolni és megölni egy ártatlan nőt.

– Egyes jógaiskolák mantrákat tanítanak – felelte Kocka. – De hiába ismételgetsz valamit újra meg újra, attól még nem lesz igaz.

– Milyen magvas gondolataid vannak ma – jegyeztem meg.

– Te meg úgy beszélsz, mint egy igazi seggfej. – Eltaposta a cigarettát. – Elmondod végre, mitől változott meg a véleményed?

Már közel voltunk a bejárathoz.

– Majd a szobámban – feleltem.

A menhelyre belépve elhallgattunk, mert amikor bent tartózkodunk a házban, minden figyelmünket a srácokra összpontosítjuk. Ez a legkevesebb, amit megérdemelnek. Szomorú életükben itt és most egyszer ők a legfontosabbak. Idebent feltétel nélkül és maradéktalanul szeretjük őket. Ha nem így tennénk, nézhetnénk más foglalkozás után. Ez nem jelenti azt, hogy mindig sikerrel járunk. Sokkal többet veszítünk el közülük, mint ahányat sikerül megmentenünk. Az utca visszaszippantja őket. De addig is, a mi fedelünk alatt biztonságban vannak. Bent szeretetet kapnak.

Az irodámban ketten vártak ránk: egy nő és egy férfi. Kocka megtorpant. Szimatolni kezdett, mint egy vadászkutya.

– Zsaruk – jelentette nekem.

A nő elmosolyodott, és közelebb lépett. – Will Klein?

– Igen – feleltem.

Látványos mozdulattal felcsapta az igazolványát. A férfi ugyanúgy. – A nevem Claudia Fisher. A társam, Darryl Wilcox. A Szövetségi Nyomozóiroda különleges ügynökei vagyunk.

– Az FBI! – füttyentett Kocka, és feltartotta hüvelykujját, mintha elismerését fejezné ki, amiért ilyen kitüntető figyelmet vívtam ki magamnak.

Claudia Fisher szúrós tekintettel méregette Kockát, aztán megint rám villant a szeme. – Beszélni szeretnénk önnel. – Kis szünet után hozzátette: – Csak önnel.

A házban természetes gyanakvással fogadjuk a hatóság embereit. Nincs szándékomban bűnözőket védelmezni, ám a hatósággal való együttműködés csorbítaná hitelünket az utcán – márpedig azonkívül nincs is egyebünk.

– Szeretném, ha bent maradna – mondtam.

– Ehhez neki semmi köze.

– Tekintsék az ügyvédemnek.

Claudia Fisher végigmérte Kockát – a farmerjét, a haját, a tetoválást. Kocka képzeletbeli zakója hajtókáját igazgatta, és felvonta a szemöldökét.

Az íróasztalhoz léptem. Kocka az előtte álló székre huppant. Széttártam a karomat. – Miben segíthetek, Fisher ügynök?

– Egy bizonyos Sheila Rogerst keresünk.

Erre nem számítottam.

– Meg tudná mondani, hol találjuk?

– Miért keresik? – kérdeztem.

Claudia Fisher anyáskodó mosollyal válaszolt. – Megtenné, hogy felel a kérdésre? Hol van Sheila Rogers?

– Bajba került?

– Kérem, árulja el, hol találjuk Sheila Rogerst.

– Tudni szeretném, hogy miért keresik.

Claudia Fisher a társára nézett. Wilcox apró bólintással válaszolt. A nő ismét felém fordult. – Ma reggel Wilcox ügynök meg én elmentünk Sheila Rogers munkahelyére, a Tizennyolcadik utcába. A munkaadója közölte, hogy Sheila Rogers a mai napra beteget jelentett. Jelenlegi lakhelyeként az ön lakását tartják nyilván, a Nyugati huszonnegyedik utca 378. szám alatt. Elmentünk a címre. Sheila Rogers nem tartózkodott a bérleményben.

Kocka fölemelte mutatóujját. – Rém nagyképűen fejezi ki magát – jegyezte meg.

Fisher ügyet sem vetett rá. – Ki kell hallgatnunk Sheila Rogerst. Haladéktalanul. Lehet finoman is. Ha viszont ön úgy dönt, hogy nem működik együtt velünk, választhatunk másik, sokkal kellemetlenebb megoldást is.

Kocka összedörzsölte a tenyerét. – Hűha, ez fenyegetés.

– Melyiket választja, Klein úr?

– Kérem, hogy távozzanak – feleltem.

– Mennyit tud Sheila Rogersről?

A helyzet egyre bizarrabb lett.

– Ismeri Sheila Rogers priuszát? – kérdezte Fisher.

Igyekeztem szenvtelen arcot vágni, de erre még Kocka sem volt képes.

Wilcox papírlapot nyújtott át Fishemek, aki felolvasta. – Bolti lopás. Prostitúció. Kábítószer birtoklása árusítási szándékkal.

Kocka felkuncogott. – Amatőrök.

– Fegyveres rablás.

– Ez már valami – jegyezte meg Kocka. – De emiatt nem volt elítélve, ugye?

– Úgy van.

– Talán el sem követte.

Fisher szólalt meg. – Ismerős helyzet lehet ez a maga számára, Klein úr.

– Ez meg mi az ördögöt akar jelenteni?

– Bűnpártolás. Először a bátyját fedezte, most meg a szeretőjét.

– Menjenek a fenébe! – szaladt ki a számon.

– Gondolja csak végig! – kezdte Fisher. – Mit szólnak majd a Szövetség Ház támogatói, ha magát bűnpártolás vádjával letartóztatják?

Ezt Kocka már nem bírta. – Tudja, kitől kellene megkérdeznie?

Claudia Fisher fintorogva nézett rá.

– Joey Pistillótól, az FBI keleti parti vezetőjétől – jelentette ki Kocka. – Lefogadom, hogy Joey tudja a választ.

Ettől Fisher és Wilcox tántorodott hátra.

– Van magánál mobiltelefon? Akár rögtön megkérdezheti – mondta Kocka, aztán folytatta: – Maguk talán nem is ismerik a privát számát. – Kocka kinyújtotta a kezét. – Megengedi?

Fisher átadta a telefont. Kocka nyomkodta a billentyűket, majd füléhez emelte a telefont. – Joey? Helló, öregem, hogy vagy? Hallgatott egy percig, majd nevetésben tört ki. Csevegett egy darabig a telefonban, én pedig azt figyeltem, hogy Fisher és Wilcox arca fokozatosan elfehéredik. Más körülmények között élveztem volna ezt a hatalmi harcot (Kocka a kétes múltja és jelenlegi hírneve jóvoltából szinte mindenkit személyesen ismert), de a gondolataim minduntalan elkalandoztak.

Pár perc elteltével Kocka átadta a telefont Fisher ügynöknek. Joey beszélni akar magával.

Fisher meg Wilcox kilépett a folyosóra, és becsukták az ajtót maguk mögött.

– Ezt nem hittem volna – szólalt meg Kocka. Mármint, hogy Sheilának priusza van. Gondoltad volna?

Nem gondoltam.

Amikor Fisher és Wilcox ismét felbukkant, arcukba visszatért a szín. Fisher mosolyogva nyújtotta Kockának a telefont.

Kocka a füléhez emelte, és beleszólt: – Mi a helyzet, Joey? – Kis ideig hallgatott. Aztán így szólt: – Rendben – és bontotta a hívást.

– Tehát? – kérdeztem.

– Joey személyesen szeretne találkozni veled – felelte Kocka. Elfordította a tekintetét. – Szerintem nem lesz kellemes, amit mondani fog.

Joseph Pistillo igazgatóhelyettes személyesen és négyszemközt akart velem találkozni.

– Úgy tudom, az édesanyja elhunyt – kezdte.

– Olvasta a gyászjelentést a lapokban? – kérdeztem, és éreztem, hogy megint elönt a méreg. – Egy barátja mesélte? Vagy ránk állított egy ügynököt, hogy figyeljen bennünket a kórházban és a temetésen?

Egymásra néztünk. Pistillo tagbaszakadt ember, szinte teljesen kopasz. Bütykös kezét összekulcsolta az íróasztalon.

Egyikünk sem fordította el a tekintetét.

– Fogadja részvétemet – szólt Pistillo.

– Köszönöm.

Hátradőlt. – Miért nem akarja megmondani, hol van Sheila Rogers?

– Miért nem akarják megmondani, hogy miért keresik?

Sóhajtott. íróasztalán monitor állt. Felém fordította, aztán megnyomott néhány billentyűt. Megjelent egy színes fotó, mire görcsbe rándult a gyomrom.

Átlagos nappali szoba. A sarokban felborult állólámpa. Káosz, mintha tornádó pusztított volna. A szoba közepén egy férfi hevert sötét vértócsában. Arca a mennyezet felé nézett, karját széttárta.

Miközben a képernyőt bámultam, éreztem, hogy Pistillo fürkészi az arcomat.

Megnyomott egy billentyűt. A vérfürdő képét másik fotó váltotta fel. Ugyanaz a szoba. Ezen is látszott vérfolt a szőnyegen – de egy másik holttest hevert összekuporodva, magzati pózban.

Pánik vett erőt rajtam. Ken, gondoltam. Lehet, hogy a kettő közül valamelyik...?

Aztán eszembe jutottak a kérdések. Most nem Kenről van szó.

– A képek a hétvégén készültek Albuquerque-ben, Új-Mexikóban – mondta Pistillo.

– Nem értem.

Rám mosolygott. – A bűntett helyszínét alaposan felforgatták. Valaki elég körültekintően letörölgetett mindent, de a helyszínelőknek sikerült rögzíteniük néhány ujjlenyomatot, amelyek nem egyeztek egyik áldozatéval sem. Utánanéztünk a nyilvántartásban, és ma hajnalban megkaptuk az eredményt. – Előrehajolt, arcáról eltűnt a mosoly. – Akar találgatni?

Megjelent előttem az én gyönyörű Sheilám, ahogy kibámul az ablakon.

– Bocsáss meg, Will.

– Azokat az ujjlenyomatokat a barátnője hagyta ott, Klein úr. Neki már priusza van, és most nagy erőkkel keressük.

A New Jersey állambeli Elizabeth városban voltak, a temetőben. Philip McGuane az odavezető utat a Mercedesében tette meg – sok extrával felszerelt, páncélozott limuzin négyszázezer dollárért –, bámulva az elsuhanó gyorsbüféket, mocskos boltokat én sztriptízbárokat.

– Minden rendben, McGuane úr?

McGuane az útitársa felé fordult. Fred Tanner óriás volt – körülbelül olyan nagy és olyan rendíthetetlen, mint egy bérház. Tekintete határtalan önbizalmat sugárzott. Tanner még a régi iskolához tartozott – fényes anyagból varrt öltöny, feltűnő pecsétgyűrű, Mindig ott fénylett az ujján a hatalmas aranygyűrű, beszélgetés közben azzal játszadozott.

– Igen, minden rendben – hazudta McGuane.

A limuzin a Parker sugárútnál tért le a 22-es országútról. Tanner ötvenéves volt, másfél évtizeddel idősebb, mint a főnöke. McGuane tudta, hogy Tanner nagyon jó a szakmában – hideg és fegyelmezett halálosztó, akitől az irgalom ugyanolyan távol áll, mint a feng shui.

– Mégis, ki ez az ürge? – kérdezte Tanner.

McGuane a fejét ingatta. Egy másik korszakban McGuane megjelölése talán consigliere lett volna, esetleg capo. De ez régen volt. Az embereknek ma már irodájuk van titkárnővel, és adót fizetnek. Törvényes vállalkozásokat vezetnek.

De attól még nem változtak meg. Jobbak nem lettek.

Különben is, miért jöttünk el idáig? – folytatta Tanner. – Inkább ő jöhetett volna el magához, nem igaz?

McGuane nem válaszolt. Tanner ezt úgysem értené.

Ha Lidérc találkozni akar, akkor az úgy is lesz. Ha visszautasítanád, akkor eljönne, és megtalálna.

A limuzin a temetőtől egy saroknyira állt meg.

– Megértette az utasítást? – kérdezte McGuane.

– Az emberem már a helyén van. Minden el lesz intézve.

– Ne szedjék le addig, amíg jelt nem adok.

– Hogyne, persze. Ezt már megbeszéltük.

– Nehogy alábecsüljék.

Tanner kinyitotta az ajtót. Gyűrűjén megcsillant a napfény. – Zokon ne vegye, McGuane úr, de ő is csak ember. Belőle is piros vér folyik, mint mindenki másból, vagy nem?

McGuane erre nem mert volna megesküdni. Hiába számított befolyásos embernek New Yorkban, ebben a pillanatban mindennél jobban szeretett volna elmenekülni. Összepakolni, amit csak tud, és egyszerűen eltűnni.

Mint a régi cimborája, Ken.

Tanner kiszállt, az autó továbbgördült. Balra fordult, és bekanyarodott a Wellington temető kapuján. McGuane odaszólt a sofőrnek, hogy álljon meg. A sofőr engedelmeskedett. McGuane kiszállt, és előrement a kocsi orrához.

– Szólok, ha szükségem lesz magára.

A sofőr bólintott, és elhajtott.

McGuane egyedül maradt. Felhajtotta a gallérját. Tekintete végigpásztázta a temetőt. Sehol semmi mozgás. Tanakodott, vajon hol rejtőzhet Tanner és az embere. Talán közelebb a találkozó színhelyéhez. Egy fa vagy bokor mögött. Ha jól csinálják, McGuane nem fogja megpillantani őket. Megtalálta a sétányt, és keleti irányban indult el rajta. Most már nincs messze. Szakadatlanul fürkészte a helyszínt. Még mindig semmi mozgás. Balra kanyarodott, és végigment a sírkövek között, amíg oda nem ért a keresett sírhoz.

McGuane megállt. Elolvasta a nevet meg a dátumot. Gondolatai a múltba révedtek. Próbálta megállapítani, vajon mit érez, és rájött, hogy nem sokat. Már nem kémlelte a környéket. Lidérc itt van valahol. Tisztán érezte a jelenlétét.

– Legalább egy csokor virágot hozhattál volna, Philip.

Bársonyos hang, az enyhe selypítés, és McGuane ereiben megfagyott a vér. Lassan hátranézett. John Asselta közeledett kezében virággal. McGuane hátralépett. Tekintetük találkozott. – Régen láttuk egymást – mondta Lidérc.

Asselta, akit McGuane Lidérc néven ismert, a sírkőhöz lépett. McGuane mozdulatlanul állt. Amerre Lidérc járt, tíz fokkal hidegebb lett a levegő.

McGuane visszafojtotta lélegzetét.

Lidérc letérdelt, és óvatosan letette a virágot. Egy pillanatig úgy maradt, lehunyt szemmel. Aztán felállt, és zongoraművészhez illő finom ujjai bizalmas mozdulattal megcirógatták a sírkövet.

McGuane igyekezett nem odanézni. – Mit akarsz? – kérdezte.

Lidérc felpillantott rá. A bőre fehér volt és viaszos, a szeme palaszürke, majdnem színtelen. Keskeny vállához képest aránytalanul nagy feje volt. Koponyáját kétoldalt simára borotválta, sárszínű haját középen hosszúra hagyta. Sápadt arcának vonásai finomak, szinte nőiesek voltak egy rémálomból előlépett porcelánbaba.

– Mit akarsz, John?– ismételte McGuane.

– Szerintem pontosan tudod.

McGuane valóban tudta, de hallgatott.

– Az a két ember, akit Új-Mexikóba küldtél – folytatta Lidérc, csődöt mondott, igaz?

– Igen.

Lidérc suttogóra fogta. – Hát én nem mondok csődöt. – A sírkőre nézett, McGuane egy pillanatig szinte emberinek látta. – Biztos, hogy a barátunk visszajött?

– Igen – felelte McGuane.

– Honnan tudod?

– Van egy emberem az FBI-nál, tőle kapom a füleseket. Azoknak, akiket Albuquerque-be küldtünk, erről kellett volna megbizonyosodniuk.

– Alábecsülték az ellenséget.

– Úgy néz ki.

– Tudod már, hová menekült? – kérdezte Lidérc.

– Dolgozunk rajta.

– De nem nagyon.

McGuane hallgatott.

– Jobban szeretnéd, ha megint eltűnne. Igazam van?

– Akkor minden egyszerűbb lenne.

Lidérc megrázta a fejét. – Most már nem.

– Az FBI egy órával ezelőtt rászállt az öccsére. Kihallgatják. Talán Will tud valamit.

Lidérc felkapta a fejét. Ezt már érdekesnek ítélte. – Lehet, hogy ezen a vonalon elindulhatok – szólt halkan.

McGuane-nek sikerült bólintania. Lidérc ekkor közelebb lépett hozzá. A kezét nyújtotta. McGuane nem mozdult.

– Félsz kezet fogni a régi barátoddal, Philip?

Félt. Lidérc még egy lépést tett felé. McGuane nehezen vette a levegőt. Arra gondolt, hogy most kellene jeleznie Tannernek.

Egyetlen golyó véget vethetne a rémálomnak.

– Fogd meg a kezem, Philip.

Ez parancs volt, és McGuane engedelmeskedett. Keze, szinte akaratától függetlenül, fölemelkedett, és lassan előre nyúlt. Tudta, hogy Lidérc embereket ölt játszi könnyedséggel.

McGuane elfordította a tekintetét.

Lidérc még közelebb lépett, és megragadta McGuane kezét. A férfi kis híján felordított. Ki akarta rántani kezét a nyirkos szorításból, de Lidérc erősen tartotta.

Ekkor McGuane érezte, hogy valami hideg és éles tárgy nyomódik a tenyerébe.

A szorítás erősödött. McGuane levegő után kapkodott. Akármi volt az, amit Lidérc a markában tartott, szuronyként fúródott McGuane tenyerének idegközpontjába. A szorítás tovább erősödött. McGuane térdre roskadt.

Lidérc megvárta, amíg McGuane felnéz. Tekintetük találkozott. Lidérc engedett a szorításon. Az éles tárgyat McGuane markába csúsztatta, és ráhajtotta az ujjait. Aztán hátralépett. – Magányos utad lesz visszafelé, Philip – mondta.

– Ezzel mit akarsz mondani? – kérdezte zihálva McGuane. Lidérc megfordult, és elsétált. McGuane kinyitotta a markát.

Tenyerében Tanner arany pecsétgyűrűje csillogott.

3. fejezet

Ahogy eljöttem Pistillo igazgatóhelyettestől, Kockával beültünk a furgonba. – Hallgatlak – mondta.

Elmeséltem, miről beszéltem Pistillóval.

– Albuquerque. Utálom azt a várost, öregem. – Kocka a fejét csóválta. – És mikor járt ott Sheila?

– Fogalmam sincs – feleltem.

– Gondolkozz! Hol voltál a múlt hét végén?

– A szüleimnél.

– És Sheila?

– Azt mondta, a városban marad.

– Felhívtad?

Elgondolkodtam. – Nem, ő hívott engem.

– Van valaki, aki tanúsíthatná, hogy Sheila a városban maradt?

– Nem tudok róla.

– Tehát akár Albuquerque-ben is lehetett – szögezte le Kocka. Megfontoltam a dolgot. – Van más magyarázat is – mondtam.

– Éspedig?

– Lehet, hogy azok az ujjlenyomatok régiek. – feleltem. – Lehet, hogy a múlt hónapban járt Albuquerque-ben vagy talán tavaly.

Kocka megigazította napszemüvegét. – Kicsit erőltetett érvelés.

– De lehetséges.

– Persze.

Bevágott elénk egy taxi. Kitértünk előle, közben majdnem elsodortunk pár embert, akik az úttesten ácsorogtak egyméternyire a járdától.

– Ismered Sheilát – mondtam. – El tudod képzelni, hogy megöljön valakit?

Kocka hallgatott. Megállt a piros lámpánál, és rám nézett. – Ez már megint kezd olyan lenni, mint a bátyáddal.

– Én csak annyit mondok, Kocka, hogy vannak más lehetőségek is.

– Észnél vagy, Will? Az éjjel Sheila sír és bocsánatot kér, reggelre pedig eltűnik. Most meg az FBI közli, hogy az ujjlenyomatait megtalálták egy gyilkosság helyszínén. Szerinted mit jelenthet ez?

– Azt nem jelenti, hogy megölt valakit.

– De azt igen – mondta Kocka –, hogy köze van hozzá.

Ezt meg kellett emésztenem. Kinéztem az ablakon, és felidéztem az első együtt töltött éjszakánkat, ahogy az ágyban feküdtünk, Sheila feje a vállamon, a karjával átölelt. Teljes megelégedettség, tökéletes béke honolt a szobában. Így maradtunk, már nem is emlékszem, meddig. – Nincs múlt – mondta Sheila halkan. Megkérdeztem, mit jelent ez. Fejét a vállamra hajtotta. És nem mondott többet.

– Meg kell találnom – mondtam.

– Tudom.

– Akarsz segíteni?

Kocka megvonta a vállát. Nélkülem úgysem mennél semmire.

– Mivel kezdjük?

Egy régi közmondás szerint mielőtt elindulsz előre, előbb nézz hátra – magyarázta Kocka.

– Ezt most találtad ki?

– Aha.

– Ennek ellenére van értelme.

– Nem szívesen mondok olyat, ami nyilvánvaló, de... szerintem nem biztos, hogy örülni fogsz annak, ami kiderül.

– Szinte biztos, hogy nem – bólintottam.

Kocka letett a lakásom előtt, és visszament a Szövetség Házba. Beléptem, és a kulcsomat az asztalra dobtam. Az üresség érzése fogott el. A hely, amelyet négy éve az otthonomnak tekintek, egyszeriben idegen lett.

Most mi legyen?

Nyilván át kell kutatni a lakást. Azonnal feltűnt, milyen spártai életet élt mellettem Sheila. Nagyon kevés holmija volt – mindig azt a filozófiát vallotta, hogy a tulajdon rendelkezik az emberrel, nem pedig fordítva. Most is ez jutott eszembe: a tulajdon nemcsak rendelkezik az emberrel, hanem meg is köti.

Nagyméretű Amherst kollégiumi pulóverem egy széken hevert a hálószobában. Fölemeltem, és nagyot dobbant a szívem. Tavaly ősszel az öreg alma materben évfolyam-találkozót tartottunk. Az Amherst területén van egy domb, egy meredek lejtő, amely egészen a sportpályákig ereszkedik alá. A legtöbb hallgató nagy leleményességgel csak így emlegeti: a Domb.

Egyszer késő este kéz a kézben sétáltam Sheilával. Leheveredtünk a Domb lágy gyepén, néztük a tiszta őszi égboltot, és órákon át beszélgettünk. Emlékszem, arra gondoltam, hogy még sohasem tapasztaltam ilyen nyugalmat, békességet, ekkora örömöt. Ott történt azon a dombon, hogy ráébredtem, szinte természetfölötti bizonyossággal felismertem, hogy Sheila az igazi, mostantól mindig együtt leszünk. Első szerelmem árnyéka, a Sheila előtti egyetlen szerelmemé, az árnyék, amely mostanáig elkísért, és megakadályozta, hogy újra szerelmes legyek, végre szertefoszlott.

Néztem a pulóvert, és egy pillanatra mintha újra éreztem volna a lonc illatát.És immár sokadszor azóta, hogy Pistillóval beszéltem, újra tépelődni kezdtem. Hazugság lett volna minden?

Nem. Ilyen kapcsolatot, mint a miénk, nem lehet színlelni.

Bármi történt is, Sheilának bizonyára megvoltak az okai. Szeret engem. Ebben biztos voltam. Most az a dolgom, hogy megkeressem, segítsek neki, és együtt megtaláljuk a visszautat hozzánk. Sheilában nem kételkedhetem.

Végignéztem a fiókokat. Sheilának egy bankszámlája és egy hitelkártyája volt – legalábbis tudtommal. Papírokat azonban nem találtam sehol.

Amikor megmozdítottam az egeret, a számítógép leállította a képernyővédő programot. Bejelentkeztem, átváltottam Sheila felhasználói nevére, és megnyitottam a beérkezett leveleket. Semmi. Egyetlenegy sem. Különös.

Megnéztem a kiküldött levelek dossziéját. Üres. Megnéztem a kedvenc internetes címeit. Egyet sem találtam. A közelmúltban felkeresett címeket. Nada.

Hátradőltem, a képernyőt bámultam. Fölmerült bennem valami.

Egy percig fontolgattam, tanakodva, vajon árulás-e, ha megteszem, Kockának igaza volt, amikor azt mondta: hátra kell nézni, ha meg akarjuk állapítani, merre haladjunk tovább. Abban is igaza volt, hogy valószínűleg nem fogok örülni annak, amit találok.

Fölkerestem az egyik internetes telefonkönyvet. A Név rovatba bepötyögtem: Rogers. Város: Mason, Idaho állam. Onnan tudtam a város nevét, hogy Sheila annak idején, amikor önkéntesnek jelentkezett a Szövetség Házba, beírta az űrlapra.

Csak egy név szerepelt a listán. Egy cédulára felfirkantottam a telefonszámot. Igen, felhívom Sheila szüleit. Ha visszatekintünk, akkor tekintsünk vissza egészen.

Mielőtt fölvettem volna a kagylót, megszólalt a telefon, A nővérem, Melissa hívott. – Mit csinálsz?

Gondolkodtam, hogyan mondjam el neki, aztán úgy döntöttem, csak ennyit mondok: – Figyelj, itt most helyzet van.

– Will – mondta, és hangjából kicsendült, hogy a kisöccsével beszél. – Mi itt anyát gyászoljuk.

Lehunytam a szemem.

– Apa már nyugtalan, hogy mi van veled. Muszáj idejönnöd.

Körülnéztem az áporodott levegőjű idegen lakásban. Semmi értelme, hogy itt maradjak. Eszembe jutott a zsebemben lapuló fénykép is – a bátyám a hegyoldalon.

– Máris indulok – szóltam.

MELISSA AZ AJTÓBAN VÁRT, és megkérdezte: – Sheila hol van? Olyasmit motyogtam, hogy Sheila elígérkezett valahová, és bemenekültem.

Volt egy igazi vendég is a háznál, aki nem családtag: apám régi barátja, Lou Parley. Lou és apa régi történeteket elevenített fel. Valami softballcsapatról volt szó. és valóban őriztem magamban az emléket, ahogy apám magára ölti a bordó színű sportmezt. Milyen régen volt! Apám és Lou Parley felnevetett. Évek óta nem hallottam apát így nevetni, még a szeme is könnyes lett. Néha anyám is kiment a mérkőzésre. Emlékszem a képre, ahogy ott ül a pádon ujjatlan ruhában, a karja lebarnult a napon.

Kinéztem az ablakon, abban reménykedve, hogy egyszer csak megjelenik Sheila, és kiderül, hogy ez az egész csak félreértés. Anyám halálára régóta számítani lehetett ugyan – Sunny rákbetegsége hosszú, lassú folyamat volt –, de még mindig nem ülepedett le minden, hogy elfogadjam, ami történik.

Sheila.

Egyszer már voltam szerelmes életemben, és elveszítettem a szerelmemet. Mindenkinek van első szerelme. Amikor az enyém elhagyott, meggyőződésemmé vált, hogy a sorsom arra ítélt: érjem be kevesebbel. Esetleg mindörökre maradjak magányos. És akkor megismertem Sheilát.

Sheila zöld szemére, selymes vörös hajára gondoltam. Felidéztem, ahogy a kezdeti fizikai vonzalom – ami óriási, mindent elsöprő erejű volt – szétáradt minden porcikámban. Egyfolytában csak rá gondoltam. Amikor először megpillantottam azt az arcot, melegség költözött a szívembe.

Mindent megbeszéltünk egymással, csak a múltat nem. Sokszor előfordul ez a munkámban is. Nem zavart különösebben. Most, visszatekintve persze szerettem volna többet tudni, de akkor még egy kis rejtelmességet kölcsönzött az egésznek.

Igen. Tudom.

Melissa apám mellett ült. Mindkettőnek a profilját láttam. Erős volt köztük a hasonlóság. Önkéntelenül arra az időre gondoltam, amikor Melissa a vadóckorszakát élte, és a környékbeli falurosszával, Jimmy McCarthyval mászkált. Micsoda tűz égett akkor a szemében! Milyen természetes, milyen spontán, milyen elképesztően, olykor felháborítóan mulatságos tudott lenni! Nem tudom, mi történt, mitől változott meg. Azt szokták mondani, hogy megérett. De szerintem ez nem a teljes igazság. Ennél több van mögötte.

Melissa – a családban mindig Mel volt a beceneve – intett a szemével, és kisurrantunk a nappaliból a dolgozószobába.

– Ralph meg én reggel elutazunk – mondta Melissa.

– Jó hamar – feleltem.

– Ez meg mit akar jelenteni?

Megráztam a fejemet.

– Gyerekeink vannak. Ralphnak dolgoznia kell.

– Persze – mondtam. – Rendes tőletek, hogy egyáltalán eljöttetek.

A szeme tágra nyílt. – Borzalmas, amit mondasz.

Igaza volt. Hátranéztem. Ralph apa és Lou Parley között ült, és éppen egy hamburgert fogyasztott. Maga volt az amerikai középvezető: a derék férfi, akinek kemény a kézfogása, rendezett a haja, korlátozott az intelligenciája. Bocsánatot akartam kérni Melissától az otrombaságért, de nem ment. Mel volt a legidősebb közöttünk, Kennél három évvel idősebb, nálam öttel. Amikor Julie-t holtan találták, elmenekült. Férjével szedték a sátorfájukat, és átköltöztek az ország túlsó végébe, Seattle-be. Ezt hűtlen elhagyásként éltem meg, és a haragom azóta sem csillapodott.

Megint a zsebemben lapuló fényképre gondoltam, és hirtelen elhatároztam magam. – Mutatni akarok valamit.

Kicsit távolabb húzódtunk, a garázsba vezető ajtóhoz.

– Sheila meg én tegnap átnéztük anya holmiját – kezdtem.

Melissa szeme kissé összeszűkült, amikor a zsebembe nyúltam, előhúztam a fényképet, és az arca elé tartottam.

Nem tartott sokáig. Melissa olyan gyorsan kapta el róla a szemét, mintha a fotó megégethetné. Vett néhány mély lélegzetet, és hátralépett. Követtem volna, de fölemelt tenyerével megállított.

– Ez Ken – magyaráztam ostobán. – Életben van. Anya egész idő alatt tudta. Ez a fénykép nála volt.

Csend.

– Mel!

– Van még valami más is? – kérdezte Melissa.

– Csak ennyi a mondanivalód?

– Mit mondhatnék még, Will?

– Persze, el is felejtettem. Vissza kell mennetek Seattle-be.

– igen.

Megint feltámadt bennem a harag. – Árulj el valamit, Mel! Segít a menekülés?

– Nem menekültem el. Ralph ott kapott munkát.

– Baromság – mondtam.

– Hogy merészelsz ítélkezni felettem?

Visszapörgettem az időt addig, amikor Tony Bonoza pletykákat terjesztett Melről – jól emlékeztem, hogyan vörösödött el Ken, amikor a fülébe jutott, és elverte Bonozát, pedig az két évvel idősebb volt, és tíz kilóval nehezebb.

– Ken életben van – mondtam megint.

Olyan volt a hangja, mintha könyörögne. – És most mit akarsz, mit csináljak?

– Úgy beszélsz, mintha nem számítana.

– Lehet, hogy nem is számít. Ken már nem része az életünknek.

– Az öcséd.

– Ken a saját feje után ment.

– És akkor? Számodra meghalt?

– Nem lenne jobb, ha meghalt volna? – Melissa a fejét rázta. Vártam. – A testvérünk vagy halott, vagy brutális gyilkos. Számomra tehát mindenképpen halott.

– Ugye tudod: nem biztos, hogy bűnös.

Melissa rám nézett. – Ugyan, Will. Ne áltasd magad.

– Megvédett bennünket, amikor kicsik voltunk. Vigyázott ránk. Szeretett.

– Én is szerettem. De azt is láttam, hogy milyen erőszakos természete van, Will. Te is tudod. Igen, verekedett miattunk. Tudod, hogy valami zűrös ügybe keveredett, amikor meghalt.

– Attól még nem lett gyilkos.

Melissa lehunyta a szemét. Láttam, hogy igyekszik uralkodni magán. – Az ég szerelmére, Will, mit művelt Ken aznap éjjel?

Tekintetünk találkozott. Szívemen mintha dermesztő szél fújt volna keresztül.

– Hagyjuk a gyilkosságot – folytatta. – De akkor is: milyen dolog az, hogy Ken lefeküdt Julie Millerrel?

Amikor a kezdeti sokk után magamra találtam, a hangom idegenül szólt. – Több mint egy éve szakítottunk.

– Ken elárult téged, Will. Nézz végre szembe a ténnyel. Lefeküdt a lánnyal, akit szerettél. Milyen testvér az, aki ezt megteszi?

– Szakítottunk – hebegtem. – Már nem volt köztünk semmi Julieval.

Melissa merőn nézett. – Most ki menekül?

Tenyerembe hajtottam a fejemet. Nehezen tudtam összeszedni magam. – Akkor is a testvérünk.

– És mit akarsz csinálni? Megkeresed? Feladod a rendőrségen? Vagy segíted a bujkálásban? Melyiket választod?

Erre nem tudtam felelni.

Melissa elindult a szoba felé. – Will!

Ránéztem.

– Ez már nem az én életem. Ne haragudj.

Az első szerelmét sohasem felejti el az ember. Az enyémet megölték.

A középiskola első évében ismertem meg Julie Millert, akkor költöztek a Coddington Terrace-i házba. Két év múlva kezdtünk járni egymással.

Szakításunkban csak az volt a meglepő, hogy mennyire sablonosan történt. Más-más főiskolára mentünk, de kapcsolatunknak ki kellett volna bírnia a tér és az idő próbáját. Harmadévesek voltunk, amikor Julie felhívott, és előadta, hogy másokkal is szeretne találkozgatni. Aztán elkezdett járni egy végzőssel.

Túl kellett volna lépnem rajta. Talán túlléptem volna, mivel én is randizgattam. Idő kellett hozzá, de kezdtem elfogadni a valóságot.

Aztán Julie meghalt, és akkor úgy éreztem, hogy a szívem egy darabját örökre fogva tartja majd.

Amíg meg nem ismertem Sheilát.

APÁMNAK NEM MUTATTAM MEG A FÉNYKÉPET.

Este tízre értem haza. A lakás még mindig üresen állt, még mindig idegen volt. A rögzítőn nincs üzenet. Ha ilyen az élet Sheila nélkül, akkor egy percet sem kérek belőle.

Az íróasztalon ott hevert a cédula a szülei telefonszámával. Mennyi az időkülönbség? Egy óra? Talán kettő? Ez azt jelenti, hogy ott este nyolc vagy kilenc óra lehet. Tehát még nem késő telefonálni.

A harmadik csöngetésre női hang válaszolt. – Halló!

Megköszörültem a torkomat. – Mrs. Rogers?

Szünet. – Igen, tessék.

– A nevem Will Klein.

Vártam, hogy mond-e neki valamit a nevem, de ennek nem adta semmi jelét.

– A lánya barátja vagyok.

– Melyik lányomé?

– Sheiláé – feleltem.

– Értem – mondta a nő. – Miben segíthetek, Klein úr?

Ez jó kérdés volt. Magam sem tudtam rá a választ, úgyhogy azzal indítottam, ami nyilvánvaló. – Tudja, hol van a lánya?

Fáradt hangon azt felelte: – Évek óta nem láttam Sheilát, nem is beszéltem vele.

Kinyitottam a számat, gondolatban lázasan kerestem, hogy merre indulhatnék el, de mindenütt csak akadályokba ütköztem. – Azt tudja, hogy Sheila eltűnt?

– A hatóságok már jelentkeztek nálunk.

– És van fogalma róla, hová mehetett? Hová szökhetett? Van olyan barátja vagy rokona, aki segíthet?

– Klein úr, kijelenthetem, hogy Sheila már jó ideje nem játszik szerepet az életünkben.

– Miért nem? – A kérdés önkéntelenül bukott ki belőlem. Elutasításra számítottam, de az asszony megint hallgatásba merült.

– Tudja, arról van szó – hallottam a saját dadogásomat–, hogy Sheila csodálatos teremtés.

– Ugye maga több, mint a barátja, Klein úr?

– Igen. Nagyon szeretem a lányát.

– De a múltját nem fedte fel maga előtt.

Nem tudtam, mit feleljek, bár a válasz egyértelmű volt. – Éppen azt igyekszem kideríteni – mondtam.

– Hadd kérjek magától valamit, Klein úr!

Olyan hangon mondta, hogy önkéntelenül megszorítottam a telefonkagylót.

– A szövetségi ügynök, aki itt járt – folytatta az asszony–, azt mondta, hogy semmit sem tudnak a dologról.

– Melyik dologról? – kérdeztem.

– Carlyról – mondta Mrs. Rogers. – Arról, hogy hol lehet.

Semmit sem értettem. – Ki az a Carly?

Újabb hosszú szünet. – Fogadja meg a tanácsomat, Klein úr! Élje az életét: Felejtse el, hogy valaha ismerte a lányomat.

Azzal letette a telefont.

Kivettem egy sört a hűtőszekrényből, és kinyitottam az üveges tolóajtót. Kiléptem az ingatlanügynök által teraszként emlegetett területre. Egyszerre egy ember állhatott meg rajta, legföljebb kettő, de friss volt az éjszakai levegő, jólesett.

Agyam tompultságba dermedt. Nem tudtam, mitévő legyek. Sheila anyjával folytatott beszélgetésem több kérdést vetett fel, mint amennyire fényt derített. Melissa szavai fájtak, de fontos gondolatokat szültek. Most, hogy tudom, Ken életben van, eltöprengtem, hogy valójában mit akarok tenni ebben az ügyben.

Éppen a számhoz emeltem az üveget, amikor észrevettem a férfit.

Az utcasarkon állt, ötven méternyire a háztól. Ballonkabátot és panamakalapot viselt. A szemét nem láttam, de tudtam, hogy engem néz. Éreztem a tekintete súlyát. Valami ismerősnek tűnt ebben az alakban.

Nem akartam túl sokáig feszíteni a húrt. Elég nagy volt köztünk a távolság, éjszaka volt, és a látásom sem a legjobb, mégis felállt a szőr a hátamon.

Visszanéztem rá, hogy lássam, miként reagál. Nem mozdult. Nem fordítottam el a fejem. Az arcvonások nélküli ember sem.

Megszólalt a telefon.

Erővel kellett elszakítanom a tekintetemet, hogy az órára nézzek. Pár perc múlva éjjel tizenegy.

Késő van már ilyenkor telefonálni. Nem néztem vissza, bementem, és fölvettem a telefont.

– Jössz kirándulni? – kérdezte Kocka.

Portyára indult a furgonnal. – Megtudtál valamit?

– Találkozzunk a stúdióban félóra múlva.

Letette. Visszamentem a teraszra, és lenéztem. A férfi eltűnt.

A JÓGAISKOLÁNAK egyszerűen Kocka volt a neve. Az Egyetem téren, egy hatemeletes épületben működött. Kezdetei szerények voltak. Aztán egy híres popénekesnő, akit mindenki jól ismer, fölfedezte Kockát. Szólt a barátainak is. Néhány hónap múlva cikket írt róla a Cosmopolitan, aztán az Elle. Valamikor a kettő között egy kiadó felkérte Kockát, hogy vegye videóra a gyakorlatait. Kocka meggyőződéssel hitt a népszerűségben, szállította az anyagot. Megjelent a Jóga Kocka módra. A felvétel napján Kocka még meg is borotválkozott. A többi már történelem.

Egyszeriben egyetlen manhattani társasági esemény sem lehetett igazi esemény, ha nem volt jelen mindenki kedvenc fitneszguruja. Kockának alig maradt ideje tanítani. Aki be akar iratkozni valamelyik csoportjába, két hónapos várólistára kerül. Óránként huszonöt dollárt kér. Négy stúdiója van. A legkisebbikben ötven növendék tanul, a legnagyobbikban majdnem kétszáz. Amikor közeledtem a stúdióhoz, éjjel fél tizenkettő volt, és három csoportban még javában órát tartottak.

Aki belép, először az ajándékbolttal találja szembe magát, amely tele van tömjénnel, könyvekkel, hang– és videokazettákkal, kristályokkal,-gyöngysorokkal, poncsókkal, batikolt kelmékkel. A pult mögött két anorexiás huszonéves lány állt talpig feketében.

– Kockához jöttem. Will Klein vagyok.

A név semmit sem mondott nekik. – Éppen most végez egy csoporttal – mondta az egyik huszonéves.

Bólintottam, és bementem a folyosón Kocka irodájába.

Öt perc múlva nyílt az ajtó. Kocka bedugta borostás arcát, és intett, hogy menjek. – Kezdődhet a buli.

Nem szóltunk addig, amíg el nem helyezkedtünk a Szövetség Ház furgonjának biztonságos fedezékében. A srácok közül sokat ezzel a furgonnal mentettünk meg. A munka abból áll, hogy kapcsolatot kell teremteni a társadalom legalsó rétegével – megismerni a csellengőket, az utcagyerekeket. Sokat valóban nem sikerül megmentenünk.

– Az FBI-osok eltúlozták Sheila priuszát – mondta Kocka.

– Folytasd.

– A letartóztatások. Mind nagyon régen történt. Akarod hallani?

– Igen.

Elindultunk, hogy alámerüljünk a nagyvárosi árnyékbirodalomban. Olyan nap volt, amikor a prostik munkanapot tartottak. Kocka feléjük biccentett a fejével: – Sheila akármelyik lehetett volna ezek közül.

– Az utcán dolgozott?

– A Közép-Nyugatról szökött. Leszállt a buszról, és egyből belecsöppent az iparba.

Túl sok ilyet láttam, hogy elszörnyedjek. De most nem idegenről beszéltünk, hanem Sheiláról volt szó.

– Nagyon régen – tette hozzá Kocka, mintha olvasott volna a gondolataimban. – Az első letartóztatása tizenhat éves korában történt.

– Prostitúció?

Bólintott. – Ezután másfél év alatt három ugyanilyen letartóztatás, a dossziéja szerint egy Louis Castman nevű stricinek dolgozott. Az utolsó alkalommal negyven grammot meg egy kést találtak nála. Megpróbáltak terjesztést és fegyveres rablást a nyakába varrni, de nem állt meg a vád.

Kinéztem az ablakon. Az éjszaka szürkére váltott. Annyi rosszat lát az ember ezeken az utcákon. Sokat dolgozunk azért, hogy legalább egy részének elejét vegyük. Tudom, hogy vannak sikereink. De azt is tudom, hogy ami itt történik velük, attól soha többé nem szabadulhatnak.

Az utca veteránjai – azokat nevezem veteránnak, akik tizennyolc évesnél idősebbek – melegen üdvözölték Kockát. Ismerték. Szerették. A jelenlétem óvatossá tette őket. A régiek közül néhányan megismertek, és én örültem, hogy viszontlátom őket.

Kocka egy Candi nevű prostihoz lépett. A lány az állával egy kapualj felé intett, ahol két didergő lány bújt össze. Megnéztem őket, tizenhat évesnél egyik sem lehetett idősebb, az arcuk kifestve. Elszorult a torkom. Rövid szoknya, magas szárú csizma, hamis szőrme volt rajtuk. Sokszor törtem a fejem, honnan szerzik ezeket a cuccokat. Talán a stricik ruhaboltokat tartanak fenn csak prostiknak.

– Friss husi – jegyezte meg Candi.

Kocka bólintott. A legjobb füleseink nagy része a veteránoktól származik. Ennek az az oka – és senki se tartson naivnak, ha ezt mondom –, hogy segíteni akarnak. Látják önmagukat, és tudják, ők már nem fordulhatnak vissza. Sokat vitatkoztam ilyen Candi-félékkel. Hajtogattam, hogy sohasem késő, még mindig van remény. Nem volt igazam. Ezért is kell nagyon hamar felkarolni őket. Van egy pont, amelyen túl már nem tudjuk megmenteni őket.

– Raquel hol van? – kérdezte Kocka.

– Kocsizik – felelte Candi.

Kocka ismét bólintott, és a két új lány felé fordult. Az egyik éppen behajolt egy Buickba. Az ember legszívesebben odamenne, és elrángatná onnan azt a lányt. Vagy legalább a pasit hajtaná el a francba. Mégsem tesszük meg. Mert ha megtennénk, oda lenne a bizalom. Aki elveszíti a bizalmat, haszontalanná válik.

Figyeltem, hogy kinyílik az utasülés ajtaja. A Buick mintha bekapta volna a gyermeket, aki eltűnt a sötétben. Tehetetlenül Kockára néztem. Merev tekintettel figyelte a kocsit. A Buick elhajtott. A lány oda lett, mintha sosem létezett volna.

Kocka oda lépett az ott maradt újonchoz. Néhány lépéssel lemaradva követtem. A lány ajka remegett, mintha sírást fojtana vissza, de a tekintetében dac lobogott. Kocka egy méterre tőle megállt.

– Szia – mondta.

A lány ránézett, és azt dünnyögte: – Helló.

– Arra gondoltam, talán tudsz nekem segíteni. – Kocka közelebb lépett, és a zsebéből fényképet húzott elő. – Szeretném tudni, hogy láttad-e őt valahol.

A lány nem nézett a képre. – Senkit sem láttam.

– Légy szíves – szólt Kocka mosolyogva. – Nem vagyok zsaru.

A kislány igyekezett dörzsöltnek mutatkozni. – Rájöttem – mondta. – Az előbb Candival is beszélt...

Kocka még közelebb lépett. – Tudod, a barátom meg én... – Fölemeltem a kezem üdvözlés gyanánt. – Szóval meg akarjuk menteni ezt a lányt.

A lány érdeklődni kezdett, a szeme összeszűkült. – Megmenteni? Hogyan?

– A stricije üldözi. Az egy rohadék. Tudod, mi a Szövetség Házban dolgozunk. Hallottál róla?

A lány vállat vont.

– Az olyan hely, ahová be lehet ülni – magyarázta Kocka, kisebbítve az intézmény jelentőségét. – Betérhetsz, kapsz meleg kaját, ágyat, ahol alhatsz. Szóval ez a lány – egy fehér bőrű, fogszabályozós diáklány tablóképét mutatta ő Angie. – Mindig mondani kell egy nevet is. – Egy darabig nálunk volt. Irtó helyes. Már munkát is talált. Komoly fordulatot vett az élete, érted?

A lány nem felelt.

Kocka kezet nyújtott. – Engem mindenki Kockának hív – mondta.

A lány sóhajtott, elfogadta a kézfogást. – Jeri vagyok.

– Örülök, hogy találkoztunk, Jeri.

– Aha. De sohasem láttam ezt az Angie-t. És nekem itt dolgom van.

Ehhez kell a legtöbb tapasztalat. Ha az ember túlságosan rámenős, azzal örökre elijesztheti. Egyelőre csak annyit szabad tenni, hogy az ember tudomására hozza, létezik számára menedék. Ha egyszer megjelenik ott, tapasztalhatja a feltétel nélküli szeretetet. De most még csak elriasztaná.

Akármennyire megszakad az ember szíve, többet nem tehet. Ez az oka, hogy miért vannak olyan kevesen, akik Kocka munkáját hosszú időn át képesek volnának elvégezni.

Kocka habozott. Amióta csak ismertem, ezt az „eltűnt lány” trükköt használta. A képen látható lány, az igazi Angie tizenöt éve halt meg az utcán kihűlés következtében. Kocka talált rá egy szemetes konténer mögött. A fényképet Angie édesanyja adta neki a temetésen. Azóta állandóan magánál hordja.

– Hát jó, kösz szépen. – Kocka elővett egy névjegyet, és odaadta a lánynak. – Ha mégis látnád valahol, megteszed, hogy értesítesz? Akármikor felhívhatsz.

Jeri átvette a névjegyet, és az ujjai között morzsolgatta. – Lehet.

Újabb szünet. Aztán Kocka csak annyit mondott: – Akkor szia.

– Aha.

És akkor egészen természetellenes dolgot csináltunk: elmentünk.

Raquel valódi neve Roscoe volt. Legalábbis nekünk ezt mondta. Sosem tudtam, hogy férfinak vagy nőnek tekintsem-e. Talán tőle kellett volna megkérdeznem.

A kocsiját egy bolt lezárt áruszállító kapuja előtt találtuk. Az utcai munka gyakori helyszíne. A kocsi ablaka be volt párásodva, úgyhogy nem mentünk egészen közel.

Egy perc múlva kinyílt az ajtó. Raquel kiszállt. Kitalálhatták már: transzvesztita volt, ezért bizonytalankodtam a nemét illetően. A transzszexuálisokkal nincs gond, őket nőként lehet kezelni. Azokkal, akik csak a ruhákat veszik át a másik nemtől, kicsit zűrösebb a helyzet.

Raquel kikecmergett a kocsiból, az autó elhajtott.

Sok transzvesztita nagyon szép. Raquel nem tartozott közéjük. Színes bőrű volt, majdnem kétméteres és közel százharminc kiló.

Raquel huszonkilenc évesnek mondta magát, de már hat éve ismertem, és azóta mindig ennyi volt. Észrevett bennünket, és tűsarkain imbolyogva elindult felénk. Negyvennyolcas cipőt hordott, már beszerezni sem könnyű feladat. Raquel megölelte Kockát, aztán felém fordult. – Zabálnivalón édes vagy, kicsi Willy.

– Kösz, Raquel – feleltem. – Az utóbbi időben gyúrok, attól vagyok ilyen.

Raquel átkarolta a vállamat. – Bele tudnék szeretni egy ilyen pasiba.

– Ez nagyon hízelgő, Raquel.

– Egy ilyen pasi ki tudna szabadítani innen.

– De gondold meg, hány szív szakadna meg a sikátorokban.

Raquel kuncogott. – Az is igaz.

Megmutattam neki Sheila fényképét. – Megismered? – kérdeztem.

Raquel alaposan megnézte a fotót. – Ez a csaj nálatok van – mondta. – Láttam egyszer a menhelyen.

– Igen. De lelépett, Raquel. Meg akarom találni.

Tovább nézegette a képet. Nálam maradhat?

Csináltam néhány színes fénymásolatot az irodában, úgyhogy odaadtam neki.

– Majd kérdezősködöm. – ígérte Raquel.

– Kösz.

Bólintott.

– Raquel! – szólalt meg Kocka. Emlékszel egy Louis Castman nevű stricire?

Raquel arca megnyúlt. Na, én megyek, Kocka. Vár a meló, tudod.

Elálltam az útját. – A lány valaha Castmannek dolgozott.

– A ti csajotok?

– Igen.

Raquel keresztet vetett. Az egy rohadék, Willy édes. A legszemetebb.

– Hogyhogy?

Megnyalta a szája szélét. – Ezek a csajok itt, ezek szolgáltatók, érted? Árucikkek. Castman más volt. Ő szándékosan rongálta a saját áruját. Néha csak szórakozásból. És rászoktatta őket az anyagra.

Kocka tovább kérdezett. – Múlt időben beszélsz róla, miért?

– Mert nem láttam már három éve.

– Él még egyáltalán?

Raquel elhallgatott. Vártunk. Megrázta a fejét. – Hall az ember szóbeszédeket.

– Miféle szóbeszédeket?

Megint a fejét rázta. – Mondom. Évek óta nem láttam errefelé.

– Azzal otthagyott bennünket, immár biztosabban lépkedve tűsarkain. Egy kocsi kanyarodott mellé, megállt, és mi újra végignéztük, hogy egy emberi lényt elnyel az éjszaka.

4. fejezet

Nem beszéltük meg Kockával, mit mondott Raquel Louis Castmanről. Állandóan Sheilára gondoltam, hogy min mehetett keresztül, mit művelhetett vele Castman. Emlékeztettem magam: attól kezdve, hogy a strici markába került, áldozattá vált, és bármit követett el, az nem az ő vétke. Nem gondolhatok rá másként, mint eddig. Csakhogy ez a józan és logikus okfejtés nemigen akart gyökeret verni bennem.

Gyűlöltem magam ezért.

Majdnem hajnali négy volt, amikor Kocka kitett a kocsiból a ház előtt. A lakásomba érve lehallgattam az üzeneteket, mielőtt lefeküdtem volna. Az egyiktől meglepődtem. A kijelző szerint éjjel 11. 47-kor érkezett. Arra gondoltam, ez csak családtag lehet. Tévedtem.

Megnyomtam a lejátszás gombját, és egy fiatal női hang azt mondta: – Szia, Will. Katy vagyok. Katy Miller.

Megdermedtem.

– Régóta nem beszéltünk. Bocs, hogy ilyen későn hívlak. Lehet, hogy már alszol. Will, visszahívnál, ha lehallgattad? Mindegy, mikor. Muszáj beszélnünk.

Meghagyta a számát. Döbbenten álltam. Katy Miller. Julie kishúga. Amikor legutóbb láttam, talán hatéves volt. Most tizenhéttizennyolc lehet.

Miért keres ennyi év után?

A CSÖNGÉS úgy ért, mintha ostorral vágtak volna rám. Felültem az ágyban, a szívem vadul kalapált. A digitális órára pillantottam: 6.58.

Nyögve odahajoltam, fölvettem a telefont. – Halló.

– Will Klein?

– Igen.

– Itt Katy Miller. – Aztán hozzátette: – Julie húga.

– Szia, Katy – mondtam.

– Este hagytam neked üzenetet.

– Csak hajnali négykor hallgattam le.

– Akkor most felébresztettelek, ugye?

– Nem számít – feleltem.

A hangja szomorú volt. Rövid fejszámolás után megkérdeztem: – Most végzős vagy, ugye?

– Ősszel főiskolára megyek. A Bowdoinra.

– Ismerem. Nagyon jó iskola. Gratulálok – feleltem.

– Kösz.

Gondolkodtam, mivel törhetném meg a csöndet. Végül a klasszikus megoldásnál maradtam. – Rég láttuk egymást.

– Will!

– Igen?

– Szeretnék találkozni veled.

– Az jó ötlet. Hol vagy most? – kérdeztem.

– Livingstonban – felelte. – De bemehetek a városba.

– Fölösleges – mondtam. – Ma úgyis meglátogatom apámat. Mi volna, ha előtte összefutnánk valahol?

– Rendben – hangzott a válasz –, de ne nálunk. Emlékszel a kosárlabdapályára a suli mögött?

– Hogyne – feleltem. – Tízkor ott várlak.

– Oké.

– Katy – mondtam elárulod, hogy miről akarsz beszélni velem?

– Szerinted? – felelte.

Mire válaszoltam volna, Katy már letette.

Will elment otthonról. Lidérc szemmel tartotta.

Lidérc emlékezett Julie Millerre. A lány meztelen testére a pincében. Az arc lilás elszíneződésére, a kidülledő szempár bevérzéseire, a döbbenet és a rémület miatt eltorzult arcra. A drótra, amely mélyen a bőrébe vágva szinte lemetszette a fejét. Meg a rengeteg vérre.

A iojtns volt a kedvenc kivégzési módszere. Még Indiába is ellátogatott, hogy tanulmányozza a thug szekta, a néma gyilkosok módszereit, akik tökélyre fejlesztették a fojtogatás művészetét. Az évek során Lidérc megtanult bánni a lőfegyverekkel és a késsel is, de ha csak tehette, a hatékony fojtogatáshoz folyamodott.

Will eltűnt a sarkon.

A testvér.

Lidérc azokra a kung fu-filmekre gondolt, amelyekben az egyik testvér haláláért a másik áll bosszút. Megfordult a fejében, hogy mi történne, ha egyszerűen megölné Will Kleint.

Nem, itt nem erről van szó. Ez jóval több, mint bosszú.

Will mégis adott számára gondolkodnivalót. Végül is ő a kulcs, a megfejtés. Vajon változtattak rajta az évek? Hamarosan kiderül. Igen, már ideje, hogy találkozzanak, hogy ott folytassák, ahol régen abbahagyták. Lidérc átment a túloldalra, ahol Will lakott. Öt perc múlva már a lakásban volt.

Busszal mentem Livingstonba. A járműről leszállva elindultam a Livingston sugárúton a gimnázium hatalmas téglaépülete felé, ahol annak idején egy hatszáz fős évfolyam egyik diákja voltam.

Megtaláltam a kosárlabdapályát, és megálltam az egyik rozsdás gyűrű alatt. Balra a városi teniszpályák terültek el. A középiskolában teniszeztem. Elég jól ment a játék, de igazából sosem sportoltam lelkesen. Hiányzott belőlem a versenyszellem, így nem is válhattam igazi menővé.

Will?

Megfordultam, és amikor megláttam a lányt, megdermedt a vér az ereimben. Az öltözék más volt – feszes farmernadrág, szűkre és rövidre szabott blúz, amelyből kilátszott a lány lapos, felékszerezett hasa–, hanem az arca, a haja... Egy pillanatra el kellett fordítanom a tekintetemet.

Tudom – mondta Katy Miller. – Mintha kísértetet látnál, igaz?

Visszafordultam.

– Apu – mondta Katy, miközben kezét a szűk nadrágzsebbe gyömöszölte – még ma sem tud úgy rám nézni, hogy el ne sírná magát.

Katy közelebb lépett. Mindketten az iskolaépületet néztük. – Te is ide jártál, igaz? – kérdeztem.

– Múlt hónapban végeztem.

– Szeretted a sulit?

Vállat vont. – Örülök, hogy vége.

Kisütött a nap, az épület körvonalai élesen kirajzolódtak.

– Sajnálom anyukádat – mondta Katy. – Részvétem.

– Köszönöm.

Zsebéből elővett egy csomag cigarettát, megkínált. Elhárítottam. Néztem, ahogy rágyújt, és ellenálltam a késztetésnek, hogy kioktassam. – Csak a véletlennek köszönhetem, hogy világra jöttem – mondta. – Későn születtem, Julie már középiskolába járt. A szüleim úgy tudták, nem lehet több gyerekük. Aztán... – Újra vállat vont.

– Nem mintha mások születését olyan nagyon eltervezték volna – jegyeztem meg.

Katy kacagott ezen, és a nevetése olyan volt, mint Julie-é.

– Ne haragudj apára – kérte. – Teljesen kiborult, amikor meglátott.

– Nem kellett volna odamennem.

Katy mélyet szippantott a cigarettából. – Miért jöttél arra?

Megfontoltam a választ. – Nem tudom – feleltem végül.

– Észrevettelek. Abban a pillanatban, ahogy befordultál a sarkon. Hátborzongató volt. Emlékszem, kiskoromban is figyeltelek, ahogy jöttél. Most is ugyanaz a szobám, úgyhogy olyan volt, mintha a múltat látnám. Hátborzongató.

Jobbra tőlem az út üres volt, de tanév közben ott szoktak parkolni a szülők, akik tanítás után eljönnek a gyerekekért. Emlékszem anyámra, ahogy ott ült az öreg, piros Volkswagenben. Valami képes magazint olvasgatott, aztán kicsöngettek, én kiléptem a kapun, és amikor észrevett, arcán megjelent a feltétel nélküli szeretet vakító mosolya, és ebben a pillanatban lesújtott rám a felismerés, hogy soha többé senki sem fog így mosolyogni rám.

Nehéz ez, gondoltam. Túl sok. Az, hogy itt vagyunk. Az, hogy Julie emléke megelevenedik Katy arcán. Meg a többi emlék is rám nehezedik. Túl sok ez nekem.

– Éhes vagy? – kérdeztem.

– Aha.

Kocsival jött, egy öreg Honda Civicet vezetett. Szótlanul hajtottunk a 10-es úton egy régimódi New Jersey-i vendéglőbe.

Sűrű szakállú, dezodortól illatozó férfi tudakolta, hány személyes asztalt akarunk. Közöltük, hogy ketten vagyunk. Katy hozzátette, hogy a dohányzórészben szeretnénk helyet foglalni. Amint leültünk, máris magához húzta a hamutartót.

Miután nálunk jártál – mondta–, kimentem a temetőbe. Muszáj volt kilépnem a házból. Apa tombolt, anya zokogott, egyszerűen muszáj volt elmennem otthonról.

– Nem akartam senkit sem kiborítani – jegyeztem meg.

Katy legyintett. – Nem számít. Furcsa módon talán még jót is tesz nekik. Tudod, legtöbbször lábujjhegyen óvatoskodunk egymás körül. Kísérteties. – Katy közelebb hajolt. – Mondjak valamit, ami tényleg hátborzongató?

Bólintottam, hogy folytassa.

– Nem alakítottuk át a pincét. Még mindig ott van az öreg kanapé meg a tévé. Az a kopott szőnyeg. A régi bőrönd, kiskoromban amögött szoktam elbújni. És ott járunk keresztül a mosókonyhába, így élünk.

Elhallgatott, úgy szívta a cigarettáját. Hátradőltem. Tulajdonképpen sohasem gondoltam Katy Millerre, eszembe sem jutott, vajon mit tett vele a nővére meggyilkolása. A szüleire persze sokat gondoltam. Hogy mennyire összetörte őket a tragédia. Sokat töprengtem, vajon miért maradtak abban a házban, de azt sem értettem, hogy az én szüleim miért nem költöztek el.

Katy Millerre azonban sosem gondoltam; eszembe sem jutott, milyen lehetett felnőnie a nővére hasonmásaként. Újra megnéztem, mintha most látnám először, és észrevettem, hogy könnyes a szeme. Megfogtam a kezét – az is éppolyan volt, mint a nővéréé. Úgy rontott rám a múlt, hogy majdnem hanyatt zuhantam.

– Nekem ez annyira hátborzongató – mondta.

– Nekem is – feleltem.

– Ennek véget kell vetni, Will. Az egész életem... Véget kell vetni annak az éjszakának, akármi történt is.

El sem tudtam képzelni, hová akar kilyukadni. Csak ültem, néztem őt, és igyekeztem éreztetni: azért vagyok itt, hogy végighallgassam.

– Fogalmad sincs, mennyire gyűlöltem a bátyádat... Nemcsak azért, amit Julie-val tett. hanem azért is, amit a szökése után az egész családunk átélt. Imádkoztam, hogy találják meg. Olyanokat álmodtam, hogy körülveszik a rejtekhelyét, lövöldözni kezd, és a rendőrök végül megölik. Tudom, hogy ezt nem szívesen hallod. De azt akarom, hogy értsd.

– Véget akarsz vetni ennek – feleltem.

– Igen – mondta. – Csakhogy...

– Csakhogy?

Felnézett, és most először összekapcsolódott a tekintetünk. – Találkoztam vele – mondta.

Azt hittem, rosszul hallom. Ismét megborzongtam.

– A bátyáddal. Legalábbis azt hiszem, hogy ő volt.

Alig hallhatóan megkérdeztem: – Mikor?

– Tegnap. A temetőben.

Ekkor jött oda a pincérnő, és megkérdezte, mit kérünk. Katy valamilyen salátát rendelt. A pincérnő rám nézett. Sajtos omlettet kértem. A pincérnő végre magunkra hagyott.

– Mondd el – kértem.

Katy elnyomta a cigarettáját. – Miután nálunk jártál, kimentem a temetőbe. Csak azért, hogy ne legyek otthon.

– Mi történt azután?

– Eléggé megváltozott a bátyád. Különben is alig emlékszem rá. Csak egy kicsit. Fényképeket, azokat láttam róla. – Elhallgatott.

– Azt akarod mondani, hogy ott állt Julie sírjánál?

– Úgy harminc méternyire. Egy fűzfa alatt. Tudod, nem a főkapun mentem be, átléptem a sövényen. Hátulról jöttem, és csak azt láttam, hogy ott áll egy pasi, és Julie sírját nézi. Nem is hallotta, hogy jövök. Megveregettem a vállát. Összerezzent, megfordult, és amikor meglátott... Látod, hogy nézek ki. Majdnem felordított rémületében. Nyilván azt hitte, hogy kísértetet lát.

– Biztos vagy benne, hogy Ken volt az?

– Nem, dehogy. Hogyan is lehetnék biztos benne? – Újabb cigarettát vett elő, aztán így szólt: – Tudom, hogy ő volt az.

– Miből gondolod?

– Azt mondta, nem ő volt a tettes.

Kóválygott a fejem. Megmarkoltam magam mellett a széket. Amikor végre megszólaltam, lassan jöttek elő a szavak. – Erre mit csináltál?

– Azt mondtam, hazudik. És közöltem, hogy sikítani fogok.

– Sikítottál?

– Nem.

– Miért nem?

– Mert hittem neki – felelte Katy. – Volt valami a hangjában... Nem is tudom. Olyan sokáig gyűlöltem. Fogalmad sincs. De most...

– Végül mit csináltál?

– Visszakoztam. Legszívesebben sikítottam volna. De odalépett hozzám, a szemembe nézett, és megígérte, hogy megtalálja a gyilkost. Ennyi. Elengedett, és elfutott.

– Szóltál róla...?

Megrázta a fejét. – Nem mondtam el senkinek. Néha abban sem vagyok biztos, hogy tényleg megtörtént. Mintha csak képzeltem volna az egészet. – Felnézett rám. – Szerinted ő ölte meg Julie-t?

– Nem – feleltem.

– Láttalak párszor a tévében – mondta. – Mindig azt mondtad, hogy szerinted Ken meghalt. Még mindig úgy gondolod?

– Nem – feleltem. – Már nem.

– Mitől változott meg a véleményed?

Hirtelen nem tudtam, mit feleljek. – Azt hiszem – mondtam végül én is őt keresem.

– Segíteni szeretnék, Will, hadd segítsek.

Azt feleltem: – Oké.

Claudia Fisher különleges ügynök kihúzta magát, és bekopogott az ajtón.

– Jöjjön be!

Elfordította az ajtógombot és belépett Joseph Pistillo igazgatóhelyettes irodájába. A washingtoni igazgató után a körzeti igazgatóhelyettesi beosztás a legmagasabb az FBI-nál.

Pistillo felnézett. – Mi történt?

– Sheila Rogerst holtan találták – jelentette Fisher.

Pistillo káromkodott egyet. – Hogyan halt meg?

– Nebraskában bukkantak rá egy országút mentén. Iratok nem voltak nála. Az ujjlenyomatait beküldték a Bűnügyi Információs Központba, ahol azonosították.

– Vizuális azonosítást akarok – mondta Pistillo.

– Megtörtént.

– Micsoda?

– Vettem a bátorságot, és e-mailben elküldtem a helyi seriffnek Sheila Rogers fényképeit a nyilvántartóból. Ő és a rendőrségi orvos is megerősítette a személyazonosságot. A testsúlya és a magassága is egyezik.

Pistillo hátradőlt. Fisher vigyázzban állt az asztal előtt. A főnöke intett, hogy üljön le. – Föl kell vennünk a kapcsolatot Sheila Rogers szüleivel. Idahóban élnek.

Fisher bólintott. – A helyi rendőrség készenlétben áll. A rendőrfőnök személyesen ismeri a családot.

– Rendben van – helyeselt Pistillo. – Azt már tudják, hogyan ölték meg a lányt?

– Feltehetőleg bántalmazás következtében fellépő belső vérzések okozták a halálát. Még tart a boncolás.

– Jóságos ég!

– Megkínozták. Az ujjait eltörték, valószínűleg fogóval. A testén cigarettával égetett nyomok vannak.

– Mióta halott?

– Tegnap éjjel vagy ma hajnalban halt meg.

Pistillo Fisherre nézett. – Hamar ment – mondta.

– Tessék?

– Ha valóban elmenekült, ahogy eddig hittük, akkor hamar rátaláltak.

– Vagy hozzájuk menekült.

Pistillo hátradőlt. – Vagy pedig nem menekült sehová.

– Ezt nem értem.

Az igazgatóhelyettes a tollat nézegette. A feltevésünk mindvégig az volt, hogy Sheila Rogers azért menekült el, mert köze volt az albuquerque-i gyilkosságokhoz. Jól mondom?

Fisher a fejét ingatta. Igen is, meg nem is. Miért jött volna vissza New Yorkba, ha utána úgyis el akart menekülni?

– Talán részt akart venni Mrs. Klein temetésén. Nem tudom – mondta Pistillo. – Akárhogy is, most már úgy látom, egyáltalán nem így történt. Talán nem tudott róla, hogy keressük. Az is lehet, hogy valaki elrabolta.

– Ezt hogyan lehetett volna megoldani? – kérdezte Fisher.

Pistillo letette a tollat. – Will Klein szerint a lány hajnali öt óra körül ment el a lakásból. Valaki azonnal elkapta, ahogy kitette a lábát az ajtón. Repülőgépre tették, Nebraskába vitték, megkínozták, aztán kidobták az út mellé.

– Vagy ha kocsival vitték, úgy hajtottak, mint az eszeveszett.

– Vagy pedig...?

Fisher a főnökére nézett. – Azt hiszem – mondta –, lassan ugyanarra a következtetésre jutunk. Az időpontok túlságosan közeliek. Lehet, hogy Sheila Rogers előző éjjel tűnt el.

– És ez mit jelent?

– Azt, hogy Will Klein hazudott.

– Ahogy mondja – vigyorgott Pistillo.

Fishemek erre megeredt a szava. – Jól van, mondok egy valószínűbb forgatókönyvet. Will Klein és Sheila Rogers elmegy Klein anyjának temetésére. Utána visszamennek a férfi szüleinek házába. Klein szerint aznap éjjel kocsival hazatérnek a lakásukba. Erre azonban nincs tanú. Ennél fogva – Fisher hadarni kezdett – az is lehet, hogy nem haza mennek. Lehet, hogy Klein átadja a nőt egy bűntársának, aki megkínozza, megöli, majd a holttestet kidobja valahol. Will ezalatt hazatér. Másnap reggel bemegy dolgozni.

Amikor Wilcox meg én felkeressük, kitalál egy történetet, amely szerint Sheila Rogers hajnali ötkor ment el otthonról.

Pistillo bólintott. – Érdekes elmélet. Tud valamilyen indítékot is említeni?

– El kellett hallgattatnia a nőt.

– Mivel kapcsolatban?

– Azzal, ami Albuquerque-ben történt.

Mindketten némán töprengtek.

– Nem vagyok meggyőzve – mondta Pistillo.

– Én sem.

– Abban azért egyetértünk, hogy Will Klein többet tud, mint amit elmond.

– Az biztos.

Pistillo nagyot sóhajtott. – Értesítenünk kell Rogerséket lányuk haláláról. Hívja fel azt a rendőrfőnököt Idahóban. Ő szóljon a családnak. Aztán tegye a szülőket repülőgépre, és vitesse be őket hivatalos azonosításra.

– És Will Kleinnel mi legyen?

Pistillo elgondolkodott. – Szólok Kockának. Talán tud segíteni, hogyan közöljük vele a rossz hírt.

A HICKORY TÉREN szálltam ki Katy kocsijából, háromsaroknyira a szüleim házától. Nem akartuk, hogy együtt lássanak bennünket.

– És most mi legyen? – kérdezte Katy.

– Nem tudom. Mert ha nem Ken ölte meg Julie-t...

– Akkor valaki más tette.

– Megy ez nekünk – jegyeztem meg.

Elmosolyodott. – Tehát keressünk gyanúsítottakat?

Ez nevetségesen hangzott, végtére is nem vagyunk nyomozók, mégis rábólintottam.

– Utánanézek dolgoknak – mondta Katy.

– Mégis, minek nézel utána?

Megvonta a vállát. – Nem tudom. Talán Julie múltjának. Megpróbálom kideríteni, ki akarhatta megölni.

– Ezt a rendőrség már megtette.

– A rendőrök csak a bátyádra koncentráltak, Will.

Ebben igaza volt. – Oké – válaszoltam, és megint nevetségesnek éreztem a helyzetet.

– Este még hívjuk egymást.

Bólintottam, és kiszálltam a kocsiból. Egyáltalán nem volt kedvem megmozdulni.

A HÁZUNK ELŐTT nem álltak autók, odabent nem tartózkodtak gyászolók. ebben nem volt semmi meglepetés. Szólítottam apámat. Semmi válasz. A pincében találtam rá késsel a kezében. A helyiség közepén állt, körülötte régi ruhásdobozok. Mindegyiken felvágta a ragasztószalagot. Lépteimet hallva nem fordult felém.

– Már ennyi minden el volt pakolva – mondta halkan.

A dobozokban anyám ruhái lapultak. Apa az egyikből kivett egy keskeny, ezüstös színű fejpántot. Felém fordult, megmutatta.

– Emlékszel rá?

Mindketten mosolyogtunk. Azt hiszem, mindenkinek az öltözködésében vannak korszakok, de talán senkinek sem annyi, mint az én anyámnak. Volt például fejpántos korszaka. Megnövesztette a haját, és színes fejpántokat viselt, mint az indiánok. Ezt követte a lila reneszánsz – nem ez volt a kedvencem. Mintha egy Jimi Hendrix-rajongóval laktunk volna együtt.

Az öltözködési korszakok, mint annyi más, Julie Miller meggyilkolásával értek véget. Anyám – Sunny, a napsugaras – bepakolta ruhatárát, és letette a pince legelhagyottabb zugába.

Apa visszaejtette a fejpántot a dobozba. – El akartunk költözni, nyilván tudsz róla.

Nem tudtam.

– Három éve. West Orange-ba mentünk volna, egy lakóparkba. De akkor derült ki, hogy anyád beteg, így leállítottuk az egészet. – Rám nézett. – Nem vagy szomjas?

– Nem.

– Nem kérsz kólát? Azt hiszem, én iszom egyet.

Elsietett mellettem a lépcső felé. Elfordítottam tekintetemet a régi dobozokról, és követtem. A konyhába érve kinyitotta a hűtőszekrényt.

– El akarod mondani, mi volt tegnap? – kezdte.

– Nem tudom, mire gondolsz.

– Rád meg a nővéredre. – Elővett egy kétliteres palackot. – Mi történt köztetek?

– Semmi – feleltem.

Bólintott, kivett két poharat a konyhaszekrényből. – Anyád ki szokta hallgatni, mit beszéltek Melissával – mondta.

– Tudom.

Apa mosolygott. – Többször kértem, hogy szokjon le róla, de mindig lehurrogott azzal, hogy ez anyai kötelessége.

– Azt mondtad, engem és Melissát.

– Igen.

– Kent miért nem?

– Talán mert azt nem akarta tudni. – Kitöltötte az üdítőt. – Sokat érdeklődsz mostanában a bátyád iránt.

– Miért? Ez érthető kérdés volt.

– Persze. Érthető. A temetés után azt kérdezted, nem gondolom-e, hogy Ken még életben van. Másnap meg róla vitatkoztál Melissával. Úgyhogy újra megkérdezem: mi folyik itt?

A fénykép még mindig ott lapult a zsebemben. Csináltam róla digitális másolatot, de valahogy nem tudtam megválni az eredetitől.

Az ajtócsengőtől mindketten összerezzentünk. Egymásra néztünk. Apa vállat vont, mire azt mondtam: – Majd én megnézem.

A bejárathoz mentem. Selma néni és Murray bácsi volt, a gyászos mosolyukat is magukkal hozták. Selma bejött, és átvette az uralmat a konyhában. Murray egy meglazult csempével kezdett foglalkozni, amelyre tegnap figyelt fel.

Apám meg én nem beszélgettünk többet. Sőt gondosan kerültük egymást. Szeretem az apámat. Azt hiszem, ez eddig is kiderült. Azonban minden józan megfontolás ellenére bizonyos mértékig őt hibáztatom anyám haláláért. Nem tudom, miért, de attól a naptól fogva, hogy anya beteg lett, másként tekintettem apámra. Mintha nem tett volna meg mindent. Vagy talán azért vádoltam magamban, mert Julie Miller halála után nem mentette meg anyát. Nem volt elég jó férj. Az igaz szeretet talán segíthetett volna anyának rendbe jönni lelkileg.

Mondom: ez ellenkezik minden józan megfontolással.

Amikor hazaértem, a lakás ajtaját résnyire nyitva találtam. Mindig bezárom az ajtómat, hiszen Manhattanben lakom, olyan házban, ahol a földszinten nincs ajtónálló – viszont az utóbbi időben gyakran máshol jár az eszem. Talán annyira siettem Katy Millerrel találkozni, hogy egyszerűen elfelejtettem bezárni.

De nem valószínű.

Tenyeremmel meglöktem az ajtót, amely kitárult. Arra számítottam, hogy nyikorogni fog. Nem nyikordult. Viszont valamit mégis hallottam. Bedugtam a fejem az ajtónyíláson, és nyomban megdermedtem.

Semmi rendkívülit nem láttam. Ami azt illeti, nem is égtek a lámpák. A redőnyük leeresztve. Semmi rendkívüli, csakhogy szólt a zene.

Ez még nem ijesztett volna meg. Bevallom, eléggé szórakozott vagyok. Könnyen előfordulhat, hogy bekapcsolva felejtem a lejátszót. Ettől még nem hűlt volna meg bennem a vér.

A zenétől dermedtem meg.

A Ne félj a kaszástól című dal szólt. Végigfutott rajtam a hideg.

Ken kedvence, a Blue Öyster Cult együttes száma. A zenekar kemény rockot játszott, de ez a dal visszafogott, szinte éteri hangzású volt. Ken felkapta a teniszütőjét, és azon imitálta a gitárszólókat. Tudom, hogy egyik lemezemen sincs rajta ez a dal. Képtelenség. Túl sok emlék fűz hozzá.

Mi a fene folyik itt?

Beléptem a sötét szobába, és ostobán éreztem magam. Nem értettem, miért nem kapcsolom fel a lámpát.

A kapcsolóhoz nyúltam, és ismét megszólalt bennem a belső hang, hogy rohanjak el innen. Ilyesmit szoktunk kiabálni a moziban is, igaz? A gyilkos ott rejtőzik a házban. Az az észlény pedig, miután megtalálta a legjobb barátja lefejezett hulláját, császkál a házban, ahelyett, hogy azonnal menekülne.

A dal egy gitárszólóval elhalkult. Vártam a csendet. Nem volt hosszú. Aztán újra kezdődött a dal.

Mi a nyavalyát csináljak? Hívjam fel a rendőrséget? Elképzeltem a párbeszédet:

– Mi a probléma, uram?

– Kérem, a lakásomban a bátyám kedvenc dala szól, ezért úgy döntöttem, hogy sikoltozva végigrohanok a folyosón. Megtennék, hogy kibiztosított fegyverekkel idejönnek?

– Hogyne, máris indulunk.

Mennyire hülyén hangzana ez?

A szemem kezdett hozzászokni a sötétséghez. Úgy döntöttem nem gyújtok lámpát. Ha betörő van a lakásban, ne tudja, hogy ott állok könnyű prédaként.

Jól van, játsszuk ezt. Nem gyújtunk lámpát. És akkor?

A zene. Menjünk a zene után. A hálószobában szól. Arra fordultam. Az ajtó csukva volt. Tettein egy lépést. Vigyázva. Sarkig tártam és úgy hagytam a bejárati ajtót, ha netán menekülnöm kell.

Furcsa csoszogást találtam ki: elindultam a bal lábammal, de a jobb lábam a kijárat felé mutatott. így csúszkáltam egy métert az ajtó felé. Majd még egyet. A Blue Öyster Cult énekese – nemcsak a művésznevére emlékeztem, hanem arra is, hogy a valódi neve Donald Roeser, már ebből is elég sok minden kiderül a gyerekkorommal kapcsolatban – arról énekelt, hogy mindannyian lehetünk olyanok, mint Rómeó és Júlia. Vagyis halottak.

A hálószoba ajtajához értem, megpróbáltam benyomni. Nem engedett. El kell fordítanom az ajtógombot. Hátranéztem. A bejárati ajtó tárva-nyitva állt. Jobb lábam abba az irányba mutatott. Olyan csöndesen fordítottam el a gombot, ahogy csak bírtam, a nesz mégis úgy hangzott a fülemben, mint egy pisztolylövés.

Csak egy kicsit nyomtam rajta, annyira, hogy rés keletkezzen az ajtófélfa mellett. Elengedtem a gombot. A zene hangosabb lett.

Bedugtam a fejem, hogy körülnézzek. Abban a pillanatban valaki belemarkolt a hajamba. Annyi időm sem volt, hogy lélegzetet vegyek. Olyan erővel rántotta meg a fejemet, hogy a lábam fölemelkedett a földről. Átrepültem a szobán kinyújtott karral, mint Superman, és nagy puffanással a hasamra érkeztem.

Meg akartam fordulni, de a férfi – feltételeztem, hogy férfi az illető – máris a hátamon termett, és karja átfogta a nyakamat. Próbáltam ellenállni, de valószínűtlen erővel szorított. Hátrahúzta a fejemet, fuldokolni kezdtem, a szemem kidülledt. A torkom felé nyúlkáltam, mindhiába. Körmeimet a karjába mélyesztettem volna, de mintha egy farönköt akartam volna megkarmolni. Fejemben elviselhetetlenné fokozódott a nyomás. Kapálóztam. Támadóm nem engedett. Aztán megszólalt. – Szevasz, Willie gyerek.

Ez a hang. Azonnal ráismertem. Vannak bizonyos hangok, főként emberi beszédhangok, amelyek különleges helyen raktározódnak el az agykéregben, mondjuk úgy, a túlélési rekeszben. Ha ezek valamelyikét hallja meg az ember, egész teste megfeszül, veszélyt érez.

Hirtelen elengedte a nyakamat. A földre rogytam, öklendeztem. Lehemperedett rólam, és nevetett. – Elpuhultál, Willie gyerek.

Átfordultam, és távolabb húzódtam tőle. Szemem igazolta azt, amit a fülem már közölt velem.

– John? – kérdeztem. – John Asselta?

Arcán gúnyos mosoly jelent meg. Visszautaztam az időben. Feltámadt bennem a félelem – az a fajta félelem, amit kamaszkorom kezdete óta nem éreztem. Lidérc – így nevezte mindenki, bár csak a háta mögött – mindig ezt a hatást váltotta ki belőlem. De nem csak én voltam így vele. Szinte mindenkit rettegésben tartott, pedig én még védelmet is élveztem, mivel Ken Klein öccse voltam.

Mindig afféle nyikhajnak tartottak, anyámasszony katonájának. Halálosan félek az erőszaktól. Lehet, hogy ez teljesen normális – túlélési ösztön –, mégis szégyellem. A bátyámban, aki furcsa módon Lidérc legjobb barátja volt, megbújt az irigylésre méltó agresszió. Az például, ahogy teniszezett, engem mindig a fiatal John McEnroe játékára emlékeztetett: egyedül a világ ellen, nem ismerve lehetetlent. Én sohasem voltam ilyen.

Feltápászkodtam a földről. Asselta is felállt, mint a kriptából kilépő szellem, és mielőtt egyetlen mozdulatot tehettem volna, megölelt. Elég alacsony termetű volt, és furcsa testalkatú: a törzse hosszú, a karja rövid. Arcát a mellemhez szorította. – De régen volt – mondta.

Nem tudtam, mit mondjak, mivel kezdjem. – Hogy jöttél be?

– Tessék? – Elengedett. – Nyitva volt az ajtó. Bocs, hogy így rád törtem, de... – Mosolygott, egy legyintéssel elintézte a dolgot.

– Semmit sem változtál, Willie fiú. Jól nézel ki.

– Nem kellett volna így...

Félrehajtotta a fejét, és erről eszembe jutott, milyen villámgyorsan tudott lecsapni. John Asselta Ken osztálytársa volt, két évvel fölöttem járt a középiskolában. A birkózócsapat kapitánya volt, kétszer egymás után Essex megye könnyűsúlyú bajnoka lett. Lehet, hogy az országos bajnokságot is megnyerte volna, de kizárták, mert szándékosan kificamította egyik ellenfele vállát. Jól emlékeztem a halvány mosolyra Asselta arcán, amikor az ellenfelét ölben vitték le a szőnyegről.

Apám azt mondta, hogy Lidércnek Napóleon komplexusa van. Ez a magyarázat számomra túl egyszerűnek látszott. Nem tudom, mi lehet az igazság, mit akart Lidérc bebizonyítani: azt, hogy eggyel több Y-kromoszómája van, vagy csak annyit, hogy ő a legaljasabb szemétláda az egész világon.

Mindig is elmebetegnek tartottam, élvezte, hogy bántja az embereket. Mindenki kerülte a tekintetét, mindenki kitért az útjából, mert sohasem lehetett tudni, mit vesz provokációnak. Olyankor habozás nélkül ütött. Az a szóbeszéd járta, hogy Lidérc már tízéves korában lelszúrt egy Dániel Skinner nevű srácot.

Skinner állítólag két évvel idősebb volt, és rendszeresen bántotta, zsarnokoskodott fölötte, mire Lidérc egyszer a szívébe szúrta a konyhakést.

Elhessentettem a múltat. – Mit akarsz, John?

Sosem értettem, miért barátkozik vele a bátyám. A szüleim sem örültek neki, bár Lidérc a felnőttekkel nagyon megnyerőn tudott viselkedni. Arca majdnem olyan sápadt volt, mint egy albínóé innen kapta a gúnynevét –, a vonásai finomak. Hosszú szempillájával, gödröcskés állával szépfiús külseje volt. Azt hallottam, hogy a középiskola után katonai pályára lépett, és valamilyen különleges alakulatban harcolt.

Lidérc megint félrebillentette a fejét. – Hol van Ken? – kérdezte azon a jellegzetes, ütés előtti hangon.

– Nem tudom.

Kezét a füléhez emelte. – Tessék?

– Nem tudom, hol van.

– Hogyan lehet az? Az öccse vagy. Nagyon szeretett téged.

– Mit keresel itt, John?

– Mondd csak – folytatta mi lett a gimnáziumi szívszerelmeddel, Julie Millerrel? Egybekeltetek?

Tudtam, hogy csak ugrat. Furcsa módon ő és Julie közel álltak egymáshoz. Ezt sem tudtam megérteni soha.

A hideg futkosott a hátamon.

– Mikor láttad utoljára Kent? – kérdeztem.

Úgy tett, mintha törné a fejét. – Talán tizenkét éve. Sokáig távol voltam. A tengeren túl. Nem voltam jelen.

– Értem.

Összeszűkült a szeme. Úgy hangzik, mintha kételkednél a szavamban, Willie gyerek. Közelebb lépett. – Félsz tőlem?

– Nem.

– Nincs már itt a bratyód, hogy megvédjen, Willie gyerek.

– Már nem a gimiben vagyunk, John.

A szemembe nézett. – Szerinted változott azóta valami?

Igyekeztem összeszedni magam. – Menj innen – mondtam.

Váratlan volt a reakciója. A földre vetette magát, és kirúgta alólam a lábamat. Hanyatt zuhantam. Mielőtt mozdulhattam volna, hátracsavarta a karomat, majd feszíteni kezdte, és a könyökömbe éles fájdalom hasított.

Önkéntelenül igyekeztem együtt mozdulni, engedni, megtenni bármit, csak enyhüljön a kín.

Lidérc hangja nyugodt maradt, mind mindig. Mondd meg neki, Willie gyerek, hogy azt üzenem: nincs több bujkálás. Azt üzenem, hogy másoknak is bajuk eshet. Például neked. Vagy a kedves papának. Vagy a nővérednek. Vagy akár annak a kislánynak, akivel ma találkoztál. Ezt üzenem.

Embertelenül gyors volt a keze. Egy pillanat alatt elengedte a karomat, és öklével az arcomba vágott. Hátrahanyatlottam a földön, szédültem, alig voltam magamnál.

Mire magamhoz tértem, Lidérc már nem volt sehol.

5. fejezet

Kocka átnyújtott egy jéggel megtöltött nejlonzacskót, és azt mondta: – Igen, de azért látnom kellene azt a pasast, igaz?

– Igaz – feleltem, és fájó orromra nyomtam a zacskót. – Úgy néz ki, mint egy másodosztályú filmszínész.

Kocka leült a kanapéra, csizmáját a dohányzóasztalra támasztotta. – Magyarázd el!

Személyleírást adtam Lidércről.

– Ahogy elmondtad, olyan lehet, mint valami herceg – jegyezte meg Kocka.

– Nem értem – engedtem le a zacskót. – Miért keresné Lidérc a bátyámat?

– Jó kérdés.

– Gondolod, hogy szólnom kellene a zsaruknak?

Kocka vállat vont. – Mondd el még egyszer a teljes nevét.

– John Asselta.

– És Livingstonban nőtt fel?

– Igen – feleltem. – Woodland Terrace 57.

– Emlékszel a címére?

Most rajtam volt a vállvonogatás sora. Livingston ilyen hely volt. Az ember megjegyezte az ilyesmit. – Az anyjára nem emlékszem, nem tudom, mivel foglalkozott. Még kicsik voltak a gyerekei, amikor lelépett. Az apja keményen piált. Lidércnek két bátyja volt. Az egyik, Sean, Vietnamban harcolt. Hosszú haj, ápolatlan szakáll, egész nap csak járkált a városban, és magában beszélt. Mindenki flúgosnak tartotta.

Kocka felírta az információt. – Utánanézek.

Visszatettem a jeget az orromra, és felszisszentem, amikor hozzáért.

Kocka ettől felkuncogott. Aztán abbahagyta, majd azt mondta:

– Van még egy dolog. – Volt valami a hangjában, ami nem tetszett. – A kedvencünk, Joe Pistillo hívott az FBI-tól.

Újra letettem a jeget. – Megtalálták Sheilát?

– Nem tudom. Nem mondta. Csak megkért, hogy vigyelek be hozzá.

– Mikor?

– Most. Azt mondta, hogy szívességből.

– Szívességből? Ki tesz szívességet kinek?

– Vesszek meg, ha tudom.

– A NEVEM Clyde Smart – mondta a férfi olyan szelíd hangon, amilyet Edna Rogers még sohasem hallott. – A megyei rendőrorvos vagyok.

Edna Rogers nézte, ahogy a férje, Neil kezet fog a rendőrorvossal. Ő maga beérte annyival, hogy biccentett. Jelen volt még egy nő, a seriff, valamint az egyik helyettese. Edna Rogersnek feltűnt, hogy mindannyian megilletődött arcot vágnak.

Clyde Smart az asztalhoz lépett. Neil és Edna Rogers, akik már negyvenkét éve voltak házasok, egymás mellett állva várták, hogy a rendőrorvos félrehúzza a lepedőt.

Amikor Neil Rogers meglátta Sheila arcát, megtántorodott, és olyan hangot hallatott, amelyről Ednának a prérifarkas üvöltése jutott eszébe. Az asszony ebből már tudta: nincs irgalom, nincs csodálatos megmenekülés az utolsó pillanatban. Minden bátorságát összeszedve a lányára nézett. Kinyújtotta a kezét – a védelmező anyai ösztönnek a halál sem tudja útját állni –, de megállította a mozdulatot.

Csak nézte az asztalon heverő testet, amíg látása el nem homályosult, végül már úgy rémlett neki, hogy Sheila arca átváltozik, az évek visszaperegnek, és elsőszülöttje ismét az ő kicsi babája, aki előtt még ott az egész élet.

Edna Rogers ekkor kezdett el zokogni.

– Ml történt az orrával? – Pistillo ezzel a kérdéssel fogadott. Ismét az irodájában voltam. Kocka kint maradt a várószobában. Leültem az íróasztal előtt álló karosszékbe. Claudia Fisher, az ügynök, aki a Szövetség Házban felkeresett, a hátam mögött állt.

– Elestem – válaszoltam.

Pistillo nem hitt nekem, de ez nem zavart. Két tenyerét az íróasztalra fektette. – Szeretnénk, ha még egyszer végigmennénk az egészen – mondta.

– Micsodán? – kérdeztem.

– Sheila Rogers eltűnésén.

– Megtalálták?

– Kérem, a kérdéseimre válaszoljon. – A tenyerébe köhögött. – Mikor távozott Sheila Rogers az ön lakásáról?

– Miért?

– Kérem, Klein úr, segítsen.

– Azt hiszem, reggel öt körül ment el.

– Miért nem tudja biztosan?

– Aludtam. Úgy rémlett, hogy hallom, amikor elmegy.

– Ötkor?

– Igen.

– Megnézte az órát?

– Ezt komolyan kérdezi? Nem néztem meg.

– Akkor miből gondolja, hogy öt óra volt?

– Jó a belső órám. Nem tudom. Továbbléphetnénk?

Bólintott. – Ms. Rogers hagyott önnek egy levelet, így van?

– Igen.

– Pontosan hogy szólt az üzenet?

– Magánügy.

– Klein úr...

Sóhajtottam. – Azt írta, hogy mindig szeret.

– Megvan még a levél?

– Igen.

– Megnézhetnénk?

– Elárulná, miért vagyok itt?

Pistillo hátradőlt. – Miután eljöttek az ön édesapjától, egyenesen hazamentek?

A témaváltás kizökkentett. – Miről beszél?

– Az édesanyja temetése után ön és Sheila Rogers visszatért az ön lakásába. Így van?

– Eddig is ezt mondtam.

– Megálltak valahol útközben?

– Nem.

– Tudja ezt igazolni valaki?

– Azt, hogy nem álltunk meg?

– Azt, hogy maguk ketten visszamentek az ön lakásába, és egész éjjel ott is maradtak.

– Nem tudom. – Hátranéztem Claudia Fisherre. – Talán kérdezzék meg a szomszédaimat.

– Miért ment Sheila Rogers Új-Mexikóba?

Visszafordultam. – Nem tudtam, hogy ott járt.

– Önnel nem közölte, hogy oda készül?

– Erről semmit sem tudtam.

– Ismer valakit Új-Mexikóban, Klein úr?

– Nem.

Pistillo elkomorodott. – Van egy listánk az ön telefonhívásairól.

– Törvényes ez? Hogy lekérik a telefonhívásaimat?

– Megszereztük az engedélyt.

– Mérget vehettem volna rá. Tehát mire kíváncsiak?

Claudia Fisher most mozdult meg először. Átnyújtott egy fénymásolatot, láthatólag egy telefonszámla volt. Az egyik szám – amely nem mondott nekem semmit –, sárgával ki volt emelve.

Az ön lakástelefonját az édesanyja temetése előtti éjszakán felhívták egy nyilvános telefonról az új-mexikói Paradise Hillsből.

Pistillo kicsit közelebb hajolt. – Ki volt a hívó?

Néztem a számot, és megint teljes zavarodottságot éreztem. A hívás este negyed hétkor érkezett, a beszélgetés nyolc percig tartott. Nem tudtam, mit jelent ez az egész, de nem tetszett a beszélgetés hangvétele. Felnéztem.

– Szükségem van ügyvédre?

Pistillo ettől megtorpant. Összenézett Fisherrel. – Ügyvédre mindig szükség lehet – felelte óvatosan.

Nem tudom, mi folyik itt, de nem tetszenek a kérdései. Azért jöttem ide, mert azt hittem, információja van számomra. De maga engem kezd el vallatni.

– Vallatni? – tárta szét a karját Pistillo. – Csak beszélgetünk.

A hátam mögött megszólalt a telefon. Claudia Fisher felcsapta a mobilját, és beleszólt: – Fisher. – Vagy egy percig hallgatott, aztán letette, és bólintott Pistillo felé, mintha igazolna valamit.

Felálltam. – Elegem van ebből, Pistillo. Unom, hogy...

– Üljön le, Will.

A keresztnevemen szólított. Most először. Nem tetszett; ahogy mondta. Állva maradtam, vártam.

– Még hátravolt a vizuális azonosítás – mondta Pistillo.

– Mit azonosítottak?

Nem válaszolt. – Úgyhogy repülőgépre ültettük Sheila Rogers szüleit Idahóból. Ők hivatalosan is megerősítették, bár az ujjlenyomatok már korábban elárulták, amit tudni akartunk.

Az arcvonásai ellágyultak. Rogyadozni kezdett a térdem, de sikerült talpon maradnom. Pistillo tekintetének súlya volt. Ráztam a fejemet, de tudtam, hogy a csapást nem kerülhetem el.

– Sajnálom, Will – mondta Pistillo. – Sheila Rogers meghalt.

BÁMULATOS KÉPESSÉG A HÁRÍTÁS.

Éreztem, hogy a gyomrom felkavarodik, a könnyek elárasztják a szememet, és mégis sikerült valahogy tartani magamat. Bólogattam, és végighallgattam azt a néhány részletet, amelyet Pistillo hajlandó volt közölni. Sheila holttestét Nebraskában, egy út mentén találták meg. Bólintottam. Pistillo szavait idézve „elég brutális módon” ölték meg. Megint bólintottam. Iratok nem voltak nála, de az ujjlenyomatok alapján kiderült a személyazonossága, aztán értesítették a szüleit, akik odarepültek, és azonosították a holttestet. Újra bólintottam.

Nem ültem le. Nem is sírtam. Csak azt éreztem, hogy nem tudok lélegezni. Egyetlen képet vetítettem magam elé, abba kapaszkodtam: Sheila maga alá húzott lábbal olvas a kanapén, abban a pulóverben, amelynek túl hosszú az ujja. Felidéztem az arcát, ahogy az egyes bekezdéseknél összehúzta a szemét, ahogy felnézett, és elmosolyodott, amikor rájött, hogy bámulom.

Sheila most halott.

Még ott voltam Sheilával a lakásunkban, amikor Pistillo szavai kizökkentettek merengésemből.

– Együtt kellett volna működnie velünk, Will.

Fölriadtam, mint egy álomból. – Tessék?

– Ha elmondja az igazat, talán megmenthettük volna.

Ezután már csak arra emlékszem, hogy kint ülök a furgonban. Kocka a volánt csapkodta, és káromkodott. Én éppen ellenkezőleg reagáltam. Leeresztettem, mintha kihúzták volna belőlem a dugót. A hárítás még működött, de már kezdtem érezni, hogy falain dörömböl a valóság. Vajon meddig állják még a falak az ostromot?

– Elkapjuk – ismételgette Kocka.

Ez pillanatnyilag nemigen foglalkoztatott.

A lakásom előtt Kocka leparkolt, és kiszállt a járműből.

– Nem kell, hogy felkísérj – mondtam.

– Azért csak fölmegyek veled – felelte. – Mutatni akarok valamit.

Tompult voltam, csak bólintottam.

Amikor beléptünk, Kocka előhúzott egy pisztolyt. Csőre töltött fegyverrel járta végig a lakást. Senki. A kezembe nyomta a fegyvert. – Zárd be az ajtót – kérte. – Ha az a szemétláda visszajönne, lődd le.

Nem tudtam levenni a tekintetemet a pisztolyról.

– Ha szükséged volna rám, nálam van a mobilom.

– Rendben. Kösz.

Egy szót sem mondott többet, elment. Az asztalra tettem a pisztolyt, aztán körülnéztem a lakásunkban. Sheilából semmi sem maradt. Eszembe jutott, ha becsuknám az összes ablakot, talán megőrizhetnék Sheilából valamit.

Valaki megölte azt a nőt, akit szeretek.

Másodszor is?

Nem. Amikor Julie-t meggyilkolták, nem éreztem ezt. Megközelítőleg sem. Igen, a hárítás még működött, de a repedésein keresztül már átszűrődött egy suttogó hang, amely azt ismételgette: többé semmi sem lesz ugyanolyan, mint azelőtt.

Soha többé nem leszek együtt Sheilával. Valaki megölte azt a nőt, akit szeretek. Sheila múltjára gondoltam, arra a pokolra, amin keresztülment. Hogy milyen hősiesen harcolt, de valaki – valószínűleg a múltjának egyik szereplője – a háta mögé lopózott, és mindent elvett tőle.

A hárítás fala repedezett és omladozott. Elborított a gyász. Egy fotelba kuporodtam, térdemet felhúztam a mellemhez, előre-hátra himbáltam magam, és sírtam keservesen.

Majdnem éjfél volt. Még mindig ott ültem a sötétben a mellkasomhoz húzott térddel. Megszűrtem a telefonhívásokat. Máskor kikapcsoltam volna a telefont, de a hárítás még mindig elég erős volt, hogy abban reménykedjek: talán Pistillo jelentkezik, és közli: az egész csak rettenetes félreértés. Ilyeneket tesz az emberrel a tudata. Keresi a kiutat. Alkudozik. ígérget. Igyekszik meggyőzni önmagát, hogy talán van még esély a kegyelemre, ez az egész csak álom, egy nyomasztó rémlátomás, és valahogy meg lehet találni a kiutat.

Csak egyszer vettem fel a telefont, amikor Kocka hívott. Arról értesített, hogy a srácok a Szövetség Házban másnap gyászszertartást akarnak rendezni Sheila emlékére. Van-e kifogásom ellene? Azt feleltem, hogy szerintem ezt Sheila sem bánná.

Kinéztem az ablakon. A furgon a ház körül körözött. Kocka. Engem védelmez. Egész éjjel itt keringett. Megint megszólalt a telefon. Megvártam, amíg a rögzítő bekapcsol. A harmadik csöngetés után jött a kattanás, majd a sípszó után ismerős női hang szólalt meg.

– Klein úr?

Felültem. Hallottam, hogy a telefonáló elfojtja zokogását.

– Itt Edna Rogers. Sheila édesanyja.

Egy szempillantás alatt fölvettem a kagylót. – Itt vagyok – mondtam.

Válasz helyett zokogni kezdett. Én is elsírtam magam.

– Nem gondoltam, hogy ennyire fáj – mondta az asszony egy idő múlva. – Pedig már nem volt a lányom. Ő elment. Örökre. Nem én akartam. Ő volt ilyen.

Nem feleltem. Hallgattam Sheila anyját.

– Aztán egyszer csak ide kellett repülnöm. Nebraskába. Azt mondták, hogy az ujjlenyomatai alapján már azonosították, de kell egy családtag, aki igazolja az azonosítást. Úgyhogy idejöttünk, Neil meg én. Bevittek abba a terembe, és ott hevert az asztalon... lepedővel letakarva.

Keservesen zokogni kezdett, és sokáig abba sem tudta hagyni. A fülemen tartottam a telefonkagylót, és vártam.

– Klein úr – kezdte újra.

– Tessék Willnek szólítani.

– Will, ugye maga szerette őt?

– Nagyon.

Csend. – Holnap reggel New Yorkba repülök.

– Az jó lesz – mondtam, és említettem a gyászszertartást.

– Utána lesz időnk beszélgetni? – kérdezte.

– Hogyne.

– Van pár dolog amiről tudnom kell – mondta. – És vannak olyan dolgok, amikről önnek kell tudnia.

– Ne haragudjon, de nem tudom követni.

– Holnap találkozunk, Will. Akkor majd megbeszéljük.

AZNAP ÉJJEL még egy látogatóm volt.

Éjfél után egy órakor megszólalt az ajtócsengőm. Először azt hittem Kocka az. Aztán eszembe jutott Lidérc. Az asztalra néztem. A pisztoly még ott hevert. Megint megszólalt a csengő.

Megráztam a fejem. Nem. Odáig még nem jutottam. Legalábbis egyelőre. Az ajtóhoz mentem, és kinéztem a kukucskálón. Nem Kocka állt ott, és nem is Lidérc. Az apám volt az.

Kinyitottam az. ajtót. Álltunk, és úgy néztünk egymásra, mintha szakadék volna közöttünk. A szeme dagadt és véreres volt. Álltam mozdulatlanul, és éreztem, hogy minden összeomlik bennem. Apám bólintott, kinyújtotta a kezét, és magához intett. Arcomat a szúrós gyapjúpulóverhoz szorítottam, és kitört belőlem a zokogás. Apám a hajamat simogatta, és magához szorított. És fogott még nagyon sokáig.

6. fejezet

A gyászszertartást a Szövetség Ház előadótermében tartották. Kocka ült a jobb oldalamon, balról pedig apám. Karját a vállamra tette, néha megsimogatott. Jólesett. A terem tömve volt gyerekekkel. Ölelgettek, sírtak, és azt ismételgették, mennyire fog hiányozni nekik Sheila. A szertartás majdnem két órán át tartott. Terrell, egy tizennégy éves fiú, aki azelőtt menetenként tíz dollárért árulta magát, trombitáján eljátszott egy dalt, amelyet Sheila emlékére írt. Ennél szomorúbb és kedvesebb dallamot sohasem hallottam. Eltoltam magamtól a fájdalmat, és minden figyelmemet a srácokra fordítottam, mert megérdemelték. Legtöbbjüket nehéz volt szeretni, de ez nem jelenthette azt, hogy az ember feladja a próbálkozást. Sőt inkább azt jelentette, hogy annál jobban kell szeretni őket. Feltétel nélkül. Sheila tudta ezt, és nagyon fontos volt neki.

Sheila édesanyja, – legalábbis úgy gondoltam, hogy ő lehet Mrs. Rogers – körülbelül húsz perccel a szertartás kezdete után érkezett. Magas termetű asszony volt. Tekintetünk találkozott. Pillantásában kérdés volt, mire bólintottam. Az egész ceremónia alatt teljes mozdulatlanságban ült, és a lányáról mondott szavakat már-már babonás tisztelettel hallgatta.

Kocka szólt utolsóként Jól, színesen, derűsen beszélt, szavaival úgy keltette életre Sheilát, ahogyan én sosem tudtam volna. Azt mondta a gyerekeknek, hogy Sheila is csellengő volt, aki a démonaival viaskodott. Elmondta jól emlékszik rá, ahogy Sheila magára talált a Szövetség Házban. És főként arra emlékszik, ahogy Sheila meg én beleszerettünk egymásba.

Ürességet éreztem, megint eluralkodott rajtam a felismerés, hogy mostantól állandó kísérőm lesz a gyász.

A szertartás végén senki sem tudta, mi a teendő. Egy kínos percen át mindenki ülve maradt, majd Terrell újra megfújta a trombitáját. Az emberek felálltak. Sírtak, és újra megöleltek. Hálás voltam az együttérzés megnyilvánulásaiért, de emiatt még jobban hiányzott Sheila.

A gyászolók lassan elvonultak a büfé felé. Észrevettem Sheila édesanyját, egy sarokban álldogált. Kimerültnek látszott. Odamentem hozzá.

– Will? – kérdezte.

– Igen.

Nem öleltük meg egymást, sőt még kezet sem fogtunk.

– Hol beszélhetnénk? – kérdezte Mrs. Rogers.

Bementünk egy üres hálóterembe. Becsuktam az ajtót.

– Szép volt a szertartás – jegyezte meg.

Bólintottam.

– Hogy mi lett Sheilából... – Elhallgatott, csóválta a fejét. – Fogalmam sem volt róla. Bárcsak felhívott volna, hogy elmondja.

Szótlanul hallgattam.

– Amíg élt, egyetlen percet sem kaptam tőle, amikor büszke lehettem volna rá. – Edna Rogers előrántott egy zsebkendőt a táskájából. – Tudom, hogy ez túl szenvtelennek hangzik. Gyönyörű kislány volt. Az iskolában jól tanult. De valamikor az idők során – Edna félrenézett, és megvonta a vállát – megváltozott. Goromba lett. Mindig elégedetlen volt, soha nem felelt meg neki semmi. Pénzt lopott a táskámból. Nem voltak barátai. A fiúkat unta. Az iskolát utálta. Gyűlölt abban a városban élni. Aztán egy napon kilépett az iskola kapuján, és elszökött. Soha többé nem jött vissza.

Rám nézett, mint aki választ vár.

– Többé nem is látta? – kérdeztem.

– Soha.

– Ezt nem értem – mondtam. – Mi történhetett?

– Azt hiszi, komoly trauma érte, igaz? Hogy az apja erőszakoskodott vele, vagy én ütöttem. De nem történt semmi ilyesmi. Nem a mi hibánk volt.

– Nem arra céloztam, hogy...

– Tudom, mire célzott.

Ajkát összeszorította, dacosan nézett rám. Ideje volt témát váltani. – Sheila telefonon sem jelentkezett? – kérdeztem.

– Utoljára három évvel ezelőtt.

Elhallgatott. Körbejárt a helyiségben, az ágyakat meg az asztalkákat nézegette. – Sheila körülbelül félévenként egyszer hazatelefonált. Általában részeg volt vagy másnapos, vagy éppen belőtte magát. Sírt, én is sírtam, közben rettenetes dolgokat mondott nekem.

– Például mit?

A fejét rázta. – Amit az a tetovált homlokú ember mondott odalent... Hogy maguk szerelmesek lettek egymásba. Az igaz?

– Igen.

Rám nézett. – Ezek szerint Sheila lefeküdt a főnökével – csúszott ki a száján.

– Nem voltam a főnöke – vetettem ellen –, önkéntes volt.

– És pontosan mi volt az, amit Sheila önként csinált magának, Will?

A hátamon végigfutott a hideg. – Lehet, hogy kezdem érteni, miért szökött el – mondtam.

Pislogott, aztán rám meredt. – Maga nem ismerte. Még most sem ismeri.

– Minden tiszteletem az öné, de nincs kedvem tovább hallgatni, ahogy gyalázza őt.

Edna Rogers lehunyta a szemét. – Nem ezért jöttem ide.

– Hanem miért?

Az asszony egyenesen a szemembe nézett. – Carly miatt.

Vártam. Nem mondott többet, úgyhogy azt feleltem: – Nem ismerek semmiféle Carlyt.

Megint az a kegyetlen mosoly. – Ugye nem hazudik nekem Will?

Újra megborzongtam. – Nem. Ki az a Carly?

– Carly az unokám. Sheila lánya.

Elnémultam. Edna Rogers láthatólag élvezte a reakciómat. – Sohasem említette, hogy van egy lánya, igaz?

Nem feleltem.

– Carly már tizenkét éves. Mielőtt megkérdezné, fogalmam sincs, ki az apja. Szerintem Sheila sem tudta.

Kóválygott a fejem.

– Sheila utoljára Carly kilencedik születésnapján telefonált – folytatta Edna Rogers. – Akkor vele is beszéltem. Mármint Carlyval.

– És hol van most a kislány?

– Nem tudom – felelte az asszony. – Ezért vagyok itt, Will. Meg akarom keresni az unokámat.

AMIKOR hazatámolyogtam, Katy Miller az ajtóm előtt ült, hátizsákja a lába között hevert a földön.

Amint az ajtóhoz értem, talpra állt. – Hívtalak, de...

Bólintottam.

– A szüleim – mondta Katy. – Egyszerűen képtelen vagyok még egy napot eltölteni abban a házban. Arra gondoltam, talán alhatnék nálad a kanapén.

– Nem díjazom az ötletet – feleltem, és a zárba toltam a kulcsot.

– Csak arról van szó, hogy megpróbáltam összerakni a dolgokat, tudod? Amiről beszéltünk. Hogy ki ölhette meg Julie-t. És eszembe jutott, hogy megkérdezek tőled valamit. Mennyit tudsz Julie életéről? Arról, hogy mi volt vele, miután szakítottatok?

Beléptünk a lakásba. – Nézd, ez tényleg nem a megfelelő alkalom.

Katy ekkor látta meg az arcomat. – Miért? Mi történt?

– Meghalt valaki, aki nagyon közel állt hozzám.

– Anyukád?

Megráztam a fejem. – A barátnőm. Megölték.

Katynek elállt a lélegzete, elejtette a hátizsákot.

– Szeretted?

– Nagyon.

Rám nézett.

– Mi az? – kérdeztem.

– Úgy néz ki, valaki sorra öli a lányokat, akiket szeretsz.

Ezt a gondolatot egyszer már elhárítottam. Így, hangosan kimondva még nagyobb képtelenségnek hangzott. – Julie meg én több mint egy évvel a halála előtt szakítottunk.

– Ez azt jelenti, hogy már túl voltál rajta?

Ezen az úton nem akartam újra végigmenni. – Mit akartál mondani Julie-ról? Mi volt vele a szakításunk után?

Katy úgy vetette magát a kanapéra, ahogy csak kamasz lányok tudják. – Gondolkodni kezdtem – felelte. – Ha nem Ken ölte meg, akkor valaki más, igaz?

– Igaz.

– Elkezdtem egy kicsit beleásni magam az életébe. Tudod, felhívtam a régi barátait, megpróbáltam visszaemlékezni, milyen dolgai voltak.

– És mire jöttél rá?

– Hogy elég nagy zűrben volt.

Igyekeztem a szavaira koncentrálni. – Milyen értelemben?

Katy felült a kanapén. – Tudtad például, hogy kimaradt Havertonból?

Ez meglepett. – Biztos vagy benne?

– Az utolsó évben – mondta Katy. – Mikor találkoztál vele utoljára, Will?

Elgondolkodtam. Jó sok idő telt el azóta. Ezt is válaszoltam.

– És amikor szétmentetek?

Megráztam a fejem. – Felhívott telefonon, úgy szakított velem.

– Dermesztő – mondta Katy. – És csak úgy belenyugodtál?

– Találkozni akartam vele. De nem volt hajlandó rá.

Katy úgy nézett rám, mintha valami szánalmas kifogást mondtam volna. Utólag meggondolva talán igaza volt. Miért nem mentem el Havertonba? Miért nem találkoztam vele?

– Azt hiszem – folytatta Katy –, Julie valami sötét dolgot követett el.

– Mire gondolsz?

– Nem tudom, Emlékszem boldognak láttam a halála előtt. Rég nem láttam már annyira boldognak. Talán éppen kezdett feltápászkodni. Nem tudom.

Megszólalt az ajtócsengő. Semmi kedvem nem volt újabb vendégekhez. Katy felugrott, és azt mondta: – Majd én kimegyek.

Egy küldönc volt, gyümölcskosarat kézbesített. Katy behozta a kosarat a szobába, és az asztalra tette. – Kártya is van mellette – mondta.

– Bontsd ki.

Kivette a lapot a borítékból. A Szövetség Házból küldték a gyerekek részvétnyilvánításként. – Katy mereven nézte a kártyát. Aztán rám emelte a tekintetét. – A barátnődet Sheila Rogersnek hívták?

– Igen, miért? Mi van vele?

Katy megrázta a fejét, és letette a kártyát. – Semmi – felelte.

– Ismerted?

– Nem – felelte Katy, és ezúttal határozottabb volt a hangja. – Hagyjuk, jó?

Ekkor csörgött a telefon. Vártam, hogy a rögzítő bekapcsoljon. Kocka hangja szólalt meg. – Vedd fel.

Fölvettem.

Minden átmenet nélkül belekezdett. – Most hívott Raquel. Lehet, hogy megtudott valami fontosat Sheila eltűnésével kapcsolatban.

– Gyere értem – feleltem.

Philip McGuane a biztonsági kamera képén látta, hogy ismerős közeledik. A recepcióról rá is csöngettek.

– McGuane úr?

– Küldje be! – szólt ki.

– Igen, McGuane úr. Van vele...

– Küldje be őt is.

McGuane a biztonsági kamera távirányítóját pöcögtette, követte a kamerával a közeledő szövetségi ellenfelet, Joe Pistillót és nyomában haladó alárendeltjét. McGuane rengeteget költött biztonsági berendezésekre. Mindenkiről, aki beszállt, az iroda liftjébe, több látószögből is digitális felvétel készült, a rendszer mégsem ettől volt egyedülálló, hanem attól, hogy aki belépett, az ügyesen beállított kameráknak köszönhetően bemutatható volt úgy is, mintha kilépett volna. A folyosó és a lift belseje egyaránt zöldre volt festve. Ez eléggé viszolyogtató, de aki ért a digitális képmódosító eljárásokhoz, az tudja, hogy a zöld háttér előtt felvett képet könnyű kiszedni, és átrakni más háttér elé.

McGuane az íróasztala legfelső fiókjából régi fényképet húzott elő. Három tizenhét éves fiú látszott rajta: Ken Klein, John „Lidérc” Asselta és McGuane. Ők hárman együtt nőttek fel New Jerseyben, Livingston városában. Ken Klein volt a tehetséges teniszező, John Asselta az elmebajos birkózó, McGuane pedig az elbűvölő fiatalember, a diáktanács elnöke. A középiskolában barátkoztak össze, és hamar egymásra találtak. Észrevették – bár ez a feltevés több tudatosságot tulajdonít nekik, mint amennyi valóban volt – egymás tekintetében a belső rokonságot.

Nyílt az ajtó. Belépett Pistillo és ifjú védence. McGuane mosolygott, és eltette a fényképet.

– Javert felügyelő – köszönt Pistillóra. – Még mindig rám vadászik? Pedig csak egy darabka kenyeret loptam.

– Igen – felelte Pistillo –, ez maga, McGuane. A meghurcolt ártatlanság.

McGuane a női ügynökre nézett. – Mondja, Joe, miért mindig ilyen bájos kollégát hoz magával?

– Ő Claudia Fisher különleges ügynök.

– El vagyok bűvölve – jelentette ki McGuane. – Kérem, foglaljanak helyet.

– Inkább állva maradunk.

McGuane egy vállrándítással visszaült a székébe. – Ma miben lehetek segítségükre?

– Nagy bajban van, McGuane.

– Valóban?

– Úgy bizony.

– És maguk azért jöttek, hogy segítsenek? Ez rém rendes.

Pistillo felhorkant. – Nagy kedvem volna ölbe tett kézzel végignézni, hogy fölfalják elevenen, McGuane. – Nagyot nyelt, önfegyelmet erőltetett magára. – De még nagyobb kedvem van végignézni, ahogy elrohad a börtönben azért, amit elkövetett.

McGuane Claudia Fisherhez fordult. – Olyan dögös, amikor így keménykedik, ugye?

– Mit gondol, ki az, akit megtaláltunk, McGuane?

– Ki az?

– Fred Tanner.

– Ő kicsoda?

Pistillo újra felhorkant. – Ne szórakozzon velem! Tanner a maga embere.

– Azt hiszem, a biztonsági részlegnél van.

– Már nem. A Passaic-folyóban találtuk meg.

McGuane a homlokát ráncolta. – Az nagyon egészségtelen.

– Különösen két golyóval a fejében. Egy Peter Appel nevű fickó hulláját is megtaláltuk, őt megfojtották. Valamikor mesterlövész volt a seregben.

Csak az egyiket fojtotta meg, gondolta McGuane. Lidérc bizonyára bosszankodott, hogy a másikat le kellett lőnie.

– Hát jó, nézzük a tényeket – folytatta Pistillo. – Van két hullánk. Plusz kettő Új-Mexikóban. Az már négy.

– És még az ujjait sem használta a művelethez. Magát nem fizetik meg eléggé, Pistillo.

Pistillo áthajolt az asztalon, hogy az arcuk csak néhány centire volt egymástól. – Tud róla, hogy Sheila Rogers is halott?

– Kicsoda?

Pistillo fölegyenesedett. – Rendben. Szóval őt sem ismeri. Nem is dolgozott magának.

– Sokan dolgoznak nekem. Üzletember vagyok.

Pistillo Fisherre nézett. – Gyerünk! – mondta.

– Muszáj ennyire sietniük?

– Régóta várok erre az alkalomra – felelte Pistillo. – Volt szerencsém, McGuane.

Elmentek. McGuane tíz percen át nem mozdult. Mit akarhattuk ezzel a látogatással?, töprengett. Egyszerű. Zavarba hozni. Meg nyomta a biztonságos telefonvonal kapcsolóját – ezt a vonalat mindennap ellenőrizték, hogy nem hallgatják-e le.

Lidérc az első csöngetésre fölvette. – Halló – mondta elnyújtva. -

– Hol vagy?

– Most szálltam le a nebraskai gépről.

– Megtudtál valamit?

– Hát persze. Volt azonban még velük egy harmadik személy is a kocsiban.

McGuane fészkelődött a székben. – Kicsoda?

– Egy kislány – felelte Lidérc. – Legföljebb tizenkét éves.

Már LENT VOLTUNK az utcán Katyvel, amikor Kocka odaért. Katy hozzám hajolt, és adott két puszit.

– Azt hittem, nálam alszol a kanapén – jegyeztem meg.

Katy szórakozott volt, máshol járt az esze. – Holnap visszajövök. Utána kell néznem valaminek.

– Éspedig?

A fejét rázta. Nem akartam faggatni. Röpke mosollyal búcsút intett. Beszálltam a furgonba.

– Ő ki volt? – kérdezte Kocka.

Amíg a belváros felé hajtottunk, elmeséltem. A kocsi hátuljába több tucat szendvics és pléd volt bepakolva. Kocka a kölyköknek osztogatta az utcán. A szendvics meg a takaró, akárcsak az Angie-ról szóló mese, a jég megtörésére szolgált, és noha nem mindenki jött el a Szövetség Házba, akkor is ettek valamit, és a meleg pléd jól jött éjszakánként.

Hátranyúltam, elvettem egy szendvicset. – Ma éjjel is dolgozol?

Lehajtotta a fejét, és a napszemüvege fölött pillantott rám. – Nem – felelte –, csak farkaséhes vagyok.

Átvágtunk a városon, és észak felé haladtunk a Harlem River Drive-on. Egy felüljáró alatt egy csapat gyerek bújt egymáshoz. Kocka lehúzódott az út szélére, és megállt.

– Egy pillanatra kiugrom dolgozni – mondta.

– Elhasználod a szendvicseket?

Kocka szemügyre vette jövendő védenceit, és így felelt: – Nem. Van jobb.

– Micsoda?

– Telefonkártyák. – A kezembe nyomott egyet. – Az egyik telefontársaság több mint ezer darabot adományozott. A srácok bolondulnak érte.

Jól mondta. Amint a fiatalok meglátták a telefonkártyákat, odagyűltek köré. Kockára mindig lehet számítani. Néztem az arcokat, igyekeztem a tömeget szétválogatni egyénekre, akiknek szükségleteik, álmaik, reményeik vannak. A gyerekek nem sokáig bírják ki idekint. Nem a fizikai veszélyekre gondolok. A lélek, az önazonosság kopik meg az utcán. És ha a kopás elér egy bizonyos szintet, a játéknak vége.

Sheilát sikerült megmenteni, mielőtt még elérte volna azt a szintet.

Aztán valaki megölte.

Elhessentettem a gondolatot. Erre most nincs idő. A feladattal kell foglalkozni. A tevékenység féken tartja a gyászt. – Nem mondtad, hová megyünk – jegyeztem meg, amikor Kocka visszaült a furgonba.

– A Százhuszonnyolcadik utca és a Második Sugárút sarkára. Raquel ott fog várni.

Letértünk a főútvonalról, és lakóházak között haladtunk tovább. Kétsaroknyi távolságból észrevettem Raquelt. Kocka egy bolt előtt állította le a furgont; a bejárat fölött kifakult cégtábla hirdette: GOLDBERG PATIKA. Amikor kiszálltam, Raquel odalépett, és megölelt.

– Annyira le vagyok sújtva – suttogta.

– Köszönöm.

Elengedett, megint tudtam lélegezni. Raquel sírt.

– Abe és Sadie odabent van – hüppögte könnyek között. – Várnak benneteket.

Kocka bólintott, aztán beléptünk a patikába. Az ajtónyitáskor megszólalt egy kis csengettyű. A magas polcok zsúfolásig voltak pakolva áruval. Láttam kötszereket, dezodorokat, samponokat, köhögés elleni szereket – látszólag teljes összevisszaságban.

Öregember jelent meg, fehér inget és kötött mellényt viselt. Sűrű, ősz haja, bozontos fehér szemöldöke miatt úgy nézett ki, mint egy bagoly.

– Kocka úr!

A kér férfi összeölelkezett, az öregember meglapogatta Kocka hátát. – Milyen jól néz ki! – mondta.

– Maga is, Abe.

– Sadie! – kiáltott ki az öreg. – Sadie, Kocka úr van itt!

Sadie, egy apró termetű idős asszony, aki nem érte el a százhatvan centit, előjött az üzlet hátuljából. Összevont szemöldökkel nézte Kockát, és megjegyezte: – Nyúzottnak néz ki.

– Hagyd már békén – förmedt rá Abe.

– Ne szólj bele. Eszik maga eleget? – Cinkos mosoly jelent meg az arcán. – Maradt egy kis maceszgombóclevesem. Kér belőle?

– Talán később, köszönöm.

– Beteszem a mikroba.

– Köszönöm. – Kocka felém fordult. – Ő a barátom, Will Klein.

A két öreg szomorúan nézett rám. – Ő volt a lány barátja?

– Igen.

Alaposan szemügyre vettek, aztán összenéztek.

– Bízhatnak benne – mondta Kocka.

– Ha beszélünk, megölhetnek.

– Senki sem fogja megtudni. A szavamat adom.

Az idős házaspár megint összenézett.

Kocka közelebb lépett hozzájuk. – Szükségünk van a segítségükre.

Sadie megfogta a félje kezét; a mozdulat olyan bensőséges volt, hogy majdnem elfordultam. – Olyan szép volt az a lány, Abe.

– És nagyon kedves – tette hozzá a férje. Abe sóhajtott, és rám nézett. Nyílt az ajtó, megszólalt a csengettyű. Toprongyos fekete férfi lépett be, és azt mondta: – Tyrone küldött.

Sadie odament hozzá. – Majd én elintézem – mondta.

Kockára néztem. Egy szót sem értettem az egészből.

Kocka levette a napszemüvegét. – Abe, nagyon kérem. Ez fontos.

Abe föltartotta a kezét. – Jól van, csak ne itt, ha lehet. Jöjjenek velem – mutatta az irányt.

A bolt végében Abe felhajtotta a pult tetejét, átmentünk alatta. A pasztillák, fiolák, gyógyszeres tasakok között a pincébe vezetett bennünket. Felkapcsolta a lámpát. – Itt történik minden – jelentette ki.

A pincében nem sok látnivaló volt. Egy számítógép, nyomtató meg digitális fényképezőgép. Nagyjából ennyi. Előbb Abe-re néztem, aztán Kockára.

– Beavatna valaki?

– Egyszerű – mondta Abe. – Nem őrzünk meg semmit. Ha a rendőrség le akarja foglalni ezt a számítógépet, semmi baj, csak vigyék. Abból semmit nem fognak megtudni. Minden feljegyzést itt tárolok. – Megkopogtatta a homlokát. Ekkor vette észre, hogy még mindig nem értek semmit. – Hamis személyazonosságok – magyarázta.

– Vagy úgy.

Halkalbbra fogta a hangját. -Bajba került? Én elvarázsolom. Mint egy bűvész. Ha mehetnékje támad, ne utazási irodához forduljon, hanem hozzám.

– Értem. – feleltem. – És komoly az igény a szolgáltatására?

– Meglepődne, ha tudná. Sokan csak a feltételes szabadlábat akarják kihasználni. Vagy az óvadékot. Sok illegális bevándorlót is kiszolgálunk. Itt akarnak maradni az országban, hát kapnak tőlünk állampolgárságot. – Rám mosolygott. – És néhanapján betér valaki, aki igazán kedves.

– Például Sheila – mondtam.

– Pontosan. Akarja látni, hogy megy a dolog?

Mielőtt válaszolhattam volna. Abe rákezdte. – Nem úgy, mint a tévében – mondta. – Ott mindig keresnek valakit, aki gyerekkorában meghalt, és kikérik a születési anyakönyvi kivonatát vagy valami ilyesmi. Az nagyon bonyolult hamisítás.

– Nem így csinálják?

– Nem így csináljuk. – Leült a számítógép elé, gépelni kezdett.

– Először is, az túl soká tartana. Másodszor, mostanában az internet miatt az, aki meghal, nagyon hamar tényleg meghal. Meghal vele a társadalombiztosítási száma is.

– Akkor hogyan csinálnak hamis személyazonosságot? – kérdeztem.

– Nem csinálok hamisat – mosolygott Abe. – Valódit használok.

Szünet. – Látta azt az embert odafenn? Aki maguk után jött be.

– Igen.

– Úgy néz ki, mint egy munkanélküli, igaz? Talán hajléktalan is.

– Lehet.

– De akkor is létezik. Van neve. Ebben az országban született. És – színpadias gesztussal fölemelte mutatóujját – van társadalombiztosítási száma. Amíg az a száma megvan, addig létező személy. Tud követni?

– Tudom.

– Úgyhogy elmondhatjuk: amire szüksége van, az a pénz. Amire nincs szüksége, az a személyazonosság. Hiszen az utcán él, mi hasznát venné? Nincs bankszámlája, nincs ingósága. Úgyhogy átfuttatjuk a nevét a rendszeren, hogy megállapítsuk, nem adtak-e ki ellene körözést. Ha nem, akkor megvesszük a személyazonosságát.

Mondjuk, hogy John Smith a neve. Magának pedig, Will, arra van szüksége, hogy más néven jelentkezhessen be a szállodákba, ne a sajátján.

Megértettem, hová akar kilyukadni. – Eladja nekem annak az embernek a társadalombiztosítási számát, és én leszek John Smith.

– Pontosan – pattintott az ujjával Abe.

– De mi van, ha nem hasonlítunk egymásra?

– A tb-számhoz nem tartozik személyleírás. Akinek megvan a száma, az bármikor fordulhat bármelyik hivatalhoz.

– És mi van akkor, ha ez a John Smith kórházba kerül, és szüksége van a személyazonosságára?

– Használhatja ő is. Akár öten is használhatják ugyanazt. Soha nem fog rájönni senki. Egyszerű, mi?

– Az – bólintottam. – Sheila tehát magához fordult?

– Igen. Három nappal ezelőtt.

– Megmondta, hogy merre akar elindulni?

Abe mosolygott. – Gondolja, hogy olyan sokat kérdezősködünk? Ahogy odafont mondtam, akinek eljár a szája, azt könnyen megölhetik. Amikor Raquel elkezdett tapogatózni, először nem is mondtunk neki semmit. Diszkréció. Ez a mi szakmánk lényege.

– És miért gondolták meg magukat?

Abe arca elkomorodott. – Hallottuk, mi történt azzal a szegény kislánnyal. Ez gyalázat. – Széttárta a karját. – De mit tehetnék? A rendőrségre nem mehetek. A helyzet az, hogy Kocka úrban és Raquelben megbízom. Ők rendes emberek. Akárcsak Sadie meg én.

Nyílt az ajtó odafent, Sadie botorkált le a lépcsőn, és megállt Abe mellett. Testük összeért, valahogy egységet alkottak.

– Mondhatok valamit? – kérdezte Sadie.

Bólintottam.

– Ez a maga Sheilája. Olyan... – Fölemelte a kezét. – Olyan különlegesnek számított. Lelke volt. Most, hogy nincs már közöttünk... kevesebbek lettünk. Bejött ide, és rettenetesen félt. Lehet, hogy nem volt elég jó a személyazonosság, amit adtunk neki. Lehet, hogy amiatt halt meg.

– Ezért akarunk segíteni – vette át a szót Abe. Felírt valamit egy cédulára, és a kezembe nyomta. – A Donna White nevet kapta tőlünk. Ez itt a társadalombiztosítási száma. Az igazi Donna White hajléktalan és kábítószerfüggő.

Néztem a cédulát.

Sadie közelebb lépett, kezét az arcomra tette. – Maga rendes embernek látszik – mondta. – Keresse meg azt a kislányt.

Bólintottam, és megígértem, hogy megkeresem.

7. fejezet

Katy Miller még akkor is reszketett, amikor hazaérkezett. Ez nem létezik, gondolta. Ez valami tévedés. Biztosan rosszul emlékszem a névre.

– Katy! – hallotta anyja kiáltását. – A konyhában vagyok.

– Mindjárt megyek, mama.

A pinceajtóhoz lépett. Kinyújtott keze, mielőtt a kilincshez ért volna, megdermedt. A pince. Utált lemenni oda.

Gondolhatnánk, hogy ennyi év után már érzéketlenné vált a vedlett kanapé, a foltos szőnyeg és az őskori tévé látványára. De nem. Felkapcsolta a lámpát, és leóvakodott a lépcsőn. Miért laknak még mindig ebben a házban? Ez kész őrület.

Julie bőröndje ott állt a sarokban. Apja valami fadobozt rakott alá, hogy a talajvíz el ne áztassa. Katy emlékezetében felvillant a kép, ahogy a nővére csomagol, indul a kollégiumba. Eszébe jutott, hogy pakolás közben ő is bemászott a bőröndbe, hadd menjenek együtt.

Katy megvizsgálta a bőrönd zárját. A kulcs nem volt benne, de a régi evőeszközök között talált egy kést. Beillesztette a nyílásba, és feszített rajta. A zár felpattant.

Majdnem félórába telt, mire megtalálta.

És ez mindent megváltoztatott.

A FURGONBAN megkérdeztem Kockát, hogy most mitévő legyek.

– Van egy forrásom – mondta, és jól tudtam, hogy szerénykedik.

– Végigfuttatjuk a Donna White nevet a légitársaságok számítógépes rendszerén, és megtudjuk, mikor szállt repülőgépre.

Hallgatásba burkolóztunk.

– Mit akarsz csinálni, Will? – törte meg végül a csendet Kocka.

– Megkeresem Carlyt – vágtam rá.

– És aztán? Fölneveled, mint a sajátodat?

– Nem tudom.

– Ugye tudod, hogy ezzel is hárítasz?

Kinéztem a kocsi ablakán. Az utca tele volt szeméttel. Kerestem volna valami jót is, de sehol sem találtam.

– Muszáj lesz folytatnom a kutatást – mondtam mert fogalmam sincs, mi lenne velem, ha nem csinálnám. Nem lennék öngyilkos, de úgy érzem, hogy... – Elhallgattam, nem tudtam, hogy írjam le az érzést. – Ha nem rohanok előre, akkor utolér.

– Előbb-utóbb utolér.

– Tudom. De addigra talán sikerül megmentenem a lányát. Akkor mégiscsak segíthetek neki, akkor is, ha ő már nem él.

– Vagy pedig – vetette ellene Kocka – kiderítheted, hogy nem az volt, akinek hitted. Hogy mindannyiunkat rászedett.

– Akkor legyen úgy – mondtam. – Velem vagy?

– A végsőkig.

– Akkor jó, mert azt hiszem, van egy ötletem. Vigyél haza. Barangolnom kell az interneten.

IGEN, VOLT EGY ÖTLETEM.

Arra gondoltam, ha Sheila ujjlenyomatait Új-Mexikóban, egy gyilkosság helyszínén találták meg, annak valamiképpen Carlyhoz is köze lehet. Nem valószínű, hogy az FBI találta meg a két holttestet. Talán egy helyi zsaru. Vagy egy szomszéd. Ami viszont együtt járhat azzal, hogy a bűnügyről a helyi sajtó is tudósított, Új-Mexikóban harminchárom napilapot találtam. Leszűkítettem a keresést Albuquerque környékére. Hátradőltem, vártam, amíg bejön az oldal. Egyetlenegy cím. Nagyon jó. A lap archívumára kattintottam, és hozzáláttam a kutatáshoz.

Majdnem egy órába telt, de végül rábukkantam.

KETTŐS GYILKOSSÁG

Yvonne Sterno tudósítása

Tegnap késő este Albuquerque külvárosában, Stonepointe-ban nagy port vert fel a hír, hogy a környéken az egyik családi házban két fejbe lőtt férfi holttestére bukkantak. Az áldozatok személye egyelőre ismeretlen. A rendőrség csak annyit árult el, hogy megindult a nyomozás. A ház tulajdonosának neve Owen Enfield. A boncolást a két áldozaton ma délelőtt végzik el.

Nagyjából ennyi. Megnéztem a másnapi újságot. Semmi. Kikerestem az összes cikket, amelyet Yvonne Sterno jegyzett. Helyi esküvőkről, jótékonysági eseményekről szóló tudósítások voltak. A gyilkosságokról semmi, egy árva szó sem.

Hátradőltem. Miért nem írtak róla többet?

Csak egy módja van, hogy kiderítsem. Fölvettem a telefont, és felhívtam az Új-Mexikó Csillaga szerkesztőségét.

A telefonközpont automata volt, megkért, hogy nyomkodjam be a keresett munkatárs családnevét. Odáig jutottam, hogy S-T-E-R, amikor a gép közbevágott, és azt mondta, nyomjam meg a kettős keresztet, ha Yvonne Stemóval akarok beszélni. Megtettem. Két csengetés után női hang szólalt meg.

– Halló!

– Yvonne Sterno?

– Igen.

– A nevem Will Klein. Arról a kettős gyilkosságról szeretnék beszélni magával, amelyről nemrég tudósított.

– És miért érdekli az ügy?

– Csak néhány kérdésem lenne.

– Nem vagyok közkönyvtár, Klein úr.

– Kérem, szólítson Willnek. És csak egy percig legyen türelemmel. Milyen gyakran történik kettős gyilkosság Stonepointeban?

– Tudtommal ez az első.

– Akkor miért nem kapott nagyobb nyilvánosságot?

– Megint csak meg kell kérdezzem: miért érdekli magát ez az ügy? – faggatózott a nő.

Elég újságírót ismertem, hogy tudjam, mi az, ami felkelti az érdeklődésüket. – Lehet, hogy idevágó információ van a birtokomban.

– Idevágó – ismételte. Tetszik a kifejezés, Will. Honnan hív egyébként?

– New Yorkból – feleltem.

Kis szünet. – Tehát mi az az idevágó információ?

– Előbb tudnom kell néhány dolgot.

– Én nem így dolgozom, Will.

– Kigyűjtöttem az írásait, Yvonne. Kis színes anyagokat ír. Esküvők, estélyek. Ilyen sztori nem mindennap hullik az ölébe. Adjon egy lehetőséget. Még az is lehet, hogy igazat mondok.

Mivel nem felelt, tovább folytattam.

– Feldob egy ilyen ritka gyilkossági esetet, de a cikkében nincsenek megnevezve az áldozatok, nincs egyetlen gyanúsított sem, sőt közelebbi részletekről sem esik szó.

– Nem ismertem a részleteket – mondta. – A hír késő éjjel jött be faxon. Arra is alig volt idő, hogy betegyük a reggeli számba.

– És miért nem volt folytatás? Miért csak ez az egyetlen hír jelent meg?

– Leállítottak – felelte halkan. – Szerencsénk volt, hogy egyáltalán ennyi is megjelenhetett. Másnap reggel már az FBI nyüzsgött mindenfelé. A regionális főnök rávette a főnökömet, hogy ne foglalkozzunk az üggyel.

– Nem furcsa ez?

– Nem tudom, Will. Még sosem dolgoztam gyilkossági ügyön. De ha belegondolok, tényleg elég furcsa.

– Maga szerint mit jelenthet?

– A főnököm viselkedése? – Yvonne mély lélegzetet vett. – Azt, hogy ez nagy ügy. Nagyobb, mint egy kettős gyilkosság. Most maga jön, Will.

Gondolkodtam, meddig mehetek el. – Tud róla, hogy ujjlenyomatokat találtak a helyszínen?

– Nem.

– Egy részük fiatal nőtől származott. Azt a nőt tegnap holtan találták egy nebraskai kisvárosban.

– Megölték?

– Igen.

– A neve?

Hátradőltem. – Meséljen a háztulajdonosról, arról az Owen Enfieldről. Az egyik áldozat Enfield volt?

– Nem tudom.

– Mi az, amit tud róla?

– A szomszédok szerint egyedül költözött a házba úgy három hónappal ezelőtt. Az utóbbi hetekben egy nőt és egy kislányt is láttak vele.

Fölegyenesedtem. – Milyen idős volt a kislány?

– Nem tudom. Talán tíz-tizenkettő.

– Most hol vannak?

– Nem tudom. Mondom, hogy leállították az ügyet.

– Ki tudná deríteni, hogy hová lettek?

– Megpróbálhatom. Van néhány jó forrásom – felelte. – Elmondja, miért érdeklődik a sztori iránt?

Tépelődtem. – Nincs kedve felkavarni az állóvizet?

– De igen, Will. Volna kedvem.

– Elég jó a szakmájában?

– Bizonyítsam be?

– Jó volna.

– Lehet, hogy most New Yorkból hív, de New Jerseyben született. Lefogadom, hogy maga annak a híres gyilkosnak a testvére.

– Feltételezett gyilkos – helyesbítettem. – Hogyan jött rá?

Nekem is van internet-hozzáférésem. Beírtam a nevét a keresőbe, és ez jött ki.

– A bátyámnak semmi köze az egészhez.

– Persze. És a szomszéd lány meggyilkolásában is ártatlan volt, ugye?

– Nem úgy értem. A maga kettős gyilkosságához nincs semmi köze.

– És magának?

Sóhajtottam. – Valaki másnak volt köze, aki közel állt hozzám.

– Ki az?

– A barátnőm. Az ő ujjlenyomatait találták meg a helyszínen.

– Tehát a maga barátnőjét találták holtan Nebraskában?

– Igen.

– Ezért érdeklődik?

– Részben.

– És még miért?

Carlyról még nem akartam beszélni. – Keresse meg Enfieldet – mondtam.

– Mi volt a neve, Will? A barátnőjének.

– Rogers – mondtam. – Sheila Rogers.

Hallottam, hogy kopogtatja a billentyűket. – Megteszem, amit tudok, Will – mondta aztán. – Jelentkezni fogok.

Kikapcsoltam a számítógépet, és lefeküdtem aludni.

Messziről hallottam, hogy cseng a telefon. Álmomnak végül az üzenetrögzítőből felhangzó mély férfihang vetett véget. – Daniels hadnagy vagyok a livingstoni rendőrségtől. Will Kleint keresem.

A háttérben egy fiatal nő fojtott nevetgélését hallottam. Ahogy a telefonért nyúltam, a fiatal nő tovább vihogott. Olyan volt a hangja, mint Katy Milleré.

Fölvettem a telefont. – Will Klein beszél.

Daniels hadnagy azt mondta: – Szia, Will! Tim Daniels vagyok. Együtt jártunk iskolába, emlékszel?

Tim Daniels. A közeli benzinkútnál dolgozott. Olajfoltos overalljában járt iskolába, a zsebére rá volt hímezve a neve. Úgy látszik, még mindig szereti az egyenruhát.

– Persze – feleltem zavartan. – Hogy megy a sorod?

– Jól, kösz. – Komollyá vált a hangja. – Olvastam anyukádról a Hírlapban. Fogadd együttérzésemet!

– Köszönöm – mondtam.

– Figyelj, igazából azért hívlak... Ugye ismered Katy Millert?

– Persze.

Csend. Talán Timnek most jutott eszébe, hogy Katy nővérével jártam, és Julie milyen sorsra jutott. – Ő kért meg, hogy hívjalak fel.

– Mi a probléma?

– A Mount Pleasant-i játszótéren találtam meg Katyt egy félig üres vodkásüveg társaságában. Teljesen kiütötte magát. Először a szüleit akartam felhívni...

– Felejtsd el! – sipította Katy. – Elmúltam tizennyolc!

Jól van. Szóval arra kért, hogy inkább neked szóljak. Mi is voltunk srácok, mi sem voltunk tökéletesek ha érted, mire gondolok.

– Értem – feleltem.

Ekkor Katy kiáltott valamit, amitől megdermedtem. Reméltem, hogy rosszul hallok. – Idaho! – harsogta. – Igazam van, Will? A francos Idaho! – Szorítottam a telefonkagylót, és biztosra vettem, hogy nem jól értettem. – Mit mond?

– Nem tudom. Idahóról kiabál valamit.

Alig kaptam levegőt.

– Will, ide tudnál jönni érte?

Amikor újra meg tudtam szólalni, azt feleltem: – Máris indulok.

A Harminchetedik utcában egy kölcsönzőben kibéreltem egy kocsit, és a livingstoni rendőrőrsre hajtottam. Tim Daniels nyomozó kemény kézfogással üdvözölt. Észrevettem, hogy gyakran felhúzogatja a derékszíját. Amerre járt, csilingelt rajta valami – kulcscsomó vagy bilincs.

Kitöltöttem néhány űrlapot, és Katy a fennhatóságom alá került. Egy órába tellett, míg odaértem, az alatt kijózanodott. Már nem volt vihorászós kedvében, kamaszos duzzogás vett rajta erőt. Még egyszer megköszöntem Timnek. Katy egy mozdulattal sem intett búcsút. A kocsihoz mentünk.

– Elmondod, miért ittál egyedül?

Katy szó nélkül lépkedett mellettem. Mély lélegzetet vett.

– Szomjas voltam.

– És miért kiabáltad azt, hogy Idaho?

Rám nézett, de nem állt meg. – Szerintem tudod.

Megragadtam a karját. – Miféle játék ez?

– Nem én vagyok az, aki játszik, Will.

– Miről beszélsz?

– Idahoról, Will. Sheila Rogers Idahóból származott, igaz?

Szavai mintha mellbe vágtak volna. Honnan tudja ezt?

– Mikor járt a te Sheilád főiskolára? – kérdezte.

– Nem tudom.

– Azt hittem, őrülten szerelmesek voltatok egymásba.

– Ez bonyolult.

– Mi az, hogy! Sheila Rogers Havertonba járt, Will. Julie-val együtt. Egy diákegyesületben voltak.

Döbbenten álltam. Ez nem lehet igaz.

– Nem hiszem el, hogy nem tudtad. Sheila sosem mondta?

Megráztam a fejem. – Biztos vagy benne?

– Sheila Rogers az Idaho állambeli Masonból. Kommunikáció szakos hallgató. Benne van a diákegyesület évkönyvében. A pincében találtam meg, Julie bőröndjében.

– Nem értem. Emlékszel Julie minden évfolyamtársának a nevére?

– Nem, Will – felelte Katy. Sheila és Julie szobatársak voltak a kollégiumban.

Kocka zsemlékkel és krémsajttal jelent meg nálam. Reggel tíz óra volt, Katy még aludt a kanapén. Kocka lehajtotta a fejét, és a napszemüvege fölött rám nézett. – Ennyire rossz a helyzet?

– Rosszabb – feleltem.

Katy felült a kanapén, és támolyogva elindult a zuhany felé.

– Hogy van az orrod? – kérdezte Kocka.

– Mintha a szívem beleköltözött volna, és dörömbölne, hogy engedjék ki.

Bólintott, és harapott az egyik zsemléből.

– Sheila hazudott – mondtam.

– Ez nem újdonság.

– De az igen, hogy Julie Millerrel együtt járt főiskolára. Sőt, szobatársak voltak.

Megállt a szájában a falat. – Micsoda?

Elmondtam, amit Katytől megtudtam. Odakint közben zubogott a zuhany. Katy egy ideig még szenvedni fog a másnaposságtól.

Ahogy a történet végére értem. Kocka hátradőlt, és azt mondta:

– Én ezt nem értem, öregem. – Megkente a zsemle másik felét is.

– A régi barátnőd, akit tizenegy évvel ezelőtt megöltek, kollégiumi szobatársa volt a mostani barátnődnek, akit szintén megöltek?

– Igen.

– És az első gyilkossággal a bátyádat vádolták?

– Igen.

– Hát ez az – bólintott Kocka. – Ez az, amit nem értek.

– Valószínűleg csapda volt az egész. Hazugság kezdettől fogva.

Úgy ingatta a fejét, mint aki nehezen hiszi el. Hosszú haja az arcába hullott, hátrasimította. – Mi lett volna a célja?

– Nem tudom.

– Akkor nézzük a lehetőségeket – javasolta Kocka, és fölemelte a hüvelykujját. – Egy: ez az egész egy óriási véletlen.

Szótlanul bámultam.

– Jól van, jól van. Ezt felejtsük el – egyezett bele. – Második lehetőség... – Kocka kinyújtotta még egy ujját. – A francba, nincs több ötletem.

– Nem számít.

Ettünk. Kocka folyamatosan töprengett. – Jól van, tegyük fel, hogy Sheila kezdettől fogva pontosan tudta, ki vagy... De akkor sem értem, öregem. Mi a fene zajlott itt?

– Egész éjjel ezen törtem a fejem – feleltem. – És folyton Új-Mexikóhoz lyukadtam ki.

– Miért?

– Az FBI ki akarta hallgatni Sheilát egy Albuquerque-ben történt megoldatlan kettős gyilkosság ügyében.

– És?

– Évekkel ezelőtt Julie Miller is gyilkosság áldozata lett.

– És az az ügy is megoldatlan – mondta Kocka –, de a bátyádat gyanúsítják.

– Igen.

Kocka bólintott. Igen, ezt értem. Látom az „A” és „B” pontot, de azt nem tudom, hogyan jutunk el egyikből a másikba. – Én sem – feleltem.

Elhallgattunk. Katy bedugta sápadt arcát az ajtónyíláson. Nyögött egyet, és azt kérdezte: – Hol van a ruhám?

– A hálószobai szekrényben – feleltem.

Fájdalmas arccal köszönetet intett, és becsukta az ajtót. A kanapéra néztem, ahol Sheila olvasni szokott. Hogyan történhetett ez? Eszembe jutott a régi mondás: „Aki szeretett, és szerelmét elveszítette, boldogabb, mint aki sohasem szeretett.”

Elgondolkodtam rajta. Aztán azt kezdtem el mérlegelni, vajon mi rosszabb: elveszteni életem szerelmét, vagy rájönni, hogy talán soha nem is szeretett.

Megcsördült a telefon. Fölvettem a kagylót, és beleszóltam. – Halló!

– Will, itt Yvonne Sterno. Egész éjjel ezen az ügyön dolgoztam.

– És?

– Egyre zavarosabb. Az ismerősöm végignézte az iratokat, és kiderült, hogy a házat, ahol a gyilkosságok történtek, egy Cripco nevű vállalkozás adja bérbe.

– Mit lehet tudni a cégről?

– Kideríthetetlen. A jelek szerint nem foglalkozik semmivel.

Ezen elgondolkodtam.

– Enfieldnek kocsija is volt. Egy Honda Accord. Azt is a Cripcótól bérelte.

– Lehet, hogy annak a cégnek dolgozott.

– Lehet. De az is érdekes, hogy a rendőrség megtalálta a kocsit Lacidában. Innen háromszáz kilométerre.

– Akkor hol lehet Owen Enfield?

– A véleményemre kíváncsi? Szerintem meghalt. Még az is előfordulhat, hogy ő volt az egyik áldozat a házban.

– És a nő meg a kislány? Ők hová lettek?

– Semmi nyomuk. Még azt sem tudtam kideríteni, kik lehetnek.

– Beszélt a szomszédokkal?

– Igen. Úgy van, ahogy mondtam: egyik sem tud róluk sokat. A nő a harmincas évei közepén járhat, csinos, barna hajú. Nagyjából ez minden, amit a szomszédoktól megtudtam. A kislány nevét senki sem tudta. Szőkésbarna hajú, tizenegy-tizenkét éves. Enfieldről azt mondták, száznyolcvan centinél magasabb, tüskésre vágott, őszülő haj, kecskeszakáll. Körülbelül negyvenéves.

– Akkor nem volt az áldozatok között – mondtam.

– Honnan tudja?

– Amikor az FBI kikérdezett a barátnőm hollétéről, megmutattak a helyszínelők néhány fényképet.

– Látta az áldozatokat?

– Nem elég jól, de az biztos, hogy egyikük sem volt tüskés hajú.

– Ezek szerint az egész család eltűnt.

– Úgy látszik.

– Van még valami, Will.

– Micsoda?

– Az egyik szomszéd megesküdött, hogy a gyilkosság napján délután háromkor látta Owen Enfieldet a helyi QuickGo üzletben.

– Nem tudom követni, Yvonne.

– A helyzet az – magyarázta –, hogy a QuickGo boltok biztonsági kamerákkal vannak felszerelve. – Kis szünet. – Most már tud követni?

– Igen, azt hiszem. Ha meg tudjuk szerezni az aznapi kazettát – mondtam – lehet, hogy megnézhetjük magunknak ezt az Enfieldet.

– Felkerestem a boltvezetőt. Hajthatatlan volt. Nincs mód, hogy bármit is kiadjon nekem.

– Biztosan létezik valamilyen megoldás – erősködtem.

– Ha van ötlete, állok elébe, Will.

Kocka a vállamra tette a kezét. – Mi az?

Eltakartam a telefonkagylót, és röviden vázoltam a helyzetet. – Van ismerősöd a QuickGo cégnél? – kérdeztem.

– Lehet, hogy hihetetlenül hangzik, de nincs.

A fenébe. Törtük a fejünket. Yvonne a telefonban a QuickGo reklámzenéjét dúdolgatta – a zsenge dalt eredetileg egy felkapott sztárocska énekelte, bizonyos Sonay.

– Hoppá, tartsuk csak a vonalat! Sonay!

Kocka rám nézett. – Mi az?

– Azt hiszem, mégis tudsz segíteni – feleltem.

8. fejezet

SHEILA ÉS JULIE a Khí Gamma diákegyesület tagja volt. Az éjszakai kirándulás után még nálam volt a bérelt autó, és Katyvel elhatároztuk, hogy rászánunk két órát: elautózunk Connecticutba, meglátogatjuk a Haverton kollégiumát, hátha ott megtudunk valamit. Még előtte felhívtam a nyilvántartót, hogy utánanézzek néhány dolognak. Kiderítettem, hogy abban az időben egy bizonyos Rose Baker volt a kollégium igazgatója. Mrs. Baker három évvel ezelőtt nyugdíjba vonult, és egy egyetemi lakásba költözött, szemben a kollégiummal. Őt szemeltük ki nyomozásunk első számú alanyául.

Ahogy közeledtünk az ajtóhoz, odabentről ismerős dal szűrődött ki: Elton John Gyertya a szélben című száma a Goodbye Yel-low Brick Road című klasszikus dupla albumról. Bekopogtam.

Női hang válaszolt: – Azonnal!

Néhány másodperc múlva kinyílt az ajtó. Rose Baker a hetvenes éveit taposhatta, és meglepetéssel észleltem, hogy temetéshez van öltözve. Minden fekete volt rajta: széles karimájú, fátylas kalapjától a cipőjéig.

– Mrs. Baker? – kérdeztem.

Fölemelte arcáról a fátylat. – Tessék.

– A nevem Will Klein. Ő pedig Katy Miller.

Az idős hölgy tekintete Katy felé fordult.

– Rosszkor jöttünk? – kérdeztem.

Úgy látszott, meglepi a kérdés. – Egyáltalán nem.

– Beszélni szeretnénk önnel – mondtam –, ha lehetséges.

– Katy Miller – suttogta Mrs. Baker, és le nem vette volna a tekintetét a lányról —, Julie húga.

Nem kérdésnek szánta, de Katy bólintott. Rose Baker kitárta előttünk az ajtót. – Kerüljenek beljebb.

Előttünk ment a nappaliba. Amikor beléptünk, mindkettőnket megdöbbentett a látvány, ami elénk tárult.

Diana hercegnő. Ő volt mindenütt. Az egész szobát ellepték, beborították, megtöltötték a vele kapcsolatos tárgyak. Voltak persze fényképek is, azon kívül teáskészletek, emléktányérok, hangulatlámpák, porcelánszobrocskák, könyvek, gyűszűk, még egy fogkefe is, valamint napszemüvegek, só– és borstartók. Arra is rájöttem, hogy a dal, amit hallunk, nem az eredeti Elton John-Bemie Taupin-féle klasszikus, hanem az átdolgozás, amely Diana temetésére készült.

Rose Baker szólalt meg elsőként. – Emlékeznek Diana hercegnő halálára?

Katyre néztem, ő meg énrám. Mindketten bólintottunk.

– Emlékeznek, hogy az egész világ gyászolta?

Megint összenéztünk, és megint bólintottunk.

– A legtöbb ember számára az a gyász afféle múló szeszély volt. De vagyunk néhányan, akik igazi angyalnak tekintjük őt. Talán túl jó volt erre a világra. Mi sohasem fogjuk elfelejteni.

A szemét törölgette. Egy gúnyos válasz jutott az eszembe, de visszatartottam, és belekezdtem abba, amiért jöttünk.

– Mrs. Baker – mondtam –, emlékszik Katy nővérére, Julie-ra?

– Hogyne. Mindegyik lányra emlékszem. A férjem, Frank, aki angolt tanított itt, 1969-ben meghalt. Gyerekünk nem volt. Huszonhat éven keresztül ez a kollégium, ezek a lányok jelentették az életemet.

– Értem – feleltem.

– Ami pedig Julie-t illeti, amikor késő éjjel fekszem a sötétben, az ő arca jelenik meg előttem leggyakrabban. Nemcsak azért, mert különleges teremtés volt, hanem azért, ami történt vele.

– A gyilkosságra gondol? – Hülye kérdés volt, de gyakorlatlan voltam az ilyesmiben.

– Igen. – Rose Baker megfogta Katy kezét. – Micsoda tragédia. Mélyen együtt érzek veled, lányom.

– Köszönöm – mondta Katy.

– Mrs. Baker, emlékszik egy Sheila Rogers nevű lányra is? – kérdeztem.

Megmerevedett az arca. – Igen, emlékszem.

Viselkedéséből láttam, hogy nem tud a gyilkosságról. Elhatároztam, hogy még nem mondom el neki. Ha megtudja, hogy Sheila halott, talán kétszer is meggondolja majd, mit válaszoljon. De mielőtt tovább faggathattam volna, Mrs. Baker szólalt meg.

– Kérdezhetek valamit?

– Hogyne.

– Miért jöttek el hozzám? – Katyre nézett. – Ez már annyira régen történt.

Erre Katy válaszolt. – Ki akarom deríteni az igazságot.

– Mivel kapcsolatban?

– A nővérem megváltozott, amikor ide került.

Rose Baker lehunyta a szemét. – Nem kell ezt tudni magának, kislányom.

– De igen – jelentette ki Katy elszántan. – Nagyon kérem, mesélje el!

Rose Baker még egy-két pillanatig lehunyt szemmel ült. Aztán bólintott, és ránk nézett. – Julie sok szempontból Dianára emlékeztetett. Mindketten gyönyörűek voltak. – Elmosolyodott, fölemelte mutatóujját. – Igen, és mindkettőben volt egy kis vadság. Julie jó ember volt. Kedves és okos. Kiváló diák.

– Igen – mondtam –, mégis kimaradt az egyetemről. Miért?

Mrs. Baker rám nézett. – A kollégium megváltoztatja az embert. Először marad magára... – Egy pillanatig elmerengett, aztán folytatta. – Nem jól mondom. Julie először nagyon jól érezte magát, aztán elkezdett visszahúzódni. Mindenkitől. Nem járt az órákra. Szakított a régi fiújával, akivel a szülővárosában járt. Azt hittem, igazán szereti azt a fiút.

Nyeltem, nem mozdultam.

– Az imént – folytatta Rose Baker – Sheila Rogersről kérdeztek.

Katy válaszolt. – Igen.

– Ő volt rá rossz hatással. – Az idős asszony szemét elfutották a könnyek. – Sheila Rogers valami gonoszságot hozott a Khí Gammába. Ki kellett volna hajítanom. Ma már tudom. De nem volt bizonyítékom rá, hogy rosszban sántikál.

– Mit követett el?

Mrs. Baker a fejét rázta.

Elgondolkodtam. Harmadévben Julie lebeszélt róla, hogy Havertonba jöjjek, inkább kivett egy albérleti szobát, hogy ne a kollégium környékén kelljen találkoznunk. Akkor ezt romantikusnak találtam. Most már világosabban látom. Julie három héttel ezután hívott fel, hogy szakítson velem. Visszatekintve emlékeztem rá, hogy a látogatásom alkalmával furcsa, levert hangulatban volt. A túl nagy megterheléssel, a tanulással magyarázta. Azért hittem el neki, mert el akartam hinni.

Most, hogy összeraktam a dolgokat, eléggé nyilvánvaló volt a megfejtés. Sheila egyenesen az utcáról, a drogok világából érkezett ide. Azon az életen nem teheti túl magát az ember könnyen. Sheila akkor érkezett, amikor Julie a harmadik évet kezdte. Julie viselkedése kiszámíthatatlanná vált. A kép kezdett összeállni.

Folytattam a kérdezősködést. – Sheila Rogers elvégezte a Főiskolát?

– Nem. Ő is kimaradt.

– Ugyanakkor, amikor Julie?

– Abban sem vagyok biztos, hogy hivatalosan kiiratkoztak-e. Julie az év vége felé már nem járt az órákra. Amikor kérdőre vontam – megremegett a hangja –, kiköltözött a kollégiumból.

– Hová ment?

– Lakást bérelt az egyetem területén kívül. Sheila Rogers is ott lakott.

– Sheila pontosan mikor maradt ki?

Rose Baker nem nézett ránk. – Azt hiszem, Julie halála után.

– Tudja, hogy hová ment? – kérdeztem.

– Nem. Csak eltűnt.

Most már egyáltalán nem nézett ránk. Ez nyugtalanított.

– Mrs. Baker – próbálkoztam történt még valami?

– Miért jöttek ide? – kérdezett vissza.

– Megmondtuk. Tudni akartuk...

– Jó, de miért most?

Összenéztünk Katyvel, aki bólintott. Rose Bakerhez fordultam, és kimondtam: – Sheila Rogerst két napja holtan találták. Gyilkosság áldozata lett.

Azt hittem. Mrs. Baker nem hallja. Tekintetét egy fekete bársonyból készült Diana-képre függesztette.

– Mrs. Baker!

– Őt is megfojtották, mint a többieket?

– Nem – feleltem. – Azt mondta, a többieket?

– Igen. – Megroskadt a válla. Látogatásunk szemlátomást előcsalta a régi démonokat, amelyeket mostanáig sikerült a Diana-rajongás alá temetnie. – Tehát még nem hallottak Laura Emersonról?

Katyvel megint összenéztünk. – Nem – feleltem halkan. – Ki az a Laura Emerson? Mi történt vele?

– Laura is ugyanannak a diákegyesületnek volt a tagja. Egy évvel Julie alatt járt. Nyolc hónappal Julie halála előtt holtan találták északdakotai otthona közelében. Őt is megfojtották.

Katy rám nézett, és láttam az arcán, hogy erről ő sem tudott.

– Elfogták a gyilkosát? – kérdeztem.

– Nem – felelte Rose Baker. – Azóta sem.

Igyekeztem feldolgozni ezt az új információt. – Mrs. Baker, Julie meggyilkolása után kihallgatta önt a rendőrség?

– Nem a rendőrség – felelte. – Az FBI-tól járt itt két nyomozó.

– Érdeklődtek Laura Emersonról is?

– Nem. De én elmondtam nekik.

– És hogy reagáltak?

– Megkértek, hogy ezt ne terjesszem. Arra hivatkoztak, hogy azzal akadályoznám a nyomozást.

Túl gyorsan zúdulnak rám a dolgok, gondoltam, nem vagyok képes lépést tartani. Meghalt három fiatal nő. Mindhárman ugyanabból a kollégiumból és diákegyesületből. És ez mindenképpen jelent valamit. Mégpedig azt, hogy Julie halála nem váratlan indulatkitörés következménye volt, ahogy azt az FBI elhitette velünk.

És a legrosszabb az egészben, hogy az FBI mindvégig tudta ezt. Ennyi éven át folyamatosan hazudtak nekünk. Most már az a fő kérdés, hogy miért.

BORZASZTÓAN felhúztam magam. Rá akartam tömi az ajtót Pistillóra. Berontani hozzá, elkapni és választ követelni. Az életben azonban nem így mennek a dolgok. A 95-ös úton egymást követték a felújítási munkálatok. Rátámaszkodtam a dudára, és szlalomoztam a sávok között, de New Yorkban ezzel csak az átlagsebességig lehet felgyorsulni.

Amikor végre Pistillo irodájába értünk, a titkárnője mosolyogva fogadott – annyira volt őszinte, mint egy politikus felesége –, és hellyel kínált. Katy rám nézett, és megvonta a vállát. Én ugyan le nem ülök. Fel-alá járkáltam, mint a ketrecbe zárt oroszlán.

Tizenöt perc telt el így, mire a titkárnő közölte, hogy Joseph Pistillo igazgatóhelyettes úr most fogad bennünket. Kinyitotta előttünk az ajtót. Beviharzottam a szobába.

Pistillo állva várt. Katyre nézett. – Ő kicsoda?

– Katy Miller – feleltem.

Elképedt. – Mit keres itt ezzel az emberrel? – kérdezte Katytől.

Engem azonban nem lehetett eltéríteni. – Miért nem beszélt soha Laura Emersonról? – harsogtam.

Pistillo várt. Aztán azt mondta: – Üljünk le.

– Válaszoljon, kérdeztem valamit!

Leült az íróasztal mögé, tekintetét egy pillanatra sem vette le rólam. – Maga itt nem követelőzhet – mondta.

– Tudom, hogy Laura Emersont nyolc hónappal Julie halála előtt megfojtották.

– És?

– Ugyanannak a diákegyesületnek a tagjai voltak.

Pistillo kivárásra játszott – és nyert.

Én szólaltam meg. – Ezzel azt akarja mondani, hogy nem tudott róla?

– Dehogynem. Tudtam.

– És nem lát összefüggést a két ügy között?

– Így van. Akkor természetesen megvizsgáltuk a kérdést. Azt hiszem, a helyi sajtó megszellőztette. De a végén senki sem talált összefüggést.

– És az, hogy egy kollégiumban tanultak?

– Véletlen.

– Hazudik – jelentettem ki.

Ez nem tetszett neki, arca elvörösödött. – Vigyázzon – mondta, és az ujjával megfenyegetett –, nincs joga így beszélni!

Újra elöntött a düh. Sheila Rogers is ugyanannak a diákegyesületnek volt a tagja. Még egy véletlen?

Ez készületlenül érte. Vajon azért, mert nem tudott róla, vagy azért, mert nem hitte volna, hogy rájövök?

– Maga tudta mondtam. – Es azt is tudta, hogy a bátyám ártatlan.

Megrázta a fejét. – Nem tudtam... Helyesbítek: nem tudok semmi ilyesmiről.

Nem hittem neki. Kezdettől fogva hazudozott. Ebben most már biztos voltam. Meglepetésemre halkabban szólaltam meg.

– Tisztában van vele, hogy mit művelt? – suttogtam alig hallhatóan. – Hogy tönkretette a családomat? Apámat, anyámat...

– Erről magának fogalma sincs, Will.

– A fenét nincs.

– Kérem! – mondta Pistillo. – Nagyon kérem mind a kettőjüket, maradjanak ki ebből. A saját érdekükben. Lehet, hogy nem hiszik el, de magukat akarom megvédeni.

– Kitől?

Erre nem felelt.

– Kitől? – ismételtem.

A szék karfájára csapott, és felállt. – Vége a beszélgetésnek – mondta, és az ajtó felé indult.

– Mit akar egyáltalán a bátyámtól, Pistillo? Miért akarja bemártani?

Pistillo megtorpant, hátrafordult. – Igazságokat szeretne hallani, Will? – nézett rám.

Nem tetszett ez a hirtelen hangnem váltás. Már abban sem voltam biztos, hogy igennel válaszoljak-e. – Igen.

– Akkor – mondta lassan – kezdjük magával, Will. Maga szerint ki ölte meg Julie Millert?

– Nem tudom.

– Jó, akkor vizsgáljuk meg, mi történt, rendben? – Pistillo közeledett felém. Szeme szikrákat lövellt. – A kedves bátyja, aki annyira közel volt a szívéhez, a gyilkosság éjszakáján szexuális kapcsolatot létesített a maga egykori barátnőjével. Így szól a feltevése, Will?

Lehet, hogy kissé összerándultam. – Igen.

– Ez bizonyára felbőszítette magát.

– Akkor már szakítottunk ~ mondtam erőtlen hangon.

Vigyor futott át Pistillo arcán. – A szakítás pedig mindig a kapcsolat végét jelenti, ugyebár?

– Így van.

Pistillo mosolygott, és széttárta a karját. – Akkor mit keresett ott aznap éjjel, Will?

– Sétáltam – vágtam rá.

Pistillo fel-alá járkált. – Értem. Tehát arról van szó, hogy a bátyja lefekszik a lánnyal, akibe maga még mindig szerelmes. Maga meg történetesen arra sétál. A lány nem éli túl az éjszakát. És Will, maga biztos benne, hogy nem a bátyja a gyilkos. – Vigyorgott. – Ha maga vezetné a nyomozást, kit gyanúsítana?

Képtelen voltam megszólalni.

– Ha arra céloz...

– Arra célzok, hogy menjenek haza – mondta Pistillo. – Ez minden. Menjenek haza mind a ketten, és maradjanak ki ebből.

Pistillo felajánlotta Katynek, hogy hazaviteti. Julie húga kijelentette, hogy inkább velem marad. Pistillónak ez persze nem tetszett, de nem tehetett semmit.

Némán hajtottunk vissza a lakásomba. Hazaérve előszedtem gyűjteményemet a házhoz szállítást vállaló vendéglők étlapjaiból. Katy kínai ételt rendelt. Amikor kihozták, leszaladtam a földszintre, hogy átvegyem. Kirakosgattuk az asztalon a fehér dobozkákat. Én a szokott székemre ültem, Katy pedig Sheila helyére. Felrém-lett, amikor egyszer kínait ettünk Sheilával... A haját hátrafogta, akkor jött a zuhany alól, édes illata volt a frottír köntösben...

Furcsa, milyen emlékek válnak maradandóvá.

Sült rizst szedtem a tányéromra, és leöntöttem rákszósszal. Úgy tettünk, mintha ennénk.

– Nem én öltem meg Julie-t – mondtam.

– Tudom.

Tovább mímeltük az evést.

Végül megkérdezte: – Miért mentél oda aznap éjjel?

Letettem az evőpálcikákat. Törtem a fejem, miként magyarázhatnám el. – Azt hiszem, arról van szó, hogy még nem voltam túl Julie-n.

– Látni akartad?

– Igen.

– Tudtad, hogy a bátyád ott van?

Tologattam az ételt a tányéron.

– Tudtad – szögezte le Katy. – Tudtad, hogy Ken ott van Julieval.

– Nem öltem meg a nővéredet.

– Mi történt, Will?

Keresztbe fontam a karomat. Hátradőltem, lehunytam a szememet. Nem akartam visszamenni ahhoz az éjszakához, de nem volt más választásom. Katy megérdemli, hogy tudja.

– Különös hétvége volt – kezdtem. – Julie meg én már több mint egy éve szakítottunk. Azóta nem is láttam. Igyekeztem a nyári vakáció alatt véletlenül összefutni vele, de sosem sikerült.

– Sokáig nem jött haza – jegyezte meg Katy.

Bólintottam. – Ken ugyanígy. Ettől volt a dolog annyira szokatlan. Egyszer csak mind a hárman ott voltunk Livingstonban. Nem is emlékeztem már, mikor fordult ez elő legutóbb. Ken különben is furcsán viselkedett. Mintha tervezett volna valamit... Elég az hozzá, hogy megkérdezte, még mindig bele vagyok-e zúgva Julieba. Azt feleltem, hogy Julie már a múlté.

– Hazudtál neki.

– Olyan volt... – Igyekeztem pontosan fogalmazni. – A bátyám olyan volt nekem, mint valami istenség. Erős, bátor és... – Megcsóváltam a fejem. Nem tudtam, hogyan értethetném meg vele. – A lényeg, hogy Ken mindig megvédett engem. Persze voltak balhéink is, ahogy testvérek között szokás. Kegyetlenül ugratott néha. De képes lett volna a tehervonat elé ugrani, hogy megvédelmezzen. Bennem meg sosem volt annyi kurázsi, hogy viszonozzam.

Katy a tenyerébe fogta az állát.

– Mi van? – kérdeztem.

– Semmi, csak ez olyan furcsa.

– Micsoda?

Az, hogy a bátyád annyira érzéketlenül viselkedett. Képes volt lefeküdni Julie-val.

Nem hibáztathatod ezért. Megkérdezte, túl vagyok-e már Julie-n. Én meg azt feleltem, hogy igen.

– Zöld utat adtál neki – bólintott Katy.

– Igen.

– Aztán mégis követted.

– Nem érted – sóhajtottam.

– Dehogynem – felelte Katy. – Mindenki csinál ilyeneket.

Olyan mélyen aludtam, hogy nem hallottam meg, amikor a támadó az ágyamhoz osont.

Tiszta ágyneműt, plédeket vettem elő Katynek, meggyőződtem róla, hogy kényelmesen fekszik a kanapén, aztán lezuhanyoztam, és próbáltam olvasni. A szavak hamarosan összemosódtak. Újra meg újra el kellett olvasnom ugyanazt a bekezdést. Beléptem az internetre, és barangolni kezdtem. Nem akartam elaludni, nehogy maga alá gyűrjön a gyász.

Méltó ellenfél voltam, de az álom végül felülkerekedett, és leterített. Feneketlen verem mélyén jártam éppen, amikor rántást éreztem a karomon, és meghallottam a kattanást.

Valami fémes tárgy vágott a csuklómba.

Éppen kinyitottam a szemem, amikor a férfi rám ugrott. Akárki volt, az ugrás lendületével kiszorította a tüdőmből a levegőt. Lovagló ülésben helyezkedett el a mellkasomon, térdével leszorítva a vállamat. Mielőtt bármi ellenállásra gondolhattam volna, támadóm a szabad kezemet a fejem fölé rántotta. A második kattanást nem hallottam, de éreztem, hogy a másik csuklóm körül is összezárul a hideg fém.

Mindkét kezem az ágyhoz volt bilincselve. A hálószobában sötét volt. Támadómból csak sötét árnyékot láttam. Arcán fekete maszkot viselt.

Kinyitottam a számat, hogy ordítsak, vagy legalább mondjak valamit, de támadóm megragadta a tarkómat, széles ragasztószalaggal betapasztotta a számat, és legalább tízszer körbe is tekerte a fejemen.

Beszélni, kiáltani nem tudtam többé. A lélegzés is nehezemre esett törött orromon át kellett beszívnom a levegőt. Piszkosul fájt az állam a bilincstől és a térti súlyától sajgott. Igyekeztem, hogy lerázzam magamról, persze mindhiába.

Ekkor jutott eszembe, hogy Katy ott alszik a másik szobában.

Tehetetlen rémületben néztem, hogy támadóm kimegy a hálószobából, oda, ahol Katy fekszik. Az ajtót becsukta maga mögött. Ordítani szerettem volna, de a ragtapasz minden hangot elfojtott. Rúgkapáltam, mint egy vad ló, hánytam-vetettem magam az ágyon.

Megdermedtem, és hallgatóztam. Egy percig semmi sem hallatszott. Tökéletes csend uralkodott a sötét szobában. Aztán Katy fel-sikoltott.

Megint vergődni kezdtem. Katy sikolya félbeszakadt, és ettől teljesen elhatalmasodott rajtam a pánik. Rángattam a bilincseket, de hasztalan.

Katy másodszor is sikoltott.

Hangja most gyengébb volt, mint korábban – egy sebzett állat hörgése. Senki sem hallhatta meg, és ha valaki meghallotta is, akkor sem reagált volna New Yorkban ilyen késő éjjel.

Őrjöngtem, dobáltam magam, mint akinek rohama van. Az orrom elmondhatatlanul fájt. Szám keserű volt a ragtapasz ízétől. Küszködtem, ahogy csak bírtam.

Nem mentem vele semmire.

Jól van, nyugalom. Szedd össze magad. Gondolkozz egy másodpercig.

Megpróbáltam összegömbölyödni, fölemelni magam az ágyról, talán abban az esztelen reményben, hátha akkor az ágy is fölemelkedik, és amikor visszazuhan, összetörik. Rángatóztam. Az ágy valóban elcsúszott a helyéről néhány centit. De ezzel nem mentem semmire.

Csapdába kerültem.

Katy megint sikoltott. Rémülten azt kiáltotta: – John...! – Aztán megint elfúlt a hangja.

John, gondoltam. Azt mondta, John. Asselta?

Lidérc...

Jaj, ne, könyörgök, ezt ne! Tompa, fojtott hangokat hallottam.

Talán nyöszörgést. Mintha valakit párnával fojtogatnának. Ide-oda dobáltam a fejem, kerestem valamit. A telefont.

A lábam még szabad. Talán oda tudom lendíteni, a lábammal meg tudom ragadni a telefont, és némi ügyességgel a markomba ejthetem. Talán be tudom ütni a segélyhívó számát. Lábam már emelkedett is. Jobb felé lendültem, de testsúlyom túlságosan soknak bizonyult, nem tudtam megtartani a lábamat. Visszahúztam, hogy visszanyerjem az egyensúlyomat, és amikor sikerült, lábammal végre elértem a telefont.

A hallgató a padlón koppant. A francba.

És most? Tudatom felmondta a szolgálatot. A vergődés minden erőmet kivette, nem maradt gondolatom, éppen fel akartam adni, amikor eszembe jutott egy jógamozdulat, amelyre Kocka tanított. Az „ekeállás”.

Ez a neve. Az ember általában gyertyaállásból hajtja végre. Hanyatt fekszik, fölemeli mindkét lábát, és a feje fölé viszi, míg lábujjai a feje fölött le nem érnek a padlóra. Nem tudtam, hogy képes vagyok-e eljutni odáig, nem is érdekelt. Megfeszítettem hasizmomat, és föllendítettem a lábam, amennyire csak tudtam. Mintha a fejem fölé akarnám hajítani. Talpam a falhoz csapódott, minden erőmmel nekifeszültem. Az ágy elcsúszott a fal mellől. Nyomtam rajta még egyet, hogy elég helyem legyen. Jól van. Most jön a neheze.

Leengedtem a lábamat a padló felé. Valójában hátra szaltót hajtottam végre az ágyról. Lábam súlya adta a lendületet, és – ebben szerencsém volt – csuklóm elfordult a bilincsben. Ha nem így történik, mindkét vállam kificamodott volna, amint a lábam eléri a padlót. A mozdulat végén az ágy fejénél álltam. A kezem még mindig oda volt bilincselve, de álltam. Behajlítottam a térdem. Vállammal a deszkának támaszkodtam, és az ajtó felé taszítottam az ágyat. Az ágy nekivágódott az ajtónak.

Óriási volt az összeütközés ereje. A fájdalom végighasított a vállamon, a karomon, a gerincemen. Nem törődtem vele, visszahúztam az ágyat, és megint nekivágtam az ajtónak. Aztán újra. Harmadszorra hatalmasat rántottam a bilincseken, éppen abban a pillanatban, amikor az ágy a falnak csapódott.

A rácsok végre engedtek, kiszabadultam.

Megpróbáltam letekerni a szigetelőszalagot, de túl sokáig tartott volna. Elfordítottam a kilincset, feltéptem az ajtót, és bevetettem magam a sötétségbe.

Katy a padlón feküdt. Szeme csukva volt, a teste ernyedt. A férfi a mellkasán ült, keze a lány torkán. Fojtogatta. Habozás nélkül rávetettem magam. Látta, hogy jövök, bőven maradt ideje felkészülni, de kénytelen volt elengedni Katy torkát. Megfordult, szembe velem. Semmit sem láttam belőle, csak a körvonalait. Elkapta a vállamat, talpát a hasamnak támasztotta, és egyszerűen hanyatt vetette magát.

Átrepültem a szobán. Karom a levegőben kalimpált. A szerencse azonban ismét mellém szegődött. Legalábbis azt hittem. A puha fotelra zuhantam. Pár pillanatig billegett, aztán felborult a súlyom alatt. Fejem jókora erővel előbb a dohányzóasztalhoz, aztán a padlóhoz vágódott.

Megpróbáltam feltérdelni. Ahogy a második támadáshoz készülődtem, az elém táruló látvány nagyobb rémülettel töltött el, mint bármi, amit életemben tapasztaltam.

A fekete ruhás támadó is talpon volt. A kezében kés villant, és Katy felé indult.

Messze voltam hozzá, hogy odaérjek, ezt azonnal felmértem, jóllehet a fejem kissé szédelgett még a kisasztallal való összeütközéstől.

A kisasztal.

Odatettem Kocka pisztolyát.

Van annyi időm, hogy odaugorjak, felkapjam a fegyvert, és tüzeljek? Felmértem a Katy és a támadó közötti távolságot. Nem. Nincs annyi idő.

A férfi lehajolt, és belemarkolt Katy hajába.

A pisztolyért indultam, és közben a számat borító tapaszt tépkedtem. Sikerült annyira meglazítanom, hogy elkiálthattam magam: – Állj vagy lövök!

A férfi hátranézett a sötétben. Azonnal látta, hogy fegyvertelen vagyok, és visszafordult, hogy befejezze, amit elkezdett. Ujjaim közben rátaláltak a pisztolyra. Meghúztam a ravaszt.

A dörrenéstől a támadó visszahőkölt.

Ezzel időt nyertem. Elindultam a pisztollyal, és közben újra tüzeltem. A férfi azonban fürgén mozgott, ráadásul alig láttam a körvonalait. Hány töltény lehet ebben a pisztolyban? És hányat lőttem ki?

A férfi hátratántorodott, de nem állt meg. Eltaláltam vajon?

Odaért az ajtóhoz. Belém villant, hogy hátba lövöm, de talán az emberiesség utolsó szikrája meggátolt benne. A támadó a következő pillanatban már kívül volt az ajtón, nekem meg komolyabb gonddal kellett foglalkoznom.

Lenéztem Katyre. Nem mozdult.

9. fejezet

EGY ÚJABB rendőrtiszt – ha jól számoltam, immár az ötödik – jött be hozzám a kórházba, hogy végighallgassa a történetemet.

– Előbb tudni akarom, hogy van Katy – hajtogattam.

– Csak a kérdéseimre válaszoljon – felelte a rendőr.

Így ment ez már két órája. A fájdalom már a csontjaimat mardosta. Elegem volt.

– Nos, megcsíptek – mondtam. – Először megbilincseltem magam. Aztán összetörtem néhány bútordarabot, a falba lövöldöztem több golyót, majdnem megfojtottam Katyt a saját lakásomban, és közben valamikor megrándítottam a vállamat, és összevagdostam a kezemet. Aztán felhívtam a rendőrséget. Mindent beismerek.

Vállat vont, ahogy csak a rendőrök tudnak. – Hogy lehet, hogy egyik szomszédja sem látott senkit elmenekülni a lakásból?

– Lehet, hogy azért, bár ez a maga számára szánalmas mentegetőzésnek tűnik, mert hajnali két óra volt.

Még mindig a vizsgálóasztalon ültem. Az orvos már végzett.

Nyílt az ajtó, Pistillo lépett be. Sötét pillantással mért végig. Lehunytam a szemem, hüvelyk- és mutatóujjam között gyengéden masszíroztam az orromat. Pistillo intett a rendőrnek, hogy menjen ki. Kettesben maradtunk.

Jó ideig nem szólt semmit, csak járkált a szobában.

– Mondja el, mi történt – szólalt meg egy idő múlva.

– Előbb tudni akarom, hogy van Katy.

Néhány másodpercig meghányta-vetette magában a kérést. – A nyaka sérült meg. Lesznek fájdalmai, de meggyógyul.

Lehunytam a szemem, engedtem, hogy szétáradjon bennem a megkönnyebbülés.

– Beszéljen! – mondta Pistillo.

Elmondtam neki az éjszaka eseményeit. Némán hallgatott, amíg oda nem értem, hogy Katy azt kiáltotta: „John!”

– Van ötlete, ki lehet ez a John? – kérdezte.

– Talán.

– Hallgatom.

– Valaki, akit gyerekkoromban ismertem. John Asselta.

Pistillo nagyot nézett. – Miből gondolja, hogy éppen Asselta lehet az a John?

– Asselta törte be az orromat.

Elmeséltem, hogy Lidérc behatolt a lakásomba, és megtámadott. Pistillo ettől nem lett boldogabb.

– Asselta a bátyját, Kent kereste?

– Legalábbis ezt állította.

Pistillo elvörösödött. – Mi a nyavalyáért nem mondta ezt hamarabb?

– Ez tényleg különös – feleltem. – Hiszen maga az az ember, akihez mindig nyugodtam fordulhattam, akiben maradéktalanul megbízhattam.

Dühe ettől nem hagyott alább. – Asselta az egyik legveszélyesebb eszelős az egész világon – mondta. – Külföldön él, senki sem tudja, hol. Közép-Amerikában és Afrikában is a helyi kormányzatok által pénzelt halálosztagoknak dolgozott. – Pistillo a fejét csóválta. – Ha Asselta a halálát akarta volna a lánynak, akkor már a lábujjára kötözték volna a névcédulát.

– Lehet, hogy egy másik Johnra gondolt – mondtam.

– Lehet. – Elgondolkodott. – Van itt még valami, amit nem értek. Ha Lidérc vagy bárki más meg akarta ölni Katy Millert, miért strapálta magát vele, hogy előbb önt megbilincselje?

Ez a gondolat engem sem hagyott békén, de ezzel kapcsolatban akadt egy feltevésem. – Lehet, hogy csapda volt. A gyilkos az ágyhoz bilincsel, majd megfojtja Katyt. Aztán pedig úgy rendezi el a helyszínt, mintha én követtem volna el a gyilkosságot. – Pistillóra néztem.

Összevonta a szemöldökét. – Remélem, nem akarja hozzátenni; „Ugyanúgy, ahogy a bátyámmal elbántak.”

– De igen – feleltem. – Azt hiszem, éppen ezt akartam hozzátenni.

– Baromság.

– Gondolja végig, Pistillo! Volt valami, amire maguk sohasem tudtak magyarázatot adni: miért maradt a bátyám vére a helyszínen?

– Julie Miller védekezés közben megsebesítette.

– Maga is tudja, hogy annál sokkal több vért találtak. – Közelebb hajoltam. – Kent tizenegy évvel ezelőtt mások keverték gyanúba, és lehet, hogy valaki azt akarta: a történelem ma éjjel ismételje meg önmagát.

– Ne játsszon melodrámát – morgott Pistillo. – Mondok még valamit: a zsaruk nem vették be a maga szabadulóművész-meséjét. Az a véleményük, hogy meg akarta ölni a lányt. És ezt gondolja Katy Miller apja is.

– Maga tudja, hogy nem én tettem, Pistillo. És a tegnapi előadásával ellentétben azt is tudja, hogy Julie-t sem én öltem meg.

– Figyelmeztettem, hogy maradjon ki ebből.

– Én meg úgy döntöttem, hogy nem fogadom meg az intelmeit.

Pistillo nagyot sóhajtott, és bólintott. – Csakhogy a játszma nem várt fordulatot vett. – Közelebb lépett. – Magát nemsokára átszállítják a börtönbe.

– Nagyszerű. Ügyvédet akarok.

Megnézte az óráját. – Ahhoz már késő van. Az éjszakát rács mögött tölti. Holnap sor kerül a vádemelésre. Gyilkossági kísérlet és súlyos testi sértés. A kerületi ügyész valószínűleg úgy dönt majd, hogy tartani lehet a szökésétől, okulva a bátyja esetéből, és indítványozza a bírónak, hogy ne egyezzen bele az óvadékba.

Mondani akartam valamit, de fölemelte a kezét. – Ne fárassza magát! Nem érdekel, hogy maga tette-e vagy sem. Találok elég bizonyítékot, hogy magát elítéljék. Ha pedig nem, akkor gyártok. Mesélje el ezt a beszélgetést nyugodtan az ügyvédjének. Le fogom tagadni. Mit gondol, kinek hisznek majd?

Ránéztem. – Miért csinálja ezt?

– Megmondtam, hogy maradjon ki ebből. Nem hallgatott rám. Most a barátnője halott, és Katy Miller is csak csodával határos módon maradt életben.

– Én nem bántottam egyiket sem.

– De igen. Ezt mind maga okozta. Ha hallgatott volna rám, egyikük sem lenne most ott, ahol van.

Szavai megrendítettek, ám nem tágítottam. – És magával mi a helyzet, Pistillo? Maga eltussolta a Laura Emerson-féle összefüggést...

– Én nem azért jöttem, hogy vitatkozzak magával. Maga még ma éjjel börtönbe kerül. És ne feledje: el fogom ítéltetni.

Az ajtóhoz indult.

– Pistillo! – Hátranézett. – Valójában mi a célja ezzel az egésszel?

Megállt, és nagyon közel hajolt hozzám. – Kérdezze meg a bátyját – suttogta, és kiment.

Az éjszaka hátralévő részét a Nyugati Harmincötödik utcában lévő őrszobán, a fogdában töltöttem. Két cellatársam volt: egy prosti, aki egyfolytában jajveszékelt, a másik egy fekete férfi, aki egész idő alatt aludt. Az éjszaka eseménytelenül telt.

Egy telefonhívást engedélyeztek, Kockát hívtam fel. Álmából ébresztettem. Amikor elmondtam, mi történt, csak ennyit fűzött hozzá: – A fenébe. – Aztán megígérte, hogy kerít egy jó ügyvédet, és mindent megtud Katy állapotáról.

– Igaz is – tette hozzá –, a QuickGo biztonsági kamerájával kapcsolatban bevált az ötleted. Holnap megnézhetjük a kazettát.

– Már amennyiben kiengednek innen.

– Az is igaz – mondta Kocka. – Öregem, ha elutasítanák az óvadék iránti kérelmet, az nagy gáz lenne.

Reggel rendőri kísérettel átvittek a bíróságra. Kocka már ott volt, amikor a bíró elé álltam. Jelen volt az új ügyvédem is, egy Hester Crimstein nevű nő. Emlékeztem rá valami korábbi, híres ügy tárgyalásáról, de nem tudtam volna megmondani, melyik volt az. Bemutatkozott, aztán többet nem is nézett rám.

A fiatal kerületi ügyész felállt, és azt mondta: – Javasoljuk Klein úr óvadék nélküli fogva tartását. Véleményünk szerint komolyan tartani kell a szökésétől.

– Miért? – kérdezte a bíró unott hangon.

– A gyanúsított bátyját gyilkossággal vádolták, és tizenegy év óta szökésben van. Ráadásul, bíró úr, a bátyja áldozata a jelenlegi áldozat testvére volt.

Erre már a bíró is felfigyelt. – Hogy mondja?

– A gyanúsítottat egy bizonyos Katy Miller sérelmére elkövetett gyilkosság kísérletével vádoljuk. Klein úr bátyja, Kenneth egy tizenegy évvel ezelőtti gyilkosság gyanúsítottja, amelyben az áldozat Julie Miller volt, a mostani áldozat nővére.

A bíró erre már felnézett. – Emlékszem arra az esetre.

A fiatal ügyész mosolygott, mintha kitüntetést kapott volna.

A bíró Hester Crimsteinhez fordult. – Ms. Crimstein?

– Bíró úr, véleményünk szerint Klein urat a saját személye megítélésének alapján kell szabadlábra helyezni. Klein úr büntetlen előéletű. Jótékonysági munkát végez a város szegényei körében. A bátyjával való összehasonlítás az előítélet legrosszabb formája.

– Ön tehát megalapozatlannak tartja az aggályokat, Ms. Crimstein?

– Teljes mértékben, bíró úr. Úgy tudom, hogy Klein úr nővére nemrégiben szőkére festette a haját. Valószínűsíti ez azt, hogy Klein úr ugyanezt fogja tenni?

Derültség a teremben.

A fiatal ügyész elvörösödött. – Bíró úr, visszautasítom a kolléganő ostoba felvetését...

– Miért volna ostoba? – vágott vissza Crimstein. – Az ügyész úr javaslatának egyetlen indoka, hogy a gyanúsított bátyja megszökött, és még ezt sem tudja biztosan senki. Az is lehet, hogy meghalt. De akárhogy történt, bíró úr, a kerületi ügyész elhallgat egy lényeges körülményt.

Hester Crimstein a fiatal ügyészhez fordult. és rámosolygott.

– Thomson úr?– mondta a bíró.

Thomson, a kerületi ügyész lehajtotta a fejét.

Mester Crimstein várt, aztán folytatta. – A súlyos bűncselekmény sértettje, Katherine Miller ma reggel kijelentette, hogy Klein úr ártatlan.

A bíró nem örült a hírnek. -Thomson úr?

– Ez nem fedi a valóságot, bíró úr. Miss Miller azt állította, hogy nem látta a támadóját. Sötét volt, és a támadó maszkot viselt.

– És – fejezte be a mondatot Hester Crimstein – kijelentette, hogy nem az ügyfelem volt az.

– Azt jelentette ki, hogy azt hiszi, nem Klein úr volt az – vágott vissza Thomson. De bíró úr, Miss Miller sérült és zavart. Nem látta a támadóját, így igazából nincs alapja, hogy kizárja...

– Ez még nem az ügy tárgyalása, kolléga úr – vágott közbe a bíró. – Az óvadék lehetőségének megvonására vonatkozó kérelmét elutasítom. Az óvadék összege harmincezer dollár.

Lecsapott kalapácsával, én pedig szabad voltam.

AZONNAL a kórházba akartam sietni, hogy meglátogassam Katyt. Kocka a fejét rázva közölte, hogy ez rossz ötlet. Katy apja már ott van, nem tágít a lánya mellől. Fegyveres testőrt fogadott, és az ajtó elé állította. Meg tudtam érteni. Miller úr az egyik lányát nem tudta megvédeni, még egyszer nem akarja kockáztatni ugyanezt.

A Lincoln alagútban haladtunk, Kocka a saját kocsiját vezette, egy 1968-as évjáratú Coupe de Ville-t; körülbelül annyira maradhatott ebben észrevétlen, ahogy Raquel/Roscoe egy szülői munkaközösségi rendezvényen.

– Jó volt az ötlet – jegyezte meg Kocka az alagút forgalmában araszolva.

– Tessék?

– Jó ötlet, hogy eszedbe jutott, Sonay elvégezte a Kocka-jógaiskolát. – Sonay volt az a felkapott popsztár, aki a QuickGo bolthálózat reklámkampányának dalát énekelte.

– Bevált?

– Felhívtam Sonayt, és elmeséltem neki a problémánkat. Megtudtam tőle, hogy a QuickGo egy testvérpár tulajdona, Ian és Noah Muller a nevük. Felhívta őket, elmondta, mit szeretne, és... – Kocka vállat vont.

A fejemet csóváltam. – Elképesztő vagy.

– Az. Elképesztő vagyok.

A QuickGo irodái egy raktárépületben voltak a 3-as út mentén.

Beleptünk a raktárba. A Muller fivéreket fejenként százmillió dollárra taksálták, de mindketten egy apró irodában ültek egy hangárszerű csarnok közepén. Íróasztaluk egymással szemben, összetolva állt. Az irodában nem volt számítógép, sem fénymásoló vagy faxkészülék, csak az íróasztalok, néhány fém iratszekrény és két telefon. Minden fal üvegből készült. Mullerék azt szerették, ha látják az árut emelgető villás targoncákat. Nem érdekelte őket, ki bámul be hozzájuk.

A két fivér egészen egyforma volt, egyformán is öltöztek: fekete pantalló, legombolt gallérú fehér ing. Egyszerre álltak fel, és széles mosollyal üdvözölték Kockát.

– Maga Sonay kisasszony guruja – mondta az egyik. – Kocka jógi.

Kocka bölcshöz illő, ünnepélyes biccentéssel válaszolt.

Mindketten megszorongatták a kezét.

– Éjjel áthozattuk a kazettákat – mondta a magasabbik testvér, láthatólag helyeslést várva. Kocka újabb, fensőséges biccentéssel fogadta a hírt. Egy ablaktalan helyiségbe vezettek, ahol tévét és videomagnót állítottak be egy pultra.

A magasabbik Muller bekapcsolta a tévét, és kazettát tolt a videóba. – Ez a szalag tizenkét órát rögzít – mondta. – Az illető ugyebár három óra körül járt az üzletben.

– Mi úgy tudjuk – felelte Kocka.

– Kettő óra negyvenöthöz állítottam a kazettát. Most magukra hagyjuk önöket. És nem kell sietniük.

– Köszönjük.

Odamentem a videóhoz, és megnyomtam a lejátszás gombot.

A kamera a magasból mutatta a pénztárgépet és egy fiatal, szőke nőt. A három másodpercenként egy kocka felvételi sebességtől a mozgás szakadozott volt, hamarosan szédülni kezdtem.

– Hogyan ismerjük fel ezt az Owen Enfieldet? – kérdezte Kocka.

– Azt hiszem, negyven körüli, tüskehajú fickót keresünk.

Egy idő múlva rájöttem, hogy könnyebb dolgunk lesz, mint hittük. A vásárlók mind idős emberek voltak, és mintha mindegyik golfozáshoz öltözött volna. Úgy látszik, Stonepointe-ban túlnyomórészt nyugdíjasok élnek.

Amikor a férfi megjelent, a számláló 3.08.15-öt mutatott. Először a hátát mutatta a kamerának. Sortot és rövid ujjú inget viselt. Az arcát nem láttuk, csak tüskésre nyírt haját. Elment a pénztár mellett, végig az utolsó gondola mentén. Vártunk. 3.09.24-kor Enfield-jelöltünk visszafelé jött, közeledett a pénztárhoz. Tejes flakont és kenyeret hozott. A kapcsolóra tettem az ujjamat, hogy bármikor megállíthassam a szalagot.

Nem volt rá szükség.

Csak álltam mozdulatlanul. Nem tudtam, hogy sírjak-e vagy nevessek. Kockára néztem. Engem figyelt, nem a képernyőt. Bólintottam, megerősítve, amit már úgyis sejtett.

Owen Enfield valójában a bátyám, Ken volt.

10. fejezet

MEGSZÓLALT a telefon. – Joshua Ford és Raymond Cromwell van itt, McGuane úr – mondta a recepciós, McGuane biztonsági szervezetének tagja.

Joshua Ford a Stanford, Cummings és Ford ügyvédi iroda egyik tulajdonosa volt. A szervezet több mint háromszáz ügyvédet foglalkoztatott. Raymond Cromwell nyilván ügyvédbojtár, akit azért hozott, hogy jegyzeteljen. Philip nézte őket a monitoron. Ford nagydarab férfi volt, százkilencven centi magas, a testsúlya kilencven kiló fölött. Kemény, agresszív, kellemetlen ember hírében állt. Cromwell ezzel szemben fiatal volt, ápolt, puhány és sima.

McGuane Lidércre nézett, aki mosolygott, és McGuane újra azt a dermesztő hideget érezte. Megint kételyei támadtak: okos dolog volte bevonni ebbe Asseltát. Végül úgy döntött, hogy igen. Lidércnek is volt vesztenivalója az ügyben.

A hátborzongató mosolyt nézve McGuane így szólt: – Ford úr egyedül jöjjön be. Cromwell urat ültesse le a váróban, és kínálja meg valamivel.

– Igenis, McGuane úr.

Amikor Joshua Ford kinyitotta az ajtót, Lidérc már készenlétben tartotta a vasbotot. Körülbelül olyan hosszú volt, mint egy baseballütő.

Joshua Ford a gazdag ember magabiztosságával vonult be. Mosolyogva köszönt McGuane-nek: -McGuane úr.

Ford megérezte, hogy a jobbján áll még valaki. Lidérchez fordult, és kézfogásra nyújtotta a kezet. Lidérc azonban máshova nézett. A vasbottal célba vette Ford sípcsontját, és lesújtott. Az ügyvéd felkiáltott, és a padlóra roskadt. Lidérc újra megütötte, ezúttal a jobb vállát. Ford jobb karja azonnal használhatatlanná vált. Asselta végigvágott a bottal a bordáin. Recsegés hallatszott, Ford igyekezett összegömbölyödni.

– Hol van? – kérdezte McGuane a szoba túlsó sarkából.

Joshua Ford nyelt egyet, és azt hörögte: – Kicsoda?

Ez hiba volt. Lidérc a bokájára ütött a bottal. Ford ordított, és könyörögve fölemelte a kezét, McGuane az évek során megtanulta, hogy érdemes már az első kérdés előtt ütni. A legtöbb ember, ha fájdalommal fenyegetik, hajlandó beszélni, hogy megszabaduljon a fenyegetéstől.

– Megállt Las Vegasban – magyarázta McGuane. – Ezzel nagy hibát követett el. Fölkeresett egy helybeli orvost. Ellenőriztük a rendelője környékén az összes nyilvános telefont, megnéztük az államközi hívásokat a Ken látogatását megelőző egy órában, és utána is. Csak egy olyan hívás akadt, amit érdekesnek találtunk. A maga száma volt az, Ford úr. Ken magát hívta, az ügyvédjét.

– De... – nyögte Joshua Ford.

McGuane fölemelte a kezét, hogy elhallgattassa. – Ha tagadni próbál, vagy úgy tesz, mintha nem tudná, miről beszélek – mondta –, a barátom abbahagyja a simogatást, és elkezdi bántani magát. Megértette?

Ford néhány másodpercig hallgatott. Amikor végre felnézett, McGuane meglepődve látta, milyen kemény a tekintete. Ford előbb Lidércre nézett, aztán McGuane-re. – Dögöljenek meg!– mondta.

Lidérc MeGuane-hez fordult. Felvonta szemöldökét, és elmosolyodott. – Bátor – bólintott elismerően.

– John...

Lidérc nem reagált. A vasbottal belevágott Ford arcába. Vér fröccsent szét a szobában. Ford lehanyatlott.

– Hol van Ken? – ismételte McGuane a kérdést.

Ford megrázta a fejét.

McGuane a monitorhoz lépett. Úgy fordította, hogy Joshua Ford lássa a képernyőt. Cromwell keresztbe vetett lábbal ült, kávéját itta a várószobában. McGuane a fiatalemberre mutatott.

– Hány éves? – kérdezte McGuane.

Ford lel akart támaszkodni, de visszazuhant. Nem felelt.

Lidérc fölemelte a botot. – Kérdeztek valamit.

– Huszonkilenc.

– Nős?

Ford bólintott.

McGuane a képernyőt nézte. – Mondja meg, hol van Ken, különben a fiú meghal.

Lidérc az asztalra helyezte a vasrudat. Zsebébe nyúlt, és olyan fojtogatóeszközt húzott elő, amilyet Indiában a thug szekta gyilkosai használnak. A fogóját mahagóniból faragták, a markolat mindkét végéhez lószőrből font kötél csatlakozott.

– Neki ehhez semmi köze – mondta Ford.

– Jól figyeljen – szólalt meg McGuane –, mert csak egyszer mondom el.

Ford várt.

– Mi nem blöffölünk – mondta McGuane. Várt egy pillanatig, tekintetét nem vette le Fordról. Aztán megnyomott egy gombot a telefonon. A recepció jelentkezett.

– Igen, McGuane úr.

– Küldje be Cromwell urat!

– Igenis.

A monitoron nézték, ahogy a biztonsági őr int Cromwellnek. A fiatalember felállt, és az őr nyomában az ajtóhoz lépett. Ford és McGuane egymásra nézett.

– Maga egy idióta – mondta McGuane.

Lidérc igazított egyet a markolaton, és várt.

A biztonsági őr kinyitotta az ajtót. Raymond Cromwell széles mosollyal az arcán belépett. A vért és a földön fetrengő férfit látva megdöbbent. Mi a...?

Lidérc Cromwell mögé lépett, és kirúgta alóla a lábát. Cromwell felkiáltott, és térdre rogyott.

A kötél átbukott a fiatalember fején. Amikor körbevette a nyakát, Lidérc nagyot rántott rajta, közben térdét Cromwell gerincéhez feszítette. Amikor a kötél megszorult, Lidérc megcsavarta a fogót, ezzel elzárta az agy vérellátását.

– Elég! -ordította Ford. – Elmondok mindent!

De McGuane csak a fejét rázta, és megismételte előbbi kijelentését. – Mi nem blöffölünk.

EL KELLETT MONDANOM apámnak, mi volt a biztonsági kamera felvételén.

Kocka kitett a Meadowlands közelében, egy buszmegállónál. Sejtelmem sem volt, mihez kezdjek azzal, amit az imént láttam. Feltámadt a remény, hogy újra találkozhatom a bátyámmal.

De akkor eszembe jutott Sheila.

Akinek ujjlenyomatát a bátyám házában találták meg két holttesttel együtt. Mi köze Sheilának mindehhez? El sem tudtam képzelni, vagy talán csak nem akartam szembenézni azzal, ami nyilvánvaló: Sheila elárult engem. Végül egyetlen gondolat vert gyökeret bennem: lezárni. A bátyám és a szerelmem egyaránt váratlanul hagyott el. Tudtam, hogy képtelen leszek túllépni ezen, amíg meg nem ismerem az igazságot. Talán most végre rajtam a sor, hogy bátor legyek. Talán most én védhetem meg Kent, bár eddig mindig fordítva történt.

Ken életben van, elsősorban ezt fogom szem előtt tartani. És ártatlan – ha lett volna bennem kétely, azt Pistillo eloszlatta. Nemsokára látni fogom a bátyámat, ismét együtt leszünk. Talán elégtételt vehetünk a múltért. Hadd nyugodjon békében az édesanyánk.

A hivatalos gyász utolsóelőtti napja volt. Apámat nem találtam otthon. Nagynéném, Selma a konyhában tett-vett. Közölte, hogy apám sétálni ment. Sunny hallgatag testvére, Selma egész életében csöndben sürgött-forgott. Jelenlétét mindig természetesnek vettem. De most, hogy ott álltam, és úgy néztem rá, mintha először találkoznánk, megláttam benne az embert, aki élete minden napján arra törekszik, hogy jót cselekedjen.

– Köszönöm – mondtam neki, és megöleltem. Először visszahőkölt a szokatlan érzelemkitöréstől, aztán elengedte magát.

– Jól van már – dünnyögte.

Tudtam, merre szokott sétálni apám. Milleréket gondosan elkerülve átvágtam a Coddington Terrace túloldalára, és a városi sportpályák felé vettem utamat. A pályák üresek voltak, apám a lelátó legfelső sorában üldögélt. Emlékeztem, mennyire szeretett edzősködni Bertillo úr és Horowitz úr társaságában – ők voltak a legjobb barátai, sörözni is együtt szoktak. Mindkettőt szívroham vitte el, egyikük sem érte meg a hatvanat. Leültem apám mellé, és tudtam, hogy még mindig hallja a tapsot, az ütemes buzdítást.

Rám nézett, és zúzódásaim láttán kerekre nyílt a szeme.

– Veled meg mi történt?

– Semmi különös – feleltem.

– Összeverekedtél valakivel?

– Semmi bajom, tényleg. De beszélni akarok veled valamiről.

Elhallgatott. Gondolkodtam, hogy fogjak hozzá, de apa megoldotta. Azt mondta: – Mutasd!

Rábámultam.

– A nővéred hívott ma reggel. Beszélt a fényképről.

A kép ott lapult a zsebemben. Előhúztam. Óvatosan a tenyerébe vette, lenézett, és így szólt: – Anyád egy szót sem szólt róla, amíg... Tudod. – Szemében könnycsepp csillant. A felesége, aki egy életen át a társa volt, elhallgatott valamit előle, és ez fájt neki.

– Van még valami – mondtam.

Rám nézett.

– Ken Új-Mexikóban élt... – Dióhéjban összefoglaltam, amit megtudtam. Apa némán, higgadtan végighallgatott, aztán megkérdezte: – Mennyi ideig élt ott?

– Csak néhány hónapot. Miért?

– Anyád azt mondta, Ken visszatér, ha bebizonyította az ártatlanságát.

– Sejtetted valaha, hogy életben van, apa?

Nem felelt azonnal. – Könnyebb volt azt hinni, hogy meghalt.

– Ez nem válasz.

A távolba nézett. – Ken nagyon szeretett téged, Will.

Erre nem mondtam semmit.

– De nem volt hibátlan.

– Tudom – feleltem.

– Amikor Julie-t megölték – folytatta —, a bátyád már bajban volt.

– Hogy érted ezt?

– Azért jött haza, hogy elrejtőzzön.

– Ki elől?

– Nem tudom.

Elgondolkodtam. Felidéztem, hogy akkor már legalább két éve nem járt otthon, és állandóan nyugtalannak láttam, még akkor is, amikor Julie-ról érdeklődött. De azt azért nem tudtam, hogy ez mit jelent.

Apa kérdezett még valamit. – Emlékszel Phil McGuane-re? Bólintottam. Ken régi barátja a középiskolából, a diákvezér.

– Mi van vele?

– Kennek vele volt zűrös ügye.

– Miféle?

– Csak ennyit hallottam.

Eszembe jutott Lidérc. – John Asselta is benne volt?

Apám megdermedt. Félelem jelent meg a tekintetében. – Miért kérded?

– Hárman voltak jó barátok a középiskolában – kezdtem, aztán elhatároztam, hogy most már végigmondom. – És nemrég találkoztam vele.

– Asseltával?

– Igen.

Apa lehunyta a szemét.

– Mi a baj?

– Veszélyes ember – felelte.

– Tudom.

Az arcomra mutatott. – Ezt ő tette veled?

Jó kérdés, gondoltam. – Részben.

– Részben?

– Hosszú történet, apa.

Megint lehunyta a szemét. Egy idő múlva tenyerével a combjára támaszkodva felállt. – Menjünk haza! – javasolta.

Kérdezősködtem volna még, de tudtam, hogy nincs itt az ideje. Leóvakodtunk a rozoga lépcsőn, és amikor leértünk a salakra, az ösvény felé indultunk volna. Az ösvény elején zsebre dugott kézzel, mosolyogva ott állt Lidérc.

Egy pillanatig azt hittem, csak képzelődöm, csak azért merült fel előttem ez a rémlátomás, mert az előbb emlegettem. De akkor észrevettem, hogy apámnak is elállt a lélegzete. Aztán meghallottam azt a hangot.

– Hát nem megható? – kérdezte Lidérc.

Apám elém lépett, mintha a testével akarna védeni. – Mit akarsz? – kiáltotta.

Lidérc felnézett az égre, lehunyta szemét. – Ó, a kölyökliga. – Megint elmosolyodott, és tekintetét lassan apámra fordította.

– Mondja csak, Klein úr, emlékszik az állami döntőre? Hogy milyen remek csapat játszott a keze alatt?

– Igen – felelte apám.

– Ha jól emlékszem, Ken meg én negyedikbe jártunk, ugye?

Apám erre semmit sem mondott.

Lidérc csettintett az ujjával. – Várjunk csak! – A mosoly eltűnt az arcáról. – Majdnem elfelejtettem. Azt az évet én kihagytam, nem igaz? A börtön, tetszik tudni.

– Sosem kerültél börtönbe – szólalt meg apám.

– Teljesen igaza van, Klein úr. Csak gyógykezelésben részesítettek. Tudod, mit jelent az, Willie gyerek? Összezárnak egy kissrácot agyatlan szörnyetegekkel.

– Az nagyon régen történt – jegyezte meg apám halkan.

Lidérc összehúzta a szemét, mintha különös figyelmet akarna szentelni apám szavainak. Aztán bólintott, és azt mondta: – Úgy van, régen történt. Különben sem volt nekem otthon olyan jó dolgom. Úgy is fel lehet fogni, hogy kifejezetten jól jártam: terápiában részesültem ahelyett, hogy az apámmal éltem volna, aki állandóan ütött-vert.

Rájöttem, hogy Daniel Skinner haláláról beszélnek: ő volt az, aki addig gyötörte Lidércet, amíg az leszúrta egy konyhakéssel.

– Hé, Willie fiú!

– Mi van?

– Ugye tudsz róla, hogy utána még egyszer elvittek kényszergyógykezelésre?

– Igen – feleltem emlékszem.

– Egész idő alatt, amíg bent voltam, csak egyvalaki látogatott meg. Tudod, ki volt az?

Bólintottam. Tudtam, hogy Julie volt nála.

– A sors iróniája, nem gondolod?

– Te ölted meg? – kérdeztem.

– Közülünk, akik itt állunk, csak egyvalakit terhel felelősség, és az te vagy, Willie gyerek.

Ez megzavart. – Ezt meg hogy érted?

– Elég ebből – szólalt meg apám.

– Küzdened kellett volna Julie-ért – folytatta Lidérc. – Meg kellett volna védened.

E szavak jégcsákányként hasítottak a szívembe.

– Mit keresel itt? – csattant fel apám.

– Az igazat akarja hallani, Klein úr? Valójában nem is tudom.

– Hagyd békén a családomat. Ha akarsz valamit tőlünk, rajtam kezdd.

– Nem, Klein úr, magától semmit sem akarok. – Végigmérte apámat, és a tekintetétől megborzongtam. – Azt hiszem, maga megfelel nekem úgy, ahogy van.

Lidérc búcsút intett, és elment a fák között. Néztünk utána, ahogy mindjobban elrejtik a lombok, míg végül eltűnt a szemünk elől, ahogy a gúnynevéhez illik. Percekig álltunk mozdulatlanul. Apám hörögve vette a levegőt.

– Apa!

Ő azonban már elindult a gyalogúton. – Gyerünk haza, Will.

11. fejezet

MIRE HAZAÉRTEM, két üzenet várt a rögzítőn. Az elsőt Sheila anyja, Edna Rogers hagyta. Elmondta, hogy a temetés két nap múlva lesz. Utána megadott minden fontos időpontot, és elmagyarázta, merre kell mennem.

A második üzenetet Yvonne Stemo hagyta. Kérte, hogy sürgősen hívjam vissza. Hangjában nehezen leplezett izgatottság hallatszott;

kíváncsi voltam, vajon kiderítette-e Owen Enfield valódi személyazonosságát.

Yvonne az első csöngetésre felvette.

– Mi újság? – kérdeztem.

– Valami nagy ügy van a háttérben, Will.

– Éspedig?

– Összeraktam a mozaikot. Egy pasas álnéven él egy csöndes környéken. Az FBI erősen érdeklődik. Óriási a titkolózás. Tud követni?

– Nem.

– A Cripco adta a kulcsot – folytatta. – Korábban meséltem, hogy ez afféle fantomcég. Ellenőriztem néhány helyen. Az igazság az, hogy nem is nagyon rejtették el. Az álca eléggé átlátszó. Valószínűleg úgy gondolták, hogy ha valaki kifigyeli a pasast, akkor úgyis tudja, vagy úgysem jön rá.

– Yvonne – mondtam –, fogalmam sincs, miről beszél.

– A Cripco, amely bérbe adta a házat meg a kocsit, közvetlenül visszavezethető az Egyesült Államok bűnüldözési szerveihez.

Megint úgy éreztem, hogy kezdek szédülni. – Mit mond? Hogy Owen Enfield titkosrendőr?

– Nem, azt nem hinném. Mi után nyomozna Stonepointe-ban? Hogy nem csalnak-e a römiben?

– Akkor?

– A tanúvédelmi programot a bíróságok működtetik, nem az FBI. Azt hiszem, a kormány rejtegette itt Owen Enfieldet. Új személyazonosságot adtak neki. Csakhogy, mint mondtam, a hátteret nem alapozták meg kellően. Ha John Gotti, a maffiafőnök keresi Sammy Gavanót, akkor az a lényeg, hogy felismeri-e vagy nem. Azzal nyilván nem sokat vacakol, hogy ellenőrizze a hátterét. Érti, mit akarok mondani?

– Azt hiszem.

– Tehát úgy képzelem, hogy Owen Enfield megölte ezt a két embert, aztán elmenekült. Az FBI nem akarja, hogy ez kiszivárogjon. Gondolja végig, milyen kínos lenne: a kormány alkut köt valakivel, és az illető egyszer csak gyilkolni kezd.

Erre nem mondtam semmit.

– Will? – Szünet. – Elhallgat valamit előlem, igaz? Ejnye már – mondta –, egyet ide, egyet oda, nem emlékszik?

Nem tudom, mit feleltem volna – elárultam volna-e, hogy a bátyám és Owen Enfield egy és ugyanaz a személy –, de a döntést kivették a kezemből. Egy kattanás, és megszakadt a vonal.

Dörömböltek az ajtómon.

– Itt az FBI! Azonnal nyissa ki!

Felismertem a hangot: Claudia Fisher volt. Megfogtam a kilincset, lenyomtam, és a következő pillanatban majdnem fellöktek. Fisher rontott be kezében pisztollyal. Rám kiáltott, hogy tegyem fel a kezem. Vele volt a társa, Darryl Wilcox is.

– Mi az ördög...? – fakadtam ki.

– Tegye fel a kezét!

Úgy tettem, ahogy mondta. Elővett egy pár bilincset, de aztán, mintha meggondolta volna magát, rám nézett. A hangja hirtelen lágyabbra váltott. – Velünk jön ellenszegülés nélkül? – kérdezte.

Bólintottam.

– Akkor indulás!

NEM vitatkoztam. Nem vetettem a szemükre, hogy csak blöffölnek, nem hivatkoztam rá, hogy jogom van egy telefonhívásra, még csak azt sem kérdeztem, hová megyünk. Úgy ítéltem: az efféle akadékoskodás itt és most fölösleges, sőt ártalmas volna.

New Jerseybe hajtottunk, Fair Lawnban, egy lakónegyedben álltunk meg. Amerre csak néztem, mindenütt ugyanazt láttam: ápolt gyep, buja virágágyak. Odamentünk egy ház elé, amely semmiben sem különbözött a többitől. Fisher elfordította az ajtógombot. Nem volt kulcsra zárva. Fisher a rózsaszín kanapéval berendezett nappalin keresztül a konyhába kísért. A konyhaasztalnál Pistillo ült jeges tea mellett. A mosogatónál egy asszony állt. Fisher és Wilcox visszavonult, én pedig állva maradtam.

– Figyelteti a telefonomat – mondtam.

Pistillo a fejét rázta. – Ha csak figyeltetném, csupán annyit tudnék meg, hogy honnan hívják. Mi lehallgató berendezést állítottunk rá. De jogunk volt hozzá: engedélyezte a bíróság.

– Mit akarnak tőlem? – kérdeztem.

– Ugyanazt, amit tizenegy év óta – felelte. – A bátyját.

Az asszony megnyitotta a csapot, elöblített egy poharat. Pistillo megszólította. – Maria!

A nő elzárta a csapot, és odafordult.

– Maria, bemutatom Will Kleint.

Az asszony – azt hittem, Pistillo felesége – egy konyharuhába törölte a kezét. Kézfogása határozott volt. – Örvendek – mondta.

Mormogtam valamit, aztán, amikor Pistillo intett, leültem egy fémvázas szék műanyag ülőkéjére.

– Kér valamit inni, Klein úr? – kérdezte Maria.

Elfogadtam egy pohár jeges teát. Amikor elém tette, azt mondta: – A szobában leszek, Joe.

– Köszönöm, Maria.

Az asszony kiment a lengőajtón.

– A húgom – mondta Pistillo, és az ajtót nézte, ahol a nő kiment. Aztán a hűtőszekrény ajtajára erősített fényképekre mutatott. – ők meg a fiai: Vic tizennyolc éves, Jack tizenhat.

– Aha. – Összekulcsoltam a kezem, és az asztalra tettem. – Lehallgatta a telefonomat.

– Igen. – Ivott egy kortyot, közben a hűtőszekrényt nézte; intett a fejével, hogy nézzek oda én is. – Észrevette, hogy mi hiányzik a képekről?

– Nincs kedvem fejtörőkhöz, Pistillo.

– Nekem sincs. De azért csak nézze meg jobban. Mi hiányzik?

Oda sem néztem, mert tudtam a választ. – Az apa.

Csettintett az ujjával és rám mutatott, mint egy tévévetélkedő műsorvezetője. – Elsőre eltalálta – mondta. – Lenyűgöző.

– Mi a fene ez az egész?

– A húgom tizenkét évvel ezelőtt elveszítette a férjét, Victort. A fiúk... Kiszámolhatja maga is, az egyik hat–, a másik négyéves volt. Victort lelőtték, Will. Két golyót kapott a fejébe, valósággal kivégezték. – Ivott a teából, aztán hozzátette: – A bátyja jelen volt.

A szívverésem kihagyott. – Hogy a bátyám jelen volt?

Pistillo felállt, kinyitotta a hűtőszekrényt, elővette a jégkockatartót és a mosogató széléhez csapta. Kihalászott néhány jégkockát, majd újratöltette a poharát teával. – Ígérjen meg nekem valamit – mondta közben.

– Mit?

– Katy Millerről van szó.

– Mi van vele?

– Még csak gyerek. Nem akarom, hogy megint baja essen.

– Én sem.

– Akkor ebben egyetértünk – mondta Pistillo. – Ígérje meg, Will. Ígérje meg, hogy nem rángatja bele még egyszer.

Ránéztem, és láttam, hogy ezen a ponton nincs alku. – Rendben – feleltem. – Katy kimarad. És most beszéljen a bátyámról.

Kitöltötte a teáját, és visszaült az asztalhoz. – Olvashatta, hogy a rendőrség rendet teremtett a fultoni halpiacon – kezdte Pistillo –, és közben nyilván maga is arra gondolt, hogy a maffiát felszámolták. A zsaruk győztek.

A torkom egyszerre kiszáradt, mintha a következő pillanatban elzáródna. Nagyot kortyoltam a poharamból. A tea túlságosan édes volt.

– Tud valamit Darwinról? – kérdezte.

Azt hittem, szónoki a kérdés, de választ várt. Azt feleltem: – A legerősebbek maradnak fenn, ilyesmi.

– Nem a legerősebbek – mondta. – Ez már a mai értelmezés, ami teljesen téves. Darwin nem azt állította, hogy a legerősebb marad életben, hanem azt, hogy az, amelyik legjobban alkalmazkodik. Érti a különbséget?

Bólintottam.

– A dörzsöltebb gengszterek alkalmazkodtak, kiköltöztették az üzletet Manhattanból. A drogokkal a kertvárosokban kezdtek kereskedni, ahol kisebb a konkurencia. A korrupciós ügyek Jersey városait is elérték. Például Camdent. A legutóbbi öt polgármester közül három ellen jogerős ítélet született. Newark meg az a tömbrehabilitációs baromság. A tömbrehabilitáció pénzt jelent, a pénz pedig hatalmat és lehetőségeket.

Fészkelődtem a konyhaszéken. – Hová akar kilyukadni, Pistillo?

– Mindjárt mondom, seggfej. – Elvörösödött az arca. A sógorom, ennek a két srácnak az apja meg akarta tisztítani az utcákat ezektől a rohadékoktól. Titkosügynökként dolgozott. Valaki rájött. Őt meg a társát is kinyírták.

– És maga azt hiszi, a bátyámnak köze volt hozzá?

– Igen, azt hiszem.

Pistillo mély lélegzetet vett. Láttam rajta, hogy időt akar nyerni. Arca meglepően összeszedett volt, szinte szenvtelen, de csak azért, mert a dühét elfojtotta.

– A bátyja Philip McGuane-nek dolgozott. Gondolom, pontosan tudja, ki az.

Semmit sem árultam el. – Folytassa.

– McGuane veszélyesebb, mint a maga Asselta nevű barátja. Ravaszabb. Az SZBEI a keleti part egyik fő maffiózójának tartja.

– SZBEI?

– A Szervezett Bűnözés Elleni Igazgatóság – felelte Pistillo. McGuane a túlélő mintapéldánya. Minden klasszikus műfajban otthon van, kábítószer, prostitúció, uzsora, de fő területe a korrupció. Drogos üzleteit a városon kívülre, nyugalmasabb környékekre telepítette át. Megölte a sógoromat és a társát. A maga bátyjának is köze volt hozzá. Kisebb jelentőségű vádakkal letartóztattuk, hat hónappal Julie Miller meggyilkolása előtt.

– Hogyhogy erről nem tudok?

– Ken nem mesélte el magának. Nekünk különben sem ő kellett. Mi McGuane-t akartuk. Úgyhogy Kent megfordítottuk.

– Megfordították?

– Mentességet kínáltunk neki, ha együttműködik.

– Azt akarták, hogy tanúskodjon McGuane ellen?

– Többet akartunk. McGuane nagyon óvatos. Nem volt annyi bizonyítékunk, hogy bevarrjuk gyilkosságért. Besúgóra volt szükségünk. Úgyhogy a bátyját bedrótoztuk, és visszaküldtük.

– Azt mondja, Ken titkos ügynökként dolgozott maguknak? Valami megvillant Pistillo szemében. – Nehogy már hősnek állítsa be! – csattant fel a hangja. – A maga hétpróbás bátyja nem vált rendőrré. Szemétláda volt, az is maradt, csak igyekezett menteni a bőrét.

Bólintottam, és emlékeztettem magam, hogy akár az elejétől a végéig hazugság is lehet. – Folytassa! – kértem.

– McGuane rájött. Nézze, McGuane brutális alak. A gyilkosságot kényelmes megoldási lehetőségnek tartja, semmi többnek. Nem érez semmit.

Kezdtem érteni, mi a célja ezzel. – Ha tehát McGuane tudja, hogy Ken besúgó, akkor...

– Halálra van ítélve – fejezte be helyettem Pistillo. – A bátyja tisztában volt a kockázattal. Egy darabig tartotta a kapcsolatot, aztán egy éjjel egyszer csak lelépett.

– Mert McGuane leleplezte?

– Azt gondoljuk, hogy igen. Hazamenekült a szüleihez.

– És aztán?

– Mostanra talán már maga is rájött, hogy Asselta is McGuane-nek dolgozik. Nos, a bátyja elmondta nekünk, hogy Asselta megölte Laura Emersont, a diákegyesület másik tagját. Ken úgy adta elő, hogy Laura Emerson rájött a havertoni drogüzelmekre, és feljelentést akart tenni.

Elképedtem. – Ezért ölték meg?

– Igen, ezért. Ezek szörnyetegek, Will. Hogyan verjem bele abba a kemény fejébe?

Eszembe jutott, hogy Phil McGuane néha átjött hozzánk, és a Rizikó nevű társasjátékot játszottuk. Mindig ő nyert. Csöndes volt, mindent megfigyelt: az a fajta gyerek, akire olyanokat mondanak a felnőttek, hogy lassú víz partot mos. Úgy emlékszem, a diáktanácsnak is ő lett az elnöke. Nagyon imponált nekem. Lidérc láthatóan eszelős volt, róla bármit el tudtam képzelni. De McGuane?

– Valahogy rájöttek, hol rejtőzik a bátyja. Talán Lidérc hazáig követte Julie-t a kollégiumból, nem tudom. Akárhogy történt, Millerék házánál érte utol Kent. Az egyik feltevés szerint mindkettőjüket meg akarta ölni. Maga is látott valakit aznap éjjel. Hiszünk magának. Úgy gondoljuk, hogy akit látott, feltehetően Asselta volt. Az ujjlenyomatait megtaláltuk a helyszínen. Ken megsebesült a támadásban, ez magyarázza, hogy a vére a helyszínen maradt, de valahogy megszökött. Lidérc egyedül volt Julie Miller holttestével. Mi lett volna a legtermészetesebb, amit tehet? Az, ha úgy rendezi a helyszínt, mintha Ken lett volna a tettes.

Elhallgatott. Most rajtam volt a dühöngés sora.

– Tehát maga egész idő alatt... – nyeltem egyet, újra kezdtem. – Tehát egész idő alatt tudta, hogy nem Ken ölte meg Julie-t...

– Nem, szó sincs róla.

– Hiszen éppen az előbb mondta...

– Ez csak feltételezés, Will. Ugyanakkora a valószínűsége, mint annak, hogy Ken a gyilkos.

– Mi oka lehetett volna megölni Julie-t?

– A bátyja gonosztevő volt. Erről se feledkezzen meg.

– Ez még nem indíték – ráztam a fejem. – Ha tudta, hogy esetleg nem Ken ölte meg Julie-t, miért hangoztatta állandóan, hogy ő volt?

Inkább nem válaszolt. Talán nem is volt rá szükség. Egyszer csak nyilvánvalóvá vált a válasz. A hűtőszekrény ajtaján lévő fotókra pillantottam. Nagyon sok mindent elárultak.

– Mert mindenáron el akarta kapni Kent – mondtam, válaszolva saját kérdésemre. – Ken volt az egyetlen, aki kiszolgáltathatta magának McGuane-t. A világ fütyül rá, ha egy koronatanú elrejtőzik. Nincs sajtóvisszhang, nincs kiterjedt embervadászat... Ha viszont Ken megölt egy lányt az otthonában, a háza pincéjében, arra már odafigyel a sajtó. Maga úgy okoskodott: ha a képe megjelenik az újságokban, utána már nehezebb lesz elrejtőznie.

Pistillo a kezét nézegette.

– Elismeri, hogy igazam van?

Pistillo lassan rám nézett. – A bátyja megállapodott velünk – jelentette ki. – Amikor elszökött, megszegte az egyezséget.

– És akkor már szabad hazudni? Tudja egyáltalán, mit tett velünk?

– Mondok valamit, Will. A legkevésbé sem érdekel. Azt hiszi sokat szenvedtek? Nézzen a húgom szemébe. Nézze meg a fiait.

– Ettől még nem helyes...

Tenyerével az asztalra csapott. – Ne mondja meg nekem, mi helyes és mi nem! A húgom ártatlan áldozat volt.

– Az anyám is.

– Nem! – Most már az öklével vágott az asztalra, és a mutatóujját felemelte. – Óriási a különbség, nehogy már összehasonlítsa őket. Vic rendőrként szolgált, akit megöltek. Nem volt más választása. Nem vehette elejét a családja szenvedéseinek. A maga bátyja ezzel szemben úgy döntött, hogy elmenekül. Ez az ő döntése volt. Ne merészelje összehasonlítani azt, amin a családja keresztülment azzal, amin a húgom ment keresztül. Ne merészelje!

Tekintetünk találkozott. Hasztalan lett volna vitatkozni vele – és még mindig nem tudtam, hogy igazat mond-e, vagy a céljai érdekében kiforgatja a tényeket. Mindenképpen többet akartam tudni.

– És mi történt azután? – kérdeztem.

– A szerencse segített. Egyik ügynökünk a szabadsága alatt Stockholmba utazott, és az utcán észrevette Kent.

Pislogtam. – Mikor történt ez?

Pistillo gyors fejszámolást végzett. – Négy hónappal ezelőtt.

Még mindig nem értettem. – És Ken megszökött?

– A fenét. Az ügynök abban a pillanatban letartóztatta, és simán ki is adták az Egyesült Államoknak.

– Hogyhogy nem írták meg az újságok? – kérdeztem.

– Titokban tartottuk – felelte Pistillo.

– Mert maga még mindig McGuane-re pályázott – mondtam. – És a bátyám még mindig a kezére tudta volna játszani.

– Segíthetett volna.

– Úgyhogy megint alkut kötöttek.

Pistillo bólintott. – Ken felfogadott egy nagymenő ügyvédet, és kidolgoztunk egy megállapodást. Találtunk neki egy biztonságos helyet Új-Mexikóban. Naponta jelentkeznie kellett egy ügynökünknél addig, amíg el nem jön az ideje, hogy vallomást tegyen. Ha ezt is megszegi, fölelevenítünk minden korábbi vádat, beleértve Julie Miller meggyilkolását is.

– És min csúsztak el?

– McGuane megtudta, és elküldött két bérgyilkost, hogy végezzenek a bátyjával.

– A két halott a házában – mondtam.

– Igen. Alábecsülték a bátyját. Megölte őket, és elmenekült.

– És maga most megint el akarja kapni Kent.

A fényképeket nézte a hűtőszekrényen. – Igen.

– Csakhogy én nem tudom, hol van.

– Tisztában vagyok vele, de előbb-utóbb jelentkezni fog.

– Miért olyan biztos benne?

Nagyot sóhajtott. – Mert már jelentkezett.

Nem akartam hinni a fülemnek.

– Két telefonhívás érkezett a maga lakására Albuquerque-ből, a Ken háza közelében lévő nyilvános telefonról – folytatta Pistillo.

– Az első nem sokkal a két bérgyilkos megölése előtt, a másik közvetlenül utána.

Megdöbbenhettem volna, de nem ez történt. Valahogy összeálltak a mozaikdarabkák, csak éppen a képet nem láttam még.

– Ugye maga nem tudott azokról a telefonokról, Will?

Nyeltem egyet, és arra gondoltam, ha nem én, akkor vajon ki vehette fel a telefont, már amennyiben Ken tényleg felhívott. Sheila.

– Nem – válaszoltam. – Nem tudtam róluk.

Bólintott. – Amikor először megkerestük magát, nem tudtuk, mi a helyzet. Azt hittük, maga beszélt Kennel a telefonon.

Ránéztem. – Miként keveredett ebbe az egészbe Sheila Rogers?

– Az ujjlenyomatait megtaláltuk a helyszínen. Az volt a feltevésünk, hogy ő közvetített maguk között. Hogy maga titokban segítette a bátyját. Amikor Ken elszökött, arra gondoltunk, maguk ketten tudják, hová mehetett.

– De most már tudja, hogy nem így történt.

Bólintott. – Azért mondom el mindezt, Will, mert féltem tőle, hogy valami őrültséget forgat a fejében.

– Például a sajtóhoz fordulok? – kérdeztem.

– Igen. Meg azért is, mert azt akartam, hogy megértse: a bátyjának két választása volt. Vagy McGuane és Lidérc találja meg, és akkor megölik, vagy mi találjuk meg, és akkor megvédelmezzük.

– Értem. – feleltem. – Csakhogy maguk elszúrták a dolgot.

Még mindig mi vagyunk a legjobb lehetőség Ken számára -vetette ellen. – És ne higgye, hogy McGuane beéri a bátyjával, a Katy Miller elleni támadás nem volt véletlen. Mindannyiuk érdekében szükségünk van rá, hogy együttműködjön velünk.

Nem feleltem. Nem bíztam benne. Úgy éreztem, senkiben sem bízhatom. Ezt az egyet megtanultam. De Pistillo különösen veszélyes. Tizenegy éven át a húga megtört arcát látta maga előtt. Az ilyesmi eltorzítja az embert. Világosan értésemre adta: semmitől sem riad vissza, hogy elkapja McGuane-t. Képes volna feláldozni a bátyámat. Engem is rács mögé juttatott. És mindenekelőtt a családomat tette tönkre – eszembe jutott anyám mosolya, és rájöttem, hogy ez az ember, aki itt ül velem szemben, aki a bátyám megmentőjének állítja be magát, ő tüntette el Sunny arcáról a mosolyt. Most meg azt akarja, hogy segítsek neki.

Úgy döntöttem, hogy én is hazudni fogok. – Segítek magának – jelentettem ki.

– Helyes – mondta. – Gondoskodom róla, hogy elejtsék a vádakat maga ellen.

Nem köszöntem meg. Felálltam, hogy elmenjek, de ekkor még ennyit mondott: – Úgy tudom, nemsokára eltemetik Sheilát. Most, hogy szabadlábon védekezhet, sőt nemsokára ejtik a vádakat, nyugodtan odautazhat.

Nem feleltem semmit.

– Elmegy a temetésre? – kérdezte.

Ezúttal igazat mondtam. – Nem tudom.

12. fejezet

KÉPTELEN VOLTAM otthon maradni, és reggel bementem dolgozni. Beléptem a Szövetség Házba, és összeszedtem magam, ahogy az élsportoló, amikor kimegy a pályára. Emlékeztettem magam: ezek a srácok a lehető legjobbat érdemlik, semmivel sem kevesebbet. Tudom, hogy ez közhely, de meggyőztem magam, és ebben megnyugodva belemerültem a munkába.

Ez nem jelenti azt, hogy többé nem akartam kideríteni, hol van a bátyám, vagy ki ölte meg Sheilát, vagy mi lett a kislányával, Carlyval. De aznap nem sokat tehettem az ügy érdekében. Felhívtam Katyt a kórházi szobájában, de még mindig blokád zárta el a külvilágtól. Kocka megbízott egy magánnyomozó irodát, hogy futtassa végig a Donna White nevet, Sheila álnevét a légitársaságok számítógépein, de egyelőre semmit sem találtak. Ígv hát vártam.

Elhatároztam, hogy az éjszakát a furgonnal cirkálva töltöm. Kocka beült mellém – mostanra már mindent elmondtam neki és belevetettük magunkat a sötétségbe. Az utcagyerekek szinte világítottak az éjszakában. Kocka átadott egy marék telefonkártyát, hogy osztogassam. Bementünk egy heroinistákról ismert rejtekhelyre az A sugárúton, és leadtuk a szokásos műsort. Beszéltünk, jópofáskodtunk, figyeltünk. Láttam a karikás szemeket. Láttam, hogyan vakaróznak a srácok a bőrük alatt nyüzsgő, láthatatlan bogarak miatt. Láttam rajtuk a tűnyomokat.

Hajnali négykor ültünk vissza a furgonba. Az utóbbi néhány órában keveset beszélgettünk egymással. Kocka kinézett az ablakon. A srácok még mindig ott lebzseltek, és még többen szivárogtak elő.

– Szerintem el kellene mennünk Sheila temetésére – jegyezte meg Kocka.

Nem feleltem semmit.

– Láttad Sheilát idekint dolgozni? – kérdezte Kocka. – Láttad az arcát, amikor a srácokkal beszélt?

Láttam. Tudtam, mit akar mondani.

– Azt nem lehet megjátszani, Will.

– Bárcsak el tudnám hinni – feleltem.

– Mit éreztél, amikor Sheila veled volt?

– Azt éreztem, hogy én vagyok a legszerencsésebb ember az egész világon.

Bólintott. – Ezt sem lehet megjátszani – mondta.

– Akkor mivel magyarázod ezt az egészet?

– Semmivel. – Kocka elindult. – De talán túl sokat bízunk az eszünkre. Lehet, hogy ideje volna a szívünkre hallgatni.

A homlokomat ráncoltam. – Ez jól hangzik, de lehet, hogy nincs semmi értelme.

– Akkor mondjuk úgy, hogy az iránt a Sheila iránt rójuk le kegyeletünket, akit ismertünk.

– Akkor is, ha hazugság volt az egész?

– Akkor is. De talán megérthetjük, mi történt valójában.

– Nem te voltál az, aki figyelmeztetett, hogy esetleg nem fogok örülni annak, amit találok?

– Én voltam az. – Felvonta a szemöldökét. – A fenébe, de jó fej vagyok.

Elmosolyodtam.

– Tartozunk neki, Will. Az emlékének.

Ebben igazat adtam neki. Szükségem volt a válaszokra. Talán ott lesz a temetésen valaki, aki segíthet ebben – és talán maga a temetés is segíthet a gyógyulási folyamatban. Hajlandó voltam bármit megpróbálni.

– Egyébként Carlyra is gondolnunk kell. – Kocka az ablakon át az éjszakai városra mutatott. – Meg kell menteni a gyerekeket... Végül is erről szól az egész, vagy nem?

A kora reggeli repülőút a La Guardia és az idahói Boise között eseménytelenül telt. Kocka a jobb oldalamon ült, és egy róla szóló cikket olvasott a Yoga Journalban. Időnként bólogatott, és azt dünnyögte: – így igaz. Ez vagyok én. – Azért csinálta, hogy bosszantson. Ezért volt ő a legjobb barátom.

Kocka kibérelt egy Buickot. Útközben kétszer eltévedtünk, de végül megtaláltuk a kápolnát. Edna Rogers egyedül állt odakint, és cigarettázott. Kocka megállt a járda mellett. Éreztem, hogy összeszorul a gyomrom. Kiszálltam a kocsiból, és elindultam az asszony felé. Kocka mellettem lépkedett. Üresnek, távolinak éreztem magam. Ez most Sheila temetése. Azért jöttünk, hogy eltemessük Sheilát.

Edna Rogers kemény tekintettel szívta a cigarettáját. – Nem tudtam, sikerül-e ideérnie – mondta.

– Itt vagyunk.

– Megtudott valamit Carlyról?

– Nem – feleltem, ami persze nem fedte teljesen az igazságot. – És maga?

A fejét rázta. – A rendőrség nem nagyon keresi. Azt mondják, semmi hivatalos nyoma nincs, hogy Sheila gyereket szült volna.

Ettől kezdve minden elmosódott, mintha videón látnám felgyorsítva. Kocka közbeszólt, és részvétét nyilvánította. További gyászolók jöttek oda, többségükben öltönyös férfiak. A beszélgetésekből kiderült, hogy legtöbbjük Sheila apjával dolgozik együtt egy garázsajtókat gyártó cégnél. Sok emberrel fogtam kezet, és minden nevet elfelejtettem. Sheila apja átölelt, aztán csatlakozott a munkatársaihoz. Kiderült, hogy Sheilának van öccse meg húga is, mindketten mogorvák és zavartak voltak.

Mindenki az utcán gyülekezett, mintha félnének elkezdeni a szertartást. Kocka magára vont néhány tekintetet, de ehhez már hozzászokott. Most is kopott farmernadrágját viselte, de ezúttal kék dzsekit vett fel hozzá, és felkötött egy szürke nyakkendőt.

A gyászolók végül beszállingóztak a kápolnába. Edna Rogers belém karolt, miközben arcára mosolyt erőltetett. Még mindig nem tudtam, hányadán állok vele.

Mi léptünk be a templomba utoljára. Az emberek arról suttogtak, hogy Sheila „milyen jól néz ki”, olyan, „mintha csak aludna”, márpedig ez az a mondat, amitől mindig feláll a szőr a hátamon. Nem vagyok vallásos, de határozottan híve vagyok annak, ahogy mi, zsidók bánunk a halottainkkal – hamar a föld alá helyezzük őket. Mi nem tesszük őket nyitott koporsóban közszemlére.

Akarom én azt, hogy ez legyen az utolsó emlékem Sheiláról? Ahogy lehunyt szemmel fekszik az első osztályú mahagóniból készült, vastagon kipárnázott ládában? Ahogy közeledtünk, Edna térde megrogyott. Segítettem neki talpon maradni. Megint rám mosolygott, és ezúttal mintha valódi kedvesség lett volna a tekintetében. – Szerettem Sheilát – mondta. – Az anyai szeretet sohasem szűnik meg.

Bólintottam, megszólalni nem mertem. Kocka mögöttünk állt, ő volt az utolsó a sorban. Elfordítottam a tekintetem, de ahogy haladtunk előre, megint dörömbölni kezdett az esztelen remény. így volt anyám temetésén is: belém költözött a gondolat, hogy tévedés az egész. Lehet, hogy egyesek ezért szeretik a nyitott koporsót, megmutatja, hogy a dolog végleges. Ha látod, elfogadod. Ott voltam anyám mellett a halála pillanatában, de mégis kísértésbe estem, hogy belenézzek a koporsóba, hátha Isten meggondolta magát.

Gondolom, sok gyászoló fejében megfordul ilyesmi. A hárítás része a folyamatnak. Az ember a reménnyel szemben is reménykedik. Most is ezt tettem. Csodáért imádkoztam – azért, hogy Sheila életben legyen; ne legyen igaz, hogy meggyilkolták.

De persze ez nem történt meg.

Vagyis nem pontosan ez történt.

Amikor Edna Rogers mellett a koporsó elé léptem, erővel rávettem magam, hogy lenézzek. És akkor zuhanni kezdtem.

– Szépen megcsinálták, ugye? – suttogta Mrs. Rogers.

A karomba kapaszkodott, és sírni kezdett. De ez valahol másutt történt, nagyon messze tőlem. Én nem voltam ott. Én lefelé néztem. És lassanként rájöttem az igazságra.

Sheila Rogers valóban halott. Ehhez kétség sem férhet.

De az a nő, akit szerettem, a nő, akivel együtt éltem, és akit feleségül akartam venni, az nem ez a Sheila Rogers.

Nem ájultam el, de nem sok híja volt. Egy kéz kinyúlt, és megragadta a karomat. Kocka. Ránéztem. Arca merev volt és színtelen. Tekintetünk találkozott, és alig észrevehetően bólintott.

Nem képzelődtem. Kocka is ugyanazt látja.

Ott maradtunk a temetés végéig. Mi mást tehettünk volna? Ott ültem, a tekintetem nem tudtam levenni az idegen holttestről, és reszkettem, de senki sem figyelt rám. Végül is temetésen voltunk.

Miután a koporsót leeresztették a földbe, Edna Rogers kérlelt, hogy menjünk velük haza. A menetrendre hivatkozva kimentettük magunkat. Beszálltunk a bérelt autóba, egyenesen a repülőtérre hajtottunk, és közben mindvégig visszafojtottam a kitömi készülő örömujjongást. Nem akartam, hogy a remény elködösítse gondolkodásomat. Még nem.

A GÉP FEDÉLZETÉN Kocka megjegyezte: – Ha a mi Sheilánk nem halt meg, akkor életben van.

Ránéztem.

– Figyelj – folytatta az elmélkedést —, az efféle bölcsességekért sokan komoly pénzeket fizetnek.

– Ha belegondolok, hogy nekem ingyen jár...

– Akkor most mit csinálunk?

Összefontam a karom. – Donna White. Ezt az álnevet vette Goldbergéktől. Megkérnéd a nyomozódat, hogy szélesítse a keresést? Hogy ne csak a repülőtársaságoknál nézzen szét?

– Szerintem nincs akadálya.

Az utaskísérő frissítőt hozott. Ez a légi utazás hihetetlenül jót tett. Időt adott a gondolkodásra.

– Ez sok mindent megmagyaráz – mondtam. – A titkolózását. Azt, hogy nem hagyta lefényképezni magát. Hogy olyan kevés holmija volt. Hogy nem akart a múltjáról beszélni.

Kocka bólintott. – Ez egyben azt is jelenti – nézett rám hogy az igazi Sheila Rogers, akit eltemettünk... Hogy ő járt a bátyáddal.

– A jelek szerint.

– És az ő ujjlenyomatait találták meg a kettős gyilkosság helyszínén.

– Igen.

– Tehát arról van szó, hogy az a nő, akivel Ken Új-Mexikóban együtt lakott, a néhai Sheila Rogers.

– Igen.

– És egy kislány is volt velük – folytatta Kocka.

Csend.

Kocka rám nézett. – Ugyanarra gondolsz, amire én?

Bólintottam. – Az a kislány Carly volt. És könnyen lehet, hogy Ken az apja.

– Úgy van.

Hátradőltem, lehunytam a szemem.

– Will!

– Tessék.

– Van ötleted, hogy ki lehet az a nő, akit szerettél?

Lehunyt szemmel feleltem: – Nincs.

KOCKA hazament. Megígérte, hogy azonnal jelentkezik, amint megtud valamit a Donna White álnév viselőjéről. Én is haza indultam, minden pórusomból kimerültség áradt. Lakásom ajtaja elé érve a zárba illesztettem a kulcsot. Kéz nehezedett a vállamra. Ijedtemben hátra ugrottam.

– Nyugi! – szólt Katy Miller.

Rekedt volt a hangja. Nyakmerevítőt viselt, az arca feldagadt. Lilás elszíneződéseket láttam a bőrén. – Már jobban érzed magad? – érdeklődtem.

Bólintott.

Óvatosan átöleltem, nehogy fájdalmat okozzak neki. – Mikor jöttél ki a kórházból? -kérdeztem.

– Pár órával ezelőtt. Nem bírtam tovább. Ha apám tudná, hol vagyok...

Fölemeltem a kezem. – Ne is mondd.

Kinyitottam az ajtót, beléptünk. Járás közben fájdalmas grimaszt vágott. A kanapéhoz, vezettem. Megkérdeztem, kér-e valamit enni vagy inni. Nemmel felelt.

– Biztos, hogy nem kellene még a kórházban lenned?

– Azt mondták, eljöhetek, csak pihennem kell.

– Hogyan ráztad le az apádat?

Mosollyal próbálkozott. – Hazudtam neki.

– Hát persze.

Elfordította a tekintetét – a fejét nem tudta mozgatni –, és szeméből kibuggyantak a könnyek. – Köszönöm, Will.

Megráztam a fejem. – Csak arra tudok gondolni, hogy az én hibám volt.

– Ez hülyeség – mondta.

Közelebb hajoltam hozzá. A támadás alatt a John nevet kiáltottad. Legalábbis nekem úgy hangzott.

– Ezt a rendőröktől tudom.

– Nem emlékszel?

A fejét rázta. – Csak a torkomat szorongató kézre emlékszem. – Félrenézett. – Aludtam, és egyszer csak valaki fojtogatni kezdett. – Elhalt a hangja.

– Tudod, kicsoda John Asselta? – kérdeztem.

– Julie barátja volt.

– Lehet, hogy őrá gondoltál, amikor Johnt kiáltottál?

Elgondolkodott. – Nem tudom, Will. Miért?

– Azt hiszem – kezdtem, de ekkor eszembe jutott a Pistillónak tett ígéretem, hogy Katy kimarad az ügyből –, talán köze lehetett Julie meggyilkolásához.

Katynek a szeme sem rebbent. – Azt mondod, köze lehetett hozzá. Ez azt jelenti, hogy...

– Ennél többet most nem mondhatok.

– Úgy beszélsz, mint egy zsaru.

– Zűrös volt ez a hét – sóhajtottam.

– Meséld el, mire jutottál.

– Tudom, hogy kíváncsi vagy, de pihenésre van szükséged.

– Ki akarsz hagyni?

– Ki. Most már veszélyes területen járunk.

– És ahol eddig jártunk, az milyen volt?

Ez talált. – Figyelj, meg kell bíznod bennem.

Katy közelebb csúszott. – Muszáj, hogy világosan lássak. Ha valakinek, neked meg kell értened.

– Megértem. De ígéretet tettem, hogy nem mondok semmit.

– Kinek tettél ígéretet?

Megráztam a fejem. – Csak bízz bennem, jó?

Felállt. – Nem jó. – Az ajtó felé indult.

– Várj! – kérleltem.

– Erre most nincs időm – szólt ridegen. – Apám biztosan aggódik, hogy hol lehetek.

Felálltam. – Hívj fel, rendben? – Megadtam neki a mobilszámomat. Én már beírtam a telefonomba az övét.

Kiment, és becsapta maga mögött az ajtót.

MEGSZÓLALT a telefon. Szememet dörzsölve, meglepetten vettem észre, hogy reggel van. Az éjjel a kanapén aludtam el. A hívásazonosítóra pillantottam. Kocka. A telefonkagyló után tapogatóztam.

– Szia – szóltam bele.

Kocka az udvariassági szakaszt átugorva egyenesen közölte: -Azt hiszem, megvan a mi Sheilánk.

Félóra múlva beléptem a Regina Hotel előcsarnokába.

A szálloda alig egy kilométerre van a lakásomtól. Azt hittük, az ország túlsó sarkába menekül, de Sheila – mi más néven beszélhetnék róla? – egész idő alatt a közelben tartózkodott.

A Kocka által megbízott nyomozóirodának nem volt nehéz dolga. Donna White pénzt helyezett el a First National Bankban, és Visa hitelkártyát váltott. Ebben a városban hitelkártya nélkül nem lehet létezni, de lassan már sehol sem. Álnéven a moteleket járni, és készpénzzel fizetni? Azok az idők már elmúltak.

Talán arra gondolt, hogy biztonságban van, és ez érthető is. Goldbergéktől valódi személyazonosságot vásárolt. Attól nem kellett tartania, hogy eljár a szájuk, hiszen nekünk is csak azért beszéltek, mert Kocka és Raquel a barátjuk, ráadásul vétkesnek érezték magukat Sheila állítólagos halálában.

A hitelkártyával tegnap a Union Square-en pénzt vett tel egy automatából. Ettől kezdve már csak a környékbeli szállodákat kellett ellenőrizni. Egyszerű. Az ember odatelefonál, és Donna White-ot keresi. Egészen addig ismétli ezt, amíg valamelyik telefonközpontos azt nem mondja, hogy rögtön kapcsolja. Most, ahogy a Regina Hotel előcsarnokában a pult felé lépdeltem, repestem az örömtől. Sheila él. Nem engedtem meg magamnak, hogy elhiggyem, erővel visszafogtam magam, amíg a saját szememmel nem látom. Elhitettem magammal, hogy a csoda lehetséges, most meg attól féltem, hogy újra elveszíthetem.

Odaértem a recepciós pulthoz. A kisasszony éppen telefonált. A pultnak támaszkodtam, és nyugalmat színleltem. Végre letette a telefonkagylót, és felém fordult. – Segíthetek?

– Igen – mondtam. – Donna White-ot keresem. Megadná a szobaszámát?

– Sajnálom, uram, de a vendégek szobaszámát nem adhatjuk ki.

Majdnem a homlokomra csaptam mérgemben. Hogy lehetek ennyire idióta? – Hát persze. Előbb felszólok neki. Van itt telefon?

A pult végére mutatott. Három fehér telefon állt a fal mellett, nyomógomb egyiken sem volt. Fölvettem az egyiket, búgást hallottam. Jelentkezett a központ. Kértem, hogy kapcsolja Donna White szobáját. Egy másodperc múlva már kicsöngött.

Két csengetés. Három. A hatodik után jelentkezett a szálloda hangpostaszolgálata. Letettem. És most? Nyilvánvaló, hogy várok.

Mi mást tehetnék? Vettem egy újságot, és találtam egy fotelt az előcsarnok sarkában, ahonnan jól láttam a bejáratot.

Egy óra telt el eseménytelenül. Megszólalt a mobiltelefonom.

– Láttad már? – kérdezte Kocka.

– Nincs a szobájában. A telefont legalábbis nem veszi fel.

– Most hol vagy?

– Az előcsarnokot kémlelem.

Kocka füttyentett. – Azt mondtad, „kémlelem”?

– Ne csináld ezt velem, jó?

– Figyelj, szerintem kérjük meg az ügynökséget, hogy minél hamarabb küldjenek oda két embert, akik értenek az ilyesmihez. Majd ők felhívnak, ha Sheila megjelenik.

Fontolóra vettem a javaslatot. – Még ne – feleltem.

Ebben a pillanatban lépett be.

Szemem tágra nyílt. Ez az én Sheilám. Életben van.

– Mennem kell – szóltam.

Lezártam a telefont. Sheila – így neveztem magamban, mert nem tudtam, mi más néven emlegethetném – megváltoztatta a frizuráját. Rövidebbre vágatta, begöndörítette. A hajszíne is sötétebb lett, majdnem fekete. És a hatása... Megpillantottam, és azonnal úgy éreztem, mintha ököllel mellbe vágott volna egy óriás.

Sheila egyenesen a lift felé tartott. Felálltam, de úgy szédültem, hogy meg kellett támaszkodnom. A járása céltudatos, határozott volt, mint mindig. Elérte a liftet, már nyílt is az ajtó, mire rájöttem, hogy nem érek oda idejében.

Belépett a liftbe. Már talpon voltam, sietve keresztülvágtam az előcsarnokon. Nem akartam feltűnést kelteni. Bármi történik, akármi miatt kellett eltűnnie, megváltoztatnia a nevét meg a külsejét, az nyilvánvalóan óvatosságot igényel. Nem tehettem meg, hogy a nevét kiáltozva odarohanok.

Cipőm sarka kopogott a márvány padlólapokon. Úgy éreztem, még ezzel is túl nagy zajt csapok. Nem fogok odaérni. Láttam, hogy a liftajtó összezárul.

A fenébe.

Megnyomtam a lift hívógombját. Azonnal elindult egy másik felvonó. Léptem egyet arrafelé, de megtorpantam. Azt sem tudom, melyik emeletre ment. A Sheila liftje fölötti lámpasort néztem. Ötödik emelet. Hatodik. Vajon van még valaki rajta kívül a liftben? Nem hiszem.

A lift végül a kilencedik emeleten állt meg. Nagyon jó. Megint megnyomtam a hívógombot. Az előbbi lift még ott állt. Sietve beléptem, és a kilencediket nyomtam meg, reménykedve, hogy amikor felérek, Sheila még nem ment be a szobája ajtaján. Bezárult az ajtó. A kilencedikig a hátsó falnak támaszkodtam. Ahogy kinyílt a liftajtó, határozottan kiléptem a folyosóra. Balra tekintettem. Semmi. Jobbra néztem, és meghallottam, hogy valahol becsukódik egy ajtó.

Mint a vadászeb, ha szimatot fog, a hang forrása felé indultam. Jobb oldali ajtó volt, gondoltam. Vége a folyosónak. Ha létezik akusztikus szimat, hát annak alapján úgy következtettem, hogy a 912-es vagy a 914-es szoba lehet.

Mindkét helyre bekopogtam. Megálltam, vártam.

Semmi.

Újra kopogtam, hangosabban. Zörgés. Fáradozásomat a 912-es szobából felhangzó mozgolódás nesze jutalmazta. Az ajtó elé álltam, erőt gyűjtöttem. A kilincs elfordult, és az ajtó kinyílt.

Köpcös, bosszús férfi állt előttem. – Mit akar? – vakkantotta.

– Bocsánat. Donna White-ot keresem.

Csípőre tette a kezét. Úgy nézek én ki, mint Donna White?

– Elnézést – motyogtam.

Becsapta az ajtót.

A 912-es szobát kizárhatjuk. Legalábbis azt reméltem. Fölemeltem a kezem, hogy bekopogok a 914-esbe, amikor megszólalt egy hang. – Segíthetek valamiben?

Megfordultam. A folyosó végén felnyírt hajú, bikanyakú férfi állt kék zakóban. A zakó mellrészén apró embléma díszelgett. A férfi teleszívta mellkasát. A szállodai biztonsági szolgálat embere, és még büszke is rá.

– Nem, köszönöm – feleltem.

Összevonta szemöldökét. – Ön a szálloda vendége?

– Igen.

– Megtudhatom a szobaszámát?

– Nincs szobaszámom.

– Azt mondta...

Megdöngettem az ajtót. A felnyírt sietve elindult felém.

– Kérem, jöjjön velem! – mondta.

Nem törődtem vele, újból dörömböltem. Nem jött válasz, hát ordítani kezdtem. – Tudom, hogy nem Sheila vagy! – A felnyírt hajú ettől meghökkent. Mindketten az ajtót néztük. Csukva maradt. A férfi megragadta a karomat. Nem kezdtem viaskodni. Levitt a földszintre, és kikísért az ajtóig.

Az utcán találtam magam. Megfordultam. Most mi legyen?

Biztos helyet kerestem, a lehető legközelebb a szállodához. Egy kirakat mellé támaszkodtam. Sheila odabent van. A gondolat megrészegített.

Jól van, de mit jelent ez pontosan? Észrevett vajon? Azért sietett úgy a lifthez? Amikor utánaeredtem, talán eltévesztettem a szobaszámot?

Semmit sem tudtam. Haza nem mehettem, az biztos. Mély lélegzetet vettem, és néztem a járókelők sokaságát – elmosódott masszának láttam őket. És aztán, egyszer csak, a massza közepén észrevettem őt.

Megállt a szívverésem.

Sheila csak állt velem szemben, és nézett rám. Éreztem, hogy megpattan bennem valami. Ajkam elé kaptam a kezem, hogy föl ne kiáltsak. Sheila elindult, odajött hozzám, és magához húzott. – Jól van – suttogta.

Lehunytam a szemem. Sokáig átölelve tartottuk egymást. Nem szóltunk. Nem mozdultunk.

13. fejezet

– A VALÓDI nevem Nora Spring. – A Park Avenue déli részén, a Starbucks alsó szintjén ültünk egy sarokban. Rajtunk kívül senki sem volt a helyiségben. Nora minduntalan a lépcsőre nézett, mintha attól tartana, hogy valaki követett bennünket. Egy bögre jeges kávét tartott a kezében, én kapucsínót iszogattam.

Kortyolt egyet. – Bocsáss meg – mondta.

Megszorítottam a kezét.

– Azért, hogy így eltűntem. Mert azt gondoltad... – Elharapta a szót. – El sem tudom képzelni, mit gondolhattál. – Tekintete megtalálta az enyémet.

– Megbocsátok – feleltem.

– Hogyan jöttél rá, hogy nem Sheila vagyok?

– A temetésén. Láttam a holttestét.

– Szólni akartam neked, különösen azután, hogy megölték.

– És miért nem szóltál?

Nora elfordult. – Ken azt mondta, hogy az életedbe kerülhet – mondta.

A bátyám nevének említése felkavart. Hosszú ideig egyikünk sem szólt. Én törtem meg a csendet. – Mióta ismered a bátyámat?

– Majdnem négy éve – felelte.

Megdöbbentem, de bólintottam, biztatva, hogy mondja tovább. Még mindig nem nézett rám. Gyengéden megfogtam az állát, és magam felé fordítottam. Könnyű csókot nyomtam az ajkára.

Azt mondta: – Annyira szeretlek.

Olyan emelkedettség vett erőt rajtam, hogy majdnem felszálltam az asztal mellől. – Én is szeretlek.

– Félek, Will.

– Megvédelek.

Az arcomat fürkészte. – Férjnél vagyok, Will.

Igyekeztem egykedvű arcot vágni, de nem volt könnyű. Majdnem elhúztam a kezemet is. – Mesélj! – mondtam.

– Öt évvel ezelőtt megszöktem tőle. Cray a neve – lehunyta a szemét —, és elképzelhetetlenül aljas. Nem akarom elmondani a részleteket. Már nem számítanak. Egy Cramden nevű városban laktunk, nem messze Kansas Citytől. Egyszer, amikor Cray kórházba juttatott, megszöktem. Ez minden, amit tudnod kell, oké?

Bólintottam.

– Nincsenek rokonaim. Barátaim voltak, de őket nem akartam belekeverni. Cray elmebeteg. Nem akart elengedni. Azzal fenyegetett, hogy... – Elhallgatott. – Nem érdekes, hogy mivel. De senkit sem akartam veszélybe sodorni. Találtam egy menhelyet, ahol bántalmazott nők élnek. Befogadtak. Azt mondtam nekik, új életet akarok kezdeni. De féltem Craytől. Tudod, a városban Cray a rendőr. Fogalmad sincs... Azt nem lehet elmondani.

Kicsit közelebb csúsztam, és fogtam a kezét. Láttam már bántalmazási nyomokat. Megértettem.

A menhelyen segítettek, hogy átjussak Európába. Stockholmban éltem. Pincérnőként dolgoztam, magányos voltam. Vissza akartam jönni, de nem mertem. Egy napon megismerkedtem egy amerikai asszonnyal. Azonnal megláttam benne valamit... Talán mindkettőnkön látszott, hogy menekülünk valami elöl. De neki legalább volt férje és egy kislánya is. Ők is bujkáltak.

– A nö Sheila Rogers volt?

– Igen.

– És a férje? – Nyeltem egyet. – A bátyám?

Bólintott. – Volt egy kislányuk is, Carly.

Lassan összeállt a kép.

– Sheilával összebarátkoztunk, és Kenhez is közel kerültem, bár ö nehezebben nyílt meg nekem. Hozzájuk költöztem, segítettem nekik, vigyáztam Carlyra. Az unokahúgod csodálatos gyerek, Will. Okos és gyönyörű.

Az unokahúgom. Kennek lánya van. Él valahol egy unokahúgom, akit sohasem láttam.

A bátyád állandóan rólad beszélt, Will. Emlegette a szüleiteket és Melissát is, de mindig hozzád tért vissza. Mindent tudott rólad. Arról is, hogy a Szövetség Házban dolgozol. Belefáradt már a menekülésbe, akkor már vagy hét éve bujkált.

Pislogtam, és az asztalt néztem.

– Valami baj van? – kérdezte Nora.

– Semmi – mondtam, és ránéztem. – És mi történt azután?

– Fölvettem a kapcsolatot egy itthoni barátommal. Megtudtam tőle, hogy Cray felbérelt egy magándetektívet, és már tudja, hogy Stockholm környékén vagyok. Pánikba estem. Jobb álcázásra volt szükségem, hiszen Cray vadászott rám. Sheila ugyanilyen cipőben járt, mindössze egy álnévvel rendelkezett. Akkor eszünkbe jutott egy egyszerű terv.

Bólintottam. Ezt már ismertem. – Személyazonosságot cseréltetek.

– Igen. Ő lett Nora Spring, én lettem Sheila Rogers. Így, ha Cray utánam jön, csak őt találja. Ha pedig azok, akik őket keresik, rábukkannak Sheila Rogersre, azzal nem jutnak közelebb hozzájuk.

Elgondolkodtam a hallottakon, és úgy véltem, hogy valami hibádzik. – Jól van, így lett belőled Sheila Rogers. De – ez volt az, amit még mindig nem értettem – valahogy mi is megismerkedtünk. Méghozzá itt, New Yorkban.

Nora hátradőlt, sóhajtott. – Nem tudom, ezt hogyan magyarázzam el, Will.

Csak fogtam a kezét, és vártam.

– Hát jó, muszáj, hogy ezt is megértsd. Nagyon magányos voltam Svédországban. Egész idő alatt a bátyádat hallgattam, az ő irántad való rajongását, és a végén... Az igazság az, hogy félig-meddig szerelmes voltam beléd, még mielőtt egyáltalán találkoztunk volna. Amikor New Yorkba jöttem, azt mondtam magamnak, hogy csak megismerkedem veled, megnézem, milyen vagy valójában. Nevezd sorsnak vagy végzetnek, aminek csak akarod, de abban a pillanatban, hogy megláttalak, aznap, amikor először bementem a Szövetség Házba, tudtam, hogy örökké téged foglak szeretni.

Megszeppenve, zavartan mosolyogtam.

– Mi az? – kérdezte.

– Szeretlek.

Fejét a vállamra hajtotta. Sok minden hátravolt még. De most csak a csöndet élveztük, és azt, hogy együtt vagyunk. Egy idő múlva folytatta a történetet.

– Néhány héttel ezelőtt meglátogattam anyukádat a kórházban. Tudod, akkor már nagyon rossz állapotban volt.

Bólintottam.

– Szerettem az édesanyádat. Nem voltam képes tétlenül üldögélni az ágyánál. Úgyhogy megszegtem a bátyádnak tett ígéretemet. Azt akartam, hogy mielőtt meghal, tudja meg: a fia életben van, szereti őt, és nem ártott senkinek.

– Beszéltél neki Kenről?

– Igen.

Megdermedtem. Végre kiderült. Megtudtam, honnan indult el ez az egész. A temetés után a keresgélés a hálószobában. A képkeretbe rejtett fotó. Norához fordultam. Te adtad anyának azt képet Kenről?

Bólintott.

– És azt mondtad neki, hogy Ken visszajön?

– Igen.

– Hazudtál?

Elgondolkodott ezen. Nem nevezném annak. Nézd, Sheila megkeresett, amikor Kent letartóztatták. Ken mindig nagyon körültekintő volt. Mindenféle módon gondoskodott Sheiláról és Carlyról. Amikor a bátyádat letartóztatták, Sheila kereket oldott a kis lánnyal. A rendőrség azt sem tudta, hogy a világon vannak. Sheila és Carly Európában maradt, amíg Ken úgy nem ítélte, hogy biztonságos a hazatérésük. Akkor hazajöttek.

Összeállt a kép. – És jelentkezett nálad Új-Mexikóból, amikor megérkezett?

– Igen.

Ez nyilván a Pistillo által emlegetett első hívás volt, amikor Új-Mexikóból hívta valaki a lakásomat. – És? Mi történt?

– Kezdett minden rosszra fordulni – felelte Nora. Felhívott Ken. Magánkívül volt. Valaki rájuk talált, ő éppen elment otthonról Carlyval, amikor két férfi betört a házba. Megkínozták Sheilát, hogy árulja el, hová mentek. Ken a támadás alatt ért haza. Lelőtte mindkét támadót. Csakhogy Sheila súlyosan megsérült. Ken azért hívott fel, hogy figyelmeztessen: menekülnöm kell. A rendőrség meg fogja találni Sheila ujjlenyomatait. McGuane is megtudja, hogy Sheila Rogers volt az, aki együtt élt vele.

– Mindenki Sheilát fogja keresni – mondtam.

– Igen.

– Sheila Rogers pedig te voltál. Úgyhogy el kellett tűnnöd.

– El akartam mondani neked, de Ken nem engedte. Azt mondta, amíg nem tudsz semmit, addig vagy biztonságban. Hozzátette, hogy Carlyra is gondolnunk kell. Ezek az emberek megkínozták és megölték az édesanyját. Megőrülnék, ha Carlyval bármi történne.

– Carly hány éves?

– Már majdnem tizenkettő.

– Tehát még Ken szökése előtt született?

– Azt hiszem, akkor körülbelül hat hónapos lehetett.

Még egy fájó pont: Kennek gyereke volt, és egy szóval sem tett róla említést. – Miért tartotta titokban? – kérdeztem.

– Azt nem tudom.

Tovább is kérdezősködtem volna, de jelzett a mobilom. Megnéztem a számot: Katy Miller keresett. Fogadtam a hívást.

– Katy?

– Nem talált, próbáld még egyszer!

Elöntött a rémület: Lidérc! – Ha bántottad Katyt, úgy éljek...

– Ugyan, Will – vágott közbe Lidérc. – Az alaptalan fenyegetőzés nem méltó hozzád.

– Mit akarsz?

– Dumálnunk kell, öregem.

– Hol van Katy?

– Miért kérded? Egyébként itt van mellettem.

– Beszélni akarok vele.

– Bizonyítékot akarsz, hogy még életben van? – kérdezte Lidérc. – Rá tudnám venni, hogy sikítson. Az megfelel?

Lehunytam a szemem. – Kérlek, ne bántsd – mondtam. – Neki semmi köze ehhez.

– Hol vagy most?

– A Park Avenue déli részén. – Egy onnan kétsaroknyira lévő kávézó nevét mondtam neki.

– Öt perc múlva ott lesz egy kocsi. És még valami, Will.

– Igen?

– Senkinek egy szót se. Katy Millernek egy korábbi baleset miatt még mindig fáj a nyaka. El sem tudom mondani, mekkora a kísértés, hogy ellenőrizzem, valóban így van-e. – Suttogva folytatta:

– Itt vagy még?

– Igen.

– Már nem tart sokáig.

CLAUDIA FISHER berontott Joseph Pistillo irodájába.

Pistillo felnézett. – Vészhelyzet?

– Raymond Cromwell nem jelentkezett.

Cromwell volt az a titkos ügynök, akit Ken ügyvédje, Joshua Ford mellé rendeltek. – Úgy tudtam, rádióadót visel – mondta Pistillo.

– McGuane-hez készültek. Oda nem mehetett bedrótozva.

– Jóságos ég!

Pistillo már talpon volt. – Szedjen össze minden elérhető embert! Átkutatjuk McGuane irodáját. Most!

MÁRIS egyedül hagyni Norát – már hozzászoktam a nevéhez – szívszaggató érzés volt, de mi mást tehettem volna? Kínzott a gondolat, hogy Katy kettesben van azzal a szadista elmebeteggel.

Nora marasztalni szeretett volna, de megértett. Búcsúcsókunk túlságosan gyengédre sikerült. Elhúzódtam tőle. Szemét megint elfutották a könnyek. – Gyere vissza hozzám – kérte.

Megígértem, és elsiettem.

A kocsi elsötétített ablakú, fekete Ford Taurus volt. Csak a sofőr ült benne. Kezembe nyomott egy szemkötőt, olyat, amilyet repülőgépeken adnak az embernek. Felszólított, hogy kössem a szememre, és feküdjek végig a hátsó ülésen. Azt tettem, amit mondott. Beindította a motort, és elindult.

Kihasználtam az időt, hogy végiggondoljam mindazt, amit megtudtam, és nagyjából így foglaltam össze magamban a történetet. Ken tizenegy évvel ezelőtt régi cimboráival, McGuane-nel és Lidérccel együtt valamilyen törvénybe ütköző tevékenységet folytatott. A bátyám az én szememben hősnek tűnt, de kénytelen voltam szembesülni azzal a ténnyel, hogy valóban bűnös dolgokat cselekedett.

Valamikor a történet egy pontján Kent elkapták, és ekkor ígéretet tett, hogy rendőrkézre juttatja McGuane-t. Kockára tette az életét.

Bujkálni kezdett. McGuane és Lidérc leleplezte. Ken elmenekült. Hazament a szülői házba, bár azt nem értettem, hogy miért. Azt sem láttam világosan, hogy Julie miként került a képbe. Lehet, hogy Lidérc őt követte, tudva, hogy előbb-utóbb elvezeti Kenhez?

Erről semmit sem tudtam. Legalábbis egyelőre.

Akárhogy is, Lidérc rájuk talált, talán éppen egy intim pillanatban. Rájuk támadt. Ken megsérült, de sikerült elmenekülnie. Julie-nak nem volt ilyen szerencséje. Lidérc azt szerette volna, ha tovább szorul a hurok Ken nyakán, ezért úgy rendezte a gyilkosság helyszínét, hogy őt keverje gyanúba. Kennek menekülnie kellett. Maga mellé vette barátnőjét, Sheila Rogerst és csecsemőkorú kislányukat, Carlyt. Mindhárman kámforrá váltak.

Múltak az évek. Ken és Sheila együtt maradt. Aztán egy napon Kent felismerték és letartóztatták. Visszahozták az Egyesült Államokba; úgy képzelem, meg volt győződve róla, hogy halálra ítélik Julie Miller meggyilkolásáért. A hatóságok azonban mindvégig tudták az igazságot. Ken nem ezért kellett nekik. Ők McGuane-re pályáztak. Ken pedig a kezükre adhatta volna.

Megállapodást kötnek, és Ken elrejtőzik Új-Mexikóban. Amikor úgy ítéli, hogy a hely biztonságos, Sheila és Carly is utánamegy. McGuane azonban kideríti, hol vannak. Rájuk küld két embert. Ken éppen nincs otthon. Azok ketten megkínozzák Sheilát, hogy árulja el, hová ment a bátyám. Ken meglepi őket, megöli mindkettőt, kocsiba rakja a sebesült Sheilát meg a kislányt, és megint menekül. Közben még figyelmezteti Norát, aki Sheila nevét használja, hogy a hatóságok és McGuane rövidesen keresni fogják. Neki is menekülnie kell.

Nagyjából ennyi volt, amit tudtam.

Az autó megállt. Hallottam, hogy a sofőr leállítja a motort. Félrehúztam a szemkötőt, és az órámra pillantottam. Egy óra hosszat voltunk úton. Felültem.

Sűrű erdő közepén álltunk meg. Valami kilátószerűség magasodott előttünk, könnyű, alumíniumból készült építmény, amely körülbelül három méter magas talapzaton állt.

A sofőr hátranézett. – Szálljon ki!

Úgy tettem, ahogy mondta. Közben a kilátót néztem, amely inkább túlméretezett szerszámoskamrára hasonlított. Nyílt az ajtaja, és Lidérc lépett ki rajta. Valami volt a kezében, amit kötélnek néztem. Megdermedtem.

– Katy nagyon hasonlít a nővérére, ugye?

Mindent elkövettem, hogy leplezzem a hangom remegését. – Hol van?

Lidérc pislogott. – Meghalt, Will.

Kihagyott a szívverésem.

– Eluntam a várakozást, és... – Nevetni kezdett, majd rám mutatott, és azt kiáltotta: – Bevetted! Jaj, Willie, hiszen csak vicceltem! Katy jól van. – Intett, hogy lépjek közelebb. – Gyere, és nézd meg.

Az ajtóhoz siettem, szívem a torkomban dobogott. Egy rozsdás vaslétra volt ott. Félrelöktem Lidércet, felmásztam a létrán, és kinyitottam az alumíniumbódé ajtaját.

Katy odabent volt.

Lidérc nevetése még mindig a fülemben csengett. Odasiettem Katyhez. A szeme nyitva volt, bár néhány hajfürt belelógott. Karját a székhez kötözték, de sértetlennek látszott.

Lehajoltam, félresöpörtem a haját. – Egyben vagy? – kérdeztem.

– Semmi bajom. – Remegett a hangja. – Mit akarhat tőlünk?

– Erre már tudom a választ.

Belépett Lidérc, de az ajtót nem csukta be maga mögött. A padlón törött sörösüvegek hevertek szanaszét. A sarokban egy öreg iratszekrény porosodott. A másik sarokban hordozható számítógépet láttam, a fedele lehajtva. Három összecsukható csővázas szék állt ott, olyanok, amilyenekkel az iskolai ünnepélyeken telerakják az udvart. Az egyiken Katy szorongott. Lidérc leült, és intett, hogy foglaljam el a harmadik széket. Állva maradtam.

Lidérc sóhajtott, és ő is felállt. – Szükségem van a segítségedre, Will. – Katy felé fordult. – Arra gondoltam, hogy Miller kisasszony jelenléte... talán némi ösztönzést jelenthet. – Hátborzongató vigyorral nézett rám.

Kihúztam magam. – Ha bántani mered, ha csak egy ujjal is...

Lidérc nem lépett hátra. Még csak nem is pislogott. Keze villámgyorsan kilőtt az oldala mellől, és megütött az állam alatt. Megtántorodtam, és fuldokolva elfordultam. Lidérc nem kapkodott. Lendületet vett, és bevitt egy jobb horgot. Ökle pontosan a vesémet találta el. Térdre roskadtam, szinte megbénított a fájdalom.

Lenézett rám. – Idegesít a hősködésed, Willie gyerek. Föl kell vennünk a kapcsolatot a bátyáddal. Azért hozattalak ide.

Felnéztem. – Fogalmam sincs, hol van.

Lidérc elsiklott mellőlem. Katy széke mögé állt és finoman a vallára tette a kezét. Mutatóujjával a lány nyakán látható zúzódásokat cirógatta.

– Az igazat mondom – bizonygattam.

– Persze. Hiszek neked – felelte.

– Akkor meg mit akarsz?

– Én tudom, hogyan lehet Kent elérni.

Ez megzavart. – Tessék?

– Ugye már láttál olyan filmet, amelyben a szökevény újsághirdetésben hagy üzenetet?

– Talán.

– Ken ezt egy lépéssel továbbfejlesztette. Ő egy internetes hírcsoportot használ, amelynek rec.music.elvis a címe. Gondolom, kitaláltad, hogy ez eredetileg az Elvis-rajongók fóruma. Ha például az ügyvédje beszélni akar vele, egy megbeszélt álnéven fölteszi a dátumot meg az időpontot. Ebből Ken tudja, hogy mikor keresse fel az ügyvédet a KÜ-n keresztül.

– Mi az, hogy KÜ?

– Közvetlen üzenet. Olyan, mint egy kétszemélyes csevegőszoba. Tökéletesen megbízható és lenyomozhatatlan.

– Rám miért van szükséged? – tudakoltam.

– A bátyád nem volt hajlandó találkozni az ügyvédjével – mondta Lidérc. – Azt hiszem, csapdát neszelt. Azért mégis kitűztünk egy másik KÜ-időpontot. Reméljük, hogy rá tudod venni, találkozzon velünk.

– És ha nem sikerül?

Fölemelte a kötélhurkot. Két vége egy-egy fanyélhez csatlakozott. – Tudod, mi ez?

Nem feleltem.

– Indiai lasszó – magyarázta. – A thug szekta tagjai használják, akiket néma gyilkosoknak is neveznek. Folytassam, Will?

Megráztam a fejem. – Tudni fogja, hogy csapda.

– Meg kell győznöd az ellenkezőjéről. Ha nem sikerül – mosolygott rám a saját szemeddel láthatod majd, mit élt át Julie sok évvel ezelőtt.

Éreztem, hogy végtagjaimból kifut a vér. – Meg akarod ölni a bátyámat.

– Ó, nem biztos. Ken hangfelvételeket készített, terhelő adatokat gyűjtött – mondta Lidérc. – De sokáig nem adta át őket az FBI-nak. Ez rendes dolog. Arra utal, hogy hajlandó együttműködni. És – gondolkodott el – van nála valami, ami kell nekem.

– Mi volna az? – kérdeztem.

Legyintett. – Az ajánlat a következő: ha mindent átad, és megígéri, hogy ismét eltűnik, akkor mindenki jól jár.

Tudtam, hogy hazudik. Meg akarja ölni Kent. És mindannyiunkat meg fog ölni. Efelől nem volt kétségem. – Mi van, ha nem hiszek neked?

Katy nyaka köré kerítette a lasszót. A lány felsikoltott. Lidérc mosolygott. – Mit számít az?

Nagyot nyeltem. – Megpróbálom.

Elengedte a lasszót, amely vészterhesen lógott Katy nyakában.

– Ne nyúlj hozzá! – utasított Lidérc. – Még van egy óránk. Addig nézegesd a barátnőnk nyakát. És engedd szabadon a fantáziádat.

14. fejezet

MCGUANE-T meglepte az FBI rohama. Erre nem számított. Tudta, hogy Joshua Ford fontos ember. Azzal is tisztában volt, hogy eltűnése miatt néhányan felvonják majd a szemöldöküket, annak ellenére, hogy sikerült rávennie Fordot: hívja fel a feleségét, és közölje, hogy el kell utaznia. Az FBI akciója eltúlzottnak tűnt – mintha ágyúval lőnének verébre.

Nem baj, gondolta. McGuane mindig mindenre időben felkészült. A vért egy újonnan fölfedezett vegyszerrel takarították el, még az UV-lámpával végrehajtott vizsgálat sem mutatna ki semmit. Ha esetleg találnának néhány haj– vagy textilszálat, az nem jelent semmit. Ford és Cromwell itt járt, ezt senki sem tagadja. Arra is van bizonyíték, hogy elmentek. A biztonságiak már kicserélték a kamera valódi felvételét a digitálisan hamisított anyagra, amelyen a távozó Ford és Cromwell látható.

McGuane elindított egy programot; amely újraformázta a számítógép merev lemezét. Mire odajutnak, már semmit sem találnak rajta. McGuane számítógépes rendszere automatikusan, az interneten keresztül másolatot készített egy titkos szerverre. Az adatok másolata biztonságban volt a világháló egy pontján, amelynek címét csak McGuane ismerte. Amikor jónak látja, letöltheti a másolatot.

Amikor Pistillo és három embere berontott az ajtón, McGuane felállt, és megigazította nyakkendőjét. Pistillo pisztolyt fogott rá.

McGuane feltartotta a kezét. Csak semmi pánik, nyugtatta magát. Soha nem szabad félelmet mutatni. – Milyen kellemes meglepetés!

– Hol vannak? – kiáltotta Pistillo.

– Kik?

– Joshua Ford és Raymond Cromwell különleges ügynök. – McGuane még csak nem is pislogott. Aha, gondolta, ez az oka, hogy ilyen létszámban jelentek meg.

– Azt mondja, Cromwell úr FBI-ügynök?

– Azt – bömbölte Pistillo. – Hol van?

– Ez esetben panaszt teszek. Cromwell ügynök ügyvédként mutatkozott be – jelentette ki McGuane. – Megtévesztett, a bizalmamba fogadtam, számítva a kötelező ügyvédi titoktartásra. Erre maga közli, hogy Cromwell titkos ügynök. Természetesen abból, amit mondtam neki, semmi sem használható fel ellenem.

– Hol van Cromwell? – Pistillo arca vörös volt.

– Halvány fogalmam sincs. Ford úrral együtt távozott.

– Milyen ügyben tárgyalt velük?

McGuane mosolygott. – Ugyan, Pistillo. Maga is jól tudja, hogy az ügyvéd és az ügyfél között lezajlott megbeszélés titokvédelem alá esik.

Pistillo nagyon szerette volna meghúzni a ravaszt. – Kutassák át az épületet! – harsogta. – Mindent bedobozolni. Ezt meg itt tartóztassák le.

McGuane engedte, hogy megbilincseljék. A biztonsági kamera felvételéről egy szóval sem tett említést. Találják meg saját maguk. Úgy sokkal hatásosabb.

LIDÉRC kiment a fák közé, és kettesben hagyott Katyvel. Ültem a széken, és néztem a lány nyakában lógó lasszót. Lidérc elérte a kívánt hatást. Elhatároztam, hogy megteszem, amit akar.

Katy rám nézett., és azt mondta: – Meg fog ölni bennünket.

Természetesen ezzel én is tisztában voltam, de megígértem Katynek, hogy kitalálok valamit, és kiszabadulunk. Körülnéztem a helyiségben. Gondolkodj, Will. Mégpedig gyorsan.

Katy egyszer csak odasúgta: – Tudom hol vagyunk.

Ránéztem. – Hol?

– A déli víztárolónál – felelte. – Ide jártunk inni. A Hobart Gap országút nem messze van innen.

– Ismered az utat? Ha menekülnünk kell, ki tudsz vezetni innen?

– Azt hiszem – bólintott. – Igen, meg tudom tenni.

Ez már valami. Kezdetnek nem rossz. Kinéztem az ajtón. A sofőr a kocsinak támaszkodva dohányzott. Lidérc hátratett kézzel a magasba nézett, mintha a madarakat figyelné. Gyorsan körülnéztem, és megtaláltam, amit kerestem, egy jókora törött üvegdarabot. Kinéztem az ajtón, senki sem figyelt rám. Katy széke mögé osontam, és nyiszálni kezdtem a kötelet.

– Megörültél? Ha észrevesz...

– Muszáj csinálnunk valamit – mondtam. – Előbb-utóbb lesz egy pillanat, amikor megszökhetünk. Álljunk rá készen.

A kötél erős volt, csak félig sikerült elvágnom, amikor éreztem, hogy megremeg a padozat. Megdermedtem. Valaki jön fölfelé a létrán. Éppen visszaértem a székemhez, mikor Lidérc belépett.

– Lihegsz, Willie gyerek – jegyezte meg.

Az üvegdarabot a hátam mögé rejtettem, majdnem rajta ültem. Lidérc szúrós tekintettel méregetett. Hallgattam. Pulzusom vadul lüktetett. Lidérc Katyhez lépett. A lány dacosan nézett vissza rá. Amikor odapillantottam, elfogott a rémület.

Az elvágott kötél jól láthatóan virított a csuklóján.

– Essünk már túl ezen – szóltam.

Sikerült magamra vonnom Lidérc figyelmét. Rám pillantott. Katy ezalatt úgy fordította a tenyerét, hogy takarja a vágás helyet a kötélen. Ha valaki éppen odanézett, az álcázás nem sokat ért, de a célnak megfelelt. Lidérc a számítógéphez lépett. A gép már be volt kapcsolva. Lidérc írt valamit a billentyűzeten. Egy külső modemen át létrejött az internetkapcsolat, aztán a képernyőn megjelent a párbeszédablak. Lidérc rám mosolygott. – Most cseveghetsz Kennel.

A gyomrom görcsbe rándult. A képernyőre pillantottam, hogy lássam, mit írt be.

Ott vagy?

Vártunk. Pillanatok múlva megjelent a válasz a képernyőn.

Itt.

Lidérc mosolygott. Kopogtatta a billentyűket, majd megnyomta az entert.

Will vagyok. Itt ülök Ford mellett.

Hosszú szünet.

Ki az a lány, akivel először lefeküdtél?

Lidérc rám nézett. – Bizonyítékot akar, hogy tényleg te vagy az.

Nem mondtam semmit, agyam vadul zakatolt.

– Tudom, mi jár a fejedben – folytatta Lidérc. – Figyelmeztetni akarod. Olyan választ keresel, ami közel van az igazsághoz. – Katy mögé lépett, megfogta a lasszó markolatát, és csavart rajta egy kicsit. A hurok összeszorult Katy nyakán.

– Megmondom, mi lesz, Will. Most szépen felállsz, odalépsz a számítógéphez, és beírod a helyes választ. De ha valamilyen trükkel próbálkozol, tovább húzom a lasszót, és a kislány meghal. Megértetted?

Bólintottam.

Kicsit húzott még a hurkon. Katy felnyögött. – Indulás – mondta Lidérc.

Odasiettem a géphez, agyamat megbénította a félelem. Ujjaimat a billentyűzetre tettem, és begépeltem: Cindi Shapiro.

Lidérc mosolygott. – Tényleg ő volt az? Öregem, fogadd elismerésemet.

Elengedte a lasszót. Katy sebesen kapkodta a levegőt. Lidérc visszajött a számítógép mellé. Én gyorsan visszaültem a helyemre. Vártuk a választ.

Menj haza, Will.

Lidérc az arcát dörzsölte. – Érdekes felelet – mondta. Elgondolkodott. – Hol történt az eset?

– Micsoda?

– Cindi Shapiro. Hol voltatok együtt: náluk vagy nálatok?

– Eric Frankel bármicvóján.

Lidérc vigyorgott. Beírt valamit.

Ellenőriztél. Most rajtam a sor. Hol voltam együtt Cindivel? Újabb hosszú szünet. Ügyes húzás volt Lidérc részéről, hiszen nem tudtuk biztosan, valóban Ken van-e a vonal túlsó végén. A válasz, így vagy úgy, de bizonyíték lesz.

Eltelt harminc másodperc. Aztán: Menj haza, Will.

Lidérc ujjai szinte repültek.

Tudnom kell, hogy te vagy az.

Hosszú szünet. Majd végül: Frankel bármicvó. Menj most haza. Hatalmasat dobbant a szívem. Ez Ken...

Katyre néztem. Tekintetünk találkozott. Lidérc gépelt. Találkoznunk kell.

Hamar megjött a válasz. Nem lehet, Will. Nem biztonságos.

Hol vagy?

Megint hosszú szünet.

Hallottam anyáról. Sokat szenvedett?

Lidérc nem fordult hozzám a válaszért. Igen.

Apa hogy van?

Erre már én válaszoltam. Nincs jól. Tényleg találkoznunk kellene. Kérlek.

Szeretlek, Will. Menj haza.

Lidérc, mintha csak a gondolataimban olvasott volna, beírta: Várj. Kilépek, öcskös. Nyugi.

Lidérc nagyot sóhajtott. – Ez így nem megy – mondta.

Beírta: Ken, ha kilépsz, az öcséd meghal.

Szünet. Majd: Ki vagy?

Lidérc mosolygott. Segítek. Fény a mocsárban.

Ezúttal nem kellett várni a válaszra.

Hagyd őt békén, John. Neki semmi köze ehhez.

Lidérc most hosszabban válaszolt. Ismersz, tudhatod, hogy hiába próbálsz meghatni. Eljössz, odaadod, amire szükségem van, és nem ölöm meg.

Előbb engedd el, utána megkapod, amit akarsz.

Lidérc nevetett, és kopogtatta a billentyűket. Ugyan már. Az udvaron, Ken. Emlékszel az udvarra? Három óra múlva legyél ott. Lehetetlen. Nem is a keleti parton vagyok.

– Púder – morogta Lidérc. Aztán szélsebesen beírta: Akkor jobb, ha igyekszel. Három óra. Ha nem vagy ott, levágom egy ujját. Aztán félóránként levágok még egyet. Utána meg majd kitalálok valamit. Három óra.

Lidérc bontotta a kapcsolatot, és felállt. – Végül is elég jól ment – jegyezte meg.

NORA FELHÍVTA Kockát a mobilján. Röviden előadta eltűnése történetét. Kocka szó nélkül végighallgatta, közben megállás nélkül hajtott a furgonnal oda, ahol Nora várta. A Park Avenue-n találkoztak, a Metropolitan Life épülete előtt.

Nora beszállt a furgonba, és átölelte Kockát. – Félek, Kocka. Will bátyja mesélt ezekről az emberekről. Biztosan meg fogják ölni.

Kocka ezen kicsit eltöprengett. – Hogyan tartottad a kapcsolatot Kennel?

– Az interneten keresztül.

– Hagyj neki üzenetet. Hátha van valami ötlete.

LIDÉRC NEM JÖTT A KÖZELEMBE.

Fogytán volt az idő. Kitapogattam a törött üvegdarabot. Elhatároztam, hogy ha a legcsekélyebb lehetőség is nyílik rá, megkockáztatom.

Katyre néztem. Jól tartotta magát. Eszembe jutott, mit mondott Pistillo: Katyt hagyjam ki ebből. Igaza volt. Hibáztam.

Meg kell találnom a módját, hogy megmentsem.

Csöngött Lidérc mobilja. Először láttam zavarodottsághoz hasonló kifejezést az arcán. Megfeszítettem az izmaimat. Még nem mertem az üvegdarabért nyúlni. De felkészültem rá.

Felkapta a mobilt, és a füléhez emelte. – Mondd! – szólt bele.

Hallgatott. Figyeltem az arcát. Nyugodt maradt; majdnem két teljes percen át némán hallgatta a hívót. Aztán csak ennyit mondott: – Indulok.

Felállt, odajött hozzám. Lehajolt, hogy ajka a fülemhez érjen. – Ha elmozdulsz erről a székről – mondta – könyörögni fogsz, hogy öljem meg a lányt. Érthető?

Bólintottam.

Lidérc kiment, és becsukta az ajtót maga mögött. Azon a részen nem volt ablak, így nem tudtam, mi van odakint.

– Mi folyik itt?– suttogta Katy.

Csendre intettem, és füleltem. Beindult egy autó motorja. Fülemben hallottam az intelmét: Ne mozdulj a székről. Lidérc olyasvalaki, akinek normális ember engedelmeskedik – de úgyis meg akar ölni. Lehajoltam, aztán lecsúsztam a székről.

Katyre néztem. Tekintetünk találkozott, megint intettem, hogy maradjon csöndben. Bólintott.

A padlóhoz lapulva, óvatosan az ajtóhoz kúsztam, vigyázva, hogy az üvegszilánkokkal meg ne vágjam magam.

Az ajtónál a padlódeszkához szorítottam az arcomat, és kikukucskáltam az ajtó alatti résen. Éppen egy kocsi hajtott el a fák között. A másik irányba pillantottam, és megláttam a sofőrt. De hová lett Lidérc?

Gyors fejszámolást végeztem. Két ember, egy autó. Egy kocsi távozik. Úgy számoltam, hogy csak egy ember maradt odakint. Katyhez fordultam. – Elment – suttogtam. – Lidérc elment a kocsival.

Visszalopóztam a székhez, és fölvettem az üvegdarabot. Lassan, vigyázva, nehogy a súlyom alatt megnyikorduljon a rozoga tákolmány, Katy széke mögé óvakodtam, és tovább nyiszáltam a kötelet.

– Most mit csinálunk? – suttogta Katy.

– Ismered az utat – feleltem. – Elmenekülünk.

– Itt az a másik fickó – mondta. – Lehet, hogy fegyvere van.

– Lehet. De inkább megvárnád, amíg Lidérc visszajön?

A fejét rázta.

Végre elszakadt a kötél, Katy kiszabadult. A csuklóját dörzsölgette, közben megkérdeztem: – Jössz?

Bólintott.

Megint kikukucskáltam a résen. Láttam a sofőrt. Egy fatönkön ült, cigarettázott. A hátát fordította felénk.

Az üvegdarabot a zsebembe tettem, és intettem Katynek, hogy kuporodjon le. Résnyire kinyitottam az ajtót. A sofőr nem nézett felénk. Meg kellett kockáztatnom. Jobban kitártam az ajtót, hogy kiférjek rajta.

Az volt a tervem, hogy lecsúszunk az egyik rúdon, az építmény legtávolabbi sarkán. Katy megy előre. Arra az eshetőségre is felkészültem, hogy a sofőr esetleg észrevesz minket.

Mutattam az utat Katynek. Bólintott, és elindult a rúd felé. Megfogta a tetejét, és ráfüggeszkedett, mint a tűzoltók. Az egyik keresztgerenda billent egyet, és az egész tákolmány megingott. Tehetetlenül hallgattam, ahogy a gerenda hangosan nyikorog.

– Maguk mi a fenét...

A sofőr felénk tartott. Katy a rúdon csimpaszkodva rám nézett.

– Ugorj le, és rohanj! – kiáltottam.

Elengedte a rudat, és a földre huppant. Felnézett rám, és várt.

– Rohanj! – kiáltottam újra.

A sofőr is ráordított. – Ne mozdulj, vagy lövök!

– Fuss, Katy!

Lelógattam a lábam az építmény oldalán, és leugrottam. A földre érve meg is ütöttem magam; amikor felálltam, a sofőr felém közeledett, úgy tizenöt méterre lehetett tőlem.

– Ha nem állsz meg, kinyírlak!

Csakhogy a kezében nem volt fegyver.

– Rohanj! – kiáltottam Katynek. – Jövök utánad! Menj már!

Az volt a dolgom, hogy hátráltassam az ellenfelet – annyira, hogy Katy előnyt szerezhessen. – Nem tudsz segíteni! – nógattam. – Menj!

Végre hallgatott rám, és futva elindult a magas fűben. Már a zsebemben volt a kezem, amikor a sofőr ökölcsapás kíséretében rám rontott. Akkora volt az ütés, hogy a csontjaim is beleremegtek, de mégis sikerült átkarolnom, és együtt zuhantunk a földre. Minden erőmmel szorítottam, közben újabb ütések érték a testemet. Kétség sem férhetett hozzá, hogy nem tudok kárt tenni benne, de nem bántam. Csak hátráltatni akartam. Minden másodperc számít. Kapaszkodtam, ahogy csak bírtam, nem eresztettem.

Végül lefejelt.

Homlokával az arcomba csapott. Mintha egy házbontó vasgolyó csapott volna le rám. A szemem könnybe lábadt, szorításom meglazult, elzuhantam. Lendületet vett a következő ütéshez, de ösztönösen elfordultam, és összegömbölyödtem. A sofőr talpra állt. A bordáim közé rúgott.

Eljött az én időm.

Felkészültem. Hagytam, hogy bevigye a rúgást, majd egyik kezemmel magamhoz szorítottam a lábát, a másikkal pedig belevágtam a lábszárába az üvegdarabot. Felordított, az üveg mélyen belehasított a húsába. Még egyet vágtam, ezúttal a térdhajlatába. Éreztem, hogy meleg vér csordul a kezemre.

A férfi lerogyott, és vergődni kezdett.

Újra le akartam sújtani, de ekkor azt mondta: – Hagyjon! Menjen el!

Ránéztem. Képtelen lett volna lábra állni. Többé nem jelentett veszélyt. És el kellett tűnnünk, mielőtt Lidérc visszatér.

Hátat fordítottam neki, és rohantam.

Húsz métert tehettem meg, amikor meghallottam Katy hangját. – Will, itt vagyok!

Odafordultam, egy fa alatt állt.

– Erre gyere – mondta.

Futottunk, ahogy bírtunk. Tizenöt perc múlva kiértünk a sűrűből a Hobart Gap országúira.

AMIKOR Will és Katy előbukkant az erdőből, Lidérc ott várakozott. Tisztes távolból figyelte őket, elmosolyodott, és beült az autóba. Visszament a kalyibához, és nekiállt takarítani. Vérnyomok is voltak, erre nem számított. Will Klein újabb meglepetéssel szolgált, ismét lenyűgözte.

Amikor végzett, Lidérc a Livingston sugárútra hajtott, majd megállt egy postaládánál a Northfield utcában. Egy pillanatig tétovázott, aztán bedobta a csomagot a nyíláson.

A Northfield utcából a 280-as országútra kanyarodott, majd arról a Garden State Parkwayn észak felé indult. Eszébe ötlött, hogyan kezdődött az egész, és hogyan kell befejeződnie. Gondolatai McGuane és Will, Katy és Julie és Ken körül jártak.

Ám leginkább a fogadalma járt a fejében: az, hogy voltaképpen miért tért vissza ide.

15. fejezet

SOK MINDEN történt a következő öt napban. Miután megszöktünk Katyvel, természetesen jelentkeztünk a hatóságoknál. Megmutattuk nekik a helyet, ahol fogva tartottak. A bódé üres volt. A helyszínt átvizsgálva vérnyomokra bukkantak ott, ahol megvágtam a sofőr lábát. De sem ujjlenyomatokat, sem hajszálakat nem találtak.

Egyáltalán: semmiféle nyomot. Bár azt hiszem, ez már nem számított. Az ügy közeledett a befejezéséhez.

Philip McGuane-t letartóztatták egy Raymond Cromwell nevű titkos ügynök és egy híres ügyvéd, Joshua Ford meggyilkolásának vádjával. Nem engedélyezték, hogy óvadék ellenében szabadlábra kerüljön. Amikor találkoztam Pistillóval, nagyon elégedett ábrázattal nézett rám.

– Kezd szétesni a szervezet – mondta vigyorogva. – McGuane-t gyilkosság vádjával sikerült becsukni.

Megkérdeztem, végül hogyan kapták el. Pistillo boldogan előadta a történetet.

– McGuane csináltatott egy hamis kazettát a biztonsági kamerához, amelyen látható volt, hogy az ügynökünk kilép az irodájából. Ez lett volna az alibije, és el kell ismernem, a kazetta hibátlan volt. Digitális technikával ma már nem nehéz ilyet előállítani.

– Akkor mégis hogyan sikerült leleplezni?

Pistillo mosolygott. – Kaptunk egy másik kazettát. A postabélyegzőn a New Jersey állambeli Livingston neve állt. Ez az eredeti felvétel. Az látszik rajta, hogy két alkalmazott bevonszol egy élettelen testet a liftbe. Azóta már mind a ketten vádalkut kötöttek, és vallomást tettek. A csomagban találtunk egy levelet is, amelyből kiderült, hová rejtették a hullákat. Ráadásul ott voltak azok a magnókazetták meg a többi bizonyíték, amelyeket a maga bátyja gyűjtött össze évekkel ezelőtt.

Próbáltam eligazodni, de sehogy sem értettem. – Ki volt a feladó?

– Nem tudom – felelte Pistillo, akit a kérdés láthatólag hidegen hagyott.

– És mi lesz John Asseltával? – kérdeztem.

– Nemzetközi körözést adtunk ki ellene.

– Nagyon régóta szerepel a neve a körözési listán.

Vállat vont. – Mi mást tehetnénk? Lidérc különben is csak bérgyilkos.

– Ő ölte meg Julie Millert.

– Utasításra. Nézze, Will, szeretnénk rács mögött tudni Lidércet, de nincs egyszerű dolgunk. Tudjuk, hogy már nem tartózkodik az országban. Nyilván valami diktátor szolgálatába áll majd, aki megvédelmezi. De végeredményben Lidérc is csak eszköz mások kezében. Én az utóbbiakra pályázom.

Nem értettem egyet, de nem is kezdtem vitatkozni vele. Megkérdeztem, mit jelent ez Ken szempontjából. Nem válaszolt azonnal.

– Igazság szerint nem tudom, szükségünk lesz-e még Kenre. De most már biztonságban van, Will. – Előrehajolt. – Tudom, hogy nem vették fel egymással a kapcsolatot... – láttam Pistillo arcán, hogy ezt maga sem hiszi – de ha valahogy mégis sikerül elérnie, mondja meg neki, hogy szívesen látjuk. Sohasem volt nagyobb biztonságban. És valójában hasznát is vehetnénk a régi bizonyítékok alátámasztására.

Mondom: eseménydús öt nap volt.

A Pistillóval való találkozástól eltekintve minden időmet Norával töltöttem. A múltjáról is beszélgettünk, de nem sokat. Még mindig rettegett a férjétől. Ezt a sebet csak az idő gyógyíthatja be.

Nora a bátyámról is mesélt: arról, hogyan menekítette Svájcba a pénzét, hogyan bujkált hosszú időn át, távol a lakott területektől, hogyan kereste a békességet. Megtudtam néhány dolgot Sheila Rogersről is, aki a nemzetközi körözésből és a kislányából egyaránt képes volt erőt meríteni. Nora mégis az unokahúgomról, Car-

lyról mesélt legtöbbet, közben ragyogott az arca. Számára a kislánytól való elválás volt a legnehezebb.

Katy Miller elhagyta a várost – nem mondta meg hová megy, én meg nem kérdeztem–, de majdnem mindennap felhívott. Most már ő is tudta az igazságot, de azt hiszem, ez nem sokat segített rajta. Amíg Lidérc szabadon jár, az ügy nem zárul le.

Azt hiszem, mindannyian félelemben éltünk.

Én azonban csak a bátyámmal akartam találkozni, most talán még inkább, mint valaha. Folyton a bujkálásban eltöltött évei jártak a fejemben. A menekülés. Ez nem Kenre. Ő nem az az ember, aki meghúzódik az árnyékban.

Katy meg én nem árultuk el Pistillónak, hogy kapcsolatban álltunk Kennel. Az internetet használtuk a kapcsolatfelvételhez. Azt az üzenetet adtam fel, hogy nem kell félni a haláltól. Reméltem, hogy Ken veszi a lapot, és így is lett. Az utalás a gyerekkorunkba nyúlik vissza: akkoriban Ken kedvenc száma a Blue Öyster Cult dala volt, a Ne félj a kaszástól. Találtunk egy olyan honlapot, amely erre a rock bandára vonatkozó információkat közölt. Sikerült megállapodnunk, hogy mikor vegyük fel egymással a KÜ-kapcsolatot. Aztán egy napon megszerveztük a családi összejövetelt.

KOCKÁNAK a massachusettsi Marshfieldben is működött egy jól menő jógaiskolája. Úgy döntöttünk, hogy az ideális hely a találkozóra.

Melissa is átrepült Seattle-ből. Annyira komolyan vettük az óvatosságot, hogy a gépe Philadelphiában szállt le. Mindhárman, apa, Melissa meg én a New Jersey-i fizetős autópálya egyik pihenőjében találkoztunk, és együtt hajtottunk a találkozó helyszínére. Csak Nora, Katy és Kocka tudott a dologról. Ők hárman külön-külön utaztak oda. Másnap találkozni akartunk velük, mert ők is érdekeltek voltak az ügy lezárásában.

Az első estén azonban csak a legszűkebb család lesz jelen.

Rám hárult a vezetés feladata. Apa mellettem ült, Melissa a hátsó ülésen. Nem sokat beszélgettünk. Mellkasunkat szorongatta a feszültség, gondolom, az enyémet leginkább. Amíg a saját szememmel nem látom Kent, amíg meg nem ölelem, amíg a hangját nem hallom, addig nem hihetem el, hogy minden jóra fordult.

Az út öt gyötrelmesen hosszú órán át tartott. Végül megérkeztünk a vörös falú tanyaházhoz, amelyet Kocka építtetett, a hatás kedvéért még gabonatárolót is csináltatott. A ház előtt nem parkolt másik autó. Számítottunk rá: úgy intéztük, hogy mi érkezzünk előbb. Tudtam, hogy egyedül jön, Carlyt biztonságba helyezte valahol. A kislányról alig esett szó közöttünk. Lehet, hogy Ken kockázatot vállal ezzel a találkozóval, a lányát azonban semmiképpen sem akarja veszélyeztetni. Ezt persze megértettem.

Fel-alá ténferegtünk a házban. Inni egyikünknek sem volt kedve. Mindhárman anyára gondoltunk. Neki is itt kellene lennie. Meg kellett volna kapnia a lehetőséget, hogy még egyszer láthassa a fiát. Az ingaóra hangja idegesítően hatott a csöndben.

Apa végül leült. Melissa hozzám lépett. Odasúgta: – Miért nem érzem, hogy mostantól vége a rémálomnak?

Erre gondolni sem akartam.

Öt perc múlva közeledő autó zaját hallottuk.

Az ablakhoz siettünk, kikandikáltunk. Már alkonyodott. Szürke Honda Accord érkezett, a lehető legkevésbé feltűnő kocsi. A szívverésem felgyorsult. Szerettem volna kirohanni, de a helyemen maradtam.

A Honda megállt. Láttam, hogy valaki kiszáll a kocsiból, és fölegyenesedik.

Ken volt az.

Rám mosolygott a régi mosolyával, amely azt üzente: miénk a világ. Erre vártam. Halkan sikoltottam, és az ajtóhoz rohantam.

Feltéptem az ajtót, és Ken már nyargalt is felém. Berontott a házba, és elkapott. Visszaperegtek az évek egy szempillantás alatt. Elvágódtunk a padlón, a szőnyegen hemperegtünk. Vihogtam, mint egy kisgyerek. Ken is nevetett.

A többiről csak elmosódott emlékeim vannak. Apa ránk vetette magát, aztán Melissa is. Emlékezetem elmosódott képeket őriz. Ken apát ölelgeti. Apa átfogja Ken nyakát, és hatalmas csókot nyom a feje búbjára, lehunyt szemmel, arcán könnyek csorognak. Ken felkapja Melissát, és pörög vele a szobában, Melissa zokog, tapogatja Kent, mintha így akarna megbizonyosodni róla, hogy mindez nem csak álom.

Tizenegy év.

Nem tudom, mennyi idő telt el, de aztán megnyugodtunk annyira, hogy leüljünk. Ken magához húzott a kanapén.

– Szembeszálltál Lidérccel, és túlélted – nevetett Ken. – Azt hiszem, többé már nem szorulsz a védelmemre.

Eltoltam magamtól, és kétségbeesetten azt feleltem: – Dehogy, nem.

BESÖTÉTEDETT, kimentünk sétálni. Teleszívtam tüdőmet az esti levegővel. Ken és én mentünk elöl, a tizenegy év történetét mesélte. Nagyjából ugyanazt mondta, amit már úgyis tudtam. Gonosz dolgokat követett el. Alkut kötött a szövetségi nyomozókkal, de McGuane és Asselta rájött.

Át akart siklani azon a részleten, hogy miért jött haza aznap éjjel, és miért ment át Millerék házába. Én azonban végre mindent tisztán akartam látni. Nekiszegeztem a kérdést: – Miért jöttetek akkor haza mind a ketten, Julie meg te is?

Ken előhúzott egy doboz cigarettát. – Arra gondoltunk, hogy ott kellene találkoznunk.

Nem felejtettem el, mit mondott Katy. Akárcsak Ken, Julie sem járt otthon több mint egy éve. Vártam, hogy Ken folytassa. Csak nézte a cigarettáját, még mindig nem gyújtotta meg. – Sajnálom – mondta.

– Fátylat rá.

– Tudtam, hogy még mindig bele vagy zúgva, Will. De akkoriban még drogoztam is. Rohadt szemétláda voltam.

– Fátylat rá – ismételtem. – De még mindig van valami, amit nem értek. Hogyan került Julie a képbe?

– Segített nekem.

– Miben?

Ken rágyújtott. Finom vonású arca viharvert lett, amitől valahogy még vonzóbbá vált. – Julie együtt lakott Sheilával Haverton-ban. Barátnők voltak. – Elhallgatott, a fejét csóválta. – Tudod, Julie rászokott az anyagra. Én tehettem róla. Amikor Sheila Haver-tonba érkezett, bemutattam őket egymásnak. Julie is belekeveredett a dologba. Ő is McGuane-nek kezdett dolgozni.

Sejtettem, hogy ilyesmi lehetett a háttérben. – Drogot árult? Bólintott. – Aztán amikor engem elkaptak, és beleegyeztem, hogy segítek lebuktatni McGuane-t, szükségem volt valakire. Kellett egy szövetséges, aki segít ebben. Mindannyian ezt láttuk kiútnak. Nevezzük a vezeklés útjának. Engem szemmel tartottak, Julie-t viszont nem. Ő segített kicsempészni a terhelő dokumentumokat. Amikor hangfelvételeket készítettem, neki adtam át őket. Aznap éjjel is ezért találkoztunk. Végre elég bizonyíték volt a kezünkben, hogy továbbítsuk az FBI-nak.

– Csakhogy Lidérc kiderítette, hol vagytok.

– Igen.

– Hogyan?

Egy kerítésoszlop mellé értünk, Ken feltámasztotta a lábát. – Nem tudom, Will. Nézd, mindketten nagyon féltünk. Lehet, hogy ez is közrejátszott. Akárhogy is, a végjátéknál tartottunk. Lent voltunk a pincében, a kanapén csókolóztunk...

– És?

– Egyszer csak hurok tekeredett a nyakam köré. – Ken mély lélegzetet vett. – Julie alattam volt, és Lidérc odalopakodott mellénk. Hirtelen azt éreztem, hogy fojtogatnak. Majdnem eltört a nyakam. Azt sem tudom, mi történt akkor. Talán Julie leütötte, azt hiszem. Így sikerült kiszabadulnom. Belevágott az arcába, én meg kitéptem magam, és támadni akartam. Lidérc pisztolyt rántott, és tüzelt. Az első golyó a vállamat találta el. – Ken lehunyta a szemét.

– Akkor elmenekültem. Szégyen, de elfutottam.

Hallgattunk. A sötétben Ken cigarettája fel-felparázslott. Tudtam, mi jár a fejében. Elmenekült, Julie pedig meghalt.

– Fegyvere volt – mondtam. – Nem tehetsz róla.

– Igen, persze. – Nem hangzott meggyőzően. – Hogy azután mi történt, azt nagyjából magad is kitalálhatod. Visszamenekültem Sheilához, magunkhoz vettük Carlyt, és útra keltünk. Az újságok csak napok múlva kezdtek gyanúsítottként emlegetni Julie meggyilkolása ügyében. Rádöbbentem, hogy nemcsak McGuane elől menekülök, hanem az egész világ elől.

Feltettem a kérdést, amely kezdettől fogva foglalkoztatott. – Miért nem említetted egyetlen szóval sem Carlyt?

Olyan hirtelen fordította el a fejét, mintha állón vágtam volna.

– Ken!

Nem nézett rám. – Kérhetem, hogy erről most ne beszéljünk, Will? Amúgy sem kell nagy jelentőséget tulajdonítani a dolognak – Furcsának találtam a hangját. Hallani lehetett, hogy magabiztossága kezd visszatérni, de valahogy másként csengett, talán egy árnyalatnyit hamisan. – Szorult helyzetben voltam. Az FBI nem sokkal Carly születése előtt letartóztatott. Féltettem a gyereket. Nem is tettem róla említést senkinek. Nem éltem együtt velük. Carly az anyjával és Julie-val lakott. Nem akartam, hogy bármi módon kapcsolatba hozható legyen velem. Meg tudod érteni?

– Persze – mondtam, és vártam, hogy folytassa.

– Az FBI-nak szerencséje volt, hogy le tudott tartóztatni. Bár néha azt hiszem, valójában akartam is, hogy elkapjanak. Állandó félelemben éltünk, sehol sem tudtunk megmaradni... Neked is részed volt benne, Will. Nagyon hiányoztál. Te hiányoztál legjobban. Lehet, hogy óvatlanná váltam.

– És Svédország kiadott az Egyesült Államoknak.

– Igen.

– Te pedig új alkut kötöttél.

– Arra gondoltam, hogy Julie meggyilkolását simán a nyakamba varrhatják. Aztán találkoztam Pistillóval, és kiderült, hogy még mindig feni a fogát McGuane-re. És azt is tudta, hogy nem én öltem meg Julie-t. Úgyhogy... – széttárta a karját.

Ezután Ken beszélt az új-mexikói időszakról is; elmondta, hogy az FBI-nak sohasem említette Sheilát és Carlyt, mindig védelmezte őket. – Nem akartam, hogy ilyen hamar utánam jöjjenek – szólt halkan. – De Sheila nem hallgatott rám.

Elmesélte, hogy Carlyval éppen elmentek otthonról, amikor az a két férfi betört hozzájuk. Hazaérve azt látta, hogy azok ketten kínozzák azt a nőt, akit szeret. Megölte mindkettőt, és megint menekülnie kellett. Felhívta Norát a lakásomon – ez volt a második telefon, amelyről az FBI-nak is tudomása volt. – Tudtam, hogy őt is keresni fogják. Figyelmeztettem, hogy rejtőzzön el.

Ken két nap múlva Las Vegasban talált olyan orvost, akiben megbízott, de addigra már késő volt. A doktor megtett mindent, de hiába. Sheila másnap meghalt. Nem tudta, mi mást tehetne – abban is reménykedett, hogy Nora üldözésének ezzel elejét veheti – egy út mentén lefektette Sheilát, aki tizenegy éven át az élete párja volt, és ott hagyta. Carlyt beültette a kocsi hátsó ülésére, és elhajtott.

Melissa és apa közelebb húzódott. Kis csönd támadt. – És aztán? – kérdeztem halkan.

– Carlyt Sheila egyik barátnőjénél hagytam. Igazából az unokatestvére. Tudtam, hogy nála biztonságban lesz. Aztán elindultam kelet felé.

Amikor ezt kimondta, bennem váratlanul összeomlott minden.

Ismerik az ilyen pillanatot? Az ember hallgat, figyel, bólogat. Minden összeáll, minden értelmet nyer, de egyszer csak észreveszünk valami apróságot, ami látszólag jelentéktelen, és döbbenten észleljük, hogy az egész szörnyen hamis.

– Anyát egy keddi napon temettük el – mondtam.

– Igen – szólt Ken kissé meglepve.

– Aznap te Las Vegasban voltál, igaz?

Megfontolta a választ. – Úgy van.

Eltöprengtem. – Akkor valamit nem értek.

– Mit?

– A temetés délutánján – elhallgattam, megvártam, amíg rám néz – a másik temetőben találkoztál Katy Millerrel.

Egy pillanatra megrándult az arca. – Miről beszélsz?

– Katy látott téged a temetőben. Julie sírjához közel, egy fa alatt álltál. Azt mondtad Katynek, hogy ártatlan vagy. Hogy azért jöttél vissza, mert le akarod leplezni az igazi gyilkost. Hogyan lehetséges ez, ha közben az ország túlsó végében voltál?

A bátyám nem felelt. Álltunk egymással szemben. Éreztem, hogy görcsbe rándul a gyomrom.

– Ez hazugság volt.

Mind a hang forrása felé fordultunk. Katy Miller lépett elő egy fa mögül. Csak bámultam, egy szót sem szóltam. Közelebb lépett.

Pisztolyt tartott a kezében.

A fegyver csöve Ken mellkasára irányult. Földbe gyökerezett a lábam. Katy a szemembe nézett, mintha közölni akarna valamit, de nem értettem. Megráztam a fejem.

– Csak hatéves voltam – mesélte Katy. Nem vették komolyan a tanúvallomásomat. Pedig láttam a bátyádat aznap éjjel. És láttam John Asseltát is. A rendőrök azt mondták, hogy biztosan összetévesztettem őket. Hogyan tudná egy gyerek megkülönböztetni a gyönyör kiáltásait a fájdalmas sikolytól? Az FBI egyszerűen semmibe vette, amit elmondtam. Nekik McGuane kellett. Számukra a nővérem csak egy drogos volt a sok közül.

– Miről beszélsz, Katy? – szólaltam meg.

Kenre nézett. – Ott voltam aznap éjjel, Will. A régi bőrönd mögött lapultam. Mindent láttam. – Megint rám nézett. Életemben nem láttam még ilyen tiszta tekintetet.

– Nem John Asselta ölte meg a nővéremet – mondta – hanem Ken.

Csóválni kezdtem a fejem. Melissára néztem. Arca falfehér volt. Apám lehajtotta a fejét.

Ken szólalt meg. – Azt láttad, hogy szeretkezünk.

– Nem. – Katy hangja meglepően határozott volt. – Megölted, Ken. Azért választottad a fojtogatást, mert Lidércet akartad gyanúba keverni. Ugyanúgy, ahogy megfojtottad Laura Emersont is, mert megfenyegetett, hogy jelentést tesz a havertoni drogügyleteidről.

Közelebb léptem, Katy rám pillantott. Megálltam.

– Amikor McGuane-nek nem sikerült Kent Új-Mexikóban megöletnie, Asselta felhívott telefonon – folytatta. – Elmesélte, hogy korábban Svédországban elfogták a bátyádat, de mivel még mindig a szövetségiek kezére tudja játszani McGuane-t, az ügyet nem hozták nyilvánosságra. Megdöbbentem. Ennyi idő után hagyják, hogy Julie gyilkosa egyszerűen kisétáljon az előzetesből? Ezt nem engedhettem. Azok után, amin a családunk keresztülment... Azt hiszem, Asselta ezt előre tudta. Azért is keresett meg.

Még mindig ráztam a fejem, de Katy rendületlenül folytatta.

– Az volt a dolgom, hogy a közeledben maradjak, mert úgy véltük, ha Ken jelentkezik valakinél, az te leszel. Azért találtam ki azt a temetői találkozást, hogy megbízz bennem.

– De hiszen téged megtámadtak! – nyögtem ki. – Az én lakásomban. És akkor Asselta nevét kiáltottad.

– Gondold csak végig, Will! – Katy hangja magabiztos volt. – Vajon miért kezdte azzal, hogy téged az ágyhoz bilincsel?

– Mert rám akarta terelni a gyanút. Ugyanúgy, ahogy...

Most Katy csóválta a fejét. Pisztolyával Kenre mutatott. – Azért bilincselt meg, mert nem akart bántani.

Kinyitottam a számat, de torkomon akadt a szó.

– Meg akarta tudni, mennyit mondtam el neked abból, amire emlékszem, mielőtt megöl. Igen, John nevét mondtam. Nem azért, mert azt hittem, hogy ő van a maszk mögött. Segítségért kiáltottam. És te megmentetted az életemet, Will. Ken megölt volna.

Lassan a bátyámra néztem.

– Hazudik – mondta Ken. – Miért öltem volna meg Julie-t? Hiszen ő volt az, aki segített nekem.

– Ez majdnem igaz – felelte Katy. – Az megfelel a valóságnak, hogy Julie beleegyezett: segít McGuane lebuktatásában. Számára ez lett volna a vezeklés. De a bátyád egy lépéssel túlment a határon.

– Mennyiben? – kérdeztem.

– Ken tudta, hogy Lidérctől is meg kell szabadulnia. Így hát Laura Emerson meggyilkolásával Asseltát keverte gyanúba. Arra számított, hogy ez ellen Julie-nak nem lesz kifogása. De tévedett: Julie kedvelte Johnt. Talán rajta kívül a világon nem is szerette senki. Julie örömmel lebuktatta volna McGuane-t, de John Asseltának soha nem ártott volna.

Leforrázva hallgattam a beszámolót.

– Ez baromság – mondta Ken. – Will!

Nem néztem rá.

Katy csak mondta tovább. – Amikor Julie rájött, hogy Ken mit tervez, telefonon figyelmeztette Johnt. Ken azért jött át hozzánk, hogy átvegye a kazettákat meg a dokumentumokat. Julie húzni akarta az időt. Még le is feküdt a bátyáddal. Ken követelte a bizonyítékokat, de Julie nem volt hajlandó átadni neki. Végül Ken rájött, mire megy ki a játék, feldühödött, és megfojtotta. Lidérc csak néhány percet késett. Ken már menekült, amikor Asselta rálőtt. Azt hiszem, üldözőbe is vette volna, de akkor meglátta Julie-t holtan a padlón, és összeroppant. Lerogyott mellé, ölébe vette a fejét, és kétségbeesetten üvöltött.

– De Lidérc elrabolt bennünket.,, hebegtem.

– Azt együtt szerveztük meg – magyarázta Katy. – Utána hagyta, hogy megszökjünk. Nem sejtette, hogy ilyen súlyosan megsebesíted majd a sofőrjét.

– De miért?

– Mert Lidérc előre tudta.

– Mit tudott előre?

Katy Ken felé intett. – Azt, hogy a bátyád egy lépést sem tesz, hogv megmentse az életedet. Hogy ilyen helyzetet kell teremteni – mutatott körbe a szabad kezével – különben nem lesz hajlandó találkozni veled.

Egyre csak ráztam a fejem.

– Abban az udvarban egész éjjel várta valaki, hogy Ken felbukkanjon. De nem ment oda senki.

Rogyadozott a lábam. Melissára néztem. Aztán apára. És már tudtam, hogy ez az igazság. Amit Katy mondott, abból minden szó igaz.

Ken ölte meg Julie-t.

– Neked sosem akartunk rosszat – nézett rám Katy. – De a családomnak szüksége van rá, hogy végre lezáródjon ez az ügy. Az FBI szabadon engedte Kent. Nem maradt más választásom. Nem engedhettem, hogy megússza azt, amit a nővéremmel tett.

Apám most szólalt meg először. – Mit akarsz tenni, Katy? Egyszerűen csak lelövöd?

– Igen – felelte Katy.

Ekkor elszabadult a pokol.

Apám meghozta az áldozatot: rárontott Katyre. A lány elsütötte a pisztolyt. Apám megtántorodott, de továbbment, és kiütötte a fegyvert a kezéből. Utána mindjárt leroskadt a földre, és tenyerét a lábszárára tapasztotta.

Ennyi is elég volt, hogy a figyelmet magára vonja.

Mire megint odanéztem, Ken már előrántotta a saját pisztolyát. Egy pillanat, és habozás nélkül lelövi.

Rávetettem magam. Félreütöttem a karját, éppen akkor, amikor meghúzta a ravaszt. A fegyver elsült, de a golyó célt tévesztett. Lerántottam a bátyámat. Megint a földön hemperegtünk, de most a könyökével úgy a gyomromba vágott, hogy elállt a lélegzetem. Felállt, és a pisztolyt Katyre szegezte.

– Ne! – kiáltottam.

– Kénytelen vagyok. – mondta Ken.

Elkaptam. Birkóztunk. Kiáltottam Katynek, hogy meneküljön. Ken kihasználta a pillanatot, térdre lökött, megmarkolta a vállamat és a pisztoly csövét a homlokomhoz szorította.

Melissa felsikoltott. Rászóltam, hogy ne jöjjön közelebb. A szemem sarkából láttam, hogy előveszi a mobiltelefonját.

– Tessék – mondtam – húzd meg a ravaszt!

– Azt hiszed, nem teszem meg?

– A bátyám vagy.

– Nem hallottad, hogy mit mondott Katy? Hány embert bántottam, hányat árultam el'?

– Engem nem – szóltam halkan.

Fölnevetett, arca csak néhány ujjnyira volt az enyémtől, és a pisztolyt még mindig a homlokomhoz nyomta. – Téged nem? – kérdezte, és egészen közel hajolt. – Téged – suttogta a fülembe –, téged árultalak el csak igazán. Neked többet ártottam, mint bárki másnak.

Szavai lesújtottak, mintha tonnányi téglát zúdított volna rám. Felnéztem rá. Arca feszült volt. Biztosra vettem, hogy meg fogja húzni a ravaszt. Lehunytam a szemem, és vártam. Kiáltásokat, mindenféle zajt hallottam, de nagyon távolról. Igazából csak egyetlen hang jutott el hozzám: Ken zokogása. Kinyitottam a szemem. Mintha körülöttünk megszűnt volna minden. Csupán ketten maradtunk.

Nem tudom, mi történhetett. Talán Ken rám nézett, és ahogy ott látott kiszolgáltatottan, reménytelen helyzetben, feltámadt benne valami ösztönös érzés.

Lehet, hogy ez zökkentette ki. Nem tudom. De ahogy a tekintetünk találkozott, az arca ellágyult, és fokozatosan megváltozott.

És akkor ismét fordult a kocka.

Éreztem, hogy enyhül a szorítása, de a pisztolyt még mindig a homlokomhoz szegezte. – Ígérj meg nekem valamit, Will! – kérte.

– Mit?

Ken lehunyta a szemét, arca őszinte gyötrelemről árulkodott. – Azt szeretném, ha te és Nora gondoskodnátok Carlyról. Ígérd meg.

– De hát a...

– Kérlek – mondta Ken megtört hangon. – Ígérd meg.

– Megígérem.

Ekkorra már elhatalmasodott rajta a zokogás. Szeméből patakzottak a könnyek. – Ígérd meg, hogy a sajátodként neveled. Ne engedd, hogy meglátogasson a börtönben. Ígérd meg, Will. Különben meghúzom a ravaszt.

– Add ide a pisztolyt – mondtam – akkor megteszem.

Ken rám nézett. Kezembe nyomta a pisztolyt, és megcsókolta az arcomat. Lassan felálltam, és átöleltem. Úgy sírt a mellkasomra borulva, akár egy kisgyerek. Sokáig maradtunk így, mozdulatlanul, amíg meg nem hallottuk a szirénákat.

El akartam tolni magamtól. – Menj el – könyörögtem suttogva.

– Menekülj!

Ken azonban nem mozdult. Most már nem. Ott maradt a karomban. Addig kapaszkodott belém, amíg el nem vitték a rendőrök.

NÉGY NAP múlva Carly gépe időben érkezett.

Kocka vitt ki bennünket a repülőtérre. Mindhárman – ő, Nora meg én – a newarki repülőtér C terminálja felé igyekeztünk. Nora néhány lépéssel előttünk haladt. Ő ismerte a kislányt, és nagyon izgatott volt. Alig várta, hogy újra lássa. Én megszeppenve követtem, sőt félelmet is éreztem. Föl kell nevelnem egy tizenkét éves kislányt, akit nem ismerek. Meg fogok tenni mindent, ami tőlem telik, de Carly édesapját nem leszek képes helyettesíteni. Kennel kapcsolatban sok mindent sikerült feldolgoznom, de az még mindig marcangolt belülről, hogy többé nem akarja látni a gyermekét. Arra gondoltam, talán így akarja védeni a kislányt. Esetleg azt hiszi: jobb lesz Carlynak, ha nem tud róla semmit.

Azért fogalmazok így, mert Kentől már nem tudtam megkérdezni. Miután letartóztatták, többé velem sem állt szóba. Nem tudtam, miért, de a fülembe suttogott szavai – „Téged árultalak el csak igazán. Neked többet ártottam, mint bárki másnak” – még mindig ott visszhangzottak bennem, és nem tudtam szabadulni tőlük.

Kocka kint maradt, Norával pedig beléptünk az épületbe. Megnéztük, merre van az érkezési kapu, és végigsiettünk a folyosón.

Leültünk, és egymás kezét fogva vártunk. Melissa úgy döntött, hogy néhány napig még a városban marad, és ápolja apát, amíg felépül. Álltam a szavam, és Yvonne Sterno megkapta a sztori kizárólagos jogait. Fogalmam sincs, mennyit lendít majd ez a karrierjén.

Ami Katyt illeti, ellene nem emeltek vádat a lövöldözés miatt. Arra gondoltam, milyen kétségbeesetten akarta az ügy lezárását, és azon morfondíroztam, vajon az az éjszaka segített-e ebben. Valószínűleg igen.

Engem természetesen mélyen lesújtott, amit megtudtam a bátyámról, de mégis – bármilyen furcsán hangzik – valahogy nem bántam. A legocsmányabb igazság is jobb, mint a legszebb hazugság. A világ komorabb lett körülöttem, de legalább a dolgok megint a helyükre kerültek.

Nora odahajolt hozzám: – Szeretlek – mondta. – Carly is szeretni fog.

A Continental Airlines kapujánál bemondták, hogy a 672-es járat leszállt. Ez Carly gépe. Norához fordultam. Mosolygott, és megszorította a kezemet.

Tekintetem elkalandozott, végigsiklott a várakozó utasokon: az öltönyös férfiakon, az elegáns nőkön, a vakációra készülő családokon, és arra lettem figyelmes, hogy valaki engem néz.

Lidérc. A gyomrom egy szempillantás alatt görcsbe rándult.

Lidérc apró biccentéssel magához intett. Felálltam, mint aki transzban cselekszik.

– Hová mész? – kérdezte Nora.

– Mindjárt jövök – feleltem. – Kimegyek a mosdóba.

Kissé aggódva nézett utánam, de tudtam, hogy hasztalan próbálnék menekülni.

Szembe kell néznem vele.

Elindultam arrafelé, ahol az előbb Lidércet láttam. Az üres telefonfülkék hosszú sorának túlsó végén jártam, amikor meghallottam a hangját.

– Will!

Odakaptam a fejem. Lidérc intett, hogy üljek le mellé. Engedelmeskedtem.

Nem a bátyád miatt jöttem vissza – mondta Lidérc – hanem Carly miatt.

Megkövültem. – Őt nem viheted el.

Mosolygott. – Nem értesz semmit.

– Akkor magyarázd el.

Lidérc felém fordult. – Szeretnéd beskatulyázni az embereket, Will. Annak örülnél, ha a jók az egyik oldalon állnának, a rosszak pedig a másikon. De a világ nem így működik. A szeretetből például gyűlölet fakad. Azt hiszem, így kezdődött az egész. Az apátok túlságosan szerette Kent. Most a gyökereket keresem, Ken és a gyökerek itt rejtőznek. Az apátoknál. Az apai szeretetben.

– Nem értem, miről beszélsz.

– Amit most mondani akarok – folytatta Lidérc —, azt eddig csak egyvalakinek meséltem el. Addig kell yisszamennünk, amikor Ken meg én negyedikbe jártunk – mesélte. – Daniel Skinnert nem én szúrtam le, hanem Ken. De az apátok annyira szerette a fiát, hogy megvédelmezte. Lepénzelte az apámat. Öt rongyot fizetett neki. Akár hiszed, akár nem. Apátok a végén már majdnem jótékonyságnak tekintette ezt a húzását. Az öregem állandóan vert engem. Apád meg arra gondolt, hogy önvédelemre való hivatkozással megúszhatom, ha pedig mégsem, akkor terápiára küldenek, és biztosítva van a napi háromszori étkezésem.

Döbbent hallgatásba süppedtem.

– Csak egyvalakinek meséltem el az igazat – folytatta. – Van ötleted, hogy kinek?

Egy mozaikdarabka megint a helyére ugrott. – Julie-nak – feleltem.

Bólintott. Hát ez volt az oka. Ez magyarázza különös kapcsolatukat.

– És most miért jöttél ide? – kérdeztem.

Lidérc sóhajtott. – Nem könnyű ezt elmondanom, Will. Talán az orvostudomány segít.

Egy dossziét adott a kezembe. Csak néztem. – Nyisd ki! – mondta.

Úgy tettem, ahogy mondta.

– Ez itt Julie Miller boncolási jegyzőkönyve.

Dermesztő hideg áradt szét bennem. Lidérc elővette a dossziéban lapuló iratot, és ujjával a szöveg egyik pontjára mutatva felolvasta:

– Sérülések a szeméremtájékon, mikroszkopikus elváltozások az emlő és a méhfal szöveteiben – mondta. – A trauma a közelmúltban érhette. – Látod? A gátmetszés nyoma még nem gyógyult be tökéletesen.

Csak néztem a szavakat.

– Julie nem csak azért ment haza, mert Kennel kellett találkoznia. Magára akart találni egy kegyetlen időszak után. És neked is el akart mondani mindent.

– Mégis mit?

– Julie-nak a halála előtt fél évvel gyereke született – mondta Lidérc. – Ő és a kislánya közös lakásban lakott Sheilával. Sheila is imádta a gyereket. Amikor Julie meghalt, és a bátyádnak menekülnie kellett, Sheila magánál akarta tartani a kislányt. Ken hamar átlátta, milyen jól jöhet egy csecsemő a külföldi menekülésben. Neki nem volt gyermeke. Sheilának sem. Úgy vélték, ha gyerek van velük, az a legjobb álcázás.

Ismét a fülemben csengtek Ken szavai: „Téged árultalak el csak igazán. Neked többet ártottam, mint bárki másnak.”

Lidérc szavai áttörtek a tudatomra telepedett ködön. – Érted már, Will? Te itt nem helyettesítesz senkit. Te vagy Carly apja.

Azt hiszem, hosszú másodpercekig még lélegzetet sem vettem. Csak néztem a semmibe.

Sebzettnek és elárultnak éreztem magam. A bátyám elrabolta a gyermekemet.

Lidérc felállt. – Nem a bosszú miatt jöttem vissza – mondta –, és nem is azért, hogy az igazságszolgáltatást segítsem. Amikor Julie meghalt, engem védelmezett. Én ezt úgy éltem meg, hogy nem voltam képes megvédeni. Akkor megfogadtam, hogy legalább a gyermekét megmentem. Tizenegy évembe került.

Támolyogva feltápászkodtam. Egymás mellett álltunk, Lidérc valamit a zsebembe gyűrt. Egy papírdarab volt, nem törődtem vele.

– Én küldtem el a biztonsági kamera kazettáját Pistillónak, hogy McGuane-től ne kelljen tartanotok. Akkor Millerék házában magamhoz vettem a bizonyítékokat, és ennyi éven át őrizgettem. Most már biztonságban vagytok, Nora és te is.

Egyre több utas jött kifelé. Nyújtogattam a nyakam, vártam, hallgattam.

– Gondolj rá, hogy Katy Carly nagynénje, és Millerék a nagyszülei. Kapjanak szerepet az életében. Hallod, amit mondok?

Bólintottam. Carly ekkor lépett ki a kapun. Minden más megszűnt körülöttem. A kislány olyan magabiztosan lépkedett, akár az édesanyja. Carly körülnézett, és amikor észrevette Norát, leírhatatlan mosoly áradt szét az arcán. Abban a szempillantásban darabokra szakadt a szívem. Az a mosoly ugyanis az anyámé volt. Sunny jellegzetes mosolya, mintha a múlt köszönne vissza.

Elfojtottam a zokogást, és Lidérc kezét éreztem a vállamon.

– Menj – suttogta, és gyengéden taszított rajtam.

Hátranéztem, de már nem volt sehol. Egyetlen tennivalóm maradt:

a tömegben lassan odalépdeltem hozzájuk. A nőhöz, akit szeretek – és persze a gyerekemhez.

AZNAP ESTE, miután lefektettem Carlyt, és puszit adtunk egymásnak, kezembe akadt a papírdarab, amelyet Lidérc a zsebembe tett. Egy kivágott újságcikk első néhány sora volt.

KANSAS CITY HERALD

Halott férfi a kocsiban

Cramden, Missouri – A szolgálaton kívüli városi rendőr, Cray Spring a helyszíni vizsgálat szerint fojtogatás áldozata lett.

Feltételezhető, hogy rablótámadás érte, mert a tárcájának nyoma veszett. Evan Kraft rendőrfőnök úgy nyilatkozott, hogy egyelőre senkit sem gyanúsítanak, de nagy erőkkel nyomoznak az ügyben.

Table of Contents

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

Table of Contents

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet